Jakubovs Adils

Ulugbeka dārgumi

ADILS JAKUBOVS

ULUGBEKA DĀRGUMI

(STĀSTI PAR VĒSTURI )

Romāns

PIRMĀ DAĻA

1

Pusnakts bija pāri, un observatorijā valdīja dziļš klusums.

Kā parasti, Alī Kuščī jau vakarā bija nosēdies savā vietā, lai novērotu spīdekļu kustību. Taču šoreiz nakts neritēja tik tīkamajā, spriegajā un rimtajā darbā: viņu māca tāds kā vārgums. Mavlāna[1] atlika pie malas astro nomiskos instrumentus un piecēlās kājās, un tai pašā brīdī augšā atskanēja neskaidrs troksnis. Kļuva dzirdami soļi.

Tā nebija vieglā, rāmi cienīgā gaita, kādā staigāja med- reses audzēkņi, jaunekļi, kas alka apgūt zvaigžņu zinības; šie soļi drīzāk atgādināja karavīru brīvo, drošo gaitu. Galvu izslējis, Alī Kuščī nenovērsa acu no mazām, par logu tikai nedaudz platākām durtiņām, kas bija izcirstas augšā pie kāpnēm uz sekstantu.

11 So titulu lietoja pie izcilu zinātnieku vārdiem.

Durtiņas atsprāga vaļā, spalgs blīkšķis iztraucēja klusumu, un dūmakainas tumsas pilnajā telpā ienāca divi kareivji ar degošām lāpām rokā. Piesmakusi balss pavēloši sacīja:

—     Mavlān Alī Kuščī! Pēc diženā sultāna Mīrzas Ulug- beka Guragāna pavēles jums tūdaļ jādodas pie viņa uz KoksarajuM

Ar plaukstu aizēnojis acis, Alī Kuščī pūlējās saskatīt bārdainās kareivju sejas, bet viņam tas neizdevās: tie turēja lāpas pārāk augstu virs galvas.

—     Pagaidiet brītiņu, — Alī Kuščī lūdza, — man jānoliek vietā instrumenti.

—     Piedodiet, mavlān, bet pavēle liek steigties. Zirgi gaida pie vārtiem.

Apkaltos papēžus uz marmora plāksnēm klaudzinādami, kareivji devās prom. Lāpu atblāzma mirkli apspīdēja sienu zeltījumu un tūliņ izdzisa, un observatorijā kļuva vēl tumšāks. Pa caurumu griestos bija saskatāmas tikai lielas, baltas zvaigznes. To gaisma ieplūda observatorijā un krita uz lejā uzstādīto sekstantu, ko skolotājs Ulugbeks lasīja kā atvērtu grāmatu un, to lasīdams, risināja tālo debesu spīdekļu kustības mīklas.

Ulugbeka skolnieks Alī Kuščī bija radis nesteigties nopietnos gadījumos, kad jāsaņem kopā visi gara spēki; tālab viņš arī tagad laiciņu pastāvēja, īso ķīļbārdiņu saujā sažņaudzis, vērdamies tumšajā debesu strēlē virs galvas.

Kareivji, kaut godbijīgi, tomēr ir nepacietīgi. Tādi bieži vien mēdz būt nelaimes vēstneši. Bet kas gan patlaban — pašā nakts melnumā — varētu būt atgadījies Koksarajā?

Aizvakar, tikko rītam svīstot, pavēlnieks pats bija ieradies observatorijā. Viņš nedarbojās ar aprēķiniem, nelasīja, nediktēja. Viņš apsēdās iemīļotajā, ar tīģerādu klātajā krēslā un klusēdams ilgi lūkojās ar lielām, baltām zvaigznēm pilnajā tumši zilajā bezdibenī. Viņš lasīja likteņa rakstus.

Alī Kuščī zināja, ka šogad, tāpat kā Timūra Laimīgā dzimšanas gadā, ir gaidāma debesu valdnieka Jupitera un Veneras tuva pretstāve. Nemierīgs un noraizējies par valsts lietām — Timūra mazdēls Ulugbeks ar šo pretstāvi saistīja kaut kādas savas cerības. Bet ko gan viņš var gaidīt no likteņa, kas, rādās, nav pret viņu vēlīgs?

Kas to lai zina, varbūt tā patiešām ir, taču godājamais skolotājs aizvakar observatorijā par to nebija minējis ne vārda, Skolotājs Ulugbeks toreiz bija sēdējis ilgi, sēdējis un klusējis, savās domās nogrimis, un pēc tam gurdiem soļiem pa marmora kāpnēm uzgājis grāmatu krātuvē, kas atradās otrajā stāvā. Lēni un izklaidīgi, it kā citas domas domādams, Ulugbeks toreiz ļāva acīm slīdēt pār neskaitāmajām grāmatām plauktos, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, pār daudzajiem retajiem jo retajiem rokrakstiem, ko bija še savācis ilgajos gadu desmitos, kopš valdīja pār Samarkandu. Laikam jau skolotājs, grāmatu krātuvē stāvēdams, atcerējās savu nelaiķa audzinātāju Salāhitdīnu Kazīzadi Rumī un pāršķirstīja viņa «Matemātiku», bet pēc tam, galvu zemu nokāris, tāpat klusām, ne vārda nerunādams, devās uz durvīm.

Godājamais skolotājs — lai visuaugstais ir žēlsirdīgs pret viņu! — bija atnācis atvadīties no observatorijas, no sava mīļotā lolojuma, ko pats radījis; to Alī Kuščī todien bija sapratis, un pēdējās divas dienas šī atziņa bija smeldzīgi sāpējusi sirdī, neļaudama nodoties darbam. Kopš ta brīža Alī Kuščī acu priekšā allaž stāvēja skolotāja bēdu sagrauztā, sūra posta nojausmas apzīmogotā seja; vairāk reižu mavlāna ar visu sirdi bija tiecies iet uz Koksaraju, tomēr pietrūka drosmes ierasties tur neaicinātam. Bet nu skolotājs pats bija licis, lai Alī Kuščī ierodas Koksarajā.

Ap tumšo samta tibeteju Alī Kuščī aptina mudarisa[4]čalmu, uzvilka brokāta vesti un uzmeta pelcos baltu ka- mieļvilnas virssvārku. Klusībā mierinādams satraukto sirdi, viņš kāpa augšup pa stāvajām akmens kāpnēm…

Debesis vizēja kā labi nospodrināts tumšzils porcelāns, mirgoja zvaigznes, tomēr šabona mēnesis2 jau krietni vien lika sevi manīt. Bija auksts, no kalniem pūta alpains vējš, koki šalca gluži kā krāčaina upe; vecie zīdkoki un zaļoksnās platānas vaidēja, kā gauzdamās par rudens atnākšanu.

Alī Kuščī izgāja observatorijas pagalmā.

Pie vārtiem, viņu gaidīdami, stāvēja karavīri ar zirgiem. Viens no karavīriem pieveda nepacietīgi sprauslājošu zirgu un paņēma mavlānu zem rokas, lai palīdzētu viņam tikt rumaka mugurā. Bet Alī Kuščī pats atrada tumsā seglu kāpsli, savaldīja niķīgo zirgu un viegli ielēca seglos; ne jau velti viņš dēvējās Kuščī vārdā, kas nozīmē — izveicīgs mednieks, un sultāna rīkotajās krāšņajās medībās ne reizi vien ugunīga kumeļa mugurā bija traucies pakaļ medījumam.

Nakts tumsā drīz vien ieskanējās pakavu duna; viens kareivis jāja pa priekšu, otrs palika līdzās ar Alī Kuščī.

Tā viņi šķērsoja Siāba strautu un uzjāja sirmsenā Afia- siāba[5] pakalnos. Pa kreisi pavīdēja tikko samanāmie valdnieku atdusas vietas Šāhizindas kupoli. Mēness šonakt nespīdēja, tomēr kupolu košais zilums atstaroja zvaigžņu gaismu, un ap kupoliem laistījās zilgana vizma. No kapsētas puses — Alī Kuščī noģida, ka no svētā Kusama ibn Abāsa mauzoleja, — līdz jātnieku ausīm atplūda gari stieptā, dziedošā balsī lasītas korāna sūras; lasītāja balsī skanēja tādas sāpes, it kā tā atviļņotu no viņpasaules.

Arī tajā pasaulē kāds gaudās, arī tur kāds sūrojās par likteni.

Seit viss šķita baismīgs un noslēpumains.

Bet ne jau ilgi tā šķita. Jo tuvāk nāca galvenā mošeja un Registāns[6], jo biežāk pagadījās ugunskuri un kareivji ap tiem — pa desmit pie katra ugunskura. Pa priekšu jājošais kareivis šķita pašķiram ceļu mavlānam Alī Kuščī. Bet, iejājuši Registāna laukumā, viņi ieraudzīja, ka viss plašais laukums pilns karavīru. Tajā pusē, kur atradās Mīrzas Ulugbeka medrese — o, īstena dižās Samarkandas rotai — Alī Kuščī caur kluso murdoņu, kurā cilvēku balsis jaucās ar ieroču šķindu, saklausīja drūmu, aizgrābtību dziedāšanu — tur dervīši svētceļnieku mītnē, kas atradās iepretim diženajai medresei, bija uzsākuši savas lūgšanas:

Allāh, o, tu visvarenais!

Aliāh, mūsu radītāji

Izklausījās, it kā dziedāšana nevis slavinātu dievu, bet pan draudētu kādam; varbūt tā šķita tāpēc, ka pilsēta bija briesmās.

Pajājuši garām Registānam, Alī Kuščī un viņa pavadoņi devās iekšā šaurajās ieliņās, kam gar abām pusēm garās rindās stiepās veikalu nojumes. Tad viņi piejāja pie Koksaraja. Milzīgi augstie, robotie mūri pret nakts debesīm izskatījās pēc kalniem. Ar grāvi apjoztā pils atgādināja cietoksni, bet Alī Kuščī, lūkodamies uz drūmajiem, melnajiem kupoliem viņpus mūriem, atkal atcerējās milzīgo kapsētu, atcerējās Timūra dzimtas valdnieku kapenes.

Pilī neredzēja nevienas vienīgas gaismiņas. Pie vārtiem neliesmoja neviens ugunskurs.

Pašā pils priekšā — tādā tumsā, ka vai aci durams, — jātniekus apturēja sargi. Akmens lākturos tik tikko līpi- nājās uguntiņa; bruņas vizēja blāvā sudraba spīdumā, vairogi šķita kā satumsuši spoguļi; vārgajā gaismiņā brīžiem tumsā pavīdēja garo šķēpu asmeņi.

Tikuši cauri pirmajai sargu rindai, atjājēji tuvojās varenajiem vārtiem, un tur viņiem ceļu atkal aizšķērsoja, sardzinieki ar līkiem zobeniem rokā. Kareivis parādīja rakstu tīstokli, un apmeklētāji tika ielaisti apsardzes telpā pie vārtiem. Nošķindēja dzelzs ķēdes, smagi nodžerkstēja dzelzīm kaltas divviru durvis — un priekšā pavērās ieeja pilī, bet uz sliekšņa stāvēja pazīstamais vārtnieks, turēdams rokā tādu pašu lākturi, kāds bija sargiem.

Alī Kuščī nolēca no zirga. Kareivis paņēma pavadu. Vārtnieks dziļi palocījās un, ceļu gaismodams, palaida mavlānu pa priekšu.

Plašais iekšējais pagalms bija apgaismots, kaut vāji. Uguņu mirgā vīdēja sienas ar nišām, diezin kur gaisā kāpa augsti torņi, kuros — to Alī Kuščī zināja — bija paslēpti lielgabali un metamās ierīcēs; pa kreisi varēja nomanīt it kā zemē iedzītās, pieplakušās kancelejas ēkas, aiz tām, ar sētu nožogoti, atradās harēma namiņi, bet pati pils mirdzināja zeltotos kupolus pagalma labajā pusē. «Drūmi kā Sāhizindā,» mavlānam atkal ienāca prātā… Un visapkārt valdīja klusums, vienīgi nez kur no zemes apakšas atskanēja neskaidra duna: kā redzams, apakšzemes darbnīcās strādāja ieroču meistari.

Vārtnieks pagāja garām marmora baseinam, ap kuru auga smaržīgas egles, un nonāca pie galvenās ēkas augstā portāla ar diviem masīviem, ovāliem torņiem abās pusēs. Sargi, kas stāvēja abpus ieejai, steigšus atdarīja griezumiem rotātās, spīdīgām vara sloksnēm apsistās koka durvis.

Šaurs, patumšs gaitenis ieveda plašā, spoži apgaismotā istabā, kuras kreisajā stūrī iesākās marmora kāpnes, kas savienoja pils apakšējo stāvu ar augšējo.

Te abus nācējus sagaidīja mājzinis — noslēgts, nerunīgs vīrs. Ar rokas mājienu viņš aicināja mavlānu iet viņam līdzi.

Zāle otrajā stāvā arī bija tukša. Mājzinis, aizgājis līdz pretējām durvīm, nozuda nākošajā zālē — tur pavēlnieks mēdza pieņemt apmeklētājus un rīkot apspriedes. Durvīm uz mirkli paveroties, no turienes līdz Alī Kuščī ausīm atplūda skolotāja padobjā balss: Ulugbeks rādījās esam saskaities un tāpēc runāja neparasti asi. Bet mājzinis iegājis cieši aizvēra durvis, un balss noklusa.

Alī Kuščī ne vienreiz vien bija skatījis šo zāli.

Zālē dega daudz sveču, kas bija izraudzītas tā, lai garumā un resnumā būtu gluži vienādas, un smalkas liesmu mēlītes, spoži uzplaiksnīdamas un šaudīdamās, atmirdzēja lustras zelta aplocē. Visas četras sienas bija noklātas ar Sīrāzā darinātiem tepiķiem, bet pie tiem karājās pavēlnieka medību trofejas un kara ieroči… Iepretim ieejai virs nelielā lodziņa arkas mazliet augstāk par dārgakmeņiem rotāto bruņukreklu slējās milzīgi, ar rokām neapņemami kalnu āža ragi. Skolotāja lepnumsl Rudens medībās Hisāras kalnos viņš pats šo āzi bija pieveicis, un pēc viņa pavēles varenie ragi tika izrotāti ar smaragdiem. Bet līdzās virs sprindzīgām, garām bultām piebāzta, no sarkanas safjānādas darināta bultu maka uz sienas bija izplesta tīģera āda — tīģeris bija nomedīts Džeihūhas krastos toreiz, kad pavēlnieks atgriezās mājās no bargā Horasānas kara.

Toreiz Ulugbeks, paguris no grūtās karagaitas, kas nebūt nebija uzvarām vainagota, bija aizsūtījis īpašu vēstnesi uz Samarkandu pēc Alī Kuščī. Mācekļa ierašanās pie skolotāja, kā izrādījās, kļuva divkārt laimīga. Skolotāja garu priecēja ne vien sarunas ar mācekli. Atgadījās, ka medībās no biezā krastmalas niedrāja piepeši izlēca šis pats tīģeris un klupa virsū Ulugbekam. Alī Kuščī, kas, uzvilktu loku rokā turēdams, gāja mednieku virtenē ne- tāl no sultāna, atguvās pirmais un pirmais patapa raidīt bultu. Neaptverama veiksme, likteņa vēlība! Bulta trāpīja taisni zvēra labajā acī, inde iedarbojās acumirklī, un tīģeris, augstu palēciēs, rēkdams novēlās tieši pie skolotāja kājām. Vēlāk Ulugbeks, augstiem galminiekiem dzirdot, ne reizi vien bija dēvējis Alī Kuščī par savu glābēju. Kas to var zināt, kālab tā, — varbūt attaisnodams savu labvēlību pret viņu, draudzību ar viņu? Lai atvairītu galminieku skaudību no zinību vīra, kas nav augsta cēluma?

Alī Kuščī skumji pasmaidīja. Ienāca prātā, kā viņš, skolotāja žēlastības pagodināts, pirmo reizi bija kāpis pār Koksaraja slieksni: viņš bija tik gauži uztraucies, ka kājas neklausīja spert soli tālāk par marmora baseinu pagalmā. Aiz bikluma, aiz svētām baismām, kā šo biklumu mēdz dēvēt, viņam toreiz trīcēja ceļgali, kolīdz viņš iedomāja, ka šeit • šai zeltā mirdzošajā pil!, lolodams slepenas domas par pasaules iekarošanu, ir mājojis pats Timūrs Guragāns — sultāns Laimīgais, kas lika scs\ri saukt nevis par sultānu, bet tikai par karavadoni, par emīru. Bet tagad?… Nav vairs Timūra, kas satricināja zemi un debesis. Un nav vairs baismu Alī Kuščī sirdī.,. Raug, viņš atkal atrodas šajā pilī, kas diženāka par visām, mājoklī, kur dzīvoja tas, kura priekšā drebēja puspasaules, bet zinību vīra sirdī mīt gluži citas jūtas — rūgta, smeldzīga sāpe. Nē, ne jau tāpēc sāp sirds, ka ar diženo Koksaraju iet uz leju, ka to vairs nerotā kara trofejas, Nepavisam ne. Alī Kuščī sirdi grauž nemiers par skolotāju, pār kura jau gluži sirmo galvu savilkušies melni brāļu kara padebeši.

Aiz ko gan liktenis pavērsies pret Mīrzu Ulugbeku? Par ko tas viņam atriebjas?… Alī Kuščī zina gan, zina, tikai baidās skaļi izsacīt… Skolotājs ir norāvis aizsegu noslēpumā tītajiem debesu spīdekļiem, atklājis jaunas zvaigznes, izpratis sarežģīto Visuma uzbūvi, licis pasaulei brīnīties par savām zināšanām, bet nav apjēdzis to, ko sen jau apjēdzis viņš — pazemīgais mavlāna Alī Kuščī. Skolotājs prātu ir turējis augstāku par daudzām, ļoti daudzām dzīves parādībām un tomēr nav sapratis, cik tukša un veltīga ir cīņa par varu, cik nenozīmīga ir iespēja sēdēt valdnieka tronī — lai visužēlīgais un visuvarenais piedod tādas domas! Protams, nejēgas, tie, kam nav vēlēts baudīt sūrās raizes un gaišos priekus no saprāta avotiem, — tie šādas domas uzskatīs par ķecerīgām, tomēr tās ir patiesas un taisnīgas domas, jo allāham tīkama ir nevis atteikšanās no drosmīgas patiesības izziņas, nevis bailes nezināmā priekšā, bet gan spītīga drosme un uzvara pār bailēm. Skolotājam baiļu nav, viņš tik tiešām ir gudrības avots, viņš ir tas, kas tik labi kā savus piecus pirkstus zina visu par tautām, dinastijām, veiksmīgiem un neveiksmīgiem iekarotājiem… Kā gan viņš, tik gaišu prātu būdams, nesaprot, ka vara tāpat kā gaisīga skaistule nepaliek mūžam uzticīga nevienam valdniekam, lai arī iesākumā tam diezin kā paveiktos, lai tas būtu cik varens un draudīgs būdams? Bet varbūt pavēlnieks — lai liktenis ir viņam vēlīgs! — negribēja to saprast? Vai arī saprazdams tomēr nejaudāja turēties pretim varas, goda un valdīšanas prieku kārdinājumiem? Ak, ja viņš sevi, visu sevi, visu savu izziņas alkstošo prātu, visas spējas veltītu Zinātnei, kuras gaisma vienīgā apmirdz, vienīgā piešķir diženumu vārdam Cilvēks! Kflpttc tā nav noticis? Kāpēc?

Durvis atvērās; apraudama mavlānas pārdomas, viņa ausīs ieskanējās šeihulislama[7] Burhānitdīna čerkstošā, spiedzīgā balss:

—     Nav cita dieva kā vien allāhs, un sultāni — mūsu valdītāji — ir viņa ēnas zemes virsū. Paklausīt likumīgajam pavēlniekam ir pavalstnieku augstākais pienākums!

Galvenā likumu zinātāja vārdus pārskanēja daudzu balsu murdoņa, tūdaļ pat atkal apklusdama, un pazīstamā valdonīgā balss izrunāja dobji, bet skaidri:

—     Gana strīdēties! Klausieties pavēli un dariet, ko tā liek… Emīr Sultānšāh Barlas! Nekavēdamies dodies ceļā līdz ar priekšpulkiem!… Emīr Sultān Džāndari Tu ar galvenajiem jātnieku spēkiem seko viņam… Ja allāhs vēlēs, tad satiksimies kalnu pārejā starp Samarkandu un Kešu… Par piedalīšanos apspriedē pateicos. Apspriede ir beigusies!

No pavēlnieka istabām pirmais iznāca Mīrānšāhs — Samarkandas pilsētas priekšnieks. Aiz viņa ciešā barā sekoja emīri un augstmaņi krāšņiem sarkaniem, zaļiem, ziliem halātiem mugurā, tumšām bebrādas cepurēm galvā. Visi galminieki rādīja drūmu seju. Mīrānšāhs iedams apraustīja ar platu jostu apjozto, zeltu caurausto halātu, mazliet palēnināja soli, sakārtoja jostu, pie kuras karājās zobens ar zelta spalu, caur pieri pablenza uz kaktā stāvošo Alī Kuščī un novērsās. Tad vēlreiz iegrozīja zobenu ērtāk. Viņa apaļā, tuklā seja saviebās, tomēr viņš, ne vārda neteicis, žigli izgāja zālei cauri, un tad varēja dzirdēt, ka viņš, tīšuprāt skaļi dimdinādams, nogāja pa marmora kāpnēm. Augumā dižais, ugunīgi melnais bārdainis, sievu mīlulis un cienītājs emīrs Džāndars, līko zobenu pieturēdams, steidzās Mīrānšāham pakaļ.

Arī pārējie augstmaņi, tāpat kā šie divi, neatbildēja uz Alī Kuščī pieklājīgo paklanīšanos. Vienīgi šeihulis- lams Burhānitdīns pastiepa uz zinību vīra pusi mīkstu un baltu plaukstu kā atritinātu papīra tīstokli, vai nu ar šo ērmoto kustību sveicinādams kaktā stāvošo cilvēku, vai tikai raisīdams vaļā ap roku aptītās dzintara lūgšanu krelles.

Šeihulislams no zāles izgāja pēdējais.

Un atkal iestājās klusums.

Gan šajā zālē, gan blakus. Un arī visā milzīgajā, naksnīgajā pilī,

Varbūt godājamais skolotājs ir aizmirsis, ka izsaucis Alī Kuščī? Viņa pleciem taču ii uzgulusi tik grūtu raižu nasta!…

Bet tad griezumiem rotātās duivis klusi pavērās un parādījās Ulugbeks.,

2

Svarīgās apspriedēs Ulugbeks parasti bija tērpies zeltu cauraustā halātā, bet tagad viņam mugurā bija parasts brūnas vadmalas virssvārks; galvu sedza no trim samta gabaliem sašūta tumša micīte (to Ulugbekam patika valkāt medresē un observatorijā); plato zābakstulmu mala bija nedaudz izvērsta uz āru, varēja redzēt vāverādu oderi. Ulugbeks palika stāvam durvīs, acis pievērsis Alī Kuščī.

Visā Ulugbeka apveidā — lielajā augumā, kas jau sāka izplūst resnumā, melnīgsnējā, šaurajā sejā, kas atvizēja vara sarkanumā, skatienā, ko piemiegtās acis raidīja no biezo, balto uzacu apakšas, — varēja nojaust rimtu spēku, kas vilktin pievilka, un tādu kā slēptu nedrošību, ko Alī Kuščī agrāk nebija nomanījis.

Rokas uz krūtīm salicis, māceklis tuvojās skolotājam un godbijīgi nolieca viņa priekšā galvu. Bet Mīrza Ulugbeks, neļaudams māceklim paklanīties, apņēma viņu ap pleciem un veda uz zāles labo stūri, kur stāvēja zīda segām pārklāti krēsli ar augstu atzveltni.

—     Iesim parunāsimies, dēls …

Ulugbeks savu mācekli jo bieži mēdza saukt par dēlu. Bet šodien gan skolotāja balsī, gan liegajā apskāvienā bija jūtama īpaša sirsnība. Tā ir sāpju pavadone, Alī Kuščī nodomāja.

Sultāns sasita plaukstas. Lejā noklaudzēja zābaki, un viņu priekšā parādījās mājzinis.

—! Vai pavāri neguļ?

—r ,Viņi ik brīdi ir gatavi jums kalpot..«

—     Ēdienu un vīnul

Gaidot ēdienus, skolotājs sēdēja klusēdams, galvu viegli uz sāniem pieliecis un acis pievēris. Šaurā seja ar izcilnim vaigu kauliem izskatījās sakritusies un novārgusi, uz pieres un ap muti grumbu saradies vairāk, uz ceļiēm nolaisto roku pirksti pauda nogurumu.

Alī Kuščī gribēja izteikt kādu mierinājumu, taču nespēja atrast vārdus. Bet Ulugbeks uzreiz ieteicās klusītēm, it kā pats ar sevi runādams:

— Es šodien sapnī… redzēju sirmo skolotāju.

Alī Kuščī acu priekšā iznira sen pagājusī pavasara diena.

Ulugbeka medreses pagalmā uz marmora paaugstinājuma tajā stūrī, kur auga jau biezi salapojušas platānas, bija izklāti tepiķi, kuru raibās krāsas koši mirdzēja saules staros. Medreses audzēkņi bija saposušies vislabākajās drānās: šodien viņi redzēs mavlānu Salāhitdīnu Kazī- zadi Rumī, uzklausīs dižas patiesības, ko viņiem vēstīs pats slavenais prātnieks ar savu dieva svētīto mutil… Alī Kuščī jau toreiz bija daudz dzirdējis par mavlānu, bija pat lasījis augsti godājamā prātnieka traktātus, un bija jāatzīst: šie matemātikas noslēpumiem veltītie traktāti bija tādi, ka patiesi gan ir vērts zemu paklanīties to sacerētāja priekšā, ka nav pārspīlēti jūsmīgie stāsti par Ao «mūslaiku Platonu». Iztēlē atainojās cildens un lepns sirmgalvja tēls, svētā vīra gaišā piere.

īstenībā Alī Kuščī ieraudzīja vārgulīgu vecīti ar aizkustinoši smalkām matu pūkām, kas apņēma pieri kā oreols, un ar šķidru ķīļbārdiņu. Baltas kā sniegs bija arī vecīša uzacis un skropstas, un no trim drānas gabaliem sašūtā smailā micīte, kas izskatījās pēc dervīša cepures. Pat viņa virssvārks bija baltiņ balts.

Sai pavasara dienā mavlāna Salāhitdīns Kazīzade Rumī noskūpstīja Alī Kuščī, bet Mīrza Ulugbeks pirmo reizi žēlīgi uzaicināja pie sevis Koksarajā.

O, cik daudz gadu aizskrējis, cik daudz ūdeņu aiztecējis kopš tās dienas, bet Alī Kuščī vajag tikai pievērt acis, un viņa priekšā iznirst laipnīgais sirmgalvis, prātnieks — lai viņš mūžam dzīvo gaišā piemiņāl Un Alī Kuščī atkal jūt uz savas sejas lūpu pieskārienu, atkal to kutina baltā, zīdainā bārdiņa …

Galvu pašūpodams, Ulugbeks vieglītēm pasmīnēja.

— Nelaiķis sapnī mani rāja… Sacīja, ka es esot pametis zinātni, dzīdamies pēc mānīgiem varas jaukumiem, pēc troņa spožuma. Kārodams valdīt, es esot pazudinājis savu talantu!

Alī Kuščī sarāvās un nespēja novaldīt izsaucienuj

» D, visuvarenais!

Ulugbeks pameta uz viņu ašu skatienu, dziļi dobuļos iegrimušajās acīs pazibēja jautājums. Juzdamies aizvien neveiklāk, Alī Kuščī sāka runāt:

—     Lai skolotājs man piedod, bet pirms pusstundas šajā zālē tā pati doma ienāca prātā arī jūsu māceklim…

Nedaudz sakumpis, Ulugbeks sēdēja, krēsla atzveltnei nepiedurdamies, un neteica nekā. Ar zelta gredzenā ietverto dimantu viņš klaudzināja pa zemo, apgleznoto galdiņu. Sultāna baltās, kuplās uzacis bija uzrauktas, starp tām iegriezusies dziļa rieva. Skatiens sastindzis.

Alī Kuščī aprāvās, nebeidzis savu atzīšanos, kā fiziska sāpe sirdī iedūrās nožēla: skolotājam vajadzēja mierinājuma, bet viņš ar saviem vārdiem to sāpināja vēl dziļāk.

—     Mavlān Alī, — Ulugbeks sāka runāt, nenovērsdams acu no kāda viņam vien zināma punkta telpā, — es, dieva kalps, kas neesmu visuaugstā žēlastības cienīgs, jau gandrīz četrdesmit gadu valdu pār Māverānnahru … Un tu domā, ka mani pūliņi, ko esmu veltījis, lai zeme dzīvotu mierā, lai valstī būtu laba kārtība, saimniecība plauktu un valsts kasei būtu ienākumi, — ka visi šie pūliņi ir veltīgi un manis necienīgi… Vai patiesi arī tu tā domā?

Piepeši Ulugbeks aprāva savu skumji cildeno, svinīgo runu.

Kā gan viņš — Alī Kuščī — bija uzdrīkstējies skolotājam tik grūtajā brīdī urdīties viņa sāpošajā sirdī? Alī Kuščī sacīja:

—     Augsti godājamais skolotāj un pavēlniek, jūsu nopelni kā valsts darbā, tā zinātnes novadā ir tik diži, ka neviens par tiem nedrīkst šaubīties!

Ulugbeks nepacietīgi atmeta ar roku.

—     Nevajag, Alī, es visu saprotu… Bet notikumi risinās tā, ka… jūs, zinību vīri, mani nesaprotat, Alī! Ne jau tāpēc, ka tev un tādiem kā tu prāta būtu mazāk nekā šāhiem un sultāniem, nē! Visuaugstais ir dāsns: saprāts, pati labākā dāvana, ko cilvēks no viņa saņēmis, ir dots dzejniekiem un zinātniekiem. Bet visuaugstais viņus vēl apveltījis ar tādu sirds skaidrību, ar tādu vientiesību, ka jūs nespējat saprast: ne ar ko nav salīdzināma dzīve, ko dzīvo tie, kuriem … liktenis lēmis … valdīt.

Šķita, it kā Ulugbekam pietrūktu elpas. Viņš pataustīja kaklu zem bārdas. Tad atkal atmeta ar roku.

—     Nedomā, ka baidos zaudēt troni. Es cita baidos. Tā, lca viss mans četrdesmit gadu guvums -—. medrese, observatorija, mans lielākais dārgums — bibliotēka un, vln beidzot, mani daibi, ko esmu rakstījis, nemanīdams, k« pienākusi nakts, — ka tas viss aizies pazušanā, ka pēcnācēji to palaidīs visos vējos. — Vārdu «pēcnācēji» Ulugbeks izrunāja ar ļaunu rūgtumu. — Un vēl viena baidos… ka mani aizmirsīs. Ka nākamajām paaudzēm būs derdzīgs Mīrzas Ulugbeka vārds un tas tiks ierindots līdzās citu necienīgu valdnieku vārdiem… Kas zinās, ka Mīrza Ulugbeks tiecās atminēt Visuma noslēpumus? Mavlān Alī, vai ļaudis uzzinās patiesību par mani?

Sāpju un līdzjūtības pilnā balsī Alī Kuščī atbildēja:

—     Augsti cienījamo skolotāj! Ticu, es ticu, ka pēcnācēji zinās patiesību un patiesīgi spriedīs par jums… Un, skolotāj, vai gan ir pareizāki spriedumi par tiem, ko izsaka zinību vīri? Vai gan viņi aizmirsīs jūsu nopelnus? Vai tad zvaigžņu katalogs var pārvērsties putekļos? Vai gan cilvēka prāts nav pasaulē vienīgais, kas ir mūžīgs?

Ulugbeks sēri pasmaidīja.

—     Vai esi par to pārliecināts?… Nu, lai jau tā būtu. Paldies tev, Alī.

Šajā mirklī atskanēja soļi, zālē ienāca mājzinis un tam pakaļ tuklais pavārs — šašliku meistars, ko Alī Kuščī bija iepazinis pavēlnieka rīkoto medību mielastos. Šašliku meistars nesa sudraba paplāti, uz kuras atradās smalkiem rakstiem apgleznotas krūciņas ar vīnu un plānas jo plānas ķīniešu pialas. Tādas pašas sudraba paplātes nesa arī pavāra palīgi, un uz katras paplātes, kairinoši un asi smaržodams, čurkstēja karsts šašliks.

Ulugbeks noskatījās, kā pavāri nolika ēdienu un kā pēc tam klanīdamies atmuguriski izgāja no zāles. Pavāriem pakaļ grasījās arī mājzinis, bet sultāns viņu apturēja, vaicādams:

—     Vai pēc mavlānas Muhitdīna vēstnesi aizsūtīji?

—     Vēstneši ir jau atpakaļ, pavēlniek.

—     Nu?

—     Mavlāna Muhitdīns esot grūti slims, pavēlniek.

—     Ak tā! … Nu, labi, ej… Es pats ieliešu vīnu.

Mājzinis aizgāja, rokas pie krūtīm piespiedis, atmuguriski kāpdamies tāpat kā pavāri.

—     Hm… Grūti slims… — Ulugbeks noteica, pieri saraucis. — Vai tu, Alī, kaut ko par to zināji?

—     Nē, augsti godājamo skolotāj.

—     Kāpēc ne?

Alī Kuščī apmulsa.

—     Varbūt jūs, skolotāj, esat dzirdējis, ka es šopavasar gāju bildināt godājamā Muhitdīna meitu. Jaunajam medreses audzēknim, vārdā Kalandars Karnakī. Taču zinību vīrs un it īpaši viņa tēvs Hodža Salāhitdīns… tas pats Samarkandā slavenais juvelieris… atsacīja. Ar kaunu mēmi izvadīja pa durvīm… Kopš tās reizes neesmu tajā mājā bijis… Pārējo jūs zināt, skolotāj.

Ulugbeks klusēdams vēroja, kā zeltainais vīns laistās kristāla kausā… Jā, pārējo viņš zināja …

Drīz pēc bildināšanas, par kuru Alī Kuščī nupat stāstīja, mavlāna Muhitdīns bija izprecinājis meitu augstdzi- mušā emīra Ibrahīmbeka dēlam. Šais lepnajās kāzās bija piedalījies arī pats Mīrza Ulugbeks. Bet, kad vēlāk Ulugbeks ar karaspēku devās pret Abdullatīfu, galvaspilsētā palikušais jaunākais dēls Abdulazīzs kāda nieka dēļ pie- kasījās emīra dēlam un ne par šo, ne par to sodīja viņu ar nāvi, bet jauno sievu — Muhitdīna meitu — paņēma savā harēmā. Pilsētnieki bija apraduši ar šā Ulugbeka dēla patvaļībām, tomēr tik nekaunīga un nelikumīga rīcība sacēla Samarkandas augstmaņu un bagāto ļaužu vidū veselu sašutuma vētru — tādu vētru, ka sultānam vajadzēja pamest karaspēku un no Džeihūnas krastiem steigties atpakaļ uz pilsētu.

Tikko pārradies, Ulugbeks tai pašā dienā gribēja redzēt Huršīdu banū[8] — tā sauca mavlānas Muhitdīna meitu.

—     Mana meita, — sacīja Ulugbeks, gūsteknes daiļuma un dziļo skumju saviļņots. — Kas noticis, noticis. Esmu dēlu sodījis par tev nodarīto negodu. Bet tagad… izvēlies pati: ja gribi, atgriezies mājās, ja gribi — paliec.

Huršīda banū izvēlējās pirmo iespēju, bet Ulugbeks bija cerējis uz otru. Jo daiļums ir visspēcīgs, un var būt, ka vecumdienās cilvēks to vērtē vēl augstāk nekā jaunībā.

Šī satikšanās Ulugbek'u saviļņoja arī tāpēc, ka viņš par daiļo jaunavu bija zinājis jau pirms viņas apprecēšanās — gadu pirms turpmākajiem bēdīgajiem notikumiem. Mavlāna Muhitdīns — Ulugbeka māceklis — reiz bija ieteicies, ka viņa meita esot visai prasmīga daiļrakstīšanā. «Ja vēlaties, skolotāj, tad viņa pārrakstīs jūsu darbus…» Ulugbeks diez kā vis teiktajam neticēja, tomēr iedeva Muhitdīnam kādu no saviem vēsturiskajiem apcerējumiem. Bet pēc mēneša viņš nobrīnījās vien, ieraudzījis to pārrakstītu uz plāna, zīdaina papīra rokraksta, kas p<i tiešām bija neredzēti skaists…

Skaidri jo skaidri, kā reizēm gadās sapni, Ulugbeka

tagad domās ieraudzīja sārta, caurspīdīga zīda aizkaru, aiz kura stāvēja Abdulazīza gūstekne, galvu zemu nodūrusi, ieraudzīja viņas matu vilni līstam lejup vai līdz pašam tepiķim, viņas rokas, smalkos, garos pirkstus un nagus, kas nokrāsoti ar hennu, r— kaunā un bēdās viņa ar rokām bija aizsegusi seju.

Kā atmozdamies Ulugbeks pacēla galvu un pavērās uz Alī Kuščī.

—     Allāhs ir mans liecinieks — šai ļaunajā darbā nav manas vainas… Tiesa, runāja, ka es pārāk viegli esot sodījis Abdulazīzu, ar dzirdīgu ausi esot uzklausījis viņa nožēlu un lūgumus. Bet ko tad man vajadzēja darīt? Viņu nonāvēt?… Kā lai nogriež pats savu pirkstu? Abdulazīzs ir mans miesīgs dēls, mana asins.

—     Es saprotu, skolotāj… — Alī Kuščī palocīja galvu, taču neviļus iedomāja: «Bet Abdullatīfs? Arī miesīgs dēls, tomēr pacēlis zobenu pret tēvu.., Vai viņam arī būtu Jāpiedod?»

—      Kas notika ar to dzejnieku — ar Kalandaru Kar- nakī? Dzirdēju, ka viņš esot pametis medresi un izvēlējies der vīša dzīvi. Vai tiesa?

—      Diemžēl tiesa, skolotāj. Kalandars ir neparasti spējīgs, neparasti drosmīgs un apņēmīgs. Pēc tam kad mav- lānas Muhitdīna meita apprecējās, Kalandars bēdās un dusmās apvilkās dervīša skrandas, uzlika galvā dervīša cepuri. Stāsta, ka viņš tagad klīstot pa ielām, ubagojot, piedaloties dervīšu dievlūgšanās… allāham par godu.

Ulugbeks saknieba lūpas. Glāzes ar zeltdzelteno vīnu palika neskartas, šašliks nenobaudīts. Sarunu biedri nodevās katrs savām domām. Ulugbeks dziļi nopūtās.

—     Ak mēs, grēcinieki, grēcinieki! — Ar visu augumu pagriezies pret Alī Kuščī, viņš negaidot ievaicājās:

—     Vai tavu skolnieku vidū atradīsies uzticami ļaudis?

—     Atradīsies, skolotāj, protams, ka atradīsies …

—     Tad labi… Tagad parunāsim par galveno.

Ulugbeks uzlika roku uz Alī Kuščī ceļgala un atkal

cieši palūkojās sava mācekļa sejā.

—      Tu jau, protams, zini, ka Māverānnahras debesis atkal ir aizvilkušās ar savstarpēju ķildu mākoņiem. Pareizāk sakot !~s ar dumpja mākoņiem! Mans vecākais dēls, kam atdevu skaisto Balhu1 , ir sācis karu pret mani. Viņam nepietiek ar Balhu, viņam vajag Samarkandu. Viņš pārcēlies pār Džeihūnu un tagad jau ir netālu no Ķešas … Vai esi par to dzirdējis, Alī?

—     Esmu dzirdējis, augsti godājamo skolotāji Bet… vai tad nav cerību izlīgt pa labam? Ja jūs piedosiet dēlam pārkāpumu…

Ulugbeks ar dūri uzsita pa Alī Kuščī ceļgalu.

—     Ek, ja viss būtu atrisināms tikai ar piedošanu… Ja viņš to lūgtu, es piedotu… Tālab vien, lai zemē būtu miersl Tālab, lai mēs abi varētu mierīgi novērot zvaigznes … Bet tu, Alī, nepazīsti Abdullatīfu. Nepazīsti!

Ulugbeks pēkšņi pielēca kājās un nemierīgi pastaigāja pa zāli. — Neaicināju tevi šurp tāpat vien. Un arī tas nav bez savas ziņas, ka aicināju nakts laikā, kaut gan nam- zinim vajadzēja darīt tā, lai viņi. i s mani augstmaņi… tevi šeit neieraudzītu.

Ulugbeks atkal piegāja pie sarunu biedra un apsēdās blakus.

—     Savus dārgumus: observatoriju, bibliotēku, rokrakstus, gan pabeigtos, gan nepabeigtos — jaušu, ka tagad tos nepabeigšu, — to visu nododu tavā ziņā, uzticu tikai tev vienam, Alī, mans dēls! Tās ir nenovērtējamas bagātības, cilvēka gara bagātības …

Ulugbeks atlaidās pret krēsla atzveltni, sakrustodams rokas uz krūtīm.

—     Bet apdomā, Alī! Tas ir bīstams uzdevums. Tu taču zini, kāds ir tumsonīgo nejēgu noskaņojums, fanātiskie šeihi mani neieredz.

—     Zinu, skolotāj, zinu.

—     Vai šī smagā nasta būs tev pa spēkam?

Alī Kuščī seja pietvīka. Viņš piecēlās kājās.

—     Vai jūs šaubāties par savu mācekli, augsti godājamo skolotāj?

—     Nē, Alī, nē, — Ulugbeks atteica. — Ja es šaubītos, tad neatklātu tev sirdi. Es tikai negribu dzīt tevi postā… Visi šie ulemi2 , kas iedomājas esam varen cienījami, visi šie īsteni ticīgie, kam nav piešķirts ne prāts, ne žēlsirdība, — tie visi jau cik gadu griež zobus uz zinātnes vīriem!

—     Jā, bet mēs joprojām vēl esam dzīvi, Jo mums p.i-

Hdz allāhs I

—     Un… mana vara, un viņu bailes no šīs varas, Alī. Pagaidām viņu bailes ņem virsroku pār viņu niknumu.

Alī Kuščī nodūra acis. Viņš zināja, kāds ir ulemu un šeihu niknums pret tiem, kas nedomā tā kā viņi. Pavisam nesen «Labdzimtīgo kapsētā» bija ieradušies kādi divdesmit Ulugbeka medreses audzēkņi, lai guldītu zemes klēpī pāragri aizgājušu, ar grūtu slimību mirušu biedru, bet, kad viņi, nesdami augstu pār galvām pacelto zārku, tuvojās kapsētas kalnam, vārtos parādījās šeihs Nizāmitdīns Homušs līdz ar mirīdu un dervīšu pūli, kas viņu bija aplencis. Seihs nostājās medreses audzēkņiem ceļā, kratīdams gaisā grezni izrotāto bozi un izkliegdams tādus lāstus un lamas, kas nepagalam nesaskanēja ar šeiha cieņu:

—     Prom, nešķīsteņi, lasieties prom, kamēr vēl sveiki. Nešķīstas miesas nedrīkst apgānīt šo svēto zemi! Aizvācieties, citādi mēs tūliņ sašķaidīsim jums galvu, atkritēji!

Alī Kuščī izpildīja hasakaša[9] pienākumus; neko darīt, viņam vajadzēja vien iet pie pārmēram saniknotā šeiha, lai lūkotu to pārrunāt.

—     A-a, ak tad tu, mavlān, arī esi te! — Nizāmitdīns iekliedzās gluži vai nebalsī. — Atkritējs, bezgodis, nešķīstais suns! Tu noved no ceļa tos, kuriem jūs liekat noņemties ar dievam pretīgām mācībām, ko paši saucat par zinātni… Prom no šejienes, citādi tev labi neklāsies … Tepat uz vietas šķirsies no savas nešķīstās dvēseles! ,.. Allāham par godu … trieciet viņus prom!…

—     Nu, par ko tu esi tā aizdomājies, Alī?

Ulugbeks sēdēja Alī Kuščī priekšā, rokas uz krūtīm sakrustojis, acis samiedzis. Aizgaiņājis atmiņu tēlus, kas stindzināja sirdi, Alī Kuščī paklanījies sacīja:

—     Skolotāja pavēle māceklim ir likums.

—     Tie nav pareizi vārdi, Alī. Tā nav pavēle. Tas ir lūgums. Tāpēc arī vaicāju: vai vēlāk nenožēlosi?

—     Skolotāj…

—     Labi! — Prasīgās un pētīgās skolotāja acis at- maiga. — Nāc man līdzi. — Un Ulugbeks atvēra durvis uz zāli, kur viņš mēdza pieņemt sev tuvos cilvēkus un kur notika slepenās apspriedes.

Goda vietā uz paaugstinājuma stāvēja zelta krēsls —- tronis. Zālē nezin kāpēc dega tikai dažas sveces; vārajā, ņirbīgajā gaismā uz sienu mozaīkām, kas bija darinātas no lazurīta, un uz kupolveida griestu rakstiem dīvaini rotājās ēnas un atspulgi, visu apkārtējo vērsdami noslēpumaini diženu, bet varbūt iemesls bija tas, ka Alī Kuščī nekādi nespēja atvairīt domu, ka tieši šeit pusausas brīžos, kas Timūram, kā stāstīja, visvairāk patikuši, saltajā nokrēslī zelta tronī sēdējis klibais pasaules satricinātājs, sēdējis viens ar savām alkatīgajām, atriebīgajām iecerēm, Kas līdz zināmam laikam palika visiem noslēpums. Un šķita, ka šai krāšņajā zālē vēl lidinās viņa nerimtīgais gars, ļaunodamies par to, ka tai pašā pirmsausmas stundā še ieradies cilvēks, kam nav augsta amata, kam nav daļas gar valsts darīšanām un kas nekādi nespēj veicināt pasaules iekarošanas plānus.

Ulugbeks pagājās aiz troņa un pašķīra tumšpelēkā zīda aizkaru, kas nosedza sienu līdz pašiem griestiem. Atklājās daļa sienas un ar kaldināta vara sloksnēm apsistas durtiņas, tik šauras, ka pa tām ar mokām varēja iespraukties viens cilvēks.

Ulugbeks izvilka aiz jostas noslēptu atslēgu saišķi un, mazliet pavilcinājiēs, atslēdza durtiņas. No ovālas nišas abi paņēma pa svecei un aizdedzināja. Sultāns pieliecies ar plecu pagrūda durtiņas. Aiz tām pavērās melns tukšums.

Ulugbeks, neattiecies taisni, spēra soli kaut kur lejup, Alī Kuščī sekoja, elpu aizturējis: sadusējušais gaiss bija pārlieku savāds.

Vienā rokā turēdami sveci, ar otru taustīdamies gar sienu, viņi kāpa lejā baismajā akā. Beidzot bija sasniegts dibens. Parādījās vēl vienas durvis. Ulugbeks tās atslēdza, un viņi iegāja šaurā, četrstūrainā pagrabā. Sienas bija apdarinātas ar melnu akmeni, no grīdas vilka ledains aukstums, griesti gula pār galvu kā smags blāķis. Akmens kaps!

Katrā pagraba kaktā stāvēja pa tērauda lādei. Tās ar ķēdēm bija piekaltas pie grīdā iedzītiem dzelzs riņķiem.

Arī šeit valdīja tā pati drūme. Šķita, it kā aiz lādēm — varbūt tur tai aklajā kaktā, kurp nesniedzās sveces gaismiņa, — būtu paslēpies klibais valdnieks un slepšus vērotu atnācējus, pagaidām vēl draudīgi klusēdams.

Ulugbeka rokā uzradās vēl viena atslēga. Mēmi lūpas kustinādams, sultāns noskaitīja īsu lūgsnu un pacēla plaukstas pie sejas par zīmi, ka lūgsna pabeigta. Tad viņš iebāza atslēgu lielās lādes slēdzenē un pagriezās pret Alī Kuščī, ar skatienu aicinādams palīgā.

Lādes vāks bija tik smags, ka pat divatā viņi to pacēla tikai ar pūlēm. Kad vāks dārdēdams atkrita, krēslainajā telpā likās atspīdam ugunskura gaisma.

Lāde līdz malām bija piebērta ar dimantiem, rubīniem, pērlēm, smaragdiem un visādiem citādiem dārgakmeņiem, ko Alī Kuščī līdz šim ne redzējis nebija. Akmeņi dzirkstīja un laistījās, apbūra acis, starodami zilganā, zaļganā, purpursārtā gaismā, priecinādami skatienu ar brīnumainas varavīksnes liego vizmu.

—     No Bagdādes un Kairas, — Ulugbeks ierunājās liekuļoti rāmi, slēpdams savu sajūsmu. — Sajā lādē ir vectēva — emīra Timūra — kara guvums, ko viņš atveda šurp pēc uzvaras pār sultānu Bajazīdu… Bet neapnicini vis šos akmeņus. Ieber maisiņā, Alī.

—     Kam tie man vajadzīgi, skolotāj?

—     Lai kalpo labam darbam… Zinu, tev bagātība nav vajadzīga. Bet ko mēs iespēsim bez bagātības, bez naudas? Tāda nu reiz ir pasaules kārtība… Lai tad gan vara, gan bagātība kalpo labajam, kā jau sacīju.

Tā runādams, Ulugbeks sāka rakņāties pa dārgumiem.

Izrādījās, ka zem dārgakmeņiem ir zelts. Rindām vien no lādes dibena augšup slējās zelta lējumi, kas izskatījās pēc mazītiņām pialām — rinda virs rindas, ar dibenu uz augšu salikti. Zelts spoži mirdzēja un likās pat uzdvešam svelmainu karstumu.

Ulugbeks izvilka vienu lējumu, izslējies taisns, pasvārstīja to plaukstā un priecīgi sacīja:

—     Raugi, cik smags… Tas viss pieder man! Vectēva mantojums: viņš mani mīlēja. Bet dievs mans liecinieks — es tērēju vectēva mantojumu ne jau citu zemju iekarošanai, kā viņš pats man mācīja, bet gan uzposu pilsētas, ierīkoju ceļus, cēlu medreses un svētceļnieku mītnes. Lai arī turpmāk šī bagātība kalpo labam mērķim! — Ulugbeks atkal atkārtoja.

No lādes dibena viņš izvilka nelielu biezas, sarkanas ādas kuli un noskaitīja tajā desmit zelta lējumus — tādus kā nelielas pialas. Tad iebēra kulē riekšavu dārgakmeņu. Pēc tam viņš pasniedza kuli savam māceklim.

Kule bija tik smaga, ka Alī Kuščī to tik tikko noturēja izstieptā rokā,

Ulugbeks kavējās aizdarīt lādes vāku, nespēdams atraut acis no akmeņu starojošā skaistuma, no zelta svelmainā liesmojuma. Beidzot viņš pagriezās pret Alī Kuščī.

—     Tu gan laikam nezini, ar ko sākt, kā šo bagātību izlietot… Tā ir jāpārvērš naudā. Lai slavēts allāhs, man ir_ izdevies pa īstam nodrošināt Māverānnahras naudu. Tas vairs nav tās bezvērtīgās monētas, kas agrāk bija par slogu gan valsts kasei, gan nodokļu maksātājiem… Vajadzīgs godīgs naudas mijējs. Ej pie juveliera Hodžas Salāhitdīna. Nodod viņam un viņa dēlam mavlānam Mu- hitdīnam — tas taču ir tavs draugs — manu sveicienu un manas labvēlības apliecinājumu… Un teic, ka es vēlreiz lūdzu atvainot Abdulazīza pārkāpumu …

Patlaban Ulugbeks runāja kā gluži parasts cilvēks, necenzdamies arī ar valodu pasvītrot augstumus, kādos liktenis viņu pacēlis; tā viņš ar Alī Kuščī mēdza sarunāties observatorijā.

—     Jā, Alī… Tu esi viens kalns, uz kura es atbalstos savā nelaimē, ceru, ka Muhitdīns būs otrs… Kā es priecāšos, ja viņš aizmirsīs, ko esam noziegušies pret viņu un viņa meitu. Viņam ir meita, kas pelna cieņu. Pasaki to viņam.

—     Darīšu tā, skolotāj.

Ulugbeks aizvēra lādi.

—     Pārējais paliks Abdulazīzam. — Un it kā atvainodamies Ulugbeks vēl piebilda: — Tu zini, viņš ir nelaimīgs, vārgs jauneklis, viņu grauž kāda kaite, un es nezinu, kā viņu lai ārstēju.

Nežēlīgs, ietiepīgs un nesaprātīgs ir šis Abdulazīzs, bet ej nu tu, cilvēks, saproti tēva sirdi. Domās Alī Kuščī noteica: «Ak, augsti godājamo skolotāj! Par ko jūs mīlat šo savu atvasi, par ko var mīlēt to, kas sagādājis tik daudz posta? Vārgs, nelaimīgs, slims? Viņš, tāpat kā vecākais dēls, sapņo par varu un mīļuprāt atteiktos paklausīt tēvam un valdniekam.»

Ulugbeks likās vai nolasām Alī Kuščī domas, kā tas viņu sarunās atgadījās jo bieži. Viņš smagi nopūtās.

—     Par sevi es nebaidos, Alī. Mūžu, ko radītājs man piešķīris, esmu nodzīvojis, lai nu labi vai slikti. Atliku likām, šķiet, esmu baudījis gan varas saldumu, gan sūrumu. Bet kā ritēs mūžs viņiem — dēliem, kā viņi cits pret citu izturēsies, kad manis vairs nebūs, kad būšu miris? Domāju par to vienā domāšanā, un sirds krūtīs vai lūst. It īpaši raizējos par jaunāko. Viņš ir slims, gauži slims.

Alī Kuščī novērsa acis.

—     Lai visuaugstais atvieglo jūsu grūto nastul — viņš klusi nomurmināja.

Kad viņi bija atkal augšā, Ulugbeks nobrīdināja Alī Kuščī: neviens nedrīkstot uzzināt, ko viņš aiznesis no Koksaraja. Ulugbeks pamācīja, kā labāk un drošāk dārgo kuli iesiet halāta jostā.

—     Kādas vēl pavēles jūs dosiet savam kalpam, augsti godājamo skolotāj? — Alī Kuščī vaicāja.

Ulugbeks gurdi pārlaida plaukstu pār seju.

—     Nakts iet uz beigām, Alī. Es visu jau esmu pateicis… Par savu vislielāko bagātību vienmēr esmu turējis nevis troni, bet gan darbus zinātnes labā, —^ Ulugbeks sacīja kaismīgi — sāpīgā un aizrautīgā balsī. — Visvairāk esmu mīlējis bibliotēku — gudrības avotu. Atkārtoju: kas notiks ar šo dārgumu, tas tagad ir tavā ziņā. Kam tas pieder? Mūsu zemei un visam cilvēku dzimumam, cilvēka saprātam, par kuru nav pasaulē nekā cildenāka un mūžīgāka — to tu pareizi teici. <. Un liec vērā: ja radītājs man — savam pazemīgajam kalpam — atraus palīdzīgu roku, ja atņems man troni un varu, ja Māverānnahrā virsroku gūs tumsonīgie neprāši, tad tev šis dārgums jāsaglabā nākamībai. Un līdz ar to arī mans labais vārds! … Var notikt, ka grāmatas uzmanīgi un slepeni būs jāizved no pilsētas un jāpaslēpj kaut kur kalnos… Jau tagad pameklē meistarus, lai tūdaļ pat izgatavo desmit… piecpadsmit lielas tīnes. .Vai saprati mani, Alī?

—     Sapratu, skolotāj!

Ulugbeks uzlika rokas māceklim uz pleciem.

—     Lai paldies tev, allāh! Ar paša dēliem man nav palaimējies, toties tu esi man dots kā vislielākā mūža balva.

Un Ulugbeks, kā reiz Salāhitdīns Kazīzade Rumī, noskūpstīja Alī Kuščī uz pieres, un māceklis bija aizkustināts līdz asarām un bezgala samulsis.

Skolotājs un māceklis atvadīdamies apkampās cieši kā brāļi.

3

Pavadījis Alī Kuščī, Ulugbeks atgriezās zālē, kur visas sienas bija nokarinātas ar medību trofejām un ieročiem. No visām pils istabām viņam vislabāk tikās šī — plašā un klusā telpa, kurā viņš bieži lasīja, prātoja par zinat- nes mīklām, par domātāju un dzejnieku sacerējumiem, bet citreiz, ja bija noguris, arī pagulēja. No guļamtelpas viņam atnesa segas, un viņš atdusējās ar aizslietni aizēnotā kaktā.

Tagad šajā kaktā uz zemā galdiņa tā ir bija palikuši trauki, paplātes ar šašlikiem un plāniem plācenīšiem, vīns — ne Ulugbeks, ne arī Alī Kuščī nebija cienastam pieskārušies.

Mājzinis pavēstīja, k"a ieradies Bobo Huseins Baha- dīrs — Ulugbeka mīļais kareivis no viņa apsardzes; vakar tas bija aizauļojis par vēstnesi uz Kešu.

Smuidrais un staltais skaistulis Huseins izspūris un nosvīdis vai skriešiem ieskrēja zālē, pat nenoņēmis bruņu- cepuri ar smailo virsu; rokas gan bija godbijīgi saliktas uz krūtīm, tomēr viss viņa izskats skaidri jo skaidri pauda, ka patlaban nav īstā reize ievērot ceremonijas; Huseina platās krūtis cilājās kā kalēja plēšas, seju, kurā iezīmējās melnās uzacis, klāja sviedru lāses.

Karavīrs krita uz vaiga. Ulugbeks nobālēdams nolika pialu uz galda.

—     Ko nogāzies? Celies!

Huseins vingri pieslējās uz ceļiem.

—• Neuzdrīkstos runāt, pavēlniek… Nav labas vēstis . i.

r— Runā! — sultāns pavēlēja.

—- Ienaidnieks patiesi ir Kešā, pavēlniek. Ķešas pilsētas priekšnieks emīrs Kamālitdīns pilsētu atdevis nepretodamies, bez kaujas.

No tā jau Ulugbeks bija baidījies. Un sultāna bailes izgaisa — kā jau ik reizi, kad viņa nojautas, lai tās bija cik ļaunas būdamas, piepildījās. Bailes pagaisa, auga niknums. Piecēlies no krēsla, Ulugbeks pagājās pa zāli. Acis bija samiegušās. Zem vaigu ādas kustējās muskuļu puni., Žēlastības nebūs. Piedošanas nebūs. Bobo Huseins Baha- dīrs atkal krita uz vaiga.

—     Celies, celies augšā. Pēc stundas dosimies kara- gaitā! Lai viss būtu gatavs — ieroči, zirgi, pārtika, viss, viss, vai dzirdi? … Vai pareizs lēmums? Runā!

* Pavēlnieka griba ir likums padotajiem …

To es nevaicāju! Vai ir pareizi doties tūdaļ ceļā, kamēr Visi spēki nav savākti vienkop? Kā tu domā, ko tu saki?

Pareizi, payelniek. Nedrīkst zaudēt laiku,  Bet..s

jūsu uzticamais kalps domā, ka vajadzētu celt kājās pilsētas zemessardzi.,.

—     Zemessardzi? Kālab?

—     Karapulku ir maz, pavēlniek, un. *. pilsētnieki jūs mīl, viņi jums ir uzticīgi, pavēlniek… Es saku — pilsētnieki … pilsētas zemie ļaudis ., * Karapulki paklausa emīru — savu vadītāju gribai.

Ulugbeks apsvēra. Viņš bija sapratis Huseina mājienu. Pats zema cēluma būdams, Huseins uzticējās vienīgi zemajiem ļaudīm. Ulugbeks zināja, cik vērta ir dažlaba emīra pašreizējā uzticība.

—     Nē, Husein, nevajag, — sultāns noraidīdams pakratīja galvu, — nevajag. Ko amatnieki un kalpi iespēs pret apmācītiem karotājiem?… Ej, Husein, atpūties pēc jā- jiena. Drīz atkal ceļš zem kājām, un tad …

Kad aiz vēstneša aizvērās durvis, Ulugbeks pielēja pialu līdz malām ar vīnu un vienā malkā izdzēra tukšu.

«Nolādēts! Raugi, tāda ir maksa par cerībām!»

Jā, viņš apjēdza, ka Abdullatīfam ir lieli karapulki un ka Abdullatīfs neapstāsies, nonācis pie Džeihūnas, — tas nav viņa dabā, turklāt Timūra pēcnācēji labi zina Timūra novēlējumu: izmanto brīdi, kad esi stiprs, nevilcinies. Ātrums vairo spēkus! Ulugbeks, kaut varbūt ne gluži apzināti, bija rēķinājies ar iespēju, ka pie Ķešas dēlam vajadzēs aizkavēties un papūlēties, lai ieņemtu pilsētu, vajadzēs zaudēt laiku, tātad arī spēku un — ļoti varēja būt — arī piekritējus. Bet še tev nu bija! Abdullatīfs iegājis pilsētā bez kaujas! Un Ulugbeks taču bija Kamālitdīnu turējis par vīru, kas viņam uzticīgs… Ja jau emīrs Kā- mālitdīns kļuvis par nodevēju, kam tad vairs lai tic, Uz ko lai balstās? Ko lai dara ar pārējiem karavadoņiem?».. Ulugbekam atkal ienāca prātā vectēva vārdi, ko viņš reiz bija sacījis Herātas «Pasaules dārzā». Sultāns Šāh- ruhs skanīgiem vārdiem bija stāstījis par kāda karavadoņa uzticību, bet Timūrs Guragāns bija dzēlīgi nosmē- jies un atteicis: «Emīri ir padevīgi tad, ja Zobens tavā rokā ir krietni garāks un asāks par viņējo. Turi viņus bijāšanā, dēls, un neuzticies viņiem! Uzticība aiz bailēm vai uzticība pēc paša gudras izvēles — vai tev nav vienalga? Baiļu dzemdinātu uzticību — to iegūt ir tavos spēkos, bet gudru izvēli ietekmēt nav tavā varā.»

Ulugbeks ar to nebija vienis prātis … Senāk nebija, bet pašlaik i ss Turpat četrdesmit gadu viņš ir bijis noteicējs un valdītājs Māverānnahrā. Ir centies cilvēka sirdi rādīt arī tiem, kas viņu nodevuši, kas aiz muguras viltu vērpuši. Nu nāca virsū nediena, kad visu izšķira spēks, un kas nu notiek? Kāda bijusi viņu — visu šo emīru gudrā izvēle? Nomanīdami, ka Ulugbeks ir spēcīgs, viņi turējās Ulugbeka pusē. Nu ir pajutuši jaunā šakāļa spēku un pārmetas pie tā…

Un ir arī posts pēdējā laikā — nāk bēda pēc bēdas, neveiksme pēc neveiksmes. Par ko liktenis tapis tik nežēlīgs? Vai par asiņu jūru, ko vectēvs izlējis? Lai allāhs piedod viņam — Timūra mazdēlam — tādas zaimu domas, taču pravietis ir sacījis, ka neviens cilvēka darbs nepaliek nesodīts, it īpaši nevainīgas asinis. Taču kālab debesis tad soda viņu — mazdēlu — un nevis dēlu, nevis Šāhruhu?… Bet vai tad mazdēls vienmēr un visur ir bijis tik bezgrēcīgs un tik labs pret cilvēkiem? Kā tad ar Horasānas iekarošanu, ar Herātai nodarītajām netais- nībām, ar dervīša pareģojumu?

Sermuļi pārskrēja pār Ulugbeka miesu.

Viss nāca prātā… Toreiz bija piektdiena — gaišā, svētā diena. Herātas galvenajā mošejā posās uz dievlūg- šanu, kam īpašu nozīmi piešķīra nesenais notikums — pilsētā kā uzvarētājs bija ienācis Sāhruha dēls Ulugbeks ar saviem karapulkiem. Mošejas priekšā bija sapulcējušies dieva kalpi, augstmaņi, lielu karadraudžu priekšnieki. Visi gaidīja Mīrzu Ulugbeku. Ulugbeks izjāja pa Sāhruha medreses vārtiem; krāšņā kavalkāde jāja garām svētceļnieku mītnei — dervīšu mājoklim, ko bija uzcēlis Ulugbeka augsti slavētais tēvs. Un te uzreiz sultāna priekšā, kā no zemes izlīdis, parādījās matiem un bārdu noaudzis, netīrumiem noķepis dervīšs, kā redzams, tad pusjucis — viņš mežonīgi bolīja acis, vēzējās rokām it kā peldēdams un virpuļoja kādā viņam pašam vien zināmā dejā. Priekšējie jātnieki traucās uz dervīšu, lūkodami vai nu padzīt viņu, vai samīdīt ar zirgiem. Ulugbeks apturēja jātniekus, izteikdams vēlēšanos dervīšu uzklausīt. Vājprātīgs cilvēks ir svēts, grēks tādu patriekt — to zina visi. Un šis dervīšs katrā ziņā ir vājprātīgs: šķindinādams zvārgulīšus, ar kuriem bija nokarināts noskran- dušais svārks, un arvien vēl ērmīgi diedams, viņš tuvojās sultānam, ar putām uz lūpām saukdams: «O, allāh, o, visuvarenais, o, allāh, mūsu radītāj!» Bet vaibstīdamies un murmuļodams viņš pastarpām arī runāja kaut ko, vērsdamies tieši pie sultāna, un pamazām Ulugbeks, kaut ar pūlēm, tomēr sāka saprast dervīša valodu. Bet dervīšs runāja par to, ka sultāna — taisnīgā un gudrā, un cilvēcīgā sultāna karavīri, viņa vārdu piesaukdami, aplaupījuši un pat nogalējuši pavisam nevainīgus cilvēkus; tie izpostījuši ciemus ap Herātu; tie esot varmākas, kuri nezinot līdzcietības pret bēduļiem, dieva zaimotāji, kas apzogot mošejas un svētceļnieku mītnes, un pats sultāns arī esot varmāka, varmākas dēls un trīskārt lielāka varmākas mazdēls, un tāpēc — tā pareģoja dervīšs — viss Timūra dzimums tikšot nolādēts uz mūžu mūžiem!

Ulugbeks saprata visu teikto, tomēr nevēlējās dēlīšu sodīt. Jo tad pavadoņiem vajadzētu paskaidrot, par ko dervīšs tiek sodīts, bet sodīt cilvēku par to vien, ka tas aizšķērsojis ceļu, — tā Ulugbekam neklājās. Mīrza Ulugbeks izlikās, ka nav sapratis vājprātīgā murmuļošanu, uzšāva zirgam un aizauļoja uz svinīgo apsveikšanas ceremoniju. Glaimīgu un melīgu vārdu balzams gan šķita dziedinājis apvainojumu rūgtumu, un tomēr Ulugbeks, kaut gribēdams, nespēja aizmirst dervīša lāstus un pareģojumus.

Jā, tas karagājiens uz Horasānu patiesi bija kļūmīgs. Arī tāpēc, ka parādīja, cik neuzticami ir emīri un dižvīri: tie bija kūdījuši viņu uz šo karagaitu, bet, kad veiksme viņam nedevās rokā, tad novērsās no sultāna, viens otrs pat ņēmās rakt viņam bedri. Protams, aiz muguras. Acu priekšā tie joprojām iztapīgi klanījās, piebalsoja viņam un glaimoja. Karagaita uz Horasānu bija neveiksmīga … Taču nepieciešama. Mātes kundze, augsti godājamā Gavharšāda vērpa tādus viltus, ka mantinieku ķildu dēļ teju pat varēja sabrukt visa nelaiķa Sāhruha valsts, bet neganto un augstprātīgo Gavharšādas kundzēni — šo Herātas cietumnieci, kā viņa sevi nepamatoti dēvēja, — apvaldīt varēja tikai iebaidot, un bailes viņai iedzīt spēja vienīgi spēks, vienīgi karapulki, ja tie bija labi lieli, labi nikni un nežēlīgi — tādi, kas atgādinātu Timūra pulkus un liktu visiem trīcēt.

Acis aizvēris, Ulugbeks bija dziļi nogrimis atmiņās. Pamāti pieminēdams, viņš pūlējās modināt sirdī kaut mazdrusciņ sirsnības pret to. Bet acu priekšā tēlojās augstprātīga, pat vecumā vēl daiļa sieviete ar melnu, ledainu aukstumu acīs, ar mūžam nerimtīgām rokām, kas laiž caur pirkstiem lūgšanu krelles. Svētule būdama, viņa allaž ģērbās tumšzilā sēru tērpā un galvā sēja tumšzilu lakatu — sak, pieminēdama sultānu Laimīgo. Viņas daiļie pirksti pēc patikas bija dancinājuši Sāhruhu — allāhs lai uzņem viņa dvēseli paradīzes dārzos! Bet pēc Sāhruha nāves patgalvīgā valdniece visu varu galmā sagrāba savās rokās, sapulcināja galmā alkatīgus un aprobežotus pakalpiņus. Un ne jau galms vien bija viņas rokās! He- rāta bija kļuvusi par ķildu perēkli… Un, kolīdz Ulugbeks, kas pagaidām bija palicis maiā, aizsūtija Gavharšādas kundzenei brīdinājumu, tā viņa visiem dzifdot nosauca Ulugbeku par bezgodi un ņēmās kūdīt Abdullatīfu, lai tas ceļ dumpi pret paša tēvu.

Un ko darīja Abdullatīfs? Viņš kāroja pēc troņa. Un izdomāja, kā panākt, lai pārspēks būtu viņa pusē un viņš varētu piepildīt savus nodomus. Viņš slepus sazvērējās ar augstākajiem dieva kalpiem, ar tiem, kas greizi skatījās uz zinātnieku Ulugbeku, uz apgaismotāju Ulugbeku, un vispirmām kārtām ar šeihu Nizāmitdīnu Ho- mušu — ietekmīgā ordeņa «Nakšbendī» locekli. Tumsonī- gie un fanātiskie šeihi nebūt neaizmirsa arī paši savu labumu un cieši turējās pie principa «Bagātība ir spēks». Viņi grieza zobus, bet, kamēr sultāns Ulugbeks bija varens, cietās un gaidīja. Un nu bija pienākusi viņu reize …

Ulugbeks iztukšoja vēl vienu pialu, taču vīns neapturēja smago domu ritējumu, viņam šķita, ka šīs domas ir pilnīgi sastindzinājušas viņa gribu.

Māceklis Alī Kuščī viņu šodien nosodīja par to, ka tronis viņam esot svarīgāks nekā kalpošana zinātnei… Nu, labi, varbūt nenosodīja, tikai pārmeta, pārmeta saudzīgi, atvainodams viņu un pats atvainodamies, varbūt tikai aplinkus aizrādīja, bet vai viņš — Ulugbeks — par tiesu būtu šajā ziņā noziedzies? Vai viņa vainu neatsvērs rūpes, ko viņš veltījis, lai ne tikai pats varētu nodarboties ar zinātni, bet lai arī citi viņam sekotu šai cildenajā ceļā, vai viņa vainu neatsvērs bagātīgie līdzekļi, ar kuriem celti kanāli, pirtis, ceļi un visvairāk medreses? Varbūt viņš apmāna pats sevi, uzskatīdams, ka nav tāds kā citi valdnieki? … Bet nav taču tāds, viņš patiesi ir gatavs atteikties no varas, viņš mīļuprāt kļūtu par skolotāju med- resē… Alī Kuščī ir vientiesīgs kā bērns, ja domā, ka pēc Ulugbeka atteikšanās dēli norimsies un ļaus viņam mierīgi nodoties zinātnei, mīļotajai zinātnei… Lūkoties uz planētām, aprēķināt to ceļus — šādām nodarbībām ir vajadzīgi noteikti apstākļi, un, lai tādi būtu, tad modri jāvēro, kas notiek zemes virsū! Tā nu tas ir: lai noveltu no pleciem rūpestus, kas nāk līdzi varai, ir jāgādā, lai varas pamati nešķobītos… Un Kas gan šajos laikos ticēs, ka cilvēks patiesi grib atteikties no varas? …Ja jau tam ticētu!

Lai cik smagas, lai cik bezcerīgas bija Ulugbeka pārdomas, tomēr cilvēka spēkiem ir savas robežas: sultāns iesnaudās, Jau miegā laizdamies, viņš nodomāja, ka būtu ar mieru atteikties no troņa par labu dēlam, ja Abdullatīfs izpildītu vienu vienīgu tēva prasību. Bet, kad gaišā saules rītā Koksarajā sapulcējās karavadoņi, Ulugbeks to sev vairs neatgādināja; stiprā bruņukreklā tērpies, apjozies garu zobenu, ko bija lietojis sultāns Šāhruhs, kurš prata pakļaut nepadevīgos, sultāns Ulugbeks kāpa kaujas zirgā. Spēks, nevis prāts lai izšķir ķildu!

Daudz varenāka tieksme nekā tā, kas aicināja nodoties klusam zinātnieka priekam, sauca viņu cīņā par varu.

Un Ulugbeks pakļāvās šai tieksmei.

4

Pie observatorijas vārtiem Alī Kuščī atdeva pavadu sargam. Iegājis pagalmā, viņš ieklausījās pakavu dunā, kas kļuva aizvien klusāka: kareivji aizauļoja atpakaļ.

—     Mavlān, jūs gaida māmuļa, — sargs sacīja.

—     Kur?

—     Gramatnieka cellē.

Par Grāmatnieku bija iesaukts Mīrams Čalabī — Alī Kuščī mīļais māceklis, jo viņš augas dienas un naktis aizvadīja bibliotēkā, lasīdams grāmatas.

Alī Kuščī pagriezās uz vienstāva māju aiz observatorijas — tajā mitinājās medreses audzēkņi.

Mīrama Čalabī cellē mirgoja viena vienīga svece. Celles saimnieka nebija. Kaktiņā uz pīteņa, ceļus ar rokām apņēmusi, sēdēja Alī Kuščī māte Tillabibī. Viņa snauda. Alī Kuščī grasījās iet projām, māti nemodinādams, taču mātes miegs ir trausls: Tillabibī atvēra acis, veikli piecēlās, piesteidzās pie dēla un, novēcinājusi rokas kā putns spārnus, apķērās viņam ap kaklu.

—     Kur tu biji tik ilgi, manu sirdsmīļo dēliņ, manu Ka- mielēn? — Tillabibī vārdu «kamielēns» uzskatīja par visjaukāko mīļvārdiņu, jo bija cēlusies no stepes iemītnieku cilts. Alī Kuščī saudzīgi apņēma večiņas trauslos plecus.

—     Bet jūs pati, māmuļ? No kurienes jūs nākdama šādā laikā, s s drīz taču jau rīts i i«

—      Par mani nav ko bēdāt, par mani var parunāt citā reizē, bet kas atgadījies tev, kamielēn?… Neslēp no mātes, izstāsti.

r— Ko, māmuļ?

—     Kā tad, kā tad… Visās malās to vien dzird kā jaunas vēstis, citu par citu briesmīgākas… Runā, ka sultāns Ulugbeks jau esot nogāzts no troņa un visus viņa uzticības vīrus, īpaši viņa mācekļus gaidot bargs sods.., Un tu tak …

Tillabibī pavērās dēlā žēlām acīm, kas uzreiz bija kļuvušas valgas. Grumbu izvagotā seja, pār kuru bija nokārušās no lakatiņa apakšas izlīdušās, sirmās matu šķipsnas, pauda bezgalīgu mīlestību un bezgalīgas bažas par dēlu. Alī Kuščī sirdī uzbangoja silts maiguma vilnis. Saudzīgi apņēmis māti un mīļi glāstīdams tās plecus, viņš ieveda Tillabibī dziļāk istabā un, apsēdinājis viņu, liekuļotā bezrūpībā pasmējās.

—     Kurš bezgodis tev sastāstījis tādus nelietīgus melus?

—      Tu smejies, kamielēn?… Viss mūsu nostūris par to vien runā… Ak, tev maz jēgas par dzīvi. Ko vecumdienās sacīja tavs nelaiķa tēvs? «Jo tālāk zema cēluma cilvēks ir no varenajiem, jo labāk.» Četrdesmit gadu tēvs ticīgi kalpoja valdniekam Timūram, un kas viņam par to tika? Vien briesmas un bēdas cēlās no tā, ka bijis valdniekam tuvs, tici man …

—     Manis dēļ nav ko baidīties, māmu], es tev saku — nav.

—     Kā tad lai nebaidos, kā lai nebaidos, manu kamielēn? … Nu teic man — ko tu esi iemantojis, kalpodams sultānam Ulugbekam — lai allāhs viņu sarga? Ko? Grāmatas vien — tas ir viss tavs guvums. Manuprāt, tu ne apprecējies neesi to dēļ. Ne tev sava pavarda, ne bērnu…

—     Ja allāhs vēlēs, tad viss vēl būs.

—     Kad nu vairs būs, tev jau galva sirma, kamielēn … Rādās, ka man neiznāks vis mazbērnus paauklēt, allāhs nav tev vēlīgs… Tu ar grāmatām vien noņemies, ar grāmatām vien …

Kā nu prazdams Alī Kuščī nomierināja māti, apklusināja viņas bažas — tā pašam likās.

Tillabibī drīz aizmiga.

Alī Kuščī šonakt tā ir neapgūlās.

Līdz ausmai vairs nebija tālu; no Obirahmata ciemata puses jau atskanēja gaiļu rīta sasaukšanās, suņu kau

cieni un vankšķēšana; debesis metās zilganas, bet zvalg znes vēl nebija nodzisušās.

Alī Kuščī nemitīgi staigāja pagalmā uz priekšu — at pakaļ, tad beidzot iededza sveci un uzkāpa observatorijas augšstāvā. Viņu vilka turp grāmatas, un skats uz tām kā brīnumzāles remdēja nemiera mocīto prātu: grāmatu krātuvē norima Alī Kuščī sirdssāpes.

«Skaidrības un gudrības pasaule,» viņš gandrīz vai skaļi ierunājās, «tāla no viltus un ciešanu pasaules, kurā mums diemžēl jādzīvo.» Bet tūlīt arī viņš iedomāja, ka īsti pareizi vis nespriež: cilvēku ciešanas, jau aizgājušo ciešanas taču arī ir saglabātas šajos tīstokļos tāpat kā ļaužu prieks, kā brīnumaini prāta pūliņi, atklājot to, kas līdz zināmam laikam šķitis noslēpumā tīts. Bez ciešanām un bez līdzjūtības nav dzejas un nav pat zinātnes. Tikai savtīgums nav spējis saglabāties grāmatās, ko rada prāts un sirds. Ne savtīgums, ne ļaunums, ne bezkaunīga uzpūtība — šīs zemiskās kaislības, cilvēka necienīgās kārības.

Divās plašās, tainstūrainās istabās stāvēja daudz plauktu, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem. Sie plaukti jau paši arī bija daiļuma iemiesojums: tik skaisti izskatījās riekstkoks, no kura tie bija darināti, tik smalki bija kokgriezumi, kas tos klāja. Senas grāmatas, ārkārtīgi reti rokraksti — te patiešām savākti dārgumi, kas nav ar zeltu atsverami!

Alī Kuščī atpogāja virssvārku, atraisīja abas zem tā apjoztās jostas un izvilka rūpīgi ievīstīto kuli.

Kā bija teicis skolotājs? Ja nebūs šīs bagātības, tad nebūs paglābjama arī tā, kas plauktos? Vai tā ir? Daudz, daudz ko iespēj šī kule, tiesa kas tiesa. Bet aizstāt grāmatas nespēs arī zelts.

Nekas nespēs aizstāt, piemēram, šīs grāmatas, kas atrodas plauktos pie labās sienas: tā ir vesela bibliotēka, trīs rindās, kas sniedzas līdz griestiem, tur sakrautas smagas, zilganmelnā ādā iesietas grāmatas. Pats Timūrs Guragāns tās bija atņēmis Bajazīdam un atvedis šurp. Stāsta, ka pasaules satricinātājs no zinātnēm maz esot sajēdzis, tomēr apjautis, kāds dārgums, jā, pat nenovērtējams dārgums ir grāmata. Šīs grāmatu rindas sauktin sauc pēc miermīlīgiem prātniekiem, sauc tālab, ka nav izzinātas. Skolotājs Ulugbeks arvien dzīrās aicināt zinību vīrus no Kairas* Bagdādes, Damaskas, lai tie iztulkotu un komentētu šos sacerējumus. Varētu jau pamēģināt arī samar- kandieši… Taču zinātniskām nodarbībām ir vajadzīgs

miers un rāms prāts, bet pašlaik tā visa še trūkst. Skolotāja un viņa mācekļu laiku aizņem citi rūpesti, kas tagad lai domā par komentēšanu.

Līdzās plauktiem, kuros novietoti no putekļiem sargājamie arābu Ēģiptes rokraksti, slējās citi plaukti ar retām gramatam, kas nākušas no Bagdādes zinību avota — no akadēmijas «Hizonat ul-hikmat». Burvīgu gaismu izplatīja zaļā, sarkanā un zilā safjāna iesējums, ko rotāja zeltīti, koši ornamenti. Drusku tālāk skapjos, kuru sienas greznoja kokā griezti sarežģīti dzīvnieku un putnu attēli, bija saliktas grāmatas no Ķīnas un Indijas un ikkatra ietīta zaļā vai dzeltenā zīdā.

Pirms sešiem gadiem, kad vēl bija dzīvs Šāhruhs Laimīgais, kas dedzīgi atbalstīja dēlu arī ar naudu, augsti godājamais Ulugbeks ataicināja divus mācītus vīrus, maksādams tiem ar zeltu, jo citādi aicinājums būtu pieklājīgi atraidīts: vienu no Indijas, otru no porcelāna zemes. Allāhs gribēja, ka indietis drīz vien pamet šo nīcīgo pasauli, nepaguvis līdz galam iztulkot Indijas astronomu slaveno sacerējumu «Sidhaita». Bezbārdainajam, pļāpīgajam Ķīnas pavalstniekam paveicās labāk, jo, dažus gadus pavadījis Ulugbeka medresē un būdams uzcītīgs un apķērīgs audzēknis, viņš tīri labi iemanījās persiešu un turku valodā, sāka pat jocīgi buldurēt tajās un čakli noņēmās arī ar arābu valodu. Pēc tam viņš ķērās pie darba, lai no Ķīnas atvestās grāmatas pārtulkotu persiešu un turku valodā, un paguva pārtulkot trīs sējumus par senās "Ķīnas astronomiju; tālāk viņš netika, jo pavēstīja, ka esot noilgojies pēc dzimtenes, uz kurieni arī devās ceļā līdzi karavānai, kas gāja uz austrumu pusi, protams, saņēmis zeltā samaksu par padarīto darbu.

Visvairāk tomēr skolotāja bibliotēkā tika godātas Mā- verānnahras zinātnieku, prātnieku un dzejnieku grāmatas un rokraksti, to pierādīja kaut vai tas, ka skapji, kuros savāktas šīs grāmatas, stāvēja pašā redzamākajā vietā un to inkrustācijas bija darinātas ar lielu rūpību un cītību. Katra grāmata un, protams, katrs senais rokraksts bija iesiets īpaši apstrādātas ādas vākos un glabājās futrālī, kas darināts no ādas zilganā un zilganzaļā nokrāsā; zeltītiem burtiem uz grāmatām bija iemūžināti autoru augsti slavētie vārdi, un pat tagad sveces blāvajā mirgā šo vārdu sarežģītais burtu vijums staroja kā zvaigžņu gaisma.

Un kā gan līksmo tavas acis un tava sirds, o, tu pazemīgais zinību vīrs Alī Kuščī, tu, kas esi viens no ne

daudzajiem, kuri baudījuši no lielo prātnieku gudrības (ivollcm, viens no retajiem laimīgajiem, kuri var sevi (Ievel j)ur zinātniekiem, — kā gan līksmo tava sirds un tavaa ucis, uzskatot tur to lielo plauktu pašā augšāl «Kas <iirod.is tur?» — tā vaicās kāds. Un tu, nemaz nepalūko- Jlt'H, no galvas noskaitīsi: tur pirmkārt atrodas seši Abū Ahtlullas al-Horezmī sējumi, turklāt visas pazīmes rāda, ka trīs no šiem sējumiem ir rakstīti ar sacerētāja paša loku; šos dārgumus skolotājs bija izrakstījis no Bagdā- des, no slavenās «noslēpumu glabātuves» — bibliotēkas «Haitul hikmat». Līdzās Horezmī atradās visgudrais un patiesi visu izzinājušais Abū Alī ibn Sīna — divpadsmit vi ņa sējumi, to starpā tālu un plaši daudzinātā «Ārstniecības grāmata» un vēl trīs viņa dzejoļu grāmatas. Kas tad vēl? Sešpadsmit sējumi, ko sarakstījis al-Farabī — virs ar izcilu prātu, im no visiem gudrajiem gudrākā Abū Kcihāna Birunī grāmatas, kas visas iesietas sarkanā saf- |anā, tikai viena zilā — tā, kas izskaidro Visuma uzbūvi, liet kāpēc tā ir zilā iesējumā? Skolotājs to lasīja biežāk par citām, tāpēc tai vajadzēja būt citā krāsā, lai atšķirtos no pārējām… Tālāk — sacerējumi, kas glabā Ahmada lini Abdullas Marvazī, matemātiķu skolotāja Ahmada ibn Muhameda Pargonī, mūsu novadnieka, zinību vīra Abula Vafo as-Samarkandl un zvaigžņu tulku skolotāja Gijāsit- dina Džamšīda, un Nāsretdīna Tusī neizmērojami dziļās •zināšanas — nebūs pārspīlēts, ja ikviens no šiem vīriem liks nosaukts par gudrāko no gudrajiem, un vēl jo vairāk lo var sacīt par augsti godājamo Salāhitdīnu Kazīzadi Uuinl, kas ir mana skolotāja skolotājs un tamlīdz — uzdrošinos tā apgalvot — arī mans skolotājs.

Kā gan lai nedēvēju viņu par savu augsti godājamo skolotāju — lai viņa dvēsele bauda paradīzes priekus! Viņš nāca šeit, šajā zināšanu krātuvē, un es viņu redzēju! Viņš mēdza apstāties šai pašā vietā, kur pašlaik stāvu es, nolūkojās uz to pašu nesamaksājamiem dārgumiem pilno plauktu un, iekams atšķīra no turienes paņemto grāmatu, aizvēra acis un čukstus noskaitīja lūgšanu, tad ar lūpām pieskārās pie vāka un tikai pēc tam atšķīra grāmatu — un es to visu redzēju pats savām acīm un pats dzirdēju, ka skolotājs lika tāpat darīt ikvienam jauneklim — medreses audzēknim, jo cilvēkam, kas spēris kāju zinātnes templī, ir jāsaprot — tā skolotājs skaidroja —, ka pats diženākais pasaulē ir prāts, pret to jāizturas ar bijību, un prāta iemiesojums — tā ir grāmata, tas ir vārds.

Un Alī Kuščī atkal atcerējās to pavasara dienu, kad viņa pavēlnieks un skolotājs pie medreses audzēkņiem atveda dižo prātnieku Salāhitdīnu Kazīzadi Rumī. Ulugbeks tolaik atradās pašā spēku plaukumā, viņa galva bija pilna pārdrošu nodomu. Zeltu caurausts, mirdzošs tērps, sudrabaina čalma, straujas kustības — viss viņam toreiz piestāvēja, viss vērta viņu jaunāku, izcēla citu cilvēku vidū. Līdzās viņam vecais prātnieks izskatījās vēl vecāks un vārgāks. Bet kā šis vecais vīrs spēja valdzināt, cik ātri viņš iekaroja ik sirdi! Augsti godājamais sirmgalvis, no galvas līdz kājām baltās drānās tērpies, un greznais Ulugbeks apsēdās kuplas platānas pakājē. Pēc pavēlnieka lūguma prātnieks paņēma biezu, brokātā aptītu grāmatu un atšķīra to. Viņš sāka runāt par matemātiku — šo dižo cilvēka prāta augli, par to, cik matemātika ir nepieciešama debesu spīdekļu pētīšanā. Alī Kuščī šo grāmatu bija lasījis jau agrāk, taču tagad, kad viņš klausījās, kā to izskaidro pats Kazīzade Rumī, iespaids bija nesalīdzināmi lielāks. Par vissarežģītākajiem jautājumiem sirmgalvis runāja tik vienkārši, ar tādu neapgāžamu loģiku, ka Alī Kuščī šķita: viņš klausās nevis sarežģītu traktātu, bet gan brīnumainu mūziku, kas apbur dvēseli, darīdama prātu bagātāku, Un ne tikai Alī Kuščī, ne tikai pavēlnieks, ne tikai medreses audzēkņi, bet pat galma augstmaņi, kas bija ieradušies medresē līdz ar sultānu (kaut gan jāteic — kas viņiem daļas par zinātni, kam viņiem vajadzīga matemātika — varbūt vienīgi peļņas vai zaudējuma aprēķināšanai?!), — pat viņi, šīs mācības aizrauti, klausījās prātnieku dziļā, bijīgā uzmanībā. Tiesa gan, kad sultāns Ulugbeks, patencinājis sirmo prātnieku, vaicāja, vai visi un visu ir sapratuši, tad ne tikai biklie audzēkņi, bet arī cienīgie augstmaņi, galvu nodūruši, labāk nebilda ne vārda, un sirmgalvis sēri pasmaidīja. Un tad Alī Kuščī kautrīgi piecēlās un nedroši un stomīgi atbildēja, ka skolotāja stāstījums bijis saprotams un veldzējis garu.

Zinību vīra Rumī acīs iestarojās prieks. Bet Mīrza Ulugbeks ņēmās pamatīgi pārbaudīt Alī Kuščī zināšanas — visvairāk ģeometrijā.

Sirmgalvim par prieku Alī Kuščī atbildēja sultānam aizvien aizrautīgāk. Un tad sultāns negaidot paaicināja viņu klāt un tagad jau apvaicājās, kāda viņš cēluma, kur mācījies, ko domā par savu turpmāko likteni. Tas arī bija tas brīdis, kad zinību vīrs Rumī nomutēja Alī Kuščī uz pieres, skardams viņa seju ar balto, zīdaino bārdiņu ,. s

Alī Kuščī aizkustināts iegāja observatorijas darbistabā. Arī te bija daudz senlaicīgu, dārgu jo dārgu grāmatu. Arī te plaukti aizsedza trīs sienas, atstājot brīvu tikai vienu, kas vērsās uz rietumiem, uz Meku. Seit bija izkārtas Ulugbeka astronomiskās tabulas. Uz bieza, zīdaina Ēģiptes papīra zvaigžņu attēli — kā izbirusi zelta monētu sauja. Nevajag nemaz debesīs skatīties: tās te bija atainotas mats matā! Attēls pievilka un valdzināja skatītāju.

Zem tabulas vizēja ar zelta krāsu rakstīti paskaidrojumi, norādījumi, cipari.

Istabas kaktā atradās mērinstrumenti un divi mīksti krēsli ar augstu atzveltni (Ulugbeks bija pieradis pie tādas atzveltnes). Skolotājam patika pa vakariem sēdēt šajā istabā, lasīt, darboties ar savu visdārgāko lolojumu — ar zvaigžņu karti. Skolotājam līdzās allaž bija Alī Kuščī. Arī viņa darbs ieguldīts brīnišķīgajā tabulā, kas karājas tur pretim. Un ne tikai tajā! Arī Alī Kuščī taču vāca grāmatas un rokrakstus, palīdzēja skolotājam sameklēt retumus bibliotēkai, kā tālajās dienvidjūru zemēs cilvēki meklē pērles… Un cik patīkami, cik priecīgi ir redzēt, ka stūra plauktā līdzās skolotāja sešiem vēsturisko sacerējumu sējumiem stāv arī viņa — Alī Kuščī grāmatas! …

Bet kas notiks tagad? Vai patiesi būs jāšķiras no šā zinību tempļa, no šā prāta gaismas mājokļa, kur viņš bija iemācījies dzīvot īstu gara dzīvi, domās lidināties mirdzošās sfērās, kas paceļas augstu pāri pār ikdienišķās pasaules raizēm un nemieru un dara cilvēku cildenu?

Tieši šeit viņš bija sapratis: ir svētlaimīgas mokas — izziņas mokas, un nav cildenāka un skaidrāka prieka par izziņas prieku!

Tumsonīgie nelgas, par kuriem nesen ar sašutumu un ar bailēm bija runājis skolotājs, ne vienreiz vien arī viņu — Alī Kuščī — bija apvainojuši šariāta likumu pārkāpšanā, bija klaigājuši, ka viņš esot dzērājs, izēdājs, netiklis. Un tas viss-tika sacīts par viņu, kam nīcīgās pasaules labumi bijuši nebijuši, jo viņš nekāroja tos iegūt. Viņš taču bija atsacījies arī no laimes, ko sniedz ģimene, bērni, jo domāja, ka tie traucēs nodarboties ar zinātni. Ak, māmuļa, nabadzīte, bija pareizi visu izpratusi, kaut pateikusi varbūt pārāk vienkāršiem vārdiem … Viņam jau četrdesmit pāri, mūžs — īslaicīgs un iznīcīgs kā visiem cilvēkiem — teju pat būs galā, Vai vecumdienās viņam būs pavards, pie kura sildīties? Diez vai. Raug, šī observatorija jau ir viņa pavards. Ja tās pietrūks, ko tad viņš darīs, kur dēsies?

Tomēr Alī Kuščī, kaut arī viņu dēvēja par vientuļnieku, nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kam tīk nodoties bezdarbīgai sērošanai. Vajadzēja apdomāt, kā labāk varētu izpildīt skolotāja Ulugbeka pavēli. Alī Kuščī gan joprojām vēl netika vaļā no baigās sajūtas, it kā viņš pasaulē būtu palicis viens un vienam viņam jātiek galā ar tik neiedomājami grūtu uzdevumu, bet, ko lai dara, ir jārīkojas!

Pacēlis sveci pār galvu, Alī Kuščī vēlreiz paraudzījās apkārt. Kur vien skaties — grāmatas un grāmatas … Nē, ar desmit, piecpadsmit kastēm nepietiks. Tātad? Tātad augsti godājamais skolotājs ir gribējis norādīt, ka jāsavāc pašas retākās, pašas vērtīgākās grāmatas… Jā, bet ko lai salīgst izgatavot kastes? Un kur lai noslēpj izraudzītos dārgumus?

Vispirms zelts jāapmaina pret naudu. Jādodas pie Ho- džas Salāhitdīna, pie juveliera — tas jau tikai tāds ieradums saukt viņu par juvelieri, īstenībā viņam pieder gandrīz vai visi Samarkandas juvelieru veikali.

Alī Kuščī paņēma dažas zelta «pialas» un dārgakmeņus, kulīti noslēpa starp grāmatām un izgāja pagalmā. Vēl bija agrs, tomēr viņš izdarīja rīta apmazgāšanos un noskaitīja rītausmas lūgšanu.

Alī Kuščī bija gatavs rīkoties.

5

Urguta kalnu virsotnes apvāršņa malā metās sārtenas, tomēr debesīs caur rēnajiem mākoņiem vēl redzēja mirgojam zvaigznes. Vējš bija vēss, uzdzina drebuļus; vēja brāzmās locījās ceļmalas koki, bet milzīgais «Laukuma dārzs» saņēma gājēju ar tādu šalkoņu, kas izklausījās pēc upes krākšanas.

Šagbana mēnesis šajā novadā parasti bija siltāks; ugunīgi nosārtušie Samarkandas dārzi un birzis dusēja vītuma snaudā, rudens saules glāsmaino staru sildīti; pa lielceļu garām observatorijai virtenēm ripoja arbas ar pītām kulbām, kas piekrautas melonēm un arbūziem; jaunekļi nesa uz galvas grozus, un tajos kā sārti rubīni kvēloja granātāboli, dzeltenīgi vizēja bumbieri, tik lieli kā porcelāna tējkanniņas; dārznieki dzina ēzeļus, kam mugurā bija uzkrautas kastes ar zaļzeltainām vīnogām; reizēm šādās agrīnās rīta stundās pa ceļu, saceldami putekļus līdz debesīm, kas sāka zilgot, gāja aitu bari, šad

1 Austrumu folklorā — Jaunie gari,

1 .Garuma mērvienība, viens farsangs — apmēram septiņi kilometri.

tad ari cienīgi so|oja kamieļu karavānas, un kamieļu zvaniņi dziedāja par ceļiem, kam nekur nav gala, par ulavenā Samarkandas tirgus pievilkšanas spēku un par pasaules rotu — diženo pilsētu Samarkandu… Bet šorīt uz lielceļa, kas vijās gar observatoriju, gar dārziem un pagalmiem, ko citu no cita šķīra kleķa sētas un zaļi dzīvžogi, valdīja ikvienam samarkandietim neparasts, dziļš klusums. Šķita, it kā ne vien cilvēki, bet visa dzīvā radība nojaustu pilsētai draudošās briesmas, tāpēc ir ap- i āvušās putnu dziesmas, aitu blēšana, govju māvieni. Nebija dzirdama pat suņu riešana, it kā arī suņi būtu nolīduši slēptuvēs un sarāvušies čokurā, gaidīdami kaut ko neizprotami baismu.

Pagājis garām svētā Kusama ibn Abāsa kapenēm, Alī Kuščī nogriezās pa kreisi. No šā pagrieziena ceļš veda uz Registānu. Gabaliņu nosoļojis, Alī Kuščī izdzirdēja dārdam bimgas, aicinoši dziedam vara taures — tās bija skaņas, kas liecināja par došanos karagaitā. Skaņas pieņēmās spēkā, un, jo tuvāk nāca Registāns, jo skaidrāk Alī Kuščī apjēdza, ka pavēlnieks saposies kaujai. Domās viņš novēlēja skolotājam veiksmi un, seju rokām aizsedzis, nočukstēja lūgšanu, lai visuaugstais dod uzvaru.

Pa platu, akmeņiem bruģētu ceļu mavlāna devās uz galveno mošeju.

Tajā pusē, kur iepretim Šāhizindas ieejai atradās_ svētceļnieku mītne, viņš atkal, saklausīja dervīšu dziedāšanu.

Kļuva redzams dervīšu pulciņš. Visi skrandās tērpušies, visiem galvā trejstūrainas kazādas cepures, dažam rokā kūpoši kvēpināmie trauki. Acis pievēruši, dziesmas taktī šūpodami pinkainās galvas, dervīši klunkuroja juceklīgā barā, taču dziesmu vilka saskanīgi, slavinādami visuaugsto:

Allūh, o, tu visvarenais, Allāh, mūsu radllāj!

Tas, kas pasaulīgs kļūt spējis, Sirdī dievu pazaudējis. Tiesas dienā maksu gūs — Elles iemītnieks tas kļūs.

Allāh, o, tu visvarenais, Allāh, mūsu radītāji1

J Vārsmas atdzejojis J, Sirmbārdis.

Asā harmalu smarža, kas plūda no kvēpināmajiem traukiem, koda degunā, ausis sāpēja no dervīšu kliedzieniem «hū-hū, hū-hū», ar kuriem tie pavadīja dziedāšanu. Lēkādams dervīšu pūlis pagāja garām Alī Kuščī.

Nāves vārtos stāvot, līdzīgs Nabags, karavīrs un šāhs .,, Allāh, o, tu visvarenais, Allāh, mūsu radītāji

Nāvi gaidot, soļus lieku Es kā dzīvais mironis. Sisaule kā ēna liekas, Viņsaulē tik dārgs it viss.

Cilvēk, tu vien sauja pīšļu, Neaizmirsti jele to. Allaž dievu sirdi jūti, Viņa vārdam godu dodl

Allāh, o, tu visvarenais, Allāh, mūsu radītāji

«Allāhs ir jāslavina ar labiem darbiem un ar pūliņiem zinātnes laukā, bet, ja to dara ar dzejoļiem, tad ne jau ar šādiem,» Alī Kuščī sevī nosmīnēja, un tad viņa acis pamanīja slaiku, plecīgu cilvēku, kas dervīšu pūlī gāja pats pēdējais. Dervīšs pavērās atpakaļ, un mavlānu pārsteidza viņa acu drudžainais spīdums un milzīgi lielā, biezā bārda. Mavlānas sirds salēcās: Kalandars Karnakī — tas pats, par kuru pagājušo nakti bija apjautājies skolotājs! …

Kalandars Karnakī paslepen pamāja ar galvu.

Vai varbūt mavlānam tikai tā izskatījās?

Drūmā dervīšu dziedāšana un baismie iekliedziēni pamazām attālinājās un noklusa, bet uz vietas sastingušā Alī Kuščī acu priekšā vēl arvien rēgojās ar biezu bārdu noaugusī seja, atmiņā bija iespiedies dervīša sērais acu skatiens …

Kalandara dzimtā vieta bija tālā ziemeļu pilsēta Jasi, pareizāk sakot, Kārnākās cietoksnis netālu no pilsētas. Pirms gadiem divdesmit viņš līdz ar citiem karavīriem bija ieradies pie Ulugbeka, lai lūgtu no tā aizsardzību pret kipčaku hanu Baraku, kas tolaik bija sagrābis Signakas un Jasu pilsētu. Kaujā, kas notika starp Ulugbeku un hanu Baraku, Kalandars parādīja apbrīnojamu drosmi, un var pat sacīt, ka viņš bija viens no tiem, kas glāba Ulug- lieka dzīvību, jo allāhs bija gribējis, ka pavēlnieks Sāja kiiuja cieš smagu sakāvi un pamet kaujas lauku.

ivc šīs kaujas Kalandaram pavērās karavīra un karavadoņa cejš.

lk:t vai nu tāpēc, ka šajā kaujā bija krituši viņa tuvākie draugi un novadnieki, vai tāpēc, ka grūti bija noticēt nepastāvīgās kara laimes vēlībai pret sultānu Ulugbeku un līdz ar to arī dzimtās pilsētas atbrīvošanai, — Kalan- tlars Karnakī izvēlējās citu ceļu — zinātnes un gudrības ceļu. Karavīra bruņas apmainījis pret medreses audzēkņa svārku, Kalandars, mavlānas Alī Kuščī un maviānas Muhitdīna vadīts un uzraudzīts, sāka cītīgi mācīties Ulugbeka medresē. Izrādījās, ka viņš ir varen spējīgs matemātikā un astronomijā un ka viņam tikpat labi veicas arī sacerēt skaistus dzejoļus turku valodā. Sai prasmei, kā rādījās, par labu nāca arī tas, ka Kalandars bija iemīlējis sava skolotāja Muhitdīna meitu — jauno skaistuli I luršīdu banū.

Mavlāna Muhitdīns, būdams labsirdīgs cilvēks, bija ar mieru no svešas zemes atnākušo nabago medreses audzēkni pieņemt par znotu. Bet augstprātīgais juvelieris Sa- lāhitdīns ieskatīja, ka dzejnieks, kam nav ne mājas, ne mantas, neder par vīru viņa mīļotajai mazmeitai. Pro- lams, ka emīra dēlam viņš gan neatteica. Tas jau bija pavisam kas cits nekā nabaga dzejnieks! …

Sāpīgi pārdzīvodams šķiršanos no mīļotās, mocīdamies aizvainojumā un savas bezspēcības apziņā, Kalandars sāka vairīties no cilvēkiem un vēlāk pavisam pameta medresi.

Kopš tā laika Alī Kuščī ne vienreiz vien bija Kalandaru redzējis dervīšu pulkā, taču viņa bijušais audzēknis izlikās, ka nav skolotāju pamanījis. Tad Kalandars pazuda diezin kur, un tikai šodien atkal bija krustojušies viņu abu ceļi, šodien Kalandars pirmo reizi bija pagriezies un ar skatienu atbildējis uz skolotāja skatienu, pirmo reizi pamājis. Ko gan nozīmēja šis mājiens? Vai tā bija tikai pieklājība vai senās cieņas apliecinājums … vai varbūt drauds?… Bet varbūt gluži otrādi — brīdinājums par briesmām?

Bet varbūt tas viss viņam ir tikai parēgojies? Nē, nē, Kalandara skatiens bija pārāk izteiksmīgs. Vajadzētu labi pārdomāt notikušo: gadās taču, ka skatiens pauž daudz vairāk nekā vārdi, lai gan Alī Kuščī vienmer deva priekšroku skaidriem vārdiem, nevis mēmām zīmēm.

No Koksaraja puses vēl joprojām skanēja bungu dārdi un vara taures aicinošie saucieni. Bet ielas im nami palika mēmi.

Parasti šajā stundā uz ielām jau iznāca ūdens nesēji. Šie ielas putekļu ienaidnieki nolaistīja zemi ar ūdeni, ko nesa smagos, kaklā uzkārtos ādas maisos; šajā stundā jau darīja savu darbu ielu un laukumu slaucītāji. Un pēc tam durvis im logus vēra tirgoņu un amatnieku veikaliņi, kas rindām vien stiepās abpus ielām, un kalēji uzpūta ēzes, iemeta ugunī saksaula pagalītes un žagarus, dārdināja milzīgos veserus, šķindināja mazos āmuriņus, apkala pirmos šīsdienas rumakus; akmeņkaļi notupās vai apsēdās uz zemiem ķeblīšiem pie akmens bluķiem vai plāksnēm, slīpēja, greba un kala, un viņu rokas akmenī uz- plaucēja ornamentus, kas priecēja acis pat tad, ja kaldināts tika kapakmens; nažu trinēji jau asināja pirmos cirvjus un nažus; arī meistari, kas gatavoja dārgus kaula spalus zobeniem un dunčiem, nesēdēja, rokas salikuši… Iesākās darbdiena tepiķu darinātājiem un audējiem, podniekiem un galdniekiem, skārdniekiem un ieroču meistariem, tiem, kas izgatavoja lādes, un tiem, kas taisīja šūpuļus bērneļiem. Klaudzieni, dārdi, cilvēku balsu murdoņai Bet maiznieki jau mīcīja maizi, konditori sāka halvas vārīšanu, šašliku cepēji kārtoja savas krāsniņas, un drīz jo drīz pār ceļavīru gāzās rūgtens un kārdinošs smaržu vilnis, kur sajaucās plāceņu un šašlika, varen gardo Samarkandas pīrādziņu un ceptu sīpolu, garšvielu un saldumu smārdi, modinādami viņā saldus sapņus, un patiesi gan — kurš iespētu pretoties slavenās Samarkandas virtuves kārdinājumiem, varbūt tikai tas, kam pie dvēseles nav ne graša? Ne vienreiz vien Alī Kuščī bija nācis šurp izvēdināt nogurušo galvu, pasēdēt klusā stūrītī, no kura varēja redzēt un dzirdēt visu, kas šajā ielā un šajās bodītēs notika, Pavērot meistaru darbu, parunāties ar tiem, iebaudīt svaigu, garšīgu ēdienu — tā bija viņa atpūta, tas viņa prieks. Cik rūgti bija domāt, ka šī dzīve, kas, par spīti tās raibumam un troksnim, ritēja rāmi kā liela upe līdzenumā, ka tā tagad ir apdraudēta tāpat kā Koksaraja valdnieka un viņa tuvīno ļaužu dzīve. Baigi bija iedomāties, kā Abdullatīfs, ja viņš uzvarēs skolotāju, izputinās šos veikalus un bodītes, prasīdams visādus meslus un nodokļus, bet varbūt pat aplaupīs visus šos kalējus un audējus, akmeņkaļus un juvelierus,

Alī Kuščī pielika soli.

Pu šauru šķērsieliņu viņš izgāja nelielā laukumā, kura vidu auga kupls zīdkoks, ar nobirušajām lapām kā ar /«•Kolu tepiķi noklājis zemi ap sevi. Pa labi no koka bija i edzains lepns nams ar pamatīgiem divviru vārtiem un, ka jau tas parasts, ar maziem ieejas vārtiņiem, bet ar neparastu piebūvi, kuras logi raudzījās nevis uz pagalmu, l»'l gan uz laukumu. Laukumu no trim pusēm ieslēdza nelielas, no plakaniem ķieģeļiem celtas ēkas. Tās bija urgoņu bodes, un ikvienai pie durvīm karājās pamatīga nlēdzene vai zirga galvas lielumā. Dzīvojamais nams un veikali piederēja izdaudzinātajam bagātniekam juvelie- i im Hodžam Salāhitdīnam, tā bija viņa valstība.

Alī Kuščī pieklaudzināja pie vārtiem ar smagu vara gredzenu, kas bija piekārts, lai atnācēji varētu pavēstīt par savu ierašanos. Labu brīdi nebija nekādas atbildes. Tad atskanēja dobja balss:

—     Šodien tirgošanās nenotiks.

—     Es esmu no medreses… mavlānas Muhitdīna draugs… Pasakiet viņam, ka atnācis mavlāna Alī Kuščī.

Pirmais, ko ieraudzīja Alī Kuščī, kad viņam beidzot, atdarīja vārtus, bija kāds melnīgsnējs, milzīgi liels, ar zobenu bruņojies vīrs. «Tu re, hodžam ir pašam savs miesassargs!»

—     Esiet sveicināts, skolotāj.

Verandā klusītēm pavērās kādas durvis, un Alī Kuščī ieraudzīja jaunu sievieti, tieviņu kā niedri, ģērbušos līdz potītēm garā, tumšzilā kleitā, ar gaišzilu zīda lakatu ap ļŅilvu. Acis nodūrusi un seju aizsegusi ar sārtu muslīna drāniņu, viņa apstājās pie sliekšņa.

«Ir nu gan diena,» mavlāna domāja. «Ne pusstunda nav pagājusi, un esmu saticis abus mīlētājus.»

—     Lai ilgs ir tavs mūžs, mana meita. Vai tēvs mājās? Lai allāhs dāvā laimi jums abiem.

—     Mājās, skolotāj. Esiet sveicināts mūsu namā.

Caur verandu Alī Kuščī iegāja priekštelpā un no turienes pa kreisi jau pazīstamajā istabā — mavlānas Muhitdīna guļamistabā. Sī plašā istaba ar neparastu, kristāla piekariņiem greznotu, neizsakāmi dārgu gaismekli, kas iederētos pat pilī, bija izklāta Ķīnas tepiķiem. Uz vairākām kārtām saliktām zīda segām, uz dūnu spilveniem gulēja mavlāna Muhitdīns. Viņš nebija aizmidzis un, ieraudzījis tik agrīnu, negaidītu viesi, grasījās piecelties no guļvietas, bet Alī Kuščī pasteidzās iebilst:

~ Necelieties, cienījamais, necelieties un piedodiet man, ka tik agrā rītā traucēju draugu, kas saslimis, — tā sacīdams, viņš piesteidzās pie Muhitdīna un piemetās uz ceļiem tam blakus, pavilcis zem kājām vienu no segām.

Muhitdīns, padzīvojis cilvēks — viņam jau bija pāri četrdesmit —, izskatījās slims: garš un izdilis viņš gulēja, apsedzies ar dārgu sabuļādas kažoku, kājas pierāvis klāt, galvu apsējis ar izšūdinātu zīda lakatu un virs tā uzlicis tibeteju ar smailu galu.

—      Lai allāhs sūta jums veselību, ko es no sirds jums novēlu, — sacīja Alī Kuščī, pacēlis plaukstas pie sejas. — Ko teica ārsts, mavlān?

Muhitdīns uz elkoņiem paslējās augstāk un pasauca kalpu.

Plāceņi bija svaigi un karsti, pīrādziņi vai paši kusa mutē, trauslos porcelāna trauciņos pasniegtais medus, mandeles un rozīnes iepriecinātu ikvienu saldumu cienītāju un pazinēju, bet saruna tā ir netika tālāk par sav-- starpēju apvaicāšanos, kā kuram ar veselību. Alī Kuščī visu laiku tā vien šķita, it kā pazīstamajā istabā kaut ka trūktu. Un tad uzreiz viņš atģida: plauktos nebija grāmatu! Tās bija aizstājušas trauslas, uz sāniem noguldītas ķīniešu bļodas, brīnumjaukas pialas ar zeltītām maliņām, kaldinātas sudraba paplātes; saules apmirdzētās, skaistās vara krūkas un krūciņas samirkšķinājās ar daudzkrāsainām vāzēm un šķīvjiem.

Nekā neapjēgdams, Alī Kuščī novērsa acis no plauktiem sienmalē un paskatījās uz pusguļus atlaidušos, acis gandrīz aizvērušo Muhitdīnu. Sirds sarāvās nelabā nojausmā. Viņš nevaicāja, kas noticis ar mavlānas Muhitdīna grāmatām, tikai ieteicās:

—     Vakar biju Koksarajā pie skolotāja.

Mavlāna Muhitdīns pakustējās, atvēra acis un, klusītēm nokāsējies, sacīja:

—      Pavēlnieks bija atsūtījis vēstnesi arī pie jūsu kalpa … Bet ko gan citu es varēju darīt kā vien pazemīgi lūgt pavēlnieku, lai viņš piedod, ka esmu saslimis — saslimis pavisam nereizē, bet tāpēc jau slimība nekļūst vieglāka … — Diez kāpēc Muhitdīns nosarka un, pieslējies tikpat mundri kā pirmīt satiekoties, ņēmās neatlaidīgi cienāt viesi. Par Ulugbeka veselību viņš neapjautājās.

—     Augsti godājamais skolotājs sūta jums sveicienu, — Alī Kuščī sacīja.

Lai viņam labi klājas mūžīgi mūžos. Lūdzami, clo- lUlļicties, nobaudiet no šiem ēdieniem, cienījamais mav- l.iii. — Muhitdīns piestūma Alī Kuščī ēdiena bļodas, pārlauza plāceni.

Visai vēsā balsī Alī Kuščī runāja tālāk:

—       Līdz ar sveicieniem augsti cienījamais skolotājs lika pateikt kādu īpašu vēlēšanos …

Muhitdīna pirksti, kas patlaban lauza plāceni, sastinga.

—     Vēlēšanos? Kādu vēlēšanos?

—       Lai jums top zināms, godājamais mavlān, ka pavēlnieks šorīt ir devies kaujā pret savu dumpīgo dēlu. Ce- M\sim, ka visuaugstais neliegs savu žēlastību mūsu skolotajam un pavēlniekam. Un tomēr, — te Alī Kuščī smagi nopūtās, — un tomēr … vai mums, vienkāršajiem mirsti-

jiem,- ir ļauts izprast allāha prātu… Ja laimes putna en.i kritīs nevis pār skolotāju, bet gan pār valdnieka dēlu, lad tas nozīmēs, ka veiksme ir novērsusies no tēva… tad… tad mums abiem, mans draugs, pavēlnieks ir uzlicis par pienākumu paglābt un noslēpt dārgākās grāmatas un rokrakstus, kas atrodas viņa… mūsu observatorijā.

—     Noslēpt? … Es nesaprotu, kur noslēpt?

—     Protams, ka drošā vietā, mavlān.

—     Un šī vieta … būtu mans nams, mavlān?!

Muhitdīna sejā pavīdēja tādas izbailes, ka Alī Kuščī

ar pūlēm novaldīja smīnu.

—       Nē, mans draugs, jūsu nams neder tai vajadzībai, par kuru mēs spriežam. Runa jau nav ne par vienu, ne par desmit grāmatām: šo dārgo mantu nepanesīs pieci vai seši kamieļi.

Gredzenus mirdzinādams, mavlāna Muhitdīns gumzīja galdauta stūri.

—        Ja jau mans nams neder tik daudzu grāmatu paslēpšanai, kā tad jūsu pazemīgais kalps citādi var līdzēt? Nesaprotu, ko jūs, godājamais draugs, no manis vēlaties.

—        Kas tur ko nesaprast, mavlān? — Alī Kuščī tikko valdīja sašutumu. — Skolotājs mūs abus uzskata par saviem tuvākajiem mācekļiem, viņš žēlīgi uzdevis mums šo pienākumu. Vai skolotāja griba nav mācekļiem likums?… Es atnācu apspriesties, kā izpildīt skolotāja gribu.

Par šādu sarunas pavērsienu sadrūmis, mavlāna Muhitdīns sacīja:

— Neļaunojieties uz jūsu pazemīgo kalpu, mavlān, bet uzdevums man rādās tik grūts, ka neuzdrošinos kaut ko uzsākt bez sava augsti cienījamā tēva padoma. Ja jūs atļaujat…

Aizmirsis slimību, Muhitdīns naski piecēlās no guļvietas un iebāza kājas no spīdīgas, rakstainas ādas darinātās, šaurās tupelītēs.

Mavlāna Muhitdīns pameta Alī Kuščī vienu.

Gausi grozīdams pirkstos izrakstītu pialu, Alī Kuščī domāja par dienu, kad Hodža Salāhitdīns bija sarīkojis savā. mājā dzīres un uzaicinājis uz tām visus Samarkandas zinību vīrus. Dzīrēm bija iemesls: Muhitdīns bija kļuvis par skolotāju Ulugbeka medresē. Nav aizmirstams, ka dzīres ar savu ierašanos pagodināja augsti cienījamais Salāhitdīns Kazīzade Rumī un pats pavēlnieks un skolotājs. Juvelieris izklāja skolotājam priekšā senus, retus rokrakstus, ko gadiem ilgi bija vācis mavlānam Muhit- dīnam, un izpelnījās par to Ulugbeka uzslavu … īstenībā jau visa šīs mājas bagātība, visa cieņa, ko mājas saimnieks — juvelieris — tik prasmīgi lika lietā, viss bija nācis tikai aiz sultāna žēlastības un vēlības, ko viņš izrādīja Muhitdīnam. Jā, Mīrza Ulugbeks augstu vērtēja jaunā mavlānas zināšanas un spējas: par spīti Muhitdīna jaunajiem gadiem, viņš iecēla to par skolotāju medresē, noteikdams tam krietnu algu. Bet vēl jo vairāk bija ieguvis tēvs: Hodža Salāhitdīns tika ieskaitīts tarhanos[10], un kas nu viņam — tik manīgam tirgonim — tagad bija ko neizvērsties! Mīrza Ulugbeks piešķīra viņam grāmatu, ar kuru viņš tika atbrīvots pat no muitas nodevas, kas būtu noteikti jāmaksā visiem tirgoņiem. Ar vārdu sakot, Ulugbeka labvēlība padarīja Hodžu Salāhitdīnu par ietekmīgu cilvēku Māverānnahrā, turklāt viņš kļuva ari vai par pašu lielāko uzpircēju un naudas mijēju Samarkandā. «Kā gan viņš rīkosies tagad, kad skolotājam uzbrukusi nelaime?» Alī Kuščī prātoja.

Hodža Salāhitdīns nesteigdamies ienāca istabā un apstājās pie durvīm, vērīgi aplūkodams viesi. Viņš balstījās uz baltas ziloņkaula nūjas, taču kustējās viegli un brīvi par spīti saviem septiņdesmit gadiem. Juvelierim piemita atturīgs, ar pirmo acu uzmetienu nepamanāms skaistums — gan nevainojami gaumīgajā, viņa vecumam piederīgajā apģērbā, gan kalsnajā, pavisam gludenajā sejā, kurā tikpat kā nebija grumbu, gan staltajā stājā, kas šo Ntko sirmgalvi vērta krietni slaidāku, gan skatienā, kas bija tik ass, ka tādu mēdz salīdzināt ar ērgļa skatienu.

Alī Kuščī piecēlies godbijīgi paklanījās ienākušajam.

Sirmgalvis pieslēja pie sienas nūju, mīlīgi noglaudīdams nr pērlēm inkrustēto rokturi, tad nesteigdamies aizgāja goda vietā un atsēdās uz vatētas segas. Alī Kuščī un dēlu viņš ar rokas mājienu aicināja apsēsties līdzās.

Istabā ienāca jauns puisis — kalps, klusītēm aizvāca no galdauta sudraba paplātes ar ēdienu un pēc tam atnesa zelta — ar augļiem un saldumiem. Atmuguriski kāpdamies un klanīdamies, kalps atstāja istabu, un tikai tad I lodža Salāhitdīns, pagriezis galvu pret viesi un vērīgi Ielūkojies tam acīs, izrunāja pirmos vārdus:

—     Sen mums nav bijis vēlēts prieks redzēt, jūs, godājamais mavlān, mūsu trūcīgajā būdiņā. Bet labāk vēlu nekā nekad. Esiet sveicinātsl

Alī Kuščī par «trūcīgo būdiņu» teju pa! jau ironiski pasmīnēja, tomēr paguva smīnu apvaldīt.

—     Pateicos jums… Jūsu lieliskajā namā, godājamais hodža, esmu ieradies ar prieku — kā draugs, pildīdams svarīgu pienākumu, par kuru mavlāna Muhitdīns droši vien būs jums jau pastāstījis.

Juvelieris apstiprinādams pameta ar galvu. Iestrēbis no pialas smaržīgas tējas malku, viņš nesteigdamies iesāka:

—     Pirms mēs apspriežam šo pasākumu, es vēlētos teikt dažus vārdus, godājamais mavlān … Vai jums ir zināms, ka Mīrza Ulugbeks ir zaudējis troni un līdz ar to arī noteikšanu mūsu valstī?

Sirmgalvja dziļi iegrimušās, biezu, sarauktu uzacu apēnotās acis nenovērsdamās lūkojās uz Alī Kuščī.

—     Tās ir nelietīgas baumas, godājamais hodža! Jūsu pazemīgais kalps vēl pagājušajā naktī bija pilī pie pavēlnieka. Bet šorīt līdz ar gaismu …

Juvelieris nepacietīgi paraustīja plecus.

—     Bet vai jums ir zināms, ka ar allāha labvēlību aplaimotais princis Abdullatīfs ar savu karadraudzi jau atrodas kalnu pārejā un ka visi Mīrzas Ulugbeka pulku vadoņi pārgājuši dēla pusē?

Jau naktī, uz savu pavēlnieku lūkodamies, Alī Kuščī bija noģidis, ka bēda ir bezgalliela. Bet kā gan juvelieris Salāhitdīns tik drīz ir dabūjis zināt par pavēlnieka stāvokli?

Alī Kuščī vaicādams pavērās Muhitdīnā. Galvu plecos ierāvis, mācītais vīrs sēdēja, it kā ne dzirdētu ko, ne redzētu.

—      Un tāpēc, — juvelieris runāja tālāk, — tagad es vaicāšu jums, mavlān Alī: vai jūs esat padomājis par to, cik bīstams šādā brīdī ir darbs, ko esat uzņēmies? Turklāt lūkojat tajā ievilkt arī manu dēlu, — tā runādams, sirmgalvis pasniedza dēlam tukšo pialu.

Alī Kuščī grasījās iebilst, taču Hodža Salāhitdīns pacēla balsi:

—     Lai jums top zināms arī tas, ka gara dārgumi, gudrības avoti, par kuiiem jūs tik skaisti runājat un kurus vēlaties noslēpt, pēc pieņemtā lēmuma ir sadedzināmi!

—     Kāds tumsonis varējis pieņemt tādu lēmumu?!

—      No tā, ko sacīju, izriet, — juvelieris Alī Kuščī jautājumu neuzskatīja par atbildes cienīgu, — ka tas, kam nāks prātā paglābt grāmatas no īsteni ticīgu, islamam padevīgu vīru dusmām, ir nešķīstenis un pelna sadedzina-' šanu sārtā … iespējams, ka tajā pašā, kurā sadegs grāmatas … Jo šis lēmums nav atceļams, to ir pieņēmuši mūsu augstākie garīgie vadoņi. — Sirmgalvis greizi pasmīnēja. — Vai jūs par to esat padomājis, mavlān?

Salāhitdīna vārdos izskanēja vāji slēpts drauds; Alī Kuščī neviļus saguma. Valdonīgais sirmgalvis, kas mūžā bija daudz pieredzējis, izbaudījis gan dzīves priekus, gan bēdas, prata cilvēkus ietekmēt, kā vien gribēja, Un taisnību vien jau viņš sacīja par to, ka pasākums ir bīstams. Taču skaidrs bija arī tas, ka juvelieris vēlējās Alī Kuščī iebiedēt, noteikti vēlējās iebiedēt.

Alī Kuščī saslējās. Vai tad arī skolotājs nestāstīja par briesmām? Vai viņš pats neapjēdza, ko uzņemas, paklausīdams Ulugbeka pavēlei… nē, nevis pavēlei, bet gan lūgumam, gaužam lūgumam? … Vai tagad viņš lai pa- ■ kļaujas bailēm un draudiem, nodod skolotāju, no medreses aiziet uz mošeju? Medreses skolotāja cepuri lai apmaina pret imāma — dieva kalpa čalmu?

Hodža Salāhitdīns sarunas biedra klusēšanu iztulkoja pēc sava prāta.

—      Mavlān Alī, — sirmgalvja balss ietrīcējās, tajā ieskanējās sirsnība, — allāhs ir mans liecinieks, jūs esat man ne mazāk dārgs kā viņš, — sirmgalvis pastiepa roku pret Muhitdīnu un paņēma pialu, ko dēls bija atkal piepildījis. — Jūsu nelaime mani sāpinās tāpat kā viņa nelaime.

Kā tēvs saku jums: nerotaļājieties… ar uguni, e.slrt piesardzīgs, gauži piesardzīgs!

Grūti bija iedomāties, ka šie vārdi nav runāti no sii<R Un, ja prātā nestāvētu skolotāja bēdu sagrauztā seja, tad Alī Kuščī varbūt, noticētu juvelierim, jo liela vara ir dzīves pieredzei, ja to liek lietā gudrs un viltīgs cilvēks, kas prot skatīties citu sirdī. Bet tagad Alī Kuščī nomierinājās, tikai skaitās pats uz sevi un vēl uz šiem diviem baiļu pārņemtajiem un pēkšņi tik svešajiem cilvēkiem, kuru viltīgais prātīgums bija tik nožēlojams.

—     Paldies jums par padomiem … tēvs … Jūsu kalps ir dziļi pārliecināts, ka tie doti no skaidras sirds. Taču, — Alī Kuščī norija rīklē iespriedušos kamolu, — taču… ne jau par parastiem dārgumiem ar jums runāju, ne jau par zeltu vai dārgiem akmeņiem, bet gan par zinātnes, par saprāta pērlēm, par visgudro vīru domām. Dižais skolotājs Mīrza Ulugbeks četrdesmit gadu krāja un vāca savus dārgumus, un kas gan lai zinātu labāk par jums, cik daudz pūļu šim darbam ir ziedots. Šie dārgumi parastos mirstīgos spēj pārvērst par īsteniem cilvēces dēliem. Uzdrīkstos cerēt, ka tā. ir noticis arī ar mani, un domāju, tēvs, ka māceklis, kas aizmirsis no skolotāja rokām saņemto maizes kumosu, skolotāja labvēlību, no viņa gūtās zināšanas, ir pielīdzināms… aklajam. Un jūsu kalps labāk sadegs tumsoņu iekurtā sārtā nekā atteiksies pildīt pavēlnieka gribu … Ko teicis skolotājs, tas māceklim ir likums, vai nav tiesa, mavlān? — Alī Kuščī pēkšņi pagriezās pret mavlānu Muhitdīnu.

Tas joprojām sēdēja nepakustēdamies, sagumis kā iepriekš, un smailgala tibeteja slīga aizvien zemāk un zemāk.

—     Mavlān Alī, — vecais juvelieris nāca dēlam palīgā, — laimīgs ir cilvēks, kam piemīt ne vien gudrība, bet arī daiļrunība. Jūs runājāt brīnišķīgi. Jūsu vārdi bija lieliski un augstas gudrības pilni… Bet tā ir pirmo reizi zinību tempļa slieksni pārkāpuša mācekļa, nevis īsta zinību vīra gudrība. Piedodiet vecam vīram, mavlān, — bet kur palikusi zinību vīram piemītošā tālredzība un apdomība spriedumos?

Juvelieris pabraucīja sirmās uzacis un, redzēdams, ka viesis grasās kaut ko iebilst, atkal pacēla balsi:

—     Kam jūs stāstāt par Mīrzas Ulugbeka dāsnumu un gādību? Un kas strīdas par to, kā jāuzvedas māceklim, ja viņš kādu ir atzinis par savu skolotāju?… Un kāpēc jūs atgādināt, ka mums jābūt pateicīgiem, ja zināt, kā sultāna dēls apgājās ar manu mīļoto mazmeitu? Vai jūs varbūt to nezināt? 1 Vai to var piedot?! Mīrzas Ulugbeka labvēlība! … Vai tā netika parādīta tikai tāpēc, lai izlīdzinātu savu vainu?

Alī Kuščī dzīrās sacīt, ka labvēlība tika izrādīta arī pirms bēdīgā atgadījuma, taču sirmgalvis piepeši viņa acu priekšā sāka raudāt, aizsedzis seju ar sasmaržotu zīda lakatu.

—     Skolotājam nebija zināmi Abdulazīza nodomi, viņš dēlu sodīja… un viņš lūdza vēlreiz apliecināt jums līdzjūtību un nožēlu.

Izslaucījis acis, Salāhitdīns atmeta ar roku.

—     Kas man tiek no viņa nožēlas, mavlān? Saplēsts trauks nav salipināms, atraitne nav padarāma par jaunavu!

Alī Kuščī iedomāja Kalandaru, iedomāja Salāhitdīna aizvainojošo atteikumu pieņemt nabaga mīlētāju par savas mazmeitas vīru. Vai mazmeitas laime toreiz bija prātā lepnajam bagātniekam?

—     Kas bijis, bijis… tēvs, — Alī Kuščī vairs neslēpa sapīkumu. — Mēs taču runājām par ko citu — par to, ka ir negodīgi grūtā brīdī pamest skolotāju, aizbildinot savu nodevību ar cita cilvēka nelietību, kaut šis cits arī būtu skolotāja dēls!

Vecais kūmiņš Hodža Salāhitdīns, kā redzams, saprata, ka jāsaņemas un jāsaka galavārds.

—     Mavlān Alī! Ikvienam mirstīgajam ir brīv rīkoties pēc sava prāta, allāhs spriedīs tiesu par mums visiem. Jūs taisāties doties briesmās — kā vēlaties … Dārgumu dēļ — kā jūs nosaucāt grāmatas — jūsu pazemīgais kalps… un viņa dēls, — Salāhitdīns pamāja uz Muhitdīna pusi, — neliks uz spēles savu tuvinieku mieru un labklājību. Tas ir viss, mavlān!

—     Ak, hodža! Jums nebija ko baidīties, ka šai bīstamajā pasākumā es ievilkšu arī jūs ar dēlu. Atnācu pie jums tikai palūgt drusku naudas..-5 un, protams, gudru padomu.

—     Naudu?

—     Nebīstieties, cienījamais! Man nav padomā no jums aizņemties. Pavēlnieks man iedeva nedaudz dārgakmeņu, vērtslietas, dažus zelta stieņus, lai es tos apmainītu pret naudu, kas droši vien man noderēs.

Hodža Salāhitdīns salēcās vien un pavisam pārvērtās.

—     Jūs sakāt — dārgakmeņus? Kas tie ir par dārgakmeņiem? — Vecais vīrs paliecās uz priekšu.

—     Vai nu jūsu pazemīgajam kalpam ir kāda jēga par dārgakmeņiem? Atceros tikai to, ka skolotājs sacīja — viņš tos esot mantojis no vectēva,

—     No dižā emīra Timūra Guragāna? — Cienīgais Hodža Salāhitdīns vairs nespēja nosēdēt uz vietas, viņa vaigi pietvīka. — Vai godājamais mavlāna šos dārgakmeņus ir atnesis līdzi vai arī kaut kur noslēpis?

—     Protams, ka esmu noslēpis.

—     Kur? — apslāpētā balsī jautāja sirmgalvis. — Proti, es domāju, vai tā vieta ir droša?

Alī Kuščī iztēlē parādījās observatorijas istaba, grāmatām piekrautie plaukti.

—     Droša, godājamais hodža.

—     Emīra Timūra dārgakmeņi! Jā, mavlān, te nu vajag būt gauži, gauži piesardzīgam … Par dārgakmeņiem esmu dzirdējis tikai es viens pats, mavlān! Pat viņš nekā nav dzirdējis! — Teikto pavadīja rokas mājiens uz dēla pusi. — Es viens pats, vai norunāts? … Pati drošākā vieta ir mana māja. Domāju, ka par cenu mēs vienosimies.

Alī Kuščī novērsa acis no piesārtušās juveliera sejas. «Vai es rīkojos pareizi, izstāstīdams par Timūra Guragāna dārglietām? Bet ko citu lai es būtu darījis? Un kas cits kā vien Salāhitdīns apmainīs dārglietas pret naudu? Viņu ieteica arī skolotājs pats, tiesa gan, diez vai viņam nāca prātā, ka šeit tā izturēsies pret viņa sūtni.»

Alī Kuščī diezin kāpēc piepeši atcerējās māti, kas šonakt bija pie viņa ieradusies, atcerējās mātes vārdus par briesmām, kas draud Ulugbeka mācekļiem.

Un tumšas baismas iekala sirdi kā ledū.

6

Mīrza Ulugbeks sava karaspēka priekšgalā jāja baltā arābu auļotā jā, ko pērngad viņam bija uzdāvinājis Bag- dādes halīfs. Emīra Džāndara un Sultānšāha Barīasa ka- radraudzes bija aizgājušas uz priekšu. Ulugbeks pats vadīja vairākus tumenus[11], un, kaut arī nevienā tumenā nebija tieši desmit tūkstoši jātnieku, kā pienācās pēc kara reglamenta, ko bija ieviesis jau Čingizs, tomēr karaspēks bija varens, stepe drebēja, kad tas gāja pāri; karotājiem nopakaļ vilkās ieroču meistari, galma kalpotāji, apjumtās arbās brauca pavāri; zirgu zviedzieni, mūļu un kamieļu brēkšana, ieroču šķinda saplūda vienā draudīgā dunā, it kā zeme trīcētu.

Parasti ap sultānu pulcējās galma augstmaņi un karavadoņi. Šodien tie turējās iepakaļ, it kā nevēlēdamies traucēt Ulugbeka pārdomas.

Viens pats auļoja arī Abdulazīzs. Laikiem, pātagodams savu rumaku, viņš traucās uz priekšu, laikiem palaida zirgu auļos un aizjāja sāņus, kur stepē līdztekus karaspēka ceļam stiepās pazemu pakalnu virtene. Viņš pūlējās izlikties bezrūpīgs un mierīgs, tomēr seja, kas bija bāldzeltena kā viņa zirgam uzsegtā tīģerāda, šaudīgais skatiens, bezmērķīgā jādelēšana — viss liecināja par jaunā prinča nemieru un satraukumu.

Bet tēvs to ne manīt nemanīja.

Ulugbeks nevēroja arī to, ka viņa kumeļš, nedzenāts ne karagaitās, ne medībās, nobarojies un nostāvējies, nepacietīgi kāroja drāzties uz priekšu, ceļa nemeklējot, kā putns laisties pa stepi, valda nezinādams. Zirga cēlais gulbja kakls bija izsliets, asi un nesaskanīgi šķindēja zvaniņi, kas greznoja viņa krēpes, un sudraba gredzeni pie seglu apmales, bet jātnieks nekā nemanīja. Viņš bija nolaidis uz krūtīm smago galvu; kā jau ieradusi, roka stingri turēja pavadu.

… Aizviņnakt, kad miegs atkal bija no viņa bēdzis, kā tagad notika allaž, Ulugbeks bija sēdējis bibliotēkā, šķirstīdams grāmatas. Un bija uzšķīris kādu teiksmu…

Visā pasaulē slavenais Indijas pādišāhs reiz izjāja medībās. Viņu pavadīja svīta, pavadīja arī dēls — vienīgais mantinieks. Uzsēdinājis uz pleca iemīļoto ērgli, pādišāhs auļos traucās gar upes krastu, emīri un karavīri viņam pakaļ. Pādišāhs izrāvās priekšā, te kāds no karavīriem sāka kliegt: «Apstājies, pādišāh, tur biezājā ir tīģeris!» Bet pādišāhs neklausījās karavīrā un tāpat auļos laidās dziļāk iekšā biezājā. Te uzreiz pie zirga pakaviem izlēca divas zeltainas lapsas un metās bēgt no jātnieka. Bet viņš, atlaidis pavadu, ļāva zirgam brīvu vaļu. Piepeši lapsu kļuva divreiz vairāk, tad uzradās astoņas, dažas skrejot atskatījās uz pādišāhu un ņirdza zobus kā izsmiedama*. Sadusmotais valdnieks palaida savu iemīļoto ērgli. Bet ērglis — kas to būtu domājis! — uz lapsām nepaskatījies, uzšāvās gaisā un kā akmens krita virsū. pašam pādišā- ham! Valdniekam vajadzēja no ērgļa atkauties ar dunci, bet viss bija veltīgi: notrāpījis īsto brīdi, ērglis viņam izknāba labo aci; nometis ieroci, pādišāhs rokām aizsedza seju, baidīdamies zaudēt arī kreiso aci, un tad pamanīja ka viņu plosa nevis ērglis, bet. gan paša vienīgais dēls, no galvas līdz kājām melnā ģērbies. Dēls, kas pārvērties ērglī! …

Jau divi dienas pagājušas, bet šī teiksma neiziet no prāta. It kā tā būtu kāda pamācoša līdzība.

Vai arī nāk atmiņā sens, nelabs sapnis — jau ceturtdaļgadsimta, kopš tas redzēts. Tolaik, kad pret viņu — pret Ulugbeku — nāca karā kipčaku hans Baraks …

Tad Ulugbekam rādījās sapnis, it kā viņš — toreiz vēl jaunais Māverānnahras valdnieks — būtu aizbēdzis uz Hodžas Ahmada Jasavī mauzoleju, kas atrodas Jasu pilsētā, — aizbēdzis no savas nemīlētās sievas Ugas kun- dzenes. Košos ķīniešu zīdos tērpusies, tā skrēja viņam pakaļ, šķindinādama smagos indiešu auskarus un Bagdā- des rokassprādzes. Ugas kundzene panāca viņu pašā mauzoleja augšā, ieķērās viņa drēbēs, bezkaunīgi viņam piedāvādamās. Ulugbeks metās lejā un nenokrita vis zemē, bet, par putnu pārvērties, aizlidoja pa gaisu. Taču arī Ugas kundzene pārvērtās par maitu ērgli un atkal dzinās pakaļ. Un atkal Ulugbeks meklēja glābiņu zem mauzoleja gaišzilā kupola, bet piepeši dārdēdams pāršķēlās Hodžas Ahmada kapakmens un atskanēja barga balss: «Ei, Muhamed Taragaj! (Tādā vārdā viņu bija saucis tikai pasaules satricinātājs Timūrs — viņa vectēvs.) Ei, mazdēl, troņmantniek Muhamed Taragaj! Kurp tu steidzies? Apstājies!»

Un Ulugbeks ieraudzīja vectēvu: stāvu izslējies svešā kapā, ar smailgalu bruņucepuri vainagots, negants un… melns — vai aiz niknuma, vai arī melnā ģērbts?

«Sultān Muhamed Taragaj! Vai to es cerēju, kad tevi, četrpadsmitgadīgu .puišeli, uzsēdināja Māverānnahras tronī?! Atbildi nu, valdniek, — kālab es cēlu tik milzīgu mauzoleju šai neauglīgajā stepē? Atbildi!»

Draudīgi runāja vectēvs, kas pret viņu — pret mīļoto mazdēlu — vienmēr bijis tik mīlīgs. Ulugbeks atbildēja:

«Lai iepriecinātu augstcienīgā svētā vīra Hodžas Ahmada Jasavī gaišo dvēseli.»

«Lai iepriecinātu dvēseli?!» Timūrs uzbrēca. «Nekā tu nezini! Pateikšu. Lai iedzītu bailes, vai saprati? Vispirms zemajiem ļaudīm! Bet otrkārt — Zelta Ordai un kipča- kiem, maniem sensenajiem ienaidniekiem… Lai skatās uz šo kapa pieminekli, kas sniedzas līdz debesīm, lai trīc, jauzdami mūsu varenību un dižumu… Bet tagad raugies lejup: kipčaki un kalmiki mīda šo svēto zemi, pilsēta krīt naidnieku rokās!»

Un patiešām tā bija: no mauzoleja virsotnes Ulugbeks ieraudzīja putekļu mākuļus, liesmu mēles, kas laizīja mājas un veikalus, ieraudzīja nikno stepes vīru zobenu zibu.

«Māverānnahru apņem uguns un dūmi!» Timūrs neganti iekliedzās. «Bet tu un tava bezkaunīgā palaistuve — ko jūs te darāt? Tad zini, ka es uzcēlu tevi tronī, es tevi no tā arī gāzīšu! … Vai nu aiztriec naidniekus, vai atdod troni!»

Un Timūrs pēkšņi sāka augt augumā, izlēca no kapa un nāca Ulugbekam virsū. Šausmu pārņemts, Ulugbeks pamodās, it kā iznirdams no pekles dziļumiem, viss vienos sviedros … Bet brīnumainākais bija tas, ka tai pašā dienā pie viņa ieradās no tālās Jasu pilsētas sūtītie vēstneši — desmit jauni karavīri, kuri lūdza palīdzību, lūdza sūtīt stipru karaspēku pret hanu Baraku, kas jau bija sagrābis ir viņu pilsētu, ir kaimiņu pilsētu Signaku.

Neveiksmīgs, ak, cik neveiksmīgs iznāca šis Ulugbeka karagājiens … Un ja nebūtu Kalandara Karnakī, par kuru viņš pagājušonakt runāja ar Alī Kuščī! … Drosmīgais stepes karavīrs toreiz izglāba viņu no nāves, pat vēl vairāk nekā no nāves — no gūsta izglāba. Vai varētu būt vēl lielāks apkaunojums Timūra pēcnācējam?! Kalandars ar saviem karotājiem Signakas kaujā pārrāva kipčaku karavīru loku un, sagrābis Ulugbeka zirga pavadu, izveda viņu no ielenkuma…

Gan senais nelabais sapnis, gan nesen izlasītā līdzība par melno ērgli — viss norāda uz vienu un to pašu. «Vai tiešām nebūs veiksmes arī šajā karagaitā? Ak, allāh, neliedz palīdzību savam vergam!»

Jau veselu nedēļu viņš ik vakaru sastāda horoskopu, pēc zvaigžņu kustības lūkodams uzminēt savu likteni, bet tas nedodas rokā, pagaist miglā. Kas agrāk šķita skaidrs kā diena, to tagad nav iespējams iztulkot. Vai nu debesis nevēlas viņam atklāt nākotnes noslēpumu, vai arī viņa prāts ir kļuvis vārgs, izkaltis kā tveicē upe.

… Ulugbeks pacēla galvu un pavērās visapkārt. Putekļu mākoņos sauli nevarēja saredzēt. Tālīnajos pakalnos un tuvējās druvās, kur labība bija novākta līdz pēdējai vārpai, dārzos un birztalās, gar kurām g<l|,i K.ua pulki, — nekur nemanīja ne dzīvas dvēseles. Katru d/.i vība: ir cilvēki, ir aitas, ir suņi bija paslēpušies it kā no laupītāju ordas uzbrukuma. Un vai tad zemniekam <m nav vienalga, kas apliek viņu ar nodevām — neuzvaramā Timūra vai taisnīgā neveiksminieka Ulugbeka karapulki, vai arī neganto stepes laupītāju bars …

Zilganpalsa migla slēpa kalnu virsotnes un ce|u, kas veda uz kalnu pāreju.

Tur, aiz šīs kalnu grēdas, bija Ulugbeka dzimtās vietas, viņa senču zeme. Kā vectēvs, tā mazdēls, īpaši rūpējās par Kešu, par pilsētu, kur pēc Timūra pavēles uzceltajā Aksaraja mauzolejā atdusējās dinastijas aizsācēji barlasi[12]. bet tur, kur iesākās kalnu pāreja, tur vectēvs reiz bija ierīkojis «Paradīzes dārzu». Tajā auga no Indi jas zemes pārstādītie banānu koki, Ēģiptes date)palmas, burvīga smarža, patiešām, īsta paradīzes smarža vēsmoja no Ķīnas ābelēm; vairāk uz kalnu pusi pletās smaržīgu egļu audzes, dodamas patvērumu baltajiem kalnu āžiem, kuru ragi nebija aptverami pat plaši ieplestām rokām; birzīs klaiņoja slaidkāji brieži un gazeles ar sēri nevainīgām acīm; dzidros avotos, mazos mākslīgos ezeriņos, ko pildīja kristāltīrs ūdens, šaudījās zelta zivtiņas… Pēc karagaitām vectēvs Timūrs bieži vien atpūtās šajā dārzā: medīja ar eglēm noaugušajā priekškalnē, rīkoja dzīres, par kuru krāšņumu brīnīties brīnījās tie svešu zemju sūtņi, ko pasaules satricinātājs bija žēlīgi uzaicinājis šurp.

Kas patlaban gaida tur pie kalnu grēdas? Vai tur ir viņa karavadoņi, vai varbūt Abdullatīia jātnieki jau pasteigušies pirmie? Bobo Huseins Bahadīrs, Ulugbeka iemīļotais kalps, vēl nav atnesis nekādas vēstis, kaut izsūtīts šurp bija jau naktī.

Kāds, no muguras piejājis klāt, pieskārās sultānam pie ceļgala, pārtraukdams viņa pārdomas.

—• Lūdzu piedošanu, pavēlniek, bet ir laiks apmesties uz atpūtu. Citādi palaidīsim garām vakara lūgšanas brīdi.

Jā, patiesi. Saule jau riet, krēslo, gaiss tapis vēss, un, tāpat kā vakar, sācis pūst salts vējš, likdams cilvēkiem drebināties. Raugi, arī Abdulazīzs, kas nule vēl bija tik sprigans, tagad sabozies sēž zirgā, tīstīdamies sabuļādas kažokā; tāds jau viņš ir kopš pašas dzimšanas — te dīdās vien, nezinādams aiz satraukuma, kur likties, te ieraujas sevi, it kā garā aizmaldījies kādā citā pasaulē.

—     Kur ir namzinis? — Ulugbeks uzsauca dēlam, — Pasaki, lai dod rīkojumu par apmešanos atpūtā!

Drīz vien kara bungu skaņas vēstīja apstāšanos. Abpus ceļa ierīkoja nometni; kareivji, sapulcējušies pa desmitiem un pa simtiem, izklīda stepē, te šur, te tur iedegās ugunskuri; sākās vakariņu vārīšana, un gaisā kāpa kiz- jaka, sausas zāles un žigli salasītu žagaru smarža, apslāpēdama griezīgā vēja salto elpu. Sultāna telti, kurā pietiktu vietas vai. simt cilvēkiem, uzcēla Laupītāju kalna pavēnī, nogāzē pa kreisi no karavānu ceļa. Lejāk tika uzslietas teltis kalpiem. Tie skaldīja līdzi atvestās saksaula pagales, kāva aitas, pavāri gatavoja iesmus un gaļu. Kad notika šādi pārgājieni, tad vakaros pie sultāna telts parasti saaicināja visus emīrus un bekus; uz galdauta tika salikti. izmeklēti ēdieni, zelta kausos laistījās vīns, putoja kumiss, līdams no ādas maisiem. Reizēm tika atsaukti muzikanti un dejotājas, tad dzīres ilga cauru nakti. Šoreiz Ulugbekam prāts nenesās uz dzīrēm. Pēc vakara lūgšanas viņš savās pieticīgajās vakariņās vēlējās dalīties vienīgi ar šeihulislamu.

Šeihulislamam Burhānitdīnam, četrdesmit gadu vecam vīram, kuram bārdā vēl nebija neviena sirma mata, Ulugbeka tuvīno cilvēku vidū bija laba slava. Burhānitdīns gan nebija tik gudrs un tālredzīgs padomdevējs kā viņa tēvs, nelaiķa šeihulislams Isamitdīns, tomēr viņš kā vien spēdams un prazdams atbalstīja sultānu, sargādams to no fanātisko ulemu intrigām un negantā naida. Valsts galvenā likumu zinātāja amats ir svarīgs un cienījams, pret to ir visiem jājūt bijība.

Pa mīkstu sausajā zālē izklātu tepiķi Burhānitdīns piegāja pie Ulugbeka.

Telti bija piesildījušas pārnēsājamā svečturī degošas sveces. Mīrza Ulugbeks un Abdulazīzs bija novilkuši virsdrēbes.

Paklausīdams sultāna rokas mājienam, šeihulislams apsēdās sultānam blakus. Ulugbeka seja bija skumja, stingra kā akmens un neizdibināma. Abdulazīzs sēdēja nošņurcis.

—     Kas ir noticis, pavēlniek?

Pār Ulugbeka seju pārslīdēja izbrīna ēna: vai nu vēl jātaujā, vai tāpat nav skaidrs, kas notiek?

—     «Sultāns ir allāha ēna zemes virsū .,.» 'J'J sacīts Korānā. Ailāha griba visu vērsīs par labu, pavēlniek. Valdnieka sirdī nedrīkst ņemt mājvietu noskumšanai

«Arī šim tas pats prātā… Ka bēdas mani māc aiz bailēm zaudēt varu, zaudēt troni. Nesaprātīgie!»

Ulugbeks pavērās uz Abdulazīzu un sacīja, it kā kautrēdamies 110 dēla:

—     Kam jācīnās pašam pret savu dēlu, tā sirdī bēdas allaž radīs mājvietu.

Šeihulislams līdzjūtīgi pašūpoja galvu, atmezdams atpakaļ smagās, nedaudz atrisušās čalmas galu.

—     Kā tad, kā tad, pavēlniek… Bet tēva griba dēlam ir likums. Un, ja dēls nerīkojas pēc šiem gudrajiem vārdiem, neklausa ne korānam, ne paradumiem, tad tēvam ir tiesības pēc sava ieskata sodīt bērnu, kas tapis nepaklausīgs.

Vai gan Ulugbeks nezināja, ka viņam ir šādas tiesības? Zināja un pats sevi mierināja, tās piesaukdams, tomēr šeihulislama vārdi mazliet atvieglināja smagumu, kas spieda sirdi. Bet Burhānitdīns, noprazdams, kādi vārdi pašlaik sakāmi, rāmi un prātīgi runāja tālāk, it kā iestāstīdams:

—     Tronis ir jūsu, pavēlniek, neviena cita, tikai jūsul Turiet zobenu, kas ir pacelts, lai aizstāvētu taisnību, lai aizstāvētu šariātu, turiet to stingri, un lai nedreb uzvarētāja roka… Ir slikti, ka nav ziņu no vēstnešiem, kaut gan mēs jau veselu dienu esam ceļā. Kas notiek Kešā? Ko dara mūsu priekšpulki? Vai par tiem ir kas zināms, pavēlniek?

Tai pašā mirklī teltī iešalca mežonīgu aulekšu duna, uz vietas apturēta zirga iekrākšanās, izbiedēto sargu niknās klaigas. Teltī kāds ieskrēja; nokrēslī Ulugbeks nespēja uzreiz samanīt, kas tas tāds bija, bet pazinis sarāvās: «Emīrs Džāndars?!»

To pašu vārdu skaļi izrunāja šeihulislams.

Viņi nebija kļūdījušies: netālu no ieejas uz tepiķa malas, līko zobenu neglīti sāņus atmetis, uz vaiga nokrita zemē emīrs Džāndars — Ulugbeka karavadonis, kāda priekšpulka pavēlnieks. Bruņucepures viņam galvā nebija. Acīs dūrās vecas zobena cirtienu rētas uz gludi skūtās galvas.

Aizmirsis savaldību, Ulugbeks pielēca kājās un nikni uzkliedza:

r—. Kas noticis? Kāds tu izskaties? Kur ir jātnieki?!

Emīrs Džāndars pacēla galvu un izslējās; viņam pietika drosmes paskatīties sultānam acīs.

—      Pavēlniek, liec mani kaut sodīt, bet nav manos spēkos slēpt ļauno patiesību: mūsu priekšpulki iekļuva slazdos!

—     Kādos, kur?

—     Viltnieks Abdullatīfs bija nostādījis slēpnī gandrīz desmittūkstoš karavīru, kalnu pārejā tie mūs jau gaidīja. Kad nonācām pie pārejas, tie uzklupa mums kā vanagi no augšas … un no muguras… un aprija mūsējos…. Spēki nebija līdzīgi, pavēlniek.

—     Kur ir Sultānšāhs Barlass?

—     Ka nāve mani gaida, to zinu, pavēlniek, par emīru Sultānšāhu nezinu nekā!

Ulugbeks stāvēja telts vidū, sastindzis kā tumšs akmens bluķis. Aiz viņa muguras līpinājās sveces, to šaudīgajā gaismā melna izskatījās pērlēm rotātā bebrādas cepure, melna izskatījās seja …

—     Ko vāļājies?! — viņš uzkliedza Džāndaram. — Kur ir tava bruņucepure, godājamo emīr? … Sakārto zobenu, celies augšā un taisies, ka tiec! … Karavadoņi! — Dūres sažņaudzis, smagi elpodams, sultāns paspēra soli uz Džāndara pusi. — Emīri, kam zaķa sirds! … Jums bail no mana mantinieka! … Labi, es pats vedīšu karapulkus kaujā pret viņu… Taisies, ka tiec, es tev saku!

Atmuguriski kāpdamies, Džāndars izslīdēja no telts. Apvaldījis no vectēva mantoto aklo niknumu, Ulugbeks pagriezās pret Abdulazīzu. Tas ir tāds pats zaķis! Sēž, no- bālis gluži balts, galvu plecos ierāvis, žokļi trīc…

—     Ej tu arī! — Ulugbeks pavēlēja dēlam. — Saki sardzes priekšniekam, lai saaicina šurp visus emīrus. Un labi žigli!

Ulugbeks aizgāja atpakaļ savā vietā, vēl joprojām aiz dusmām drebēdams, acis, taisnā deguna ieplestās nāsis liecināja par apņēmību, par ļaunumu, kas viņā deg.

Šeihulislams piesardzīgi ievaicājās:

—     Ko mūsu pavēlnieks ir nolēmis?

—     Cīnīsimies!

—     Lai allāhs pievērš jums vēlīgu vaigu!… Bet kur būtu uzsākama kauja? Varbūt labāk būtu atstāt še dažas nodaļas uzticamu emīru vadībā, bet ar galvenajiem spēkiem doties atpakaļ uz Samarkandu? Galvaspilsētas mūri ir stipri, un tauta jums padevīga, pavēlniek …

Sultāna lūpas sašķobījās ļaunā smīnā.

—     Uzticami emīri? Kuri tie ir? Nosaucictl

—     Emīrs Sultānšāhs … un emīrs Džāndars … un …

—     Un vēl?

—     Jāapdomā, pavēlniek… Jums tas ir labāk zināms nekā jūsu kalpam …

—     E, ir zināms, nav zināms … Vārdi, vārdi vien… Tūliņ mēs viņus visus redzēsim — šos uzticamos emīrus, drošsiržus.

Simtu un tūkstošu vadītāji cits pēc cita kopā ar galminiekiem sanāca teltī un ieņēma savas zināmās vietas pēc izsenis noteiktām dižciltības un amata tiesībām.

Pirmais ienāca labā flanga karapulku priekšnieks emīrs Idrīss — vīrs ar kuplām, pinkainām uzacīm, kupliem matiem un allaž drūms; viņš apsēdās blakus Bur- hānitdīnam. Aiz viņa resnais Iskanders Barlass (vēders apaļš kā bumba), skaļi elsdams, sīkiem soļiem aiztipināja pa tepiķi un nolīda tādā patumšākā kaktā. Emīrs Džāndars, nu jau uzlicis galvā bruņucepuri, ko greznoja zelta gravējumi un spalva — emīra cieņas zīme —, nepavisam vairs neatgādināja to cilvēku, kas pirms maza brīža zemodamies gulēja uz tā paša tepiķa, pa kuru viņš tagad cēlā gaitā aizsoļoja pašapzinīgi un augstprātīgi. Paklausīdams Ulugbeka mājienam, Džāndars apsēdās pa labi no šeihulislama.

Visi sanākušie sasēdās pusaplī. Teltī iestājās klusums.

«Te nu tie ir — mana cerība un balsts,» Ulugbeks domāja, aiz bezmiega piesarkušām acīm vērodams emīrus un augstmaņus. Sabuļādu un lapsādu kažokos, dārgos brokāta halātos, bebrādas cepurēs vai zeltu un dārgakmeņiem rotātās smailgalu bruņucepurēs, un jostas — jostas tak arī zelta un sudraba, zobenu spali arī nav nekādi prastie — nē, tie ir ziloņkaula, un tajā iedarināti dārgi akmeņi. Ulugbeks tiem ir devis bagātību un augstu stāvokli. Cik daudz pateicības tie viņam parādā! Bet taisnība gan ir prātniekiem, kas spriež, ka nekas tā negrauj uzticību kā pienākums atmaksāt laba darījumu. Kuram no šeit sēdošajiem var patiešām uzticēties, uz kura patieso padevību var paļauties?

Vajadzēja sākt apspriedi.

—     Godājamie emīri un galminieki! — Ulugbeka balss skanēja rāmi un atturīgi, un dobji kā allaž. — Sākšu ar jaunu vēsti, kas nepavisam nav priecīga. Kalnu pārejā mūsu priekšpulki ir iekļuvuši slazdos. — Ulugbeks pārlaida acis viņa priekšā sēdošajiem: kā kurais uzklausa šo ziņu? Bet visi sēdēja, acis nodūruši, ne skaņas neiz- dvesdami. — Daži emīri — un tas mani apbēdina visvairāk — ir pārgājuši dumpīgā prinča pusē… Tā ir nelietība! Bet saku jums: kuru māc bailes no prinča, kurš netic manam spēkam, tas lai aiziet. Zvēru pie allāha — es nepārmetīšu ne maizi, ko tam esmu devis, ne citus savas labvēlības pierādījumus…

Neviens vārds neatskanēja par atbildi.

Ironiski pasmīnējis, Ulugbeks runāja tālāk:

—            Lai jums ir zināms, ka Abdullatīfa karaspēks skaitā pārspēj mūsējo …

Pirmais neizturēja emīrs Džāndars. Klausīdamies šos netiešos apvainojumus, viņš izdvesa tādu kā šņācienu.

—     Emīrs Džāndars? Vai viņš vēlas ko teikt?

Tik veikli, kā viņš to parasti nemēdza darīt, Džāndars pielēca kājās un paklanījās.

—            Ko mūsu valdniekam labpatiks pavēlēt, to mēs arī izpildīsim, labdara griba ir likums … vai tā nav? Kālab" jāpiemin pārbēdzēji… tie jau neesam mēs … vai tā nav?

—     Bet ko teiks emīrs Iskanders Barlass?

Nosauktais piecēlās, saņēma rokas uz apaļā vēdera un

sāka vervelēt:

—            Taisnība ir, taisnība gan emīram Džāndaram … Viņš pateica to, ko mēs visi domājam… Esam gatavi, mēs visi… visi kā viens esam gatavi izpildīt jūsu gribu, pavēlniek … jūsu griba .. .

—            Mana griba? Bet jūsējā, kur ir jūsējā? Esat gatavi izpildīt manējo — labi, bet kur ir jūsu pašu galva?

—            Jūsu rokās, jūsu… — no visām pusēm bira sen iekaltas atbildes.

«Pagaidām manās gan… bet kā rokās ir jūsu viltus pilnās sirdis?» Atkal Ulugbeks vēroja savus līdzgaitniekus, tos, kam vajadzēja būt viņa līdzgaitniekiem. Saskatījās ar tarhanu Idrīsu, ar šeihulislamu, citi vērsa acis sāņus. «No manis gaida lēmumu, no manis … Paši neteiks it nekā.»

Šeihulislams patrinās, patrinās, tomēr nerunāja.

—            Mana griba ir tāda: sāksim kauju ar troņmantnieku … Šai pašā vietā!.. * Kas vēl sacīs kaut ko, kas dos kādu padomu?

Neatskanēja neviens vārds.

—            Ar to beigsim! Gatavojiet savus pulkus… Visi ir brīvi,

Emīri, beki, augstmaņi to vien bija gaidījuši - - k.i nluil nieki, stundai beidzoties, viņi trokšņaini lēca kaļas un, cits citu grūstīdami, steidzās uz izeju. «Kā skolnieki? Pareizāk būtu sacīt — kā aitas,» Ulugbeks domāja, pamādams šeihulislamam, lai tas paliek. Palika arī Abdulazīzs.

Sultāns lēni staigāja pa tepiķi uz priekšu un atpakaļ, nezinādams, ko lai tagad saka, taču juzdams vēlēšanos parunāties.

Un atkal aiz sienas atskanēja zirga pakavu duna un sargu balsis. Tas ir vēstnesis! Bobo Huseins!

Bruņucepure mazlietiņ nošķiebās uz sāniem, dzelzs bru- ņukrekls iešķindējās, kad karavīrs nokrita ceļos sava pavēlnieka priekšā. Šis ir uzticīgs, šis nepievils un nenodos.

Ulugbeks brīdi ļāva Huseinam atvilkt elpu.

—     Nu, stāsti…

—     Pavēlniek … kad satikām bēgošos … pēc kaujas pārejā… tad viņu vidū ieraudzījām to, kurš aizvadīja mūsu priekšpulkus pa sitienam slēpnī gaidošajam ienaidniekam.

—     Kur viņš ir?!

—     Mēs saņēmām ciet emīru Sultānšāhu un viņa divus dēlus. Viņi gribēja aizbēgt… Kaut gan emīrs ir ievainots, mēs viņus… Mēs neļāvām viņiem aizbēgt, pavēlniek.

Ulugbeks ļaunām acīm palūkojās uz Abdulazīzu: emīrs Sultānšāhs bija tarhana Ibrahīma sievasbrālis, un Ibrahīms bija tas, kura dēlam Abdulazīzs nevainīgam bija licis nocirst galvu.

Tēva dusmīgā skatiena ķerts, Abdulazīzs sarāvās čokurā.

—     Emīru es sodīšu par nodevību un par manu karavīru izlietajām asinīm … Bet jātniekus mēs vairs neatgūsim, tas ir briesmīgi, Bobo Husein. Ko lai iesāk, kā lai tagad rīkojas? Kā tu domā, karavīr?

Bobo Huseins piecēlās kājās un paskatījās pavēlniekam taisni acīs.

—     Ja jūs, pavēlniek, jautājat, es atbildēšu. Klajā laukā mēs princi neuzveiksim. Viņš ir gudrs un bīstams pretinieks. Prot arī viltību likt lietā. To rāda atgadījums ar emīru Sultānšāhu, — Bobo Huseins aplinkus, tomēr pietiekami skaidri lika saprast, uz ko viņš aizrāda, runādams par prinča viltību. — Ir jāiet atpakaļ uz Samarkandu, pavēlniek. Samarkandas tautas vidū būs grūtāk… vērpt viltu… Ja jau neatliek nekas cits kā vien iet kaujā ar princi aci pret aci, tad tas jādara pie pilsētas mūriem.

Ja allāhs būs žēlīgs, tad varbūt arī uzvarēsim… ar zemessardzes palīdzību, pavēlniek. Bet, ja neuzvarēsim, tad arī viss vēl nebūs zaudēts: varēsim patverties pilsētas mūros.

Ulugbeks pamanīja, ka šeihulislams Burhānitdīns apstiprinādams māj ar galvu. Sadzirdēja, ka Abdulazīzs stostīdamies pusbalsī nosaka:

—     P-prātīgs p-pad-doms …

Protams, Abdulazīzs jau baidās brāļa: ja kritīs viņa nagos, tad Abdullatīlam būs viena alga — ir brālis vai nav brālis, ātri vien aizvāks pretinieku no ceļa. «Ak, briesmas,» Ulugbeks domāja, «tādi ir mani dēli!»

Sultāna sirdī cīnījās pretrunīgas jūtas. Viņš taču jau bija sacījis, ka būs kauja, un pavēlējis gatavoties. Bet ne vien šeihulislams — raugi, tagad arī karavīrs, pieredzējušais karavīrs Bobo Huseins iesaka atkāpties uz galvaspilsētu. Bobo Huseins cer uz zemessardzi. Bet celt kājās zemos ļaudis — tas nozīmē vēl vairāk satricināt emīru uzticību. Un tikpat jau nav skaidri zināms, kā lai pieveic Abdullatīfu. Tomēr, prātīgi apsverot, jāsecina, ka tālu no galvaspilsētas viņš — Ulugbeks — ir vājāks, un, ja jau tā ir nolemts, ka nodevība kausēs viņa spēkus, tad šeit tie kusīs ātrāk.

—     Labi, lai notiek pēc jūsu prāta! — Ulugbeks atmeta ar roku. — Abdulazīz, pavēsti pavēli: lai savāc vienkopus jātniekus, tie emīra Džāndara vadībā paliks šeit, lai segtu aizmuguri. Pārējie lai rindojas un pa to pašu ceļu dodas atpakaļ uz Samarkandu …

Ulugbeks palika viens. Kura bezmiega nakts šī jau ir? Kaut drīzāk viss būtu galā! Lai šā vai tā, bet galā!

Teltī bija smacīgi, un Ulugbeks izgāja ārā.

Austrumos tikko manāma svīda gaisma. Bāldzeltenā svēdra drusku vājināja pa visu debesu klaju izkaisīto zvaigžņu spīdumu. Ugunskuri, kas naktī bija tik spoži, tagad izdzisuši, karapulki šķita izgaisuši tumsā, tikai teltis vīdēja kā melni plankumi, un tajā pusē, kur vārā rīta gaisma lauzās augšup, cilvēks ar ērgļa acīm varētu atšķirt kustīgus punktus — tur ganījās pa nakti izjūgtie zirgi un kamieļi. Bet tuvumā nebija saskatāms nekas. Tikai skaņas bija skaidri sadzirdamas: kaut kur nošķinda seglu kāpšļi, kaut kur notarkšķēja tuvākā sarga klabeklis.

Rokas uz krūtīm sakrustojis, Ulugbeks ilgi stāvēja telts priekšā, raudzīdamies debesīs.

Zvaigznes … Jau pussimta gadu viņu velk pie tām neizprotams spēks. Cik stundu viņš veltījis to novērošanai, cik līksmas ir bijušas šīs bezmiega naktisl

Jā, šo pussimta gadu laikā viņš kaut ko ir apjēdzis par zvaigžņu neapturamo un noslēpumaino kustību. Tik tikko pavēris aizkaru, kas sedz šo noslēpumu, un domājis, ka līdz ar to piekļuvis drusku tuvāk arī cilvēku likteņu noslēpumam. Bet te nu viņš ir kļūdījies!… Kādus gan šīs zemes noslēpumus viņš būtu atklājis, ja nav spējis pamanīt paša bērnu ļaunās tieksmes, nav spējis tās laikus izprast, bet, izpratis tās vēlāk, nav jaudājis stāties pretim dēla necilvēciskajiem nodomiem!

Debesu malā, tur, kur vizēja rītausma, spoži iedegās Ulugbeka mīļā Zuhra — planēta Venera. Virs tās blāvi mirgo Jupiters. Ja cilvēka dzimšanas gads sakrīt ar abu šo zvaigžņu opozīciju, tad, pēc astrologu domām, tādu cilvēku nekad nepametīs laimes putns. Vectēvs Timūrs patiešām bija dzimis ap to laiku, kad šie spīdekļi bija opozīcijā. Vai viņš bija laimīgs? Droši vien bija, kaut arī visu nosaka tas, kā kurš izprot vārda «laime» jēgu. Veiksme cīņās par varu, pēc tam veiksme kaujās, lai iekarotu pasauli, — jā, šajā ziņā emīram Timūram Gura- gānam veicās. Tāpat droši vien veiksies arī Timūra maz- mazdēlam. Bet uz mazdēla galvas laimes putns diezin kāpēc jau sen vairs neuzmetas.

Bungu dārdoņa un tauru saucieni iztraucēja klusumu karaspēka nometnē, kas vēl sapņoja pēdējos rīta sapņus. Signālu sadzirdējuši, karapulki cēlās žigli, kā bija mācījis Timūrs un jau pirms viņa Čingizs. Nometne sāka dūkt kā mijas pajaukts lapseņu pūznis.

Laimes putns nemīl tos, kas griežas atpakaļ, turklāt pa to pašu ceļu, pa kuru pirmāk iets uz priekšu. Iecirtīgais putns nemīl neveiksminiekus.

7

Rītausmā pirms rīta lūgšanas Kalandaram Karnakī vajadzēja ierasties pie šeiha Nizāmitdīna Homuša. Kalandars pavēli izpildīja akurāti, taču nu jau diena iet uz vakaru, jau noskanējis aicinājums uz vakara lūgšanu, bet viņu vēl aizvien nesauc pie šeiha.

Šeiha mājas iekšējais pagalms ar vienu malu pieslējās «Labdzimtīgo kapsētai», bet otrā pusē robežojās ar mošeju. Šodien šeihs mošejā nebija pat iegājis: pieņemamās istabas viņa mājā augu dienu bija pilnas apmeklētāju. Te drūzmējās garīdznieki, augstmaņi, emīri un beki; itin bieži caur šo pūli izgāja nez kādi vēstneši — tos sauca iekšā bez kārtas. Nemitīgi atdarījās smagie divviru vārti, kas veda uz priekšējo pagalmu, kuru no iekšējā nošķīra vēl viena sēta ar šauriem vārtiņiem.

Kalandaram tā ir neizdevās iekļūt iekšējā pagalmā. Viņš sēdēja uz paaugstinājuma pie baseina, kas bija izrakts priekšējā pagalma vidū un aplikts ar marmora plāksnēm, — sēdēja pacietīgi, reizi pa reizei noglaudīdams salto akmeni un neapzināti vērodams tos, kas gāja iekšā pie šeiha un nāca ārā; un vēl viņš vēroja jauno mirīdu darbu. Rudens vējš, kaut cik pierimies ap pusdienu, pavakarē, tāpat kā visas šīs pēdējās dienas, atkal pieņēmās spēkā. Vējš šūpoja jauno platānu un sudrabaino papeļu stumbrus, rāva lapas no zariem tā, lca tās tikpat kā ar tepiķi noklāja pagalmu, baseina zaļgano virsmu, puķu dobes, tikai' celiņus gan ne, jo tos rūpīgi un nerimtīgi slaucīja mirīdi. Viesi soļoja pa gludu, gluži vai nospodrinātu zemi.

Kalandars ievēroja, ka priekšpusdienā pie šeiha vairāk nāca karavadoņi — augstprātīgi, it kā piepūtušies aiz sava svarīguma un iedomības: šķindēja pie jostas piekārtie zobeni, zem zeltu austajiem halātiem mirgoja spīdīgi bruņutērpi. Bet pēcpusdienā virtenēm vien sāka vilkties pilsētas dižmaņi. Par visiem agrāk ieradās pats pilsētas priekšnieks Mīrānšāhs ar tādu svītu, ko apskaustu dažs labs sultāns; Mīrānšāha ļaunā, sarkanā seja labi saderējās ar sarkano brokāta halātu; viņa acīs Kalandars pamanīja bažas un nedrošību. Pēc pilsētas priekšnieka vizītes pār pagalmu lepni un svarīgi kā baltu, nobarotu zosu bars pārslīdēja ulemi, virs lapsādu tērpa uzvilkuši balta zīda halātus, sniegbaltām čalmām galvā. Tad parādījās augstais tiesnesis — kazijs Hodža Miskins. Tievs, stūrains un apņēmīgs; uz mirīdu klanīšanos viņš neatbildēja pat ar galvas mājienu; plašiem vēzieniem izmezdams uz priekšu zizli, viņš devās taisni uz iekšējo pagalmu.

Ilgi gan kazijs kavējās pie šeiha Nizāmitdīna. Varbūt svētais vīrs ir pavisam aizmirsis Kalandaru?

Kalandara Karnakī pirmā tikšanās ar šeihu Nizāmitdīnu Homušu bija notikusi šopavasar. Zaudējis Huršīdu un piebiedrojies dervīšiem, kas dzīvoja svētceļnieku mītnē netālu no Šāhizindas, Kalandars bija cieši noņēmies, ka

viņa turpmākais cejš būs atteikšanās no pasaulīgās d/ivcs. Dervīša vienkāršās drānas viņam likās vienīgais apģērbu, kas ir dieva kalpa cienīgs.

Jā, jau medresē mācīdamies, kad viņu laikiem pēkšpl sagrāba dīvainas, sāpīgas ilgas, Kalandars apskauda der- vīšus par to, ka tiem ir tik tālas šīs pasaules kaislības un alkas, ka to domas ir nesaraujami saistītas ar viņu pasauli. Dervīši ir mierā ar skrandām, iztiek ar doniņu maizes un skaidra ūdens pialu; tiem nekas nepiederēja, tāpēc nebija arī citu rūpju kā vien slavināt allāhu. Tiem nebija nekādas mantas, tāpēc nebija arī par ko bēdāties.

Un nekā tie negribēja sev — tā Kalandaram likās toreiz un mazliet vēlāk, kad viņš pats jau bija kļuvis par dervīšu.

Taču pēcāk Kalandars pārliecinājās, ka visi dervīši nebūt nav eņģeļi cilvēku izskatā, nebūt nav. Izklaiņojušies pa ielām un tirgiem un vakarā pārnākuši savā mājvietā, dervīši pārvērtās. Nu viņi vairs nebija lēnīgi, nu viņi gānījās un kāvās, un uzmetās par kaklakungiem tiem, kas bija vājāki. Nule rādījušies nesavtīgi un pieticīgi, nu viņi kļuva alkatīgi un zemisku kaislību pārņemti cilvēki. Ne vienreiz vien Kalandars bija redzējis, ka dervīši no savu skrandu ielokiem izvelk hašiša graudiņus, aizsmēķē un ieelpo šos reibinošos dūmus, ar prieka trīsām gaidīdami saldkairās vīzijas, ko šie dūmi uzbūra.

No savas pirmās mājvietas Kalandars nolēma bēgt, bet tad — jo āķīgs ir prāts, kas mācībās vingrināts, — tad apdomājās, ka redzētais varbūt ir tikai allāha sūtīts pārbaudījums un ka vajag nevis ticēt acīm, bet garā nodoties tās īstenības apcerei, kura mēdz slēpties zem ārēji redzamās čaulas. Lai šķīstītu dvēseli, lai to pilnveidotu, Kalandars mēdza nolīst pašā nomaļākajā kaktā tajā telpā, kur dervīši dzīvoja, pārnakšņoja un skaitīja lūgšanas.

Kalandara sastapšanās ar šeihu notika tā: nošķīries no visiem, Kalandars lūdza dievu pašā tālākajā kaktā, pār kuru zemu slīga velves. Te uzreiz istabā apklusa dervīšu murmināšana. Kalandars manīja saspringto klusumu, tomēr acis neatvēra un, lēni šūpodamies uz priekšu — atpakaļ, domāja par gremdēšanos patiesības pasaulē. Te viņam kāds stipri iedunckāja sānos: «Ei, mosties, apdullis esi, vai?»

Kalandars atvēra acis. Istabas durvīs viņš ieraudzīja gara auguma sirmgalvi, no galvas līdz kājām balti ģērbušos, ar garu, baltu bārdu. Tāpat balti ģērbušies bija arī mirīdi, kas pulciņā stāvēja sirmgalvim aiz muguras. Greizacis dervīšs, pēc iesaukas Šakālis, dervīšu pulciņa vadonis, kas bija pārtraucis Kalandara lūgšanas, acis izbolījis un uz sirmgalvi rādīdams, piepeši uzbrēca Kalan- daram:

—     Vai dzirdi, nejēga, ko tev saka: celies augšāl Mūsu garīgais tēvs, visusvētais šeihs Nizāmitdīns Homušs aplaimojis mūsu trūcīgo mājokli, ierazdamies pie mums!

Kalandars cēlās kājās, taču zemā velve neļāva izslie- ties taisnam, un tā viņš palika stāvam salīcis, acu nenovērsdams no šeiha. Viņam šķita, ka arī šeihs raugās tikai uz viņu.

Turpat pie durvīm stāvēdams, šeihs vaicāja, kas viņam vārdā, kādas kārtas esot, ar ko nodarbojoties.

—     Esmu ubags, allāha vergs, — Kalandars atbildēja. «Vai nav vienalga, kā mani sauca un kas biju pasaulē,» viņš domāja.

Šeihs ar vērīgu skatienu nomēroja Kalandaru no galvas līdz kājām, it kā vēlēdamies viņu labi paturēt prātā, un tad, nekā vairs nesacījis, aizgāja no svētceļnieku mītnes.

Otrā dienā šeihs Nizāmitdīns Homušs izsauca Kalandaru uz savu vasaras mājokli, kas bija uzcelts netālu no Bag- dādes ciema. Sēdēdams pie dzidra avota uz paaugstinājuma, kas bija pārklāts ar persiešu tepiķi, šeihs toreiz ilgi sarunājās ar Kalandaru, izvaicāja, kur viņa dzimtā vieta, kāpēc viņš izlēmis kļūt par dervīšu. Šo lēmumu šeihs novērtēja atzinīgi, bet svētceļnieku mītni līdzās Šā- hizindai nopaļāja, teicās pārcelt Kalandaru pie tiem der- vīšiem, kas mājoja līdzās «Labdzimtīgo kapsētai»; taču galvenais šajā sarunā bija tas, ka šeihs sarunu biedram atklāja, kāds ir ordeņa «Nakšbendī» īstais uzdevums, visai pasaulīgs uzdevums, tomēr gauži tīkams allāham, jo savas dvēseles šķīstīšana gan esot teicams darbs, taču vēl svarīgāk esot glābt šo nīcīgo pasauli no cilvēkiem, kas to apgāna; taisnīgs esot Kalandara sašutums par daža dervīša uzvedību, tomēr vēl taisnīgāk būšot, ja viņš kalpošot ticības uzvarai, ne vien apskaidrodams dervīšus, bet darbodamies arī pilsētā, kur esot saviesies tik daudz dieva zaimotāju un atkritēju … Bet to apspriedīšot savā laikā … tagad runa esot par to, ka dievbijīgajam šeiham Kalandars iepaticies, tā iepaticies, ka šeihs Kalandaram mīļu- prāt uzticētu pienākumu aizstāt viņa acis un ausis ļaužu vidū; parasti gan šeihs nevaicājot, vai tie, kam viņš ko pavēl, esot vai neesot ar mieru, taču šoreiz viņš vēlētos

zināt, ko dervīšs sakot par šo piedāvājumu, kurš liecinot vienīgi par šeiha uzticēšanos un labvēlību.

— Šķīstas dvēseles šķīstīs pasauli, un mēs abi taču vienīgi par šķīstību rūpējamies, vai nav tiesa, dēliņ?

Pirms mēnešiem diviem šeihs pārcēla Kalandaru pie dervīšiem, kas mājoja svētceļnieku mītnē pie emīra kapeņu mauzoleja: no turienes bija vieglāk pastāvīgi paturēt acīs Koksaraju.

Un atkal Kalandars augas naktis negulēja, mocīdamies šaubās un domādams. Šķīstīt pasauli — ak, to vajag, to vajag darīt! Jo visur, kur vien raugies, visur acis skata nešķīstību un neticību, savtību un kukuļņemšanu, visur stiprais mīda kājām vājo, visur valda netaisnība. Kaut arī Kalandars, kā senāk, raudzīja sevi pārliecināt, ka savas dvēseles šķīstīšana ir labākais līdzeklis, lai vērstu dzīvi skaidrāku, tomēr saprāts un karavīra pieredze viņam sacīja, ka spēkam var stāties pretim tikai ar spēku. Bet atklāta cīņa taču nav tas pats, kas ziņu pienešana. Šeiha uzdevumā bija kaut kas tāds, ka Kalandara sirds atteicās cītīgi pildīt pavēli.

Vai valdnieks ir atkritējs? Varbūt, bet vai tad sultāns Ulugbeks ir sējis ļaunu? Tam negribējās ticēt. Jā, sultāna dēls gan, abi viņa dēli… bet viņš pats? … Kalandars atcerējās medresi. Atkritējs? Kalandara saprāts pretojās tam, ka Ulugbeku sauc tādā vārdā, sirds nespēja aizmirst nedz to, ka Ulugbeks devās palīgā viņa dzimtajai pilsētai (tā bija allāha griba, ka šīs pūles palika veltas!), nedz to, kā pret viņu izturējās sultāna mīlulis Alī Kuščī.

Kalandars neatklāja šeiham savas šaubas, kur nu vēl to, ka Koksaraju uzmana pagalam nevērīgi.

Arī šobrīd, sēdēdams šeiha mājas pagalmā pie marmora baseina un vērodams šeiha ciemiņus, Kalandars nodevās grūtām domām par to, kālab šeihs viņu saucis šurp. Varbūt svētais vīrs ir nemierā, ka Kalandars ne reizi nav ziņojis par saviem novērojumiem Koksarajā? Ja šeihs taujās pēc klusēšanas cēloņiem, ko lai tad atbild?

Beidzot atdarījās vārtiņi, kas veda uz iekšējo pagalmu, un iznāca baltās zosis — ulemi — ar galveno kaziju Hodžu Miskinu priekšgalā. Mirīdi viņus pavadīja līdz pašai izejai. Kalandars jau piecēlās, gribēdams atgādināt par sevi, bet tad pie vārtiem atkal atskanēja klaudzināšana. Kas tas tāds būs? Kalandars atskatījās un nodrebēja: šeiha pagalmā ienāca labi pazīstams vīrs, Kalandara nāvīgais ienaidnieks, kura pāridarījums nebūs aizmirstams līdz kapa malai, — juvelieris Hodža Salāhitdīns!

Cienīgā gaitā, lepns un piepūties, it kā būtu vai pats emīrs, Salāhitdīns aizsoļoja Kalandaram garām, ģērbies krāšņā, ar vāverādām oderētā brokāta tērpā, pērlēm greznotu lapsādas cepuri galvā. Viņš ne acu nepameta uz nabaga dervīšu, kam mugurā skrandas un galvā veca kazādas trijstūru cepure.

Un pie šī augstprāša skolotājs Alī Kuščī bija gājis Kalandara vārdā bildināt Huršīdu banū — būtni, par kuru daiļākas un skaidrākas nav visā pasaulē. Sis iedomīgais tītars toreiz bija sacījis: «Plikadīda dzejnieks, kā rādās, ir tikmēr mācījies, kamēr izdzīvojis prātu. Labāk būtu pagudrojis, kā pieēst pilnu vēderu kaut reizīti, nevis bildinājis juveliera Salāhitdīna mazmeitu.» Alī Kuščī savam māceklim nebija atstāstījis šos nežēlīgos vārdus, Kalandars tos bija uzzinājis no cita cilvēka. Skolotājs toreiz visādi pūlējās remdēt mīlētāja bēdas, novērst viņa domas no runām par mīlestību un par iemīļoto. Bet mavlāna Muhitdīns? Juveliera dēls vairākas dienas neuzdrošinājās paskatīties acīs savam skolniekam Kalandaram un vairījās no viņa. Liekulis! Ja jau saradošanās ar dzejnieku ir pazemojums, kāpēc tad jāmāca viņam zinības un dzejas māksla? Un kāpēc vajadzēja savā mājā uz mācību stundām aicināt bagātu un augstdzimušu ģimeņu meitas un uzdot tieši Kalandaram — nabagam un zema dzimuma vīram — vadīt šīs mācības?

Mācības, kurās viņš pirmo reizi ieraudzīja Huršīdu banū.

Kalandars sakoda zobus.

Kur nu ir tās laimīgās dienas, ko Kalandars pavadīja mavlānas Muhitdīna klusajā, gaišajā istabā pie plauktiem ar brīnumainām grāmatām? Huršīda banū ieradās uz stundām, aizklājusi seju ar smalku jo smalku zīda autu, klusiem, viegliem soļiem aizgāja uz savu vietu tajā istabas pusē, kas bija paredzēta augstdzimušajām skolniecēm un ar zīda aizkaru nošķirta no skolotāja. Sākumā Huršīda bija kautrīga, bet vēlāk klausījās Kalandaru aizvien aizrautīgāk, līdz beidzot pavisam atmeta sejas autu, kas traucēja, un Kalandars ieraudzīja viņas kvēlojošo seju, lielās, spožās un kā stepes stirnai biklās acis, ieraudzīja, cik viņa ir brīnumskaista un cik tikls ir viņas daiļums… Ne velti Kalandars šajā istabā bija sacerējis pirmos mīlestības dzejoļus un, par spīti visam, atradis tomēr tādu brīdi, kad varēja tos nolasīt llmši'dal

banū. Viņa, vienīgi viņa — neparasti daiļā un nepaiasll gudrā jaunava — jau bija tā, kas padarīja Kalandaru par dzejnieku. Jā gan, arī neparasti gudrā, jo viņa, kas mūžā nebija pieredzējusi nekādu bēdu, kas bija kā pus- plaucis pumpurs, izrādījās labāk izprotam dzīvi nekā Kalandars Karnakī — vīrs, kam drīz jau būs četrdesmit gadu, kareivis, kas izbaudījis tik daudz bēdu un ciešanu, ka būtu jau laiks atmest cerības uz laimi.

Pēc tam, kad Kalandars bija jaunavai pastāstījis, ka sūtīs pie tēva preciniekus, Huršīdas kalpone atnesa viņam zīmīti: Huršīda lūdza, lai viņš atnāk satikties nomaļā dārza stūrī zem vecās lazdas gravas malā.

Huršīda atnāca uz tikšanos tieši pašas noteiktajā laikā. Jaunava bija āvusies sarkanos zābaciņos, kam sarkanā safjāna stulmi izrakstīti smalkiem rakstiem, biezs zīda lakats sedza ne tikai viņas galvu, bet arī plecus; viņa bija apvilkusi samta virsģērbu, rokā turēja kādu sainīti. Viss meitenes augums trīcēja, bet Kalandars, Izbrīnījies par šādu apģērbu (vakars bija gan pavēss, bet vai nu tik silti būtu jāģērbjas? Kālabad?), nekādi nespēja sākt sarunu. Huršīda uzsāka pati — satraukti, steidzīgi un nesakarīgi: vajagot tūliņ bēgt, nekavējoties bēgt prom no mājām, par īstām kāzām neesot ko domāt, kāzu nebūšot, tā jaušot viņas sirds, vajagot bēgt, un viņa esot gatava bēgt, kurp vien viņš gribot, kaut līdz pasaules galam! … Bet Kalandars, apmulsis un šaubu mākts, pēkšņi iedomāja… skolotāja godu, iedomāja, kāds tas būs trieciens mavlānam Muhitdīnam; ausīs skanēja vecais teiciens: «Nodarīt pāri skolotājam ir tas pats, kas nodarīt pāri tēvam.» Viņš vēlējās rīkoties pēc saprāta likumiem, viņš ticēja cilvēku cēlsirdībai — ak, vientiesis, nejēga, kam allāhs devis varenus muskuļus, bet slābanu un nevarīgu prātu! Viņš toreiz sacīja Huršīdai, ka vispirms vajag sūtīt preciniekus, rīkoties tā, kā pieklājas, bet, ja atbilde nebūs viņiem labvēlīga, tad tikai bēgt. Meitene viņu nepārtrauca, noklausījās klusēdama, tad negaidot izgāja no vecās lazdas zaru paēnas un skriešiem metās uz māju. Taču pēc nedaudziem soļiem viņa sapinās krūmos un nokrita, Kalandars piesteidzies grasījās viņai palīdzēt, bet viņa izrāvās un raudādama aizskrēja, tā ir neteikusi ne vārda. Un Kalandars palika viens, turēdams rokā burtnīcu, mazu mazītiņu, samtā iesietu burtnīciņu, ko Huršīda aizbēgdama bija izmetusi dārzā; Kalandars atgriezās medresē, iededza sveci un skumju un rūgtuma mākts, niknodamies pats uz sevi, izlasīja ar zelta krāsu rakstītās rindas:

Ka tavas acis sauc mans skats — to nezini tu pat,

Ka naktī nomokos: «Jel nāc!» — to nezini tu pat.

Es gaidīt gaidu tikšanos, es sevi postā dzenu.

Ka sirds bez mīlas kalst kā stāds — to nezini tu pat.

Tā cilvēku alkatības un nežēlības dēļ, arī pats savas lētticības un neapņēmības dēļ Kalandars zaudēja sava mūža lielāko dārgumu, viņam palika tikai šī burtnīciņa un atmiņas — kā ubagam paliek tukša tarba.

Nu jau viņš arī ir ubags — dervīšs.

Kalandars cieši samiedza acis. Viņš tās neatdarīja arī tad, kad dzirdēja atkal atveramies iekšējā pagalma vārtiņus, kad pa tiem, šeiha mirīdu pavadīts, iznāca Hodža Salāhitdīns. Sis cilvēks ne tikai viņam bija aplauzis spārnus, bet neglābjami nelaimīgu padarījis arī savu mazmeitu, ko mīlēja.

— E-ei, mosties, dieva kalps! Izgulēsies vēlāk savā cellē … Tevi sauc svētais šeihs.

Jauns mirīds ieveda Kalandaru iekšējā pagalmā. Tā vidū arī bija izrakts baseins un malas apliktas ar daudzkrāsainām marmora plāksnēm. Pie kokā grieztajām nelielajām kolonnām, kas apņēma paaugstinājumu, karājās zili un sarkani lukturīši — kad vakarā tos iededzina, strūklakas, acis priecēdamas, laistās varavīksnes krāsās. Bet šodien lukturi nedega un paaugstinājums bija tukšs.

Iedams pakaļ mirīdam, Kalandars ieraudzīja, ka arī mājas logi ir kā aklas acis: no iekšpuses tie aizklāti ar tumšu drānu.

Priekštelpā mirīds mēmi pamāja uz durvīm: sak, tevi gaida, ej iekšā!

Ar smagu sirdi Kalandars vēra durvis.

Visa istaba bija izkarināta un izklāta ar tumšsarkaniem un vīna krāsas turkmēņu tepiķiem. Kaktā uz zīda segu kaudzes, iegrimis dūnu spilvenos, gulēja šeihs Nizāmitdīns Homušs. Sniegbalta čalma, balts pārsegs pār melno samta halātu — pats svētuma iemiesojums, pati šķīstība! Melnās lūgšanu krelles rokā nekustējās, acis aizvērtas, šeihs likās snaužam, bet, tiklīdz Kalandars pārkāpa pār slieksni, tiklīdz reizi vien paguva paklanīties, tā krelles sakustējās un pavērās pētīgās acis, kas spēja ieskatīties dvēseles dzijumos,

—      Nāc tālāk, dervīš. Nekautrējies, dēliņ, apsēdies man blakus.

Balss skanēja rāmi un mīlīgi, lūpas smaidīja maigi un vēlīgi.

Nenolaizdams godbijīgi uz krūtīm sakrustotās rokas, Kalandars uz pirkstgaliem paspēra divus soļus uz priekšu un nometās ceļos šeiha priekšā: tik godājama cilvēka aicinājuma vārdus nedrīkst uztvert tiešā nozīmē — var jau nomesties blakus, jā, tomēr labāk uz ceļiem.

Mirīdi ienāca ar visvisādiem gardiem ēdieniem un izklāja galdautu. («Tāpat kā toreiz Bagdādes ciemā,» Kalandars atminējās.)

Seihs klusēdams gaidīja, kad mirīdi būs visu sagatavojuši. Kad durvis aiz mirīdiem aizvērās, viņš ierunājās:

—     Kā tev klājas, dervīš? Vai nevēlies man ko lūgt?

—      Lai slavēts allāhs, garīgo tēv. Ko gan lai lūdz visu- augstā vergs, kas atteicies no pasaules? Kails neesmu, badā arī ne, ko vairāk lai vēlos, garīgo tēv?

—      Slavējami, dēliņ, slavējami. Viņā pasaulē allāhs atalgo šīs pasaules cietējus… Pacienājies, dēliņ, jo šie ēdieni arī ir allāha dāsnās rokas dāvāti.

Jā, kas nu ir, tas ir. Bez allāha gribas nekas nerodas. Nedz vienu cilvēku trūkums, nedz citu bagātība.

Šeihs klusēdams ritināja lūgšanu krelles; Kalandars, kaut bija nodūris galvu, tomēr vēroja istabu. Kādi tepiķi visapkārt! Pie logiem aiz vieglajiem zīda aizkariem vēl karājās smagi samta, nelaizdami iekšā nedz gaismu, nedz saltumu; lustra met dzirkstīgu gaismu uz liegām krāsām izrakstītajiem griestiem; sienu nišās laistās dārgi trauki, zelta un sudraba paplātes.

«Viss ir allāha rokās, viss notiek pēc viņa prāta, tiesa jau ir. Bet kālab tieši šeiham — nabaga dervīšu vadītājam un mācītājam — ir piešķirta tāda greznība un bagātība — nīcīgās pasaules simbols? Vai svētais Hodža Ah- mads Jasavī nav sacījis:

Tas, kam nams no mantām lūst, Dievu aizmirsis tas būs.

Tas, kas teic — «viss pieder man», Krauklim līdzigs kļuvis gan.

Dubļos pasaulīgos slīkst.. , Debess sods būs nežēlīgs.

—     Par ko tu domā, dieva kalps, ko tu tur čuksti?

Kalandars satrūkās no šeiha balss, kas pēkšņi bija

ieskanējusies valdonīgi un asi, un steigšus atteica:

—     Slavēju allāhu, garīgo tēv. — Bet sevī lūdza: «Lai visuaugstais piedod, ka meloju.» Un vēl kāda doma ienāca prātā: «Esi uzmanīgāks, Kalandar, esi piesardzīgāks!»

—     Dēliņ, — šeiha balss atkal dūdoja mīlīgi un jauki. — Es ataicināju tevi, lai taviem stiprajiem pleciem uzkrautu vēl kādu laba darba nastu… Tev no manis nav ko lūgt, toties man no tevis gan ir… Bet papriekš gribu tev vaicāt…

Seihs brīdi paklusēja. Kā tad, tūliņ jautās par Koksaraju. Ko lai atbild, kā labāk lai noklusina viņa aizdomīgumu, kā lai maldina asredzību?

—     Tu esi atsacījies no nīcīgās pasaules priekiem, tas ir labi, tas ir dievam tīkams darbs. Dervīši ir dieva kalpi, turklāt vismīļākie kalpi. Bet saki man taisnību — vai tu nenožēlo savu izvēli? Vai tevi negrauž šaubas, vai tava īstā vieta patiesi ir dervīšu pulkā?

Kalandaram sirds pamira: nē, šeiham nekas nav noslēpjams, it īpaši jau šaubas, kas grauž dvēseli.

—     Klusēšana ir piekrišana, dervīš? Vai ne?

Kalandars pacēla acis uz runātāju. Šeihs sēdēja, smagnējo stāvu uz priekšu paliecis, viņa seja saistīja skatienu, acis apbūra. Kas tas bija par spēku, kas ļāva šīm acīm saredzēt visu un lika cilvēkam būt atklātam?

Kalandars novērsa acis sāņus un noraidoši pakratīja galvu.

—     Nē, garīgo tēv, mana sirds nenožēlo ceļu, ko esmu izraudzījies. Bet šaubas … Es reiz jau atzinos: rūgti man ir redzēt, ka daudzi dervīši nebīstas grēka — gānās, aizrautīgi nododas kauliņu spēlei, pīpē hašišu, kad vajadzētu dienām un naktīm slavēt, allāhu.

Šeihs nopūtās.

—     Tev taisnība, dervīš. Bet ko lai dara? Ikvienā ganāmpulkā var uzrasties kraupaina aita pat tad, ja gans ir labs. No ceļa noklīdušus brāļus neizlabosi ne tu, ne arī es — tas ir dieva rokā. Un dieva sods nāks pār viņiem! Mums abiem jākaro nevis ar brāļiem, bet gan ar īstās ticības ienaidniekiem. Tāpēc atmet šaubas, lūdzies un gatavojies dievam tīkamai cīņai. Kā šāhs, tā ubags ir līdzīgi allāha priekšā. Un kurš ir viņam tuvāk — vai ubags, pat tas, kas nodevies grēkam, tomēr sirdī ir allāham uzticīgs, vai nrl Sālīs, kas šķiet gan rūpējamies par ļaužu labklājību, lāču sirdi novērsis no dieva?… Tu ciet klusu? Redzi nu. Vai saprati, par kuru šāhu, par kuru valdnieku es runāju? … Viņš ir atkritis no dieva! Tu zini korānu. «Sul- l.ins ir allāha ēna zemes virsū.» Kā saprotams šis teiciens? Sultāns ir allāha ēna zemes virsū — bet kad? Mīrza Ulugbeks ir pārkāpis sava vectēva Timūra Guragāna novēlējumus — lai žēlīgais radītājs, kas padarīja Timūru par varenāko valdnieku šajā saulē, neliedz viņam savu labvēlību arī viņā saulē! Timūrs godāja īstās ticības kalpus, bet viņa mazdēls mūs ir pazemojis! Viņš ir allāha ēna, bet mēs esam allāha gaisma šai nīcīgajā pasaulē! … Ulugbeks izvēlējās ķecerības ceļu, nodevās grēcīgiem priekiem, savu astronomiju un mūziku turēja augstāk nekā rūpes par tiem, kas gādā par pareizu ticību … Un kas beidzot iznāca? Radītājs liedza viņam savu aizstāvību, jo allāhs ir taisnīgs un tādu grēku nepiedod… Atkritēja karapulki ir sakauti, un kuru katru dienu ar uzvaru vainagotais princis Mīrza Abdullatīfs ienāks galvaspilsētā! — Šeihs nejaudāja un laikam arī negribēja slēpt uzvaras prieku: viņa balsī ieskanējās gaviles. — Bet mēs — dieva kalpi, viņa vergi —, kā mēs palīdzēsim izpildīt dieva taisno spriedumu?

Kalandars necēla galvu uz augšu. Ko lai viņš atbild uz šeiha jautājumu?

Sultāns Ulugbeks esot atkritējs. To Kalandars bija dzirdējis ne vienreiz vien. Kaut arī tā būtu — taču tad sultānu sodīs allāhs, bet varbūt arī piedos, jo allāhs ir gan taisnīgs, tomēr arī žēlīgs … Kalandars zināja, ka Abdullatīfs nāk uzbrukumā, bet vai tas varētu būt, ka viņš kuru katru dienu ieradīsies Samarkandā? Var iedomāties, kas tad še sāksies, cik līs arī nevainīgu asiņu, cik brīvs jutīsies atriebības un nežēlības dēmons… Un kāpēc svētais šeihs runā tā, it kā viņam vienīgajam būtu zināma allāha griba, būtu zināms, kurš ir atkritējs un kurš īstens musulmanis, it kā viņam visuaugstais būtu uzdevis spriest tiesu pār cilvēkiem?

—     Kāpēc tu klusē, dervīš?

—    Domāju par to, ko jūs sacījāt, garīgo tēv… Patiesi gan — radītāja priekšā ir līdzīgs kā ubags, tā sultāns…

—     Patiesi tā ir! Un, ja dievs dos, tad beidzot tiks slēgtas visas ķecerīgās medreses, padzīti nešķīstie skolotāji, un tad pār Māverānnahru spoža kā saule uzstaros mūsu ticība. Amen! — Kā dedzīgi lūgdamies, šeibs aizsedza seju rokām.

Abi brītiņu cieta klusu.

Kalandaram šķita, ka šeihs, rokas no sejas neatņēmis, caur pirkstiem viņu vēro.

—     Dēliņ, — šeihs Nizāmitdīns uzrunāja Kalandaru. -— Ulugbeka observatorija ir ķecerības mājoklis. Tu vaicāsi, kas to tādu dara. Atbildēšu: visvairāk grāmatas … tur savāktās visas pasaules ķeceru grāmatas … Domāju, ka atkritējs sultāns gribēs tās glābt no taisnīgām uguns liesmām, un, ja tā ir, tad atradīsies arī cilvēks, kas uzņemsies izpildīt šādu uzdevumu. Man ir pamats turēt aizdomās kādu cilvēku, kas šim nolūkam sameklēts. Negodnieks Alī Kuščī — raugi, kas ir šis cilvēksl Un līdzekļus — zeltu, daudz zelta — viņi arī atradīs… Ir jau atraduši atkritēja un netikļa Ulugbeka lādēs!

Seihs sagrāba saujā lūgšanu krelles un nikni sažņaudza dūri.

—     Vai tu to zini? Vai redzēji, ka Alī Kuščī no Koksa- raja aiznesa zeltu?

—     Ka mana nāves stunda pienāks, to zinu, bet to, ko jūs jautājat, to nezinu, zvēru pie allāha!

Kalandars nemānījās: tonakt, kad Alī Kuščī ieradās pie Ulugbeka, viņa pie pils nebija. Taču šeiha acis nepārstāja urbties dervīšā, un Nizāmitdīna skatiens tagad bija dzēlīgs, neuzticīgs un ļauns.

—     Alī Kuščī vajag novērot. Nemitīgi! Neatlaidīgi! Vai saprati?… Un nedod dievs, ka mēs ļautu dieva svētītā emīra Timūra zeltam izslīdēt no ticībai padevīgu vīru rokām, ka tas atkritējam palīdzētu izpildīt viņa nodomus. — Seihs no spilvena apakšas izvilka pārlocītu papīra lapu. — Paraugies! Mūsu garīgais vadonis un ticības karotājs, svētais išāns Ubaidulla Hodža Ahrārs, paredzēdams šo ļauno darbu, mums stingri pavēl neļaut, lai tas tiktu izdarīts. Svētais išāns drīz būs šeit, viņš no Sašas' dodas ceļā pie mums uz Samarkandu… Vai saprati, kam tu kalpo, kalpodams man?

Kalandars nebija baidījies ienaidnieku, kas viņam uzbruka ar zobenu un šķēpu. Bet šeiha vārdos skanēja tāds drūms, klausītāja gribu stindzinošs spēks, ka Kalandaram kļuva baismi.

—     Ko es, jūsu kalps, varu sacīt? Jūsu pavēle, garīgo tēv, man ir svēta.

—     Tā ari jābūt! Mana pavēle ir likums tev, svētā išāna pavēle — likums man. Tas ir mūsu stiprums!

«Vai man jāizspiego mans bijušais skolotājs? Jānosūdz viņš?… Kāpēc tieši man ar ļaunu jāatmaksā tiem, kas reiz man palīdzējuši?… Bet kā lai nepaklausu šeihu, ja viņš ir atriebīgs, visvarens, ja viņam dotas spējas ieskatīties cilvēka dvēselē?»

—     Turi slepenībā visu, ko mēs runājām. Lai neviens cilvēks nekā nezinātu par manu rīkojumu, iekams dieva svētītais Mīrza Abdullatīis nebūs uzkāpis tronī, kas viņam pēc likuma pienākas … Vai saprati? Zvēri! … Pieraugi — zvērestu lauzēju gaida elle!

—     Zvēru, garīgo tēv.

—     Lai allāhs tev palīdz!… — Atkal šeiha plaukstas aizsedza seju, lūpas čukstēja svētos vārdus, un tad šeihs iepleta rokas, norādīdams uz galdautu. — Plāceņi vēl nav atdzisuši. Ņem līdzi, dervīš.

Kalandars iebāza plāceņus azotē un, atmuguriski kāpdamies, izgāja no istabas.

Grūtais un pazemojošais uzdevums, ieradums vienmēr izpildīt, ko solījis, Kalandaram piemītošās taisnīguma jūtas, ko tagad likusi novārtā sveša un varena griba, — tas viss vienkopus tirdīja viņa dvēseli, un tā smeldza kā neaizdzijusi brūce. Seihs neatstās viņu mierā, nē, nē! Kopš pašās pirmās dienas tas viņu kā ķēdēm piekalis pie sevis. «Kālab esmu tam iepaticies?» Kalandars ar rūgtumu vaicāja pats sev, nezinādams, ka viņš šeiham ne tikai iepaticies, bet ka tas kopš pirmās dienas sapratis: Kalandars ir paturams acīs; tāpēc šeiha pavēle par Koksaraju tika dota, lai pārbaudītu Kalandara uzticību ordenim.

Atpakaļceļā Kalandars satika dervīšu pulciņu, kas gāja murmuļodams. Vīrā, kas soļoja priekšgalā, viņš pazina Šakāli. «Pat naktī viņš ir modrs,» Kalandars domāja un kā dzērājs, kas vairs nezina ceļu mājup, piepeši nogriezās uz «Labdzimtīgo kapsētu», pats nesaprazdams, kāpēc tā dara.

Nakts bija salta un vējaina. Aklajā tumsā žēlabaini čīkstēja stiprās platānas, dobumainie zīdkoki, vecās vīksnas, un šķita, it kā tur sačukstētos, ķiķinātu, raudātu un vaidētu dēmoni un dēvi[13]. Kalandara asā dzirde saklausīja tālumā ari cilvēku balsis; gaudulīgi vilkdams, kāds lasīja korānu, skanēja dervīšu dobjie kliedzieni «hū-hū», dieva lūgšana, atkal dieva lūgšana, pat šādā laikā dieva lūgšanai

Kalandars klupa pret marmora plāksnēm, līdz ceļiem vēlās nezin kādās bedrēs.

«Piedod, radītāj, piedod, visuvarenais, savam vergam,» viņš čukstēja kā neprātā. «Vai es, aiziedams no laicīgās dzīves, no pasaules apgrēcības, domāju, ka mani gaida šāds posts?… Piedod, ak, radītāj, — bet vai ir taisnīgi rakt bedri tam, kas deva patvērumu tavam vergam, kas palīdzēja man? Vai šeihs rīkojas pēc taviem baušļiem, ak, allāh? Vai viņš, tik cietsirdīgs un augstprātīgs, kalpo tev vai nelietīgi valkā tavu vārdu?»

Piepeši ienāca prātā:

Muftiji kļūt visi steidzāt, Patiesību — melos beidzāt,

Baltu dēvējāt par melnu — Tāpēc nok|uvāt pie velnal

«Patiesību melos beidzāt»… Vai tā nerīkojas arī šeihs? … Ak, radītāj, apgaismo savu vergu — kur tā ir, kur ir patiesība, kā to lai atrod? …

Līkumaina taciņa aizveda Kalandaru pie milzīgas, jau puskaltušas platānas. Zem tās zariem palsi blāvoja kapenes; pār kapa plāksni nokarājās kalnu āža ragi ar galā piesietu baltu drānas strēmeli: tā greznoja kapu svēto piemiņas dienā.

Kalandars Karnakī piegāja pie kapa un tā galvgalī nometās ceļos. Kvēlojošo pieri viņš piespieda pie saltās akmens plāksnes.

Še atdusas visu trūkumcietēju un grūtdieņu aizstāvis, garīgais tēvs Bahautdīns Nakšbendī. Pie viņa bija atnācis izmocītais Kalandars, viņa aizstāvību, viņa padomu tagad lūdzās.

Visu nakti dervīšs pavadīja pie šī kapa, piesaukdams gan allāhu, gan svēto Bahautdīnu, lūgdamies pasargāt viņu no nepareiza soļa nākamajās dienās, un pūlējās pārliecināt pats sevi — pazemīgo un nesapratīgo mirstīgo …

Atkal šķindēja riņķi pie Ulugbeka zirga segliem, saulē žilbinoši laistījās sega un apzeltītais vairodziņš, kas sedza baltā arābu skaistuļa krūtis, ritmiski šūpojās kreļļu virtene ap viņa cēlo kaklu, un atkal drūmu domu atvaros nogrimušais pavēlnieks neko ne redzēja, ne dzirdēja. Vakar, vēl vakar viņš bija sašutumā ārdījies, bija uztraucies, l>et šodien viņa sirdi apņēmusi rūgta vienaldzība; vienīgais, ko viņš varbūt nožēloja, bija tas, ka prāta apsvērumi uzveikusi vēlēšanos uzreiz sākt kauju un, zobeniem šķindot, satikties ar dēlu aci pret aci, paraudzīties viņā tā, kā Ulugbeks prata, — tik urbīgi, ka otra dvēsele paveras .skatienam līdz pašiem dziļumiem, un tad krist no dēla zobena cirtiena.

Jā, ir taisnība, Mīrza Ulugbeks diez kā nemīlēja Abdul- latīfu. Nemīlēja kopš pašas dēla bērnības. Uzrunāt jau uzrunāja ar ierasto «mans dēls», bet uzrunā nebija ne siltuma, ne tēva mīļuma. Kāpēc? Grūti rast atbildi — tādu, kas nevainotu pašu.

Kopš dzimšanas princis dzīvoja tālajā Herātā pie Gav- haršādas kundzenes. Gavharšāda zēnu loloja, līdz viņš bija sasniedzis vīra gadus. Audzināja pēc sava ģīmja un līdzības. Un sagaidīja pateicību… Pēc vectēva Sāhruha nāves Abdullatīfs tūdaļ pat sāka cīņu par Herātas troni — cīņu ar princi Alautdavlu, savu brālēnu. Vecmāmuļu «mīļotais audzēknis» ieslodzīja aiz atslēgas. Kad Ulugbeks uzzināja par šo dēla rīcību, viņam aiz sašutuma un riebuma vai elpa aizrāvās. Bet Herāta ir tālu, un tēva dusmas pāriet ātri… it īpaši tad, ja aizskarts ir tēva gods: Alautdavls guva virsroku, sagūstīja un ieslodzīja Abdul- latīfu cietoksnī. Tad iejaucās Ulugbeks un veda karapulkus uz Horasānu. Steidzās dēlam palīgā. Vēl vairāk — pēc karagājiena atdeva, jāsaka pat — uzdāvināja krāšņo Balhas pilsētu… Būtu zinājis, kas vēlāk notiks, — ne prātā nebūtu nācis dāvināt. Viņš bija izglābis čūskulēnu, no kura izauga klaburčūska!

Rūgti nopūties, Mīrza Ulugbeks saslējās un apturēja zirgu ceļmalā. No paugura gala viņš pārskatīja karapulkus, palaizdams tos garām.

Karapulki virzījās gan pa karavānu ceļu, gan tam līdzās pa paugurainu stepi. «Man stāsta par zemessardzi, par pilsētas zemajiem ļaudīm,» Ulugbeks domāja, no atmiņām atgriezdamies pie pašreizējām rūpēm. «Rau, mani augstmaņi sadzina zemniekus karot, bet kāds no tiem labums?»

Karaspēka kolonnu priekšā karavīri atbrīvoja ceļu regulārajām nodaļām. Virzīšanos uz priekšu traucēja karaspēkā sadzītie zemnieki, kas bija vāji bruņoti (daudziem nebija ne šķēpu, ne loku, tikai rungas un cirvji), ģērbušies novalkātās, trūcīgās drānās, bez bruņukrekliem, tie neprata iet ierindā, ievērot pārgājiena kārtību. «Nevei- kuļil Un tādi stāsies pretim Abdullatīfa piecdesmittūkstoš rīkļurāvējiem? No brīva prāta skries galu meklēt, vai?»

Grūstīdamies un savā starpā lamādamies, zemnieki nesteidzīgi un juceklīgi atbrīvoja ceļu. «Viņi visi jāatlaiž! Lai dodas mājup! … Kad apstāsimies atpūtā, pateikšu emīriem un bekiem,» Ulugbeks nolēma un, ar pletni uzšāvis nepacietīgajam zirgam pa krustiem, aizauļoja, lai atkal nokļūtu karaspēka priekšgalā.

Kļuva redzams Dimišku ciemats — dārzi kvēloja liegi rožainās ugunīs.

No šejienes līdz pašai Samarkandai kā viengabala lente stiepās tādi dārzi — rožaini, dzelteni, purpursārti, ugunīgi sarkani rudenīgi dārzi. Pilsēta ir tuvu. Ja sasprindzinātu redzi un cieši ielūkotos dūmakainajā tālē, šķiet, varētu ieraudzīt košā zilumā un spožā zeltā vizam Bibīhāni- mas un Timūra mauzoleja kupolus, Ulugbeka medresi,., Dārgā, bezgala mīļotā, neizsakāmi tuvā pilsēta! Darba un dailes, zinātnes un izglītības centrs… Un to lai tagad atdotu svešās, rupjās rokās? Kas notiks ar observatoriju un ar medresi — ar vismīļāko lolojumu? Kāds liktenis gaida mācekļus, ja kritīs viņš — skolotājs?

Ulugbeks ļāva brīvību ugunīgajam zirgam. Izbrīnījušies un uztraukti sultāna tuvīnie ļaudis auļoja viņam pakaļ. Tā visi kopā iebrāžas Timūra Guragāna «Pasaules dārzā», kur pasaules iekarotājs, atgriezies no kārtējā karagājiena, katrā ziņā pavadīja nakti, iekams iejāja galvaspilsētā.

No dārza vārtiem taisni uz pili gāja plata aleja. Lapkritis to bija pārvērtis par sarkanzeltainu tepiķi. Lapas bija nokaisījušas arī puķu dārzu pils priekšā un marmorā kalto baseinu. Lapas lēnītēm lidinājās gaisā un kā viegli putni klusi noslīdēja zemē. Vīstošas lapas, rudens lapas … Tikai vīnogulāji nepadevās uzvarētājam rudenim, bija vēl tumši zaļi, špalieru un koridoru augstajos režģos, pērļaini vizmodami, karājās smagi ogu ķekari.

Ulugbeks pārlaida acis augstajiem mūriem, kas šo paradīzi nošķīra no pārējās — no parastās pasaules, iegāja pa vārtiem, atdeva pavadas no dārza dzijumiem Izslue- Jušajam kalpam. Pavadoņus negaidīdams, viņš žigli alz- soļoja pa aleju, tad nogriezās uz to pusi, kur pakalna auga granātkoku birztala un atradās avots ar dzidru jo dzidru un tīru ūdeni.

Te Ulugbeks izdarīja apmazgāšanās ceremoniju. Noskaitīja dienvidus lūgšanu. Tad apsēdās atpūsties uz zemē izklātā vadmalas halāta.

Atmiņas no viņa neatkāpās, neparko neatkāpās. Un diez kāpēc šodien visbiežāk nāca prātā bērnība, tāltālās dienas, kad viņš vēl bija pavisam mazs puišelis.

Reiz Timūrs šajā dārzā nepārtraukti nodzīvoja nedējas divas. Šepat pie avota pavēlniekam bija uzcelta gaišzila telts — šī krāsa gauži patika ir vectēvam, ir Saraimulkhā- numai, kas no visām pavēlnieka sievām Ulugbekam bija pati mīļākā vecmāmuļa. Ap gaišzilo bija sastājušās mazākas teltis: zaļa, sārta, sarkana, tumšzila. Tajās mājoja pavāri un jaunās kalpotājas — verdzenes pazemīgām sejām un liegām, graciozām kustībām. Aiz šīs telšu nometnes pļavā ganījās baltas ķēves, bet attālāk lēkāja mežonīgi skaistie, briežiem līdzīgie kumeļi. Puisēnam Muhamedam Taragajam gauži patika uz tiem noskatīties, bet vecmāmuļa viņu vienu uz turieni nelaida.

Saraimulkhānumu par daiļu nevarēja saukt: plata, nedaudz saplacināta seja — kā šķīvis, deguns kā podziņa un šauras, ieslīpas acis. Taču mazajam Ulugbekam viņa tik un tā bija vislabākā un visskaistākā. Ļaudis no viņas baidījās, pakļāvās viņas rāmi un cienīgi teiktajiem rīkojumiem, jo viņas domas uzklausīja pats pavēlnieks. Bet Muhameds Taragajs no viņas nebaidījās itin nemaz. It īpaši viņš mīlēja vecmāmuļas rokas, garos, baltiņ baltos, zelta gredzeniem un tirkīziem pilnos pirkstus, kas tomēr veikli prata tikt galā ar jebkuru darbu, un, kad šie pirksti glāstīja Ulugbeka galvu, viņš vai kusa aiz laimes, kā kume- lēns glauzdamies vecmāmuļai klāt.

Reizēm vecmāmuļa, priekšautu aizsējusies, gāja slaukt kādu no baltajām ķēvēm un pati raudzēja lielisku kumisu, ko dzesināja avota ledainajā ūdenī. Vectēvam Timūram šis kumiss gaužām garšoja, viņš allaž gāja uz Saraimulk- hānumas telti to padzerties …

Aiz dārza mūra iedunējās kājnieku pulku smagie Soļi, ko tūdaļ apslāpēja jātnieku nodaļu dimdoņa. Mīrza Ulugbeks skumji pasmaidīja, īgņodamies pats uz sevi; tur aiz šā mūra viņu gaidīja dienišķās rūpes, bet viņš. no visiem nošķīries, sēd šeit un gremdējas bērnu dienu atmiņās. Būtu tagad vectēvs šeit, tas noskaistos uz dīkdienīgo mazdēlu!

Pie vārtiem sultānu gaidīja Abdulazīzs un šeihulislams Burhānitdīns.

—     Pavēlniek, vēstnesis ir atauļojis, — likumu zinātājs atturīgi pavēstīja.

—     Vēstnesi atsūtījis Iskanders Barlass, pavēlniek, e-t uzminējis, ko tēvs grib vaicāt, sacīja dēls.

—     Kādas vēstis viņš atnesis? Un kā viņš tik drīz mūs panācis? — Ulugbeks jautāja, pūlēdamies palikt mierīgs.

Viņam pasniedza tīstokli. Kā tad, vēstis nepavisam nebija priecīgas. Rītam austot, Abdullatīfa karapulki sākuši kauju, princim esot ziloņi, zirgi no tiem baidoties, spēku pārsvars arī esot milzīgs — tā ziņoja emīrs Iskanders —, un viņš esot uzskatījis par labāku atkāpties tai pašā virzienā, kur aizgājuši sultāna un pavēlnieka galvenie spēki. Kas tad nu iznāk? Tātad kuru katru brīdi te var parādīties Ulugbeka arjergards un aiz tā — Abdullatīfs? Tātad sultāna karaspēks nevis atkāpjas, izdarīdams jau iepriekš apdomātu manevru, bet gan bēg no vajātāja?… Ulugbeks palūkojās uz dēlu, uz šeihulislamu, uz svītu. Tur stāvēja arī viņa brāļadēli Abdulla un Abūsaīds Mīrza, abi bruņukreklos tērpušies, bruņucepurēs ar zeltītu virsu — tādi brašuļi, ka vai nu, taču acis un kustības pauda vajāta zvēra modrību… Baidās, arī viņi baidās, arī karavadoņus māc bailes, viņi acīmredzot spriež, ka viss jau ir zaudēts! Pagaidām visi baidās arī no viņa — no sultāna, tāpēc nepārmetas pie troņmantnieka, vēl gaida. Ko gan?

Ulugbeks tīšuprāt pacēla balsi tā, ka teju pat kliedza:

—      Drīz parādīsies ienaidnieks. Viņam karaspēkā ir ziloņi!

—      Ko pavēlnieks pavēlēs saviem kalpiem? — Šeihulislams centās nogludināt šā pēkšņā uzbrēciena atstāto iespaidu, kas Ulugbekam nepavisam nebija labvēlīgs.

—      Lai notiek allāha prāts … Gatavojieties kaujai! — Ulugbeks pavēlēja.

Bārdu braucīdams, šeihulislams pienāca tuvāk un klusi ieteicās:

—      Pavēlniek, bet kur tad paliek mūsu nodoms meklēt aizsardzību pilsētas mūros? Samarkandas mūri ir stipri…

—      Pretiniekam ir ne vien ziloņi, bet ari katapultas un tarāni vai tad jums nevienam nav žēl pilsētas, kas tiks izpostīta? — sultāns atkal skaļā balsī jautāja.

Drudžaini sakārtojis čalmu, šeihulislams pieklājīgi

iebilda:

—     Allāhs nejaus Samarkandai krist ienaidnieka rokās, bet lai notiek pēc jūsu prāta, pavēlniek… Galvenajā mošejā atskanēs aicinājums, kā liels, tā mazs celsies aizstāvēt galvaspilsētu, augstais valdniek… piedodiet manu nesaprātīgo runu, bet tā man šķiet…

Nesapratīga runa. Protams, ka nesapratīga. Nē, šeihulislams negatavo nodevību. Viņam var ticēt, viņš gan ir viltīgs, bet nodevīgs nav. Taču nesapratīga tāda runa ir patiesi. Tā ir mānīga cerība. Gudri spriežot, jāatzīst, ka šeit uz ceļa ir mazāk izredžu uzvarēt nekā pie pilsētas mūriem. Bet jāatzīst arī, ka tur tāpat ir maz uzvaras izredžu. Pilsētas vārtus var aizvērt, taču tā rīkoties ir jēga tikai tad, ja pilsētā savākti krietni pārtikas un ieroču krājumi. Bet vai tādi ir?… Un vai viņu, diženā karotāja mazdēlu, nepazemo tas, ka viņš atkāpjas, visu laiku tikai atkāpjas un atkāpjas? Pietiek! Visiem šiem gļēvuļiem, kas trīc un dreb par saviem zeltu austajiem halātiem, viņš pratīs pierādīt, ka ir Timūra mazdēls: ja jāmirst, viņš mirs, bet mir3 kaujā … Labi, lai dumpīgais dēls ņem viņa dzīvību, taču tam vēl vajadzēs papūlēties, lai paņemtu. Labi būtu tikties ar Abdullatīfu aci pret aci un pārmīt dažlabu vārdu —i tā šādās reizēs mēdza sacīt vectēvs Timūrs.

Jā, vectēvs Timūrs… Viņš mācīja: tevi vajā, tev pakaļ dzenas ienaidnieka jātnieki? Lieliski, atkāpies! Vilini viņus līdzi! Bet pats slepšus izvērs savus jātniekus triecienam no sāniem, klūpi vajātājiem virsū, ielenc tos, iedzen kā slazdā, kapā bez žēlastības, bet, ja pretiniekam pienāk palīdzība, tad no slēpņa sūti uz priekšu savas triē- ciendajas… Jā, vectēvs mācēja karot… Bet viņš — Ulugbeks? … Kā gan lai izvērš flangus šajā līdzenumā, kas slīgst vienos dārzos? Zvaigžņu tulks Ulugbeks kara mākslā ir neprasmīgs, pagalam neprasmīgs. Un tomēr viņš neatzīs sevi par uzvarētu, kamēr nebūs cīnījies.

—     Pavēlniek …

—     Apdomāsim, kā rīkoties … Tur — pilī apdomāsim … Ieiesim tur. Stiprināsimies. Iedzersim" vīnu, — Sultāna balss skanēja mierīgi, bet sirdī plosījās izmisīgi drūma trakulība: «Labāk pirms nāves padzīrot, ne skumt un īgņoties!»

Taču otrs vēstnesis nejāva šo nodomu piepildīt — šoreiz to bija sūtījis sultānam uzticīgais Bobo Huseins. Vēsts bija ļaunāka par iepriekšējo. Emīrs Iskanders nebija spējis atrauties no vajātāja. Abdullatīfs bija rīkojies pēc vecvectēva mācības: viņa karaspēka labais un kreisais spārns apgājis Iskandera un Sultāna Džāndara gausos jātnieku pulkus, tiem gribot negribot vajadzējis sākt kauju, un viena arjergarda daļa tikusi izkliedēta (un kaut kur «noklīdis» Sultāns Džāndars, tā ka tagad palicis emīrs viens pats). Atlikušās daļas ātri atgājušas uz Dimišku ciemu. Pie šā ciema Bobo Huseins un Iskanders Barlass gatavojoties sākt kauju, lai pa to laiku gats pavēlnieks varētu savus pulkus aizvest uz Samarkandu.

Viss liecināja, ka Abdullatīfs no Ulugbeka pašlaik ir tikai divu triju farsangu' attālumā. Jātniekiem tas ir niecīgs ceļa gabals. Pat tad, ja emīrs Iskanders un Bobo Huseins ar savu paretināto nodaļu piesaistīs visus pretinieka spēkus, nevajadzēs daudz laika, lai tiktu ar šo nodaļu galā. Lai Ulugbeks tagad lemtu ko lemdams, jāizšķiras ir nekavējoties!

Un atkal Ulugbeks mainīja savas pavēles. Viņš nolēma lielāko karaspēka daļu sūtīt uz galvaspilsētu stipro mūru aizsardzībā, bet mazāko daļu atstāt uz ceļa, pa kuru nāks princis, un uzdot šīs daļas priekšniekam emīram Idrīsam, lai tas palīdz pie Dimišku ciema palikušajiem. Bet pats … pats viņš nekavēdamies dosies uz Samarkandu. Tur, pilsētas mūros patvēries, sāks pārrunas.

Nebija nemaz jāšaubās, ka Abdullatīfs nebūs ar mieru atstāt tēvam troni. Bet lai viņš apsolās neaiztikt observatoriju, lai atļauj tēvam nodoties zinātnei, tikai zinātnei. Lai dēls šos noteikumus pieņemtu, tad tomēr vajadzēs celt kājās pilsētniekus — vai tiešām tāpēc vien, lai liktu šķēršļus tēva nodarbībām ar astronomiju, dzeju un mūziku, dēls izlies pats savu, viņa rokās nodoto pavalstnieku asinis?

Steigties vajadzēja, steigties!

Acis pašas vērās cieti — te bija vainojamas bezmiega naktis. Ulugbeks paskatījās uz Abdulazīzu.

— Ņem līdzi Abdullu un Abūsaīdu. Zirgus nežēlodami, auļojiet uz Samarkandu. Nododiet Mīrānšāham manu pavēli: lai gatavojas aizsardzībai, lai saaicina dižciltīgos Koksarajā, kolīdz ieradīsimies mēs, tā tūdaļ notiks apspriede …

To pateicis, Ulugbeks strauji piecēlās un vienā elpas vilcienā iztukšoja vīna trauku. Līdz dibenam!

Saule norietēja, bet vēl bija gaišs. Atkal sacēlās vējš —- un kāds vējš! Nevis vējš, bet īsts viesulis! Sagriezās putekļu vērpetes, neļaudamas elpot, gaisā virpuļoja sausas lapas, triecās acīs, skrāpēja seju.

Ulugbeks grasījās pamudināt jau tāpat straujo balto rumaku, taču, apdomājis, ka apkārtējie karavīri tagad to varētu nepareizi iztulkot, atkal pievilka pavadu.

No Dimišku ciema līdz Samarkandai nebija tālu — kādi divi farsangi. Aiz Dimiškiem nāca Bagdādes ciems, pēc tam Kobira. Ciemi saplūda cits ar citu tāpat kā augļu- dārzi, vīnadārzi un granātkoku birzis. Ciemi šobrīd bija tukši kā pamestas kapsētas. Šaurajās ieliņās, ko no abām pusēm iežņaudza kleķa sētas, nemanīja ne dzīvas dvēseles.

Tumsa nāca virsū. Ulugbeks auļoja uz priekšu,

Netālu no Kohiras dārziem viņš saklausīja zirgu pakavu dunu un skaļas, satrauktas uz priekšu izsūtīto sargkareivju balsis. Kas tur atgadījies? Vairāki jātnieki auļiem devās pretim Ulugbekam, bet pusceļā apstājās, kaut ko gaidīdami.

Ulugbeks pavilka zobenu no maksts.

—     Kas tur ir?

—     Piedodiet, pavēlniek … Mēs tie esam, mēs atgriezāmies … no Samarkandas.

No jātnieku pūlīša nošķīrās cilvēks ar drūmu, stingu seju; tas bija namzinis, viņš pajāja uz priekšu.

—     Pavēlniek! …

—     Runā!

—     Galvaspilsētas vārti ir noslēgti. Sargi atsakās tos vērt vaļā.

—     Meli! — Ulugbekam šķita, ka viņš šo vārdu ir izkliedzis, kaut bija to izrunājis aizsmakušā un neskanīgā balsī. Brīdi valdīja smags klusums. Dzirdama bija vienīgi šeihul- islama murmināšana: «O, radītāj!» — un Ulugbeka saraustītā elpa.

—     Kur ir pilsētas priekšnieks, kur ,ir Mīrānšāhs? Vai viņš bija pie vārtiem?

—     Nē, pavēlniek! Pilsētas priekšnieks atteicās pienākt pie vārtiem.

—     Nost no ceļa! — Ulugbeks uzlaida ar pletni baltajam rumakam, un dižciltīgais arābu zirgs, kas nebija pieradis pie tādas apiešanās, saslējās pakaļkājās. Iezviedzies tas kā vējš laidās uz priekšu..,

«Galvaspilsētas vārti aizvērti! Aizvērti manā priekšā! ,.-s Un to dara mana pilsēta, mana Samarkanda! Četrdesmit gadu esmu to godā cēlis un greznojis! Četrdesmit gadu! Kur vēl citur ir tādas medreses, tādas pirtis? Kas var līdzināties Samarkandas observatorijai, Samarkandas grāmatu krātuvēm? Un šī pilsēta uzdrīkstējās aizdarīt vārtus! O, visuaugstais! Par kādiem grēkiem man jācieš tāds pazemojums?»

Saltais vējš, kurā šalkdami locījās dārzi, it kā gribēja apturēt Ulugbeku, nikni metās viņam krūtīs, šaustīja seju, sviezdams tajā sausas lapas un putekjus.

«Emīrs Sultānšāhs — cilvēks, kam es cieši ticēju, — ir mani nodevis, emīrs Džāndars aizbēdzis, un Samarkanda … un pilsētas priekšnieks Mīrānšāhs — es cerēju balstīties uz viņu kā uz kiinti — ir aizslēdzis vārtus! … Nolādēts, cik daudz zemiskuma, cik daudz neģēlības! Kam lai vēl tic? Ak, radītāj, vai tiešām manā valstī viss ir satrunējis? O, Samarkanda, mīfttā un laikam arī nodevīgā un nelietīgā pilsēta … Nelietīgie cilvēki!»

Ulugbeks sakoda zobus tā, ka iesāpējās. Atkal viņš neganti uzgāza zirgam. Un baltais rumaks, trakā niknumā grauzdams apzeltītos laužņus, nozviedzās gari un mežonīgi.

Zirga pakavi šķieda uz .visām pusēm smiltis un sīkos oļus, kas triecās Mīrzam Ulugbekam mugurā, triecās arī sejā, bet viņš nekā nemanīja, viņš juta vienīgi aizvainojumu, ļaunu un rūgtu aizvainojumu pret dārgo pilsētu, aizvainojumu, kas viņu darīja nejutīgu pret fiziskām sāpēm.

Dārzi bija atkāpušies no ceļa, tas likās kļuvis platāks; apkārtne metās mazliet gaišāka.

Pēc kāda laika priekšā parādījās galvaspilsētas augstie, robotie mūri. Nokrēslī tie šķita sniedzamies debesīs.

Pie dziļā nocietinājumu grāvja, kurā ūdens bija izžuvis jau pavasarī, Ulugbeku sagaidīja karavīru pulciņš. Daži no šā pulciņa bija pirmīt aizjājuši sultānam pretim ar vēsti, kas viņu satrieca, — ar vēsti par noslēgtajiem vārtiem. Tos Ulugbeks bija pametis iepakaļ; šeit sastapto vidū viņš ieraudzīja Abdulazīzu un abus brāļadēlus. Visi trīs nemierīgi jādelēja gar grāvi uz priekšu — atpakaļ.

Mirkli pavilcinājies, Ulugbeks dzina zirgu pāri grāvim. Pakalnē vārtu priekšā viņš apstājās.

Sie vārti kādreiz bija atlieti pēc Timūra rīkojuma. Tagad tie ir cieši noslēgti. Abos sargtorņos vīdēja kādi drūmi stāvi; arī nocietinājumu torņos aiz ftaujamlūkflm varēja nomanīt melnas ēnas, bet galvu ārā neviens nebāza.

Niknums un aizvainojums sagrāba Ulugbeku kā uguns liesmas, kas dedzinādamas sniedzās vai līdz debesīm tāpat kā šie mūri. Bet še — pašā vārtu priekšā — liesmas piepeši sarāvās, noplaka un izdzisa. Ulugbeks ar pūlēm pārvarēja pēkšņi uznākušo vārgumu. Viņš pamāja namzinim. Tas iecirta zirgam piešus sānos, pārlēca pāri grāvim un piejāja pie pašiem vārtiem. Ar zobena spalu namzinis pieklaudzināja pie dzelzi apšūtajiem vārtiem. Augšā atskanēja balss:

—     Kas tur ir?

—     Es! — uzsauca Ulugbeks. Atkal asinis dzīslās sāka mutuļot. — Jūsu pavēlnieks Mīrza Ulugbeks Guragānsl

—     Pēc vakara lūgšanas vārti tiek noslēgti visiem, lai tas būtu šāhs vai ubags!

—     Ver vaļā, nelieti!

Ulugbeks dzina zirgu vārtos. Ugunīgais rumaks pie tiem saslējās pakaļkājās, priekškājas cirzdams pret dzelzi tā, ka nodārdēja vien, tad pietupās uz pakaļkājām un atlēca atpakaļ. Jātnieks tik tikko noturējās seglos,

Augšā atkal atskanēja balss:

—     Piedodiet, pavēlniek, bet pilsētas priekšnieks jo cieši pavēlēja vārtus neatdarīt!

—     Kas ir noteicējs mūsu valstī? Manas pavēles jāpilda nekavējoties un pretim nerunājot. Atdari vārtus vai arī skrien atsauc pilsētas priekšnieku, ja tava galva tev ir dārga!

Tad tornī ierunājās otrs sargkareivis:

—     Tev rokas par īsām, lai nocirstu sargam galvu. Rūpējies labāk par savējo, Muhamed Taragaj! …

Kas tas tāds bija? Kas tā bija par balsi — tik pazīstama, čerkstoša un smalka balss, čūskas balss? Kas uzdrīkstējās izrunāt šādus vārdus? Brīdi Ulugbeks apjukumā tapa vai mēms — līdzās torņa dzegulim iznira Sultāna Džāndara stāvs.

Arī šis ir nodevis! Kur vien griezies, visur viltus un nelietība! … Tātad Džāndars ir pametis karapulkus … aizmucis uz galvaspilsētu. Bet kā viņš iespējis tik drīz at-i kļūt šurp? … Kā šie divkosīgie bezgoži, šie nodevēji pamanās saostīties un sadziedāties savā starpā?

Mīrza Ulugbeks saslējās kāpšļos stāvus.

— Emīr Sultān Džānclar! Tikai allāhs zina, uz kura galvas uzmetīsies laimes putns. Tā būs tava laime, ja es zaudēšu troni. Bet, ja liktenis gribēs, ka tronis paliek man… iegaumē: pakāršu tevi aiz kājām un apakšā aizkuršu uguni! — Atbildi negaidīdams, Ulugbeks pagrieza zirgu atpakaļ.

Pēc tam… Pēc tam kāds viņam kaut ko stāstīja strauji un nesaprotami; no visa, ko Ulugbeks klausījās, bet nedzirdēja, viņš uztvēra vienu vienīgu vārdu — Šahruhija, Šāhruhijas cietoksnis, uz kuru tagad vajagot doties.

Bet Ulugbeka galvā viss bija sajucis, viss gāja virpuļu virpuļiem kā viesuļa brāzmu dzenātas rudens lapas uz ceļa. Sirdi bija pārņēmusi vienaldzība, un viņš vairs pat neizjūta sašutumu, kad izlūkos aizjājušais Abdulazīzs atgriezās un, smagi elsdams un lāstus murminādams, pavēstīja, ka Šāhruhijas cietokšņa vārti arī esot slēgti un cietokšņa priekšnieks, turkmēņu beks Ibrahīms Kulatogli, arī atkritis!

Beigas, beigas. Kaut drīzāk pienāktu beigas visam!

Un Ulugbeks nolēma locīt ceļus pats sava dēla priekšā un no Abdullatīfa rokām pazemīgi pieņemt visu, ko liktenis būs lēmis, vienalga — dzīvību vai nāvi.

9

Kolīdz klusi klusītēm nočīkstēja durvis, tā Alī Kuščī uz vietas pamodās. Durvju ailē, kas bija mazdrusciņ gaišāka par melnum melno tumsu observatorijā, viņš samanīja kādu milzīgi lielu, nekustīgu stāvu. Mavlānas pirksti paslīdēja zem spilvena pēc dunča: ja slepkava ir viens pats, tad nav vēl teikts, kurš kuru pieveiks.

—     Kas tur nāk?

Ienācējs cieta klusu.

—     Ei, atbildi, tu spoks!

—     Tas esmu es, mavlān …

Alī Kuščī paslējās augstāk, vēlreiz cieši ielūkodamies tumsā.

—     Kalandars Karnakī?

—            Gods un slava jums, mavlān, ka neesat aizmirsis nabaga audzēkni.

—     Nenāc klāt, ja tev dzīvība dārga!

r— Nebaidieties, mavlān … Iededziet sveci.

—     Saku tev, nekusties!… Atbildi! … Kā tu še i< kļuvi*"

Un kālab?

—     Kālab? — dervīšs pārvaicāja, tā bēdīgi iesmiedamies. — Kas tur ko vaicāt? Pēc zelta — pēc kā gan cita lai nāktu uz mājokli, kas bija mīļš pavēlniekam… Iededziet sveci!

Alī Kuščī sažņaudza dunča spalu.

—     Skat nu, — Kalandars Karnakī izsmējīgi novilka. — Vai tiešām jūs esat tas pats drosmīgais Alī Kuščī, kas pieveicis tīģerus? Kur ir jūsu daudzinātais veselais saprāts, kur jūsu loģika, kurai ticēt jūs mācījāt mūs — savus skolniekus?… Jūs gulējāt, vai gan es, gribēdams jūs nogalināt, būtu gaidījis, līdz pamostaties?

Alī Kuščī tumsā pagājās dažus soļus gar sienu, sagrābstīja nišā sveci un aizdedzināja. Iemirdzējās izrakstītā siena un zeltotais cilspiedums uz plauktā saliktajām grāmatām. Kalandars Karnakī joprojām stāvēja pie durvīm. Milzīgi lielā, melnā ēna salīgojās, kad viņš piepeši paklanījās.

—     Esiet sveicināts, skolotāj!

«Skolotāj!» Vai tā ir zobošanās, liekulīgs pazemīgums vai arī no sirds sacīts agrākā Kalandara — viņa audzēkņa — sveiciens?

Ar sveci rokā Alī Kuščī piegāja dervīšam tuvāk un aplūkoja tā skrandas; pacēlis sveci augstāk, viņš paraudzījās sejā; Kalandars nekustēdamies ar tādu pašu ilgu un vaicājošu skatienu vērās acīs mavlānam. Kaut liels un ražens augumā, Kalandars tomēr neizskatījās labi: bārdu noaugušajā sejā, iekritušajās, gaišbrūnajās acīs vīdēja nogurums un sāpes. Kā nu ne, vai mazumu bēdu viņam liktenis lēmis!

Alī Kuščī sirds atvilga.

Kalandars pieliecās, pēkšņi abām rokām saņēma Alī Kuščī plaukstu un nokrita viņa priekšā ceļos.

«Ko viņš dara? Kāpēc?»

—     Paldies jums, skolotāj.

Tad Kalandars beidzot apsēdās, nevarīgi nolaidis rokas, un palūkojās uz Alī Kuščī ar rūgtu un sāpīgu skatienu.

—     Sakiet, godājamo skolotāj, — kāds es jums liekos — es, jūsu bijušais skolnieks, tagad nožēlojams ubags? Kas es, jūsuprāt, esmu?

Patiešām — kas viņš ir? Zaudējis dzimteni — Jasi un Signaka tā ir palika hana Baraka varā —, viņš kļuva karavīrs, tad apmainīja zobenu pret rakstāmspalvu un karavīra bruņas pret pieticīgo medreses audzēkņa svārku. Tagad viņš ir dervīšs — allāha vergs, allāha slavinātājs, dzīvo nevis medresē, bet kādā dervīšu mītnē, staigā apkārt, galvā uzbāzis kazādas mici. Kas viņš tagad ir?

—     Mana mute ir mēma, dervīš. Apģērbu redzu, bet, kas slēpjas tavā sirdī, tas man sen vairs nav zināms.

Kalandars smagi nopūtās. Tad strauji sacīja:

—     Zinu pats, zinu! .., No ganāmpulka noklīdusi avs, nomaldījusies dvēsele… Vai šajā saulē ir atrodama patiesība, skolotāj? Vai kronētais valdnieks Mīrza Ulugbeks to zina?… Es biju svešinieks bez pajumtes, noklīdis suns es biju; te man deva patvērumu, paldies par to, es paklanos zemu jo zemu. Mana dvēsele tomēr nerimdamās klīda pa svešajām ielām, klaudzināja pie visādām durvīm, lai atrastu patiesību, taču neatrada to ne šeit, ne arī dervīšu mītnē… Tur — pie šiem ubagiem — tās arī nav, tur mēle teic slavu allāham, bet sirdī vij pērkli savtīgums … Viss ir meli, viss ir viltus. Vai es varbūt spriežu nepareizi, skolotāj? Atbildiet! To meklēdams, es atkal atnācu šurp — patiesību meklēdams, ja vien tā ir! …

Sveces blāvais gaišums notrīsuļoja uz Kalandara sejas, viņa runa aprāvās.

Grūti bija apšaubīt viņa moku patiesīgumu. Klusēdams Alī Kuščī uzlika roku viņam uz pleca.

Kalandars no lejas augšup pavērās mavlānā.

—     Sakiet — vai jūs nevienam neesat ieminējies, ka slēpjat še emīra Timūra dārgumus?

Alī Kuščī neviļus iesaucās:

—     Vai patiesi juvelieris?

Iekodis lūpu zobos, Kalandars pasmīnēja.

—     Ek, mavlān! Uzticēties citiem — tā ir neapdomīga rīcība. Bīstami ir svešinieku uzskatīt par savējo. Vecais kūmiņš Hodža Salāhitdīns ilgi vis noslēpumu neglabāja … Ja patiesība ir, tad tā rodama labos darbos. Man pienākas atdarīt ar labu jums un sultānam Ulugbekam; tikai no jums esmu labu redzējis un tātad redzējis arī patiesību … Šeihs Nizāmitdīns Homušs zina jūsu noslēpumu. Zelts un dārgakmeņi ir jānoslēpj citā vietā, ja ne — jums zeltu izraus no rokām un galvu nocirtīs!… Tā ir taisnība, ko saku, nešaubieties. Tālab arī atnācu… Taču, — Kalandars klusi noklepojās, — ja neticat man, tad tā arī sakiet, dzeniet mani ārā, aiziešu, pretim nerunādams.

Nē, tagad Alī Kuščī vairs nešaubījās: krietnas jūtas skubinājušas Kalandaru nākt šurp. Mavlāna palūkojās uz grāmatplauktiem.

—           Tu runā par zeltu, par dārgakmeņiem … Bet vai šīs bagātības nav dārgākas par zeltu? Kas notiks ar tām, ja es pametīšu observatoriju?

Kalandars arī pārlaida acis pār grāmatu rindām — pār daudzajām jo daudzajām grāmatu rindām plauktos un skapjos. «Visas ķecerīgās bezdievju grāmatas jāatdod taisnajām uguns liesmām,» ienāca prātā trakā niknumā teiktie šeiha vārdi.

—     Tās arī ir jāpaslēpj, skolotāj!

—            Kur? To taču ir tik daudz, Kalandar, kā tās lai paslēpj? _

—            Lādēs, skolotāj, lādēs, un jāaizved uz citu pilsētu. Un labi ātril — Kalandars piepeši strauji pielēca kājās. Viņš izjuta spēku pieplūdumu; to pašu viņš — karavīrs — bija izjutis pirms kaujas.

—            Valdot Abdullatīfam, neko vis nevarēs aizvest, — Kalandars dzirdēja Alī Kuščī sakām.

—            Tiesa! Tātad jārīkojas nekavējoties, jo šeihs apgalvoja, ka kuru katru dienu Mīrza Abdullatīfs ieradīšoties Samarkandā.

Kalandaram klusībā pat smiekli sanāca: nu gan viņš svētajam blēdim šeiham būs izdarījis varenu pakalpojumu.

—     Vai observatorijai ir slepena izeja?

Alī Kuščī vilcinājās tikai īsu mirkli.

—      Ir.

—            Ņemiet zeltu, un iesim, — Kalandars sacīja gluži vai pavēloši. — Skolotāj, es zinu drošu vietu, bet no šejienes ir jāaiziet nemanāmi, varbūt manas gaitas arī uzmana.

—     Kurp mēs iesim?

—            Pagaidām netaujājiet. Ja jau esat man uzticējies, ko tad tērēt laiku pārrunām? Ņemiet zeltu, pasteidzieties!

Kad Alī Kuščī izvilka aiz grāmatām noslēpto zeltu un dārgakmeņus, Kalandars jautri nobrīnījās.

—            Ak tad te bijāt paslēpis? Ir gan jums gudrs padoms! Grūti būtu te atrast, nudien, grūti…

Tūdaļ atkal kļuvis nopietns, Kalandars žigli sabāza zelta «pialas» kulē un sacīja:

r— Kurp jāiet? Rādiet gaismu, mavlān!

Alī Kuščī sirdī sarosījās tumšas aizdomas. Vai tur varbūt vainīga bija Kalandara pavēlošā balss? Taču atkāpties tagad bija par vēlu. Alī Kuščī noāva kājas, aptaustīja azotē iebāzto dunci, paņēma rokā sveci un atdarīja slepenās durvis; tās zināja tikai viņš un skolotājs — pavēlnieks.

Zem observatorijas atradās pagrabs un pagraba vidū ar tādu kā lielu, apaļu dzirnakmeni nosegta aka. Tā nebija dziļa — tikai kādas piecpadsmit aršīnas, ne vairāk, bet lejā akas sānos rēgojās caurums kā neliels logs. Ielīdis šajā caurumā, cilvēks nokļuva pazemes ejā, šaurā un līkumainā kā čūskas sliede. Pa šo eju varēja nokļūt… kur tad? Ak jā, nu viņš atcerējās — kraujas malā netālu no Kuhāka ciemata.

Zināt jau Alī Kuščī to visu zināja, taču ne reizi vēl nebija akā nokāpis.

— Lai visžēlīgais allāhs stāv mums klāt!

Apsējis ap vidukli virvi un muti un degunu aizsedzis ar zīda autu, Alī Kuščī pirmais laidās lejā. Ūdens akā sniedzās tikai līdz ceļiem, taču bija ledaini salts. Alī Kuščī steigšus aptaustīja sienas, līdz atrada ar akmeni aizbāzto caurumu. Pretīgi drebuļi pārskrēja pār miesu, kad acīm pavērās slepenās ejas melnā sprauga, pa kuru, šķiet, neviens vēl ne reizi nebija gājis. Pārvarējis bailes un riebumu, Alī Kuščī ielīda caurumā; smacīgs, sastāvē- jies gaiss aizrāva elpu, visapkārt karājās tīmekļi, uz miklajām sienām ņudzēja tādi kā simtkāji, kā skorpioni, kas, pamanījuši vārgo sveces mirgu, muka uz visām pusēm. Pie Alī Kuščī kakla pieskārās kaut kas salts un lipīgs, un pa visu miesu viļņiem vien noskrēja ņirbas. Kalandars laikam to visu nemaz nemanīja, viņš droši sekoja mav- lānam, arvien to paskubinādams.

Beidzot rādījās, ka garā, tumšā eja ir galā, ceļu aizšķērsoja plats, grubuļains akmens. Paņēmis Kalandara nesto kuli, Alī Kuščī palaida viņu priekšā, un Kalandars, ar kājām stingri atspēries pret ejas sienu pie tās pamatiem un plecu piespiedis pie akmens, sāka to ritmiski grūstīt iešūpodams. Alī Kuščī grasījās palīdzēt, bet pietika ar Kalandara spēkiem vien: akmens padodamies salīgojās un blīkšķēdams novēlās kaut kur lejā.

Sejā iesitās svaigs gaiss. Iesmaržojās ūdens, kaut gan strauts gravas dibenā bija izžuvis. Abi vīri slepenajā ejā sameklēja lielu akmeni un krietni vien nopūlējās, iekams pievilka to pie izejas un kā nu spēdami aizsedza caurumu.

Tagad viņi soļoja pa izžuvušā strauta gultni. Šoreiz pa priekšu gāja Kalandars. Alī Kuščī vēl joprojām turēja acis vaļā, jo Kalandars viņu veda nevis uz pilsētas pusi, bet gan projām no pilsētas — uz Urgutu. Pagriezušies pa labi, viņi gāja pa Obirahmata arika gultni. Iet bija grūti, oļi sāpīgi atspaidīja pēdas, sejā pastāvīgi sitās krastmalā augošo kārklu zari. Bet Kalandars visu laiku tik pielika soli… Alī Kuščī te ticēja Kalandaram, te atkal neticēja, nu gan vairs nedomādams, ka viņu uzsūtījuši pavēlnieka ienaidnieki, bet prātodams, vai tik nelaimīgais dervīšs nav sajucis prātā. Un vai viņa nodomi maz ir tik tīri — kāpēc tad viņš uzreiz nepasacīja, kurp būs ejams?… Kā melns blāķis priekšā izslējās kāds dārzs, atskanēja vienmērīga šalkoņa, ūdenim plūstot dzirnavu teknē. Līdz dzirnavām neaizgājuši, viņi atkal pagriezās sāņus un, izlauzušies caur krūmu saaudzi, iznāca pie ciema.

Kalandars veda Alī Kuščī pa tik šauru ieliņu, ka divi kamieļi, kaut arī bez nastas, tajā nekādi nevarētu pār- mīties.

«Nogaratepes ciems!» Alī Kuščī apjēdza. Kleķa sētas, otrā stāva balkoniņi, ko viegli aizsniegt ar roku, sētvidi — viss grima drūmā klusumā, pat neviens suns ne- ievankšķējās; vienu pašu reizi, iedami garām kādai mājai, viņi sadzirdēja kūtī grūti nopūšamies govi un aitu čabi- nāmies pa sienu,

Viņi iznāca mazā laukumiņā, kura viena mala pieslējās nokalnei ar divām tur augošām gobām. Pārlaidis laukumam acis, Kalandars Karnakī nočukstēja:

—     Uz priekšu! Skriešiem!

Viņi pārskrēja pār laukumu un apstājās zem gobām. Tikai no šejienes bija redzams, cik stāva ir nokalne, it kā ar nazi nogriezta.

—     Nāciet man pakaļ, — Alī Kuščī dzirdēja. «Uz kurieni?» viņš grasījās vaicāt, taču pats tūdaļ ieraudzīja kādu tumšu aili — it kā ieeju zemnīcā. Tā patiesi bija ieeja, īsta ieeja ar dzelzs durvīm, pa kurām Kalandars trīs reizes klusi pieklaudzināja, dodams kādu norunātu zīmi. Tad viņi atkal atkāpās gobu ēnā, bet durvis čīkstēdamas piesardzīgi pavērās. Kalandars saķēra mavlānu aiz rokas un, nočukstējis: «Pieliecieties!» — žigli ievilka viņu tumšā alā.

Vēl taisni neizslējies, Kalandars sacīja: Esiet sveicināts, tēv…

—      Sveicināts arī tu, — alas dziļumos atsaucās gausa balss.

«No vienas slēptuves otrā! Vai šis dervīšs patiešām nav sajucis prātā?» Alī Kuščī domāja, aklā tumsā taustīdamies pakaļ Kalandaram pa gaiteni, kas bija tikpat šaurs kā pazemes eja, pa kuru viņi nesen bija līduši. Bet šis gaitenis bija daudz īsāks. Priekšā pazibēja uguntiņa, un drīz viņi tiešām ienāca alā — nevis tādā, kāda bija priekšējā, bet gan milzīgi plašā: konusveidīgie griesti kā mošejas kupols izzuda kaut kur augstumos.

Mīkla mīklas galā. Kur viņš tagad ir nokļuvis?

Pa priekšu ejošais Kalandars apstājās, pavisam aizsegdams nišu, kurā mirgoja gaismeklis,

Izrādījās, ka ala ir pa īstam apdzīvota.

—      Atvedu mavlānu Alī Kuščī, par kuru jums stāstīju, godājamo vectēv Timūr.

—      Esiet sveicināts mūsu nabadzīgajā būdiņā, — alas kaktā ierunājās tā pati gari stieptā, nesteidzīgā balss. — Esi sveicināts, mans dēls Alautdīn!

Tātad «balss» zināja viņa vārdu? Vēl viena mīkla. Un «balss» dēvē viņu par dēlu?

—     Sveicinu tevi, cienījamo tēv.

—     Lai allāhs tevi svētī, mavlān, nāc šurp, nāc tuvāk.

Beidzot Alī Kuščī acis bija apradušas ar tumsu un

kaut ko jau izšķīra. Kā tad, zem pakalna atradās mājoklis. Milzīga ala un vēl divas pamazākas; labajā bija salikti kalēja rīki: āmurs, lūkšas, kniebles un lakta («Gan dzīvojamā telpa, gan darbnīca,» Alī Kuščī sprieda), bet kreisajā alā varēja saskatīt visādus traukus: katlus, vara krūkas, tējkannas, gan lielākas, gan mazākas garkaklai- nas krūzes un citas saimniecībā vajadzīgas lietās, — šī ala bija noliktava.

Lielajā alā uz paaugstinājuma, uz kura bija Izklāts kažoks, kājas sakrustojis, sēdēja kāds sirmgalvis ar garu bārdu, kas sniedzās līdz viduklim im, kaut nekopta būdama, tomēr radīja cienību. Vecā vīra galvu sedza apaļa tūbas cepure, rokā viņš turēja tievu, garu caurulīti — čilimu, caur kuru smēķē hašišu. Vecais sēdēja, satinies aitādas puskažociņā, taču izskatījās tik diženi cienīgs, it kā būtu tērpies vismaz sultāna drānās. Vēl vairāk Alī Kuščī brīnījās, ieraudzījis, ka vecajam aiz muguras pie alas gludi noslīpētās sienas karājas divi sakrustoti zobeni un virs tiem vairogs — it kā te mājotu kāds ievērojams dižvīrs! $et līdzās zobeniem bija niša un tajā grāmatas!

Alī Kuščī negaidot atcerējās, ka reiz medībās — nu kā l.id, tas notika netālu no šejienes, šajos pašos Urguta pakalnos ■— viņš kopā ar skolotāju bija iekļuvis kādā alā: tāda pati gandrīz nepamanāma ieeja, tāds pats šaurs gaitenis, tikpat liela, plaša telpa un griesti kā kupols, tikai tajā alā tie, šķiet, bija marmora vai vismaz tik gludi, it kā tos būtu slīpējusi cilvēka roka. Rādās, ka tādu alu šajā apvidū ir ne viena vien, un cilvēka māka un prāts ii dabai palīdzējis tā, ka radies gluži ciešams un, galvenais, drošs patvērums, kaut arī ne visai gaišs un ērts. «Grāmatas jānoslēpj še,» Alī Kuščī pēkšņi nolēma. «Se, šajā alā!»

—     Nestāvi tak tur, mavlān. Nāc tuvāk. Raug, tur ir goda krēsls, — sirmgalvis pasmējās, parādīdams uz pamatīgu bluķi pa labi no sevis. — Redzi, cienījamais, tas ir apsegts ar puskažociņu… Un ņem vērā, mavlān, — šajā tronī mēdza sēdēt mans vārdabrālis emīrs Timūrs Guragāns, un no šī kausa, āre, — večuks pastiepās pie nišas ar grāmatām un izņēma no tās lielu vara kausu, — no šī kausa viņš baudīja vīnu un kopā ar mani nomēģināja hašišu…

Ak šitā! Tagad Alī Kuščī apjēdza, pie kā viņš atnācis. Kalējs Timūrs Samarkandī, meistars Timūrs tika daudzināts pa visu Samarkandu. Senās dienās viņš bija kalpojis emīram Timūram, piedalījies viņa karagājienos, bet tad… tad ar meistaru kaut kas bija atgadījies, īsti nevar atcerēties, kas, taču par to klīda visvisādas baumas.

Pirmo reizi ieraudzījis sirmgalvi pats savām acīm, Alī Kuščī pienācīgi novērtēja viņa cieņas pilno izturēšanos. Izrādīdams pat zināmu godbijību, mavlāna apsēdās uz bluķa. Kalandars apmetās tieši uz klona sirmgalvim pie kājām.

—     Jā, mavlān Alī… — meistars Timūrs lēni novilka. — Jā, tur, kur tagad sēžat jūs, reiz mēdza sēdēt emīrs Timūrs… tā gan, tā gan. Un pēc viņa tur sēdēja vēl kāds valdnieks, varenākais no šāhiem, — Sāhruhs Laimīgais. — Vecais vīrs viegli pasmaidīja un noglaudīja nesukāto bārdu. — Sēdēja, runāja man riņķī apkārt, lūdzās … zelta gabalu solīja … gribēja, lai izkaļu viņam tādu pašu zobenu kā tēvam — manam vārdabrālim… Nezināja, ka esmu nozvērējies vairs nekalt ne zobenus, ne šķēpus …

Jā, bija jau dzirdētas valodas, it kā Mīrza Sāhruhs, Samarkandā ieradies, būtu kādam prasmīgam kalējam licis izkalt īpašu zobenu, bet kalējs atteicies to darīt, šāhs apskaities un pavēlējis pārdrošo kalēju uzraut pie karātavām, tikai Mīrza Ulugbeks esot par kalēju aizrunājis.

Nedaudz satraukts, Alī Kuščī vērīgi ielūkojās meistarā: vecā vīra seja bija vienās grumbās, kalēja darba atstātās pēdas tajās, kā šķiet, turēsies līdz mūža galam, bet acis bija skaidras un asas. Un kāds varens spēks vēl bija nomanāms lielajās, uz ceļiem atbalstītajās rokās un visā sirmgalvja augumā, kas izskatījās gan liels, bet ne lempīgs, drukns, bet ne ļumīgs.

—     Kāpēc jūs, tēv, tā nozvērējāties?

—      Tas ir garš stāsts, dēliņ… Es biju ieroču meistars emīra Timūra karapulkā… Slikts meistars nebiju, par Timūra Samarkandī kaltajiem asmeņiem gāja laba slava. Reiz Timūrs Guragāns man pavēlēja izkalt tērauda zobenu, kas spētu pāršķelt akmeni. Izkalu. Varens zobens iznāca, Pasaules satricinātāja rokās tas patiesi šķēla akmeņus — it kā tie būtu nevis akmeņi, bet aitu ļipas… Pavēlnieks man uzdāvināja zeltu austu halātu. Bet liktenis manu darbu novērtēja pēc sava prāta: ar to pašu zobenu emīrs Timūrs pats ar savu roku nocirta galvu manam vienīgajam brālim. — Ar vienu roku aizsedzis acis, vecais vīrs apklusa un pēc brīža pacēla pie sejas arī otru roku, salikdams plaukstas kā lūgšanā. — Laukumā, turpat Koksaraja priekšā… Brālis bija dumpinieks, mavlān, viens no tiem, kas sacēlās pret Timūru un pret visiem bagātajiem un dižciltīgajiem.. Drosmīgs kā lauva. Viņš necienīja bagātību, kas iegūta laupot. Viņaprāt, bagātība cilvēkam vispār nebija vajadzīga… Bieži jo bieži viņš lūkoja mani pierunāt, lai metu pie malas ieroču meistara darbu. «Brāli Timūr,» viņš sacīja, «tu kalpo asinskāram varmākam, tu grēko, to darīdams, pastarā dienā tev būs par to jācieš…» Tā sacīja mans brālis, ko nogalināja emīrs Timūrs… Bet es? Jauns toreiz biju un godkārīgs, nespēju pretoties kārdinājumam un joprojām kalu pavēlniekam zobenus, šķēpus, āvas. Bet kad pats savām acīm ieraudzīju, kā ar manis kaldināto zobenu tika nogalināts mans brālis… Un viņa asinis lija zemē … viņa un vēl trīsdesmit divu notiesāto, trīsdesmit divu dumpinieku, trīsdesmit, divu jaunekļu asinis… Tai pašā naktī sadedzināju visus dārgos emīra Timūra dāvinātos halātus. Sadedzināju un aizgāju kalnos… Es-arī biju dervīšs. — Sirmgalvis noliecās pie

Kalandara un papliķēja viņam pa plecu. — Četrus gadus ar dervīša mici galvā klīdu pa Badahšānu, pa Balhu, līdz Herātai aizgāju. Pat vēl tālāk — biju Bagdādē, pat Mekā, tā kā ar mani joki mazi — es arī esmu hadžī. Tā es klīdu un domāju, ka dzimto zemi vairs nekad neredzēšu, jo atgriezies es to pašu brīdi zaudētu dzīvību. Emīrs Timūrs nekad nekā neaizmirsa un reti piedeva tam, kas uzstājās pret viņu. Jā, tā es klīdu, domādams, ka mani kauli kaut kur svešā stepē tā ir paliks maitasputniem par laupījumu … Allāhs man palīdzēja, pats allāhs … Uzzināju, ka cietsirdīgais pasaules satricinātājs devies jaunā kara- gaitā uz Ķīnu un, neko nepaveicis, ceļā tā ir nomiris… Uzdzirdējis to, apjožos labi stingri, cieši satvēru saujā ceļaspieķi un — uz priekšu, meistar Timūr, sāc savu gaitu uz dzimteni, bet to, cik salda ir dzimtene, to, mani dēli, īsti var saprast, tikai tālumā būdams. Kad notiku līdz Džeihūnai, nokritu zemē kā bez dzīvības.

Sirmgalvis norausa asaru. Kā redzams, tad atmiņas sirdi nepriecēja — tāpat, kā to nepriecēja viss nodzīvotais mūžs. Arī Kalandars sēdēja sadrūmis, laikam jau pieminēdams savu dzimto pusi. Brītiņu cietis klusu, sirmgalvis piepeši uzsāka pavisam citu runu:

—     Mavlān Alī Kuščīl Allāha vergs Kalandars man šo to ir stāstījis par tavām raizēm un rūpestiem.., Nu, par tavu noslēpumu, — meistars Timūrs paskaidroja, uztvēris zinību vīra neizpratnes pilno skatienu un runādams ar viņu gluži vienkārši. — Es neesmu dzēris ūdeni no zinību tempļa avota, bet dažādās medresēs pagalmus slaucījis gan esmu. Ir Herātā, ir Bagdādē, ir Damaskā medreses skolotāji nabaga kalēju ir pagodinājuši, runādamies ar viņu. Dziļas domas domāja šie vīri, un viņu vidū bija labi, krietni cilvēki, mavlān. Teic, kāda palīdzība tev vajadzīga, Alautdīn. Kas būs manos spēkos, to izdarīšu.

Alī Kuščī jutās no tiesas saviļņots.

—     Pateicos jums, tēv. Mans lūgums … Bet vispirms es gribētu vaicāt: vai jums ir zināms, ka princis Abdulla- tifs, dumpinieks Abdullatīfs, grasīdamies sagrābt troni, ir iebrucis Māverānnahrā?

—     Ir zināms… Teikšu tā: dēls, kas pacēlis zobenu pret tēvu, pelnī, ka visuaugstais viņu soda. Un sods nāks, mavlān!

—     Lai notiek, kā tu saki, tēv… Lūk, jūs zināt, ka Mīrza Ulugbeks ir ne tikai valdītājs, bet arī zinātnieks, viņš nodibinājis ne vienu vien medresi, savācis daudz grāmatu, daudz retu rokrakstu, kas patiešām ir zinību pērles. Šis krājums, tēv, ir nenovērtējami dārgs. Dārgumiem draud briesmas. Man, savam kalpam, pavēlnieks uzdeva tos glābt…

—     Esmu to dzirdējis, mavlān… Bet par Mīrzu Ulugbeku es teikšu … — Vecais vīrs pievēra acis un brīdi cieta klusu, pārdomādams, vai runāt vai nerunāt tālāk. — Viņš ir vājš valdnieks, mavlān. Gudrs cilvēks, augsti mācīts prātnieks, laikam visas zvaigznes saskaitījis, runā, ka izdibinājis visus zvaigžņu noslēpumus … Bet kāpēc viņš pēdējos gados sāka karus? Kāda tēvzeme viņam bija dalāma un ar ko? Tuvas un tālas karagaitas izvārdzināja zemniekus, emīri nabaga ļaudīm pēdējo kreklu novilka — tā vajagot, lai valsts uzvarētu, lai celtos slavā. Arī amatniekam neklājās viegli. Vai tiešām gudrais sultāns nezināja, ko emīri dara viņa vārdā?

Meistaram taisnība, grūta dzīve ir zemniekam, grūta amatniekam. Bet pašreizējais karš dara grūti arī pašam sultānam. Lielas bēdas nākušas pār viņa galvu. Alī Kuščī grasījās kalējam to paskaidrot, bet Kalandars pasteidzās ātrāk.

—     Tēv, kāda jēga tagad strīdēties, vai Mīrza Ulugbeks zina vai nezina par savu emīru darbiem. Mums tagad nedod miera rūpe par dārgumiem. — Kalandars pameta skatienu uz Alī Kuščī. — Zinību pērles ir briesmās.

—     Tā ir, tēv, — Alī Kuščī apstiprināja.

—     Nu labi. — Vecais vīrs atkal uzlika roku Kalandaram uz pleca. — Kā tu teici — cik kastes būtu vajadzīgas?

—     Kadas divdesmit, meistar, — Alī Kuščī tūdaļ pateica priekšā.

—      Uz kuru laiku?

—     Jo drīzāk, jo labāk. — Kalandars pameta ar roku uz kuli. — Tur ir zelts, ņemiet, cik vien vajadzēs, tēv.

Sirmgalvis īgni saviebās. Zelts, zeltsl It kā viņš zelta dēļ uzņemtos šo darbu. Pārlieku jau ātrs ir šis dervīšs.

—     Atnāc aizparīt pēc saulrieta, — viņš sacīja Kalandaram. — Tad redzēsim, kas un kā. Bet to somu aproci

—     Tur ir zelts un dārgakmeņi, tēv!

—     Tāpēc jau saku: aproc… Kaut vai tur, — vecais vīrs pamāja uz noliktavas pusi. — Vai citur — kur gribi. Un man to vairs nepiemini. Vai dzelzs, vai zelts — man vienā vērtē.

Kalandars izraka bedri — tik dziju kā līdz ceļiem, ielika tur kuli un apbēra ar zemi, bet virsū sakrāva visādus saimniecības piederumus.

Izgājis no meistara Timūra alas, Alī Kuščī jutās tik viegli, it kā nastu no pleciem nometis. Viņi bija ilgi runājušies; jau tuvojās rītausma, to varēja nomanīt pēc bālajām zvaigznēm debesīs — vējš mākoņus bija izdzenājis — un pēc trokšņiem, kas atlidoja no ciema: pēc gaiļu dziedāšanas, suņu rejām, ēzeļu brēkšanas, — tie bija tuvā rīta trokšņi.

Alī Kuščī un Kalandars devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši, un tikpat piesardzīgi. Piesardzība nebija veltīga, jo netālu no observatorijas Kalandars uzreiz apstājās kā iemiets, pagriezās pret mavlānu un iegrūda viņu platānas ēnā.

Gravas viņā pusē kāds kūņojās, murmuļodams:

—     Allāh, o, tu visvarenais …

Kalandars pagāja uz priekšu, tīši piecirzdams kāju.

—     Ei, Šakāli! Ko tu te dari, kam uzglūni?

Dervīšs par atbildi noburkšķēja kaut ko nesaprotamu.

—     Liec aiz auss, Šakāli: tu gan esi šakālis, bet es — tīģeris. Ja izsekosi mani, izraušu tavu greizo aci un likšu pašam apēst. Vai saprati?

Kalandars pagaidīja, līdz dervīšs, kāju pievilkdams, aizgāja tālāk. Tad viņš atgriezās pie platānas.

—     Acis jātur pastāvīgi vaļā, mavlān. Svētais šeihs sūta man pakaļ vienu okšķeri pēc otra ., t

10

Kādā no Koksaraja stūra istabām Mīrza Ulugbeks jau otru dienu mocījās ar smagām domām. Iziet no istabas viņam bija aizliegts.

Nodzīvojis Koksarajā teju pat vai pusgadsimta, Ulugbeks tomēr ne jaust nejauta, ka pilī ir šāda istaba — salta un krēslaina. Gaisma kā taisna šautra te iekļuva no augšas pa šauru spraugu un neizplatījās telpā. No sienām plūstošo ledaino elpu mazliet aizturēja tepiķi. Cietumniekam — kaut tādā vārdā viņu nesauca — bija iedotas divas segas. Ēdināt ēdināja labi: rau, kur uz galda vēl ir atdzisis šašliks, maize, augļi, vīns gleznā porcelāna kausā. Tie, kas Ulugbeku te ieslēdza, nav vainīgi, ka viņš cieš badu, tam par cēloni ir pavēlnieka. j. bijušā pavēlnieka aizdomīgums. Ēdienu viņš tā ir nav aizskāris, divas dienas dzēris tikai ūdeni, tikai dažus malkus — tas ir viss.

Aiz bada un negulēšanas domas, protams, jūk. Atliek viens: gulēt istabas vidū uz segas un raudzīties griestu spraugā.

Ko tik Ulugbeks nav pārdomājis, gulēdams uz šīs cietuma segas. Acu priekšā ir aizslīdējis viss mūžs — no laimīgās bērnības līdz tagadējām bezcerīgajām dienām, ar kurām, kā rādās, viss arī beigsies, tām sekos nāve. Viņa cietsirdīgais dēls var izšķirties arī par slepkavību, lai tikai uzkāptu ilgotajā tronī.

Rau, viņam — Ulugbekam — jau pāri par piecdesmit, teju pat četrdesmit gadu viņš bijis pirmais cilvēks valstī, bijis valdnieks, bet, ja viņam vaicātu, kas ir laime, kur tā meklējama un cik prieka viņš guvis, ierazdamies šai nīcīgajā pasaulē, — ja viņam tā vaicātu, tad prātnieks un zinību vīrs, sultāns un dzejnieks Ulugbeks neatbildētu nekā. Kronēto vīru dzīve ir kā tās pilis, kas uzceltas pēc viņu pavēles: iztālēm laistās siltās krāsās, vizuļo saulē, žilbinādamas ļaužu acis, bet iekšā ir tādas pašas kā šī istaba — saltas, tumšas, miklas. Un tajās nav cilvēku.

Tikai intrigas.

Cilvēki aprij cits citu kā plēsīgi zvēri. Koksarajs — tas ir sazvērestību un ķildu perēklis! Vienīgais avots, kur Ulugbeka sirds gūst mierinājumu, ir zinātne, vienīgais prieks — tā vientulība, kas valda observatorijā, kurp viņš mēdza aiziet no Koksaraja un sēdēt viens pats ar astrolabu rokās, vērodams bezdibenīgās, zvaigznēm piebērtās, burvīgi skaistās debesis.

Tagad visuaugstais bija viņam atņēmis arī šo vienīgo prieku.

Un atkal par jaunu Ulugbeks pieminēja vectēvu — emīru Timūru. Pēc Timūra nāves pār Horasānu un Māverānnahru bija brāzušās vētras. Kāpēc? Tāpēc, ka atmaksa par izlieto asiņu jūru ir neizbēgama. Neatvairāma. Ja tā nenāk pār paša asiņu lējēja galvu — Timūrs nomira tieši tad, kad teju pat jau būtu piepildīts viņa mērķis: iekarot Ķīnu, vienīgo austrumu lielvalsti, ko vēl nebija sabradājuši viņa zirgu pakavi, — tad sods sasniedz pēcnācējus. Timūra pēcnācēji slepkavoja cits citu nikni un nežēlīgi, briesmīgāk nekā plēsīgi zvēri. .Vai tas nav sods, vai nav atmaksa? Pēc pasaules satrici-

nMfija karagājieniem palika tūkstošu tūkstoši sērdieņu, tūkstošu tūkstoši atraitņu — vai gan tas nebija īstais lemesis, kāpēc Timūra mantinieki cēla zobenu cits pret citu, kāpēc sabruka viņa neaptverami plašā valsts un k.i|KC līst atkal jaunas asiņu upes niknos brāļu karos?

Ulugbeka sirdsapziņa var būt mierīga. Četrdesmit gadu viņš ir valdījis Māverānnahrā, nedodamies iekarot citas zemos, — varbūt tikai jaunībā to ir darījis un tikai rūkdamies par valsts saglabāšanu, nevis paplašināšanu. Mūža nogalē uz Horasānu arī devās tikai tālab, lai aizsargātos, jo citādi valsts būtu sašķēlusies, Timūra radi būtu cits citu aprijuši. Nebijis viņa.,, kas notiktu, ja nebijis viņa un varu būtu sagrābuši viņa trakie brāļa- bērni no Herātas? Kas notiks ar Māverānnahru un Horasānu tagad . .. kad viņa nebūs?

Vakar viņš bija divreiz sūtījis Abdullatīfam lūgumu — lūgumu! — lai dēls aicina viņu uz sarunu. Viņš gribēja dēlam sacīt, ka pats, pats pēc sava brīva prāta atsakās no troņa saskaņā ar likumu, kas paredz tādus gadījumus, jo tautai ir svarīgi, lai vara tiktu nodota un nevis atņemta tās likumīgajam īpašniekam, nākamajam valdniekam tas būtu jāsaprot. Bet lūgt… lūgt! Ulugbekam bija viena vienīga vēlēšanās: lai atlikušajās mūža dienās viņam ļautu nodarboties ar zinātni. Un vēl Ulugbeks gribēja dēlam dot tēvišķus norādījumus, kā jāvada valsts: viņš tomēr ir valdījis četrdesmit gadu, ir šo to pieredzējis! Viņš gribēja dēlu brīdināt no neuzticamiem kalpiem, aizrādīt, ka būt taisnīgam un cilvēcīgam ir ne tikai tīkami allāham, bet arī izdevīgi valdniekam pašam.

Abi lūgumi bija palikuši bez atbildes.

Nāves Ulugbeks nebaidījās. Visi ļaudis ir mirstīgi. Agri vai vēlu gals pienāk visam, viss izzūd. Par dēla dvēseli, ja dēls uzdrīkstēsies domāt par tēva slepkavību, — jā, par to Ulugbeks baidījās. Lai Abdullatīfs būtu cik nelietīgs dumpinieks, viņš tomēr bija Ulugbeka dēls, viņa atvase! Cilvēki tēva slepkavu nolādēs, visuaugstais tādu grēku nepiedos …

Iečīkstējās durvis. Ulugbeks atvēra acis.

Sargs ienāca pirmais un tad palaida garām pavāru. Est jau sultānam vēl dod. Uz smagas sudraba paplātes pavārs nesa divus brūni apceptus neraudzētas mīklas plāceņus, bļodu ar viru un tējkannu.

Tuklais pavārs paklanīdamies nolika paplāti uz galdiņa un nesteidzīgi pievāca atdzisušo šašliku. Viņa gausā rīkošanās neviļus saistīja uzmanību, un, kad Ulugbeks paraudzījās uz pavāru, tas ērmīgi pavicināja roku pār plāceņiem, it kā mušas gaiņādams, un vienlaikus pamirkšķināja aci, tad atmuguriski kāpās uz durvīm, Ulugbeks nekā nesaprata. Viņš noskatījās pavāram pakaļ, bet tas tikai pašūpoja galvu un jau pie pašām durvīm pielika pirkstu pie lūpām.

Tad pavārs aizgāja.

Aiz durvīm sargs rībināja zābakus, ierīkodamies ērtāk.

Ko gan bija vēlējies teikt Ulugbeka vecais kalps pavārs? Vai viņš bija brīdinājis no kaut kā? Laikam jau bijušajam valdniekam uzglūn kāda jauna nelaime.

No svaigās maizes smaržas apreiba galva. Sultāns norija siekalas. Viņš paņēma plāceni, pārlauza — kas būs, būs, ja noindēs, noindēs — un sastinga izbrīnā: pārlauztā plāceņa gabalā rēgojās saritināts papīrs.

Nezināmais rakstītājs vispirms pavēstīja Ulugbekam notikumus pilsētā. Pastardiena — tā viņš nosauca notiekošo. Augstākā garīdzniecība, vakar sapulcējusies galvenajā mošejā, esot pavēstījusi, ka Ulugbeks ir islama ienaidnieks. Par Māverānnahras valdnieku pasludināts Abdullatīfs, un tagad tikšot kaldināta nauda ar viņa vārdu. Abdullatīfs licis apcietināt daudzus augstdzimu- šos, tāpat arī dažus emīrus un Mīrzas Ulugbeka karavīrus. Dažs labs jau esot sodīts ar nāvi.

Zīmītes rakstītājs — acīmredzot cilvēks, kam viss labi zināms, — pavēstīja arī, ko Abdullatīfs nolēmis darīt ar tēvu: esot nodomāts Ulugbeku sūtīt svētceļojumā uz Meku, lai viņš izlūgtos grēku piedošanu un tad varbūt atgrieztos īstenās ticības klēpī, tikai tas būs svētceļojums, kurā viņš tiks dzīts ar varu. Bet pilsētā runājot, ka svētrunas laikā mošejā kāds «īsteni ticīgs» musulmanis Sa- īds Abāss kritis Abdullatīfam pie kājām, lūgdams, lai «likumīgais valdnieks» atriebtu viņa tēvu, ko Ulugbeks it kā nevainīgu esot sodījis ar nāvi. Neviens neesot uzdrošinājies noraidīt šā bezgoža nepierādāmo apsūdzību, neviens, tikai augstākais kazijs Hodža Miskins, bet tā iebildumi esot noslāpuši citu uiemu negantajos bļāvienos. Ja Saīda Abāsa sūdzība tikšot izskatīta, tad pavēlnieka dzīvība, kas tāpat jau esot apdraudēta, patiesi karāšoties mata galā. Un tāpēc — tā rakstīja nezināmais — vajagot bēgt, un, ja vien Mīrza Ulugbeks esot ar mieru, tad lai darot to zināmu pavāram. Tas iemidzināšot sargus un, |,i lāds būšot allāha prāts, pa slepenu eju izvedīšot pavēlnieku brīvībā.

«Lamatas, īstas lamatas!» Ulugbeks nosprieda. Par slepeno eju tātad zināja ne tikai viņš un, kā zīmīte liecināja, pavārs, bet arī princis. Un tas, protams, nostādīs savus kareivjus pie izejas no apakšzemes. Ulugbeks ies pa vārām līdzi un ieskries kareivjiem taisni rokās!

Ulugbeks pastaigājās pa istabu. Skatiens nejauši pievērsās pārlauztajam plācenim. Atkal iešāvās prātā doma: «Inde!» Viss, viss ir saindēts — ir maize, ir gaļa, ir vīns porcelāna kausā. Tās taču ir pats vieglākais: noindēt, bez kādām pūlēm aizvākt viņu no ceļa. «Bet vai tad man l.igad nav viena alga? Vai nav labāk mirt no indes nekā no bendes rokas, kaut kāda Saīda Abāsa apmelotam? Vai labāk nav nolikt galvu apmelotam, tomēr šeit pat beigt dzīvi, nekā šķirties no dzimtenes, svešumā klīstot, izlūgties grēku piedošanu, grēku, kuriem pats neticu, paciest lanātiķu ienaidu un izsmieklu un mirt tik un tā, jo nedz šis ienaids, nedz izraidīšana no dzimtās zemes man nebūs panesama?!»

Kas būs — būs! Kaut vai inde… Bet kas gan ir rakstījis zīmīti? Pasākums ir bīstams pat tad, ja tās nav lamatas. Vai Alī Kuščī, vai mavlāna Muhitdīns? Nē, nē, zinību vīriem tādi darbi nav pa spēkam. Tādus drīkst uzņemties tikai karavīri. Tādi kā Bobo Huseins… Laikam gan viņš… Tad varbūt raudzīt… Nē, viņš nemēģinās bēgt. Viņš ir Māverānnahras valdnieks. Viņš drīkst atteikties no varas, bet vai drīkst meklēt glābiņu bēgot? … Un kur tad var aizbēgt — viņš, kas četrdesmit gadu ikvienam savam pavalstniekam allaž bijis acu priekšā.., «Abdullatīf, man nekā nevajag!» Ulugbeks domās uzrunāja dēlu. «Ņem visu, ņem. Viss pieder tev. Tikai neapkrauj ne mani, ne pats sevi ar melnu kaunu, kas mūžu mūžos netiks aizmirsts!»

Istabā sametās pavisam tumšs. Izdzisa no augšas krītošais gaismas staru kūlītis. Sīkajā spraudziņā pie griestiem, tik mazā kā plauksta, ielūkojās zvaigznes.

— Ak dievs, — Ulugbeks nočukstēja.

Kas ar viņu notiek? Viņš neaptvēra, kas tās ir par zvaigznēm, viņš — astronoms, kas ikvienu zvaigzni pazina kā savus piecus pirkstus… Kas tas varētu būt par zvaigznāju? Šķiet — Lielais Lācis, bet varbūt arī ne? Vai viņa acis ir satumsušas, vai varbūt viņš jau jūk prātā?

Cietumnieka domas mežģījās.

Bēdu mākts, viņš jau taisījās iesnausties, bet tajā brīdī atvērās durvis un ienāca divi kareivji ar kailiem zobeniem rokā. Pēc ausīs ievērtajiem auskariem Ulugbeks pazina, ka tie ir Balhas vīri. Tiem paka] ienāca kāds nepazīstams, melnīgsnējs jesauls, nevīžīgi paklanījās, viegli noliekdams galvu ar tumšzaļu čalm'u, un pamāja uz durvīm.

Ulugbeks apvaldīja niknumu, kaut gan svešzemnieks tīšuprāt bija izrādījis necieņu. Uzmetis plecos kažoku, cietumnieks izgāja pakaļ kareivjiem.

Koksaraja pagabnos valdīja akla tumsa; sargtorņi, harēms, celtnes ap pili bija klusas un mēmas. Tikai kāda harēma namiņa malējā lodziņā mirguļoja tikko manāma gaisma.

Ulugbeka acu priekšā iznira vīzija — daiļā verdzene ar skumjām rudzupuķu acīm, viņa pēdējais prieks, pēdējais patvērums sirdij… Ikkatra būtne tiecas pēc siltuma — tā tiecās arī Ulugbeks brīžos, kad aiz bēdām, aiz rūgtām domām nezināja, kur dēties, tiecās pēc šīs lēnīgās meitenes ar skumjajām acīm un, ieraudzījis viņas kautro smaidu un mulsumā degošos vaigus, jutās tā, it kā nodzīvoto gadu nasta un rūpju smagums būtu novēlies no pleciem. Viņš ar patiku klausījās meitenes valodā un priecājās, nomanīdams, ka viņa alkas rod atbalsi meitenes sirdī. Pēdējā vēlīnā mīlestība, kas viņam dāvāta iepriecinājumam, pēdējais rieta saules stars, kas vēl spēj sasildīt dvēseli — vai visuaugstais ļaus kaut vienu reizi vēl ieraudzīt šo staru? Mīrza Ulugbeks ar varu novērsa acis no loga ….

Pieņemamā zāle bija spoži apgaismota. Gar sienām sarindotajos krēslos ar augstām atzveltnēm cēli sēdēja ticības kalpi, visi vienādi tērpušies: pār zeltainas vadmalas halātiem balta zīda apmetņi, galvā visiem sniegbaltas čalmas. Daži ulemi, ieraudzījuši ienākam Ulugbeku, pa paradumam steigšus cēlās kājās, bet, kad tos ķēra zāles stūrī sēdošā šeiha Nizāmitdīna Homuša niknais, zvērojošais skatiens, tikpat steidzīgi atkrita krēslā.

Galminieku zālē nebija. «Garīgā tiesa,» Ulugbeks noprata. «Bet kāpēc tādā gadījumā nav šeihulislama Burhā- nitdīna un godājamā augstākā kazija Hodžas Miskina? Vai Abdullatīfs būs uzdrīkstējies pacelt roku arī pret tiem?»

Seihs Nizāmitdīns noglaudīja savu balto, lieliski kuplu bardu, kurā ik matiņš laistījās. Aicinādams visus klausīties, viņš pacēla roku.

—     Allāha vergs Muhamed Taragaj! — viņš iesaka, tīšām neminēdams Ulugbeka titulu. — Mēs, Samarkandas ulemi, īstenās ticības kalpotāji, esam sapulcējušies, lai pavēstītu mūsu augstā pavēlnieka Mīrzas Abdullatīfa i;ribu un reizē darītu jums zināmu ulemu lēmumu.

—     Bet kur ir princis pats? Kur ir mans dēls? :— Ulugbeks pārtrauca šeihu.

Seihs atlaidās sēdeklī.

—     Mūsu labdaris un troņa aizstāvis turēja par apgrēcību skatīt vaigā to, kas valdījis, būdams ticības atkritējs.

Ulugbeks nobālēja, taču papūlējās zobgalīgi pasmīnēt. Rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš gandrīz augstprātīgi pavērās uz šeihu. Sultāns Ulugbeks bija gatavs cīņai.

—      Allāha vergs! — Ulugbeks uzsauca, savukārt tīšām neminēdams šeiha titulu. — Kurš no allāha kalpiem ir atkritējs, bet kurš viņam tic no sirds, tas zināms ne jau mirstīgam cilvēkam, bet tikai visuaugstajam pašam! Allāha vietā izlemt to, ko drīkst izlemt vienīgi pats radītājs, — vai tā nav vissmagākā apgrēcība pret mūsu īsteno ticību?

Zālē sēdošie kā pēc pavēles pagrieza galvu pret šeihu. Kā viņš atsitīs šo cirtienu? Seihs atkal pacēla roku un triumfēdams pakratīja no tumšām pērlēm savērtās lūgšanu krelles.

—      Nepavisam nav tā! Nepavisam! Nosaukt īstā vārdā labo un ļauno, nosaukt atkritēju par atkritēju, nosaukt to, kurš noved musulmaņus no taisnā ceļa — tas nebūt nav grēks, tas ir dievam tīkams darbs. Tikai grēkiem padevies nejēga vai pat vēl Jaunāks ….

—      Tikai nejēga nezina, kas rakstīts- korānā, — Ulugbeks atkal viņu pārtrauca. — Tur taču ir sacīts: viss labais un viss Jaunais — no allāha! Jā tā ir, ko tad es esmu noziedzies pret allāha baušļiem?

Gar sienām aizviļņoja, sašutuma saucieni, ulemi pielēca kājās.

—     Lāsts īsteni ticīgo vajātājam!

Ar to pašu svinīgo rokas mājienu šeihs aicināja nomierināties. Bet viņa skaisto acu ziba nodeva slikti slēptu niknumu. Viņš pieliecās un ar acīm ieurbās sultānā.

—     Nav smagāka grēka par patvaļīgu korāna skaidrošanu! … Ak, cilvēka aklība, ak, iedomība! Bezdievim vajadzētu lūgties, lai viņa grēki tiktu piedoti, bet viņš strīdas par dievu! Klausies, allāha vergs! Atceries šo svētās grāmatas sūru: viss, kas nāk no allāha — gan žēlastība, gan dāsnums, gan mokas un ciešanas —, viss, viss ir taisnīgs, un allāhs nekā nav parādā saviem vergiem! …

—     Nav par ļaunu atcerēties arī citu sūru: «Dāvinu saviem vergiem zināšanas, lai…»

—     Gana! Pietiek zaimot!

—     Patiešām, — šeihs iepleta rokas, rādīdams, ka nav viņa spēkos joprojām klusināt sapulcējušos ulemu sašutumu, — patiešām… Vai tālab esam sanākuši pilī, lai ar atkritēju strīdētos par ticības likumiem?

Negants niknums aizžņaudza Ulugbekam rīkli, neļaudams brīvi atvilkt elpu. Viņš ar mokām savaldījās. Pārkliegdams troksni, skaļi sacīja:

—     Lai strīdētos par ticības likumiem, ir jābūt izglītotam cilvēkam. Bet šajā tiesā, šai melīgajā, dievam pretīgajā saietā ir salasījušies nevis ulemi ar gaišu prātu, bet gan tumši un aprobežoti ļautiņi un …

Zāli satricināja mežonīgi brēcieni: «Ticības apgānītājs!», «Lāsts atkritējam!», «Lāsts!», «Mūžīgi mūžos!». Šajā troksnī nebija dzirdams, ka klusi nočīkst viena puse divviru durvīm, kas veda uz tālākajām istabām, — tā mazdrusciņ pavērās un tūdaļ atkal aizcirtās.

Šeihs Nizāmitdīns Homušs nospļāvās uz visām pusēm par zīmi, ka atgaiņā ļaunos garus. Tad viņš valdonīgi iesaucās:

—     Lepnuma apmātais vergs! Savā augstprātībā tu esi novedis no patiesības ceļa daudzus musulmaņus. Tu tautai iemācīji izvirtību, plītēšanu, dzeju un diešanu. Tu atvēri medreses un ar varu dzini mācīties — ak, allāh, ko mācīties?! — gan vīriešus, gan sievietes… Vai tiešām ar šādiem grēkiem vēl ir par maz? …

—     Kāpēc gan tas ir grēks, godājamo šeih? Dzīves prieku baudīšanā nav nekā ļauna, ja vien to dara ar mēru. Vēl jo mazāks ļaunums ir mācīšanās. Jo ir sacīts: mācīties un gūt zināšanas ir katra musulmaņa un katras mu- sulmanietes pienākums … Korānā ir sacīts …

—     Korāns to nemāca, nē! … Nezinu tādas vietas!.. 5 Gana! ..,

—     Ja nav korānā, tad ir hadisos[14]. Un jūs taču /Indi, ka tur ir sakopoti pravieša izteicieni. — Ulugbeks jau atklāti zobojās. — Vai varbūt pravitīa teiktais vairs nav likums musulmaņiem, svēto šeih?

Troksnis piepeši norima. Visi ulemi atkal pagriezās pret šeihu, Tas skaņi uzsita ar zizli pa grīdu, sažņaudza hrizolīta rokturi tā, ka pirksti metās balti, izslējās un, drudžaini drebēdams no galvas līdz kājām, iekliedzās, cik skaļi vien jaudādams:

—     Zvērinu.., pie tava vectēva, dižā emīra Timūra pīšļiem, pie tava tēva Hakanī Saīda Mīrzas Sāhruha pīšļiem zvērinu tevi — lūdzies visuaugsto, lai piedod tavus grēkus, vai arī…

—     Jums vajag to izlūgties, jums! — Ulugbeks paspēra soli uz priekšu, — Par maniem grēkiem spriedīs tiesu allāhs, bet jūs, raug, kāpēc jūs nevis nododaties pazemīgām lūgšanām, bet gan jaucaties darīšanās, par kurām jums nekas nav spriežams, kāpēc jaucaties valsts lietās, kaut gan jums vajadzētu sēdēt savā «Labdzimtīgo kapsētas» mājoklī un slavēt allāhu?,.. Jūs, jās esat tas, kas dzīvo nešķīstībā un greznībā … Jūs alkstat varas, jūs rīkojat sazvērestības, jūs gribat būt augstāks par likumīgo zemes valdītāju! Sultāns ir allāha ēna zemes virsū! Vai kaut šis korāna teiciens jums ir zināms? Ir zināms, bet jūs nevēlaties ar to samierināties. Rau, tas ir jūsu lielais grēks!

Stingriem soļiem Ulugbeks devās uz durvīm: viņš gan bija redzējis tās paveramies un noprata, kas aiz tām slēpjas. Sultāns izskatījās baismīgs: seja balta kā alabastrs, acis kvēloja, viņš bija kā bulta, kas teju pat aizlidos no stiegras. Ulugbeks gāja taisni virsū ulemiem, kas drūzmējās pie durvīm, un neviens neuzdrīkstējās stāties viņam ceļā. Ar spēku viņš rāva durvis, durvju labā puse atsitās pret sienu un aizcirtās atkal cieti, viņš to atrāva par jaunu vaļā un iegāja iekšā.

Abdullatīfs tik tikko patapa atlēkt no durvīm un nokļūt līdz tronim.

Tronim līdzās dziļā, koši sarkanā samta krēslā Ulugbeks ieraudzīja sēžam išānu Ubaidullu Hodžu Ahrāru.

No apaļās zelta lustras lejup lija vairāk nekā desmit sveču stari, bet malējo sienu nišās sveces nedega, un šajā no augšas plūstošajā gaismā prinča seja izskatījās bezkrāsaina un pelēcīga kā nedzīva maska. Acis dziļi iekritušas, smalkie pirksti trīcēja, liecinādami pai apmulsumu. Turpretim išāns Hodža Ahrārs bija īsts miera iemie sojums. Pār rūsgano šeiha svārku pārsegtais baltais uz- metnis līdzenām krokām apņēma viņa plato, drukno stāvu,, kas mierīgi, pat omulīgi bija atlaidies krēslā; čalmas gals nokarājās uz krūtīm, nozuzdams melnās bārdas sprogās, kur nebija neviena sirma matiņa, rāmi un vienmērīgi darbojās rokas, laizdamas caur strupajiem pirkstiem lūgšanu krelles, lūpas kustējās — išāns skaitīja lūgšanas nesteigdamies, it kā būtu viens savā paša mājā.

«Arī šis krauklis paguvis atlidot. Galvenais išāns no Sašas — mans vecais draugs,» Ulugbeks domāja. Bet skaļi viņš sacīja:

—     Piedodiet, svēto tēv, es vēlētos parunāt ar dēlu.

Išāns nepārtrauca lūgšanu, nemainīja stāvokli. Taču

Abdullatīfs bija pamanījis tādu kā viņam uzmesta skatiena ēnu. Princis nodrebējis izgrūda:

—     Sarunā katrā ziņā jābūt klāt manam garīgajam tēvam, visusvētajam išānam.

—     Nē! — Ulugbeks asi atteica. — Gribu runāt ar tevi vienatnē, tikai vienatnē. Vai tu varbūt noraidīsi tēva pēdējo vēlēšanos?!

Atspiedies pret krēsla atbalstņiem,. išāns klusēdams piecēlās. Nesteigdamies viņš devās uz durvīm. Tuklajā sejā laistījās nesatricināms miers, resnie pirksti joprojām ritināja krelles — visa išāna uzvedība pauda valdonīgu spēku, it kā iedvesmojot troņmantnieku: «Esi drosmīgāks, esi neatkarīgāks!»

Išāns atvēra durvis, un, no pieņemamās zāles nākdama, telpā ieplūda gluži kā bišu stropa dūkoņa, kolīdz durvis aizvērās — atkal iestājās klusums.

Ulugbeks atviegloti nopūtās: Piegājis pie troņa, viņš pārlaida plaukstu pār sēdekļa drānu. Tad apsēdās krēslā, kur nule bija sēdējis išāns. Abdullatīfa skatiens sasprin- dzis sekoja tēvam, nedzīvā, kā ar masku aizsegtā seja palika nekustīga. Ulugbeks īsu mirkli juta piepešu žēlumu pret dēlu, sirdi pārņēma tēvišķa vēlēšanās pasargāt viņu 110 ļauna. Jāatrod pirmais vārds, pirmais, kas tagad būtu sakāms.

Timūra mazdēla lepnums neļāva kļūt vājam, neļāva padoties žēlumam.

Klusēšana nomāca abus. Istaba šķita satumsusi. Satum- feušas likās liegu krāsu rakstos vizmojošās sienas, satum- susi spoži apgaismotie griestu ornamenti, ugunīgie tepiķi uz grīdas, kandalabri un sveces. Vai tā varbūt llk.il šķiet tāpēc, ka vētra dvēselē rimst?

Pēkšņi Abdullatīfs piegāja pie troņa un izaicinoši apsēdās tajā. »

Lai jau. Ulugbeks vairs nevēlējās būt šā troņa īpašnieks. Bet skat vien, kā uzreiz pārvērtās dēla sejai Vai nu tronis, šis ilgi kārotais valdnieka sēdeklis, bija viņam devis spēku, vai arī kas cits uzmundrinājis garu, "bet Abdullatīfa skatiens pēkšņi bija kļuvis stingrs, piemiegtajās acīs vīdēja cietsirdība un apņēmība. Vecvectēvs kas vecvectēvs — īsts emīrs Timūrs! Tiesa, Timūrs, tronī sēdēdams, izskatījās daudz mierīgāks, šis sēd, uz maliņas uzmeties, un, kā rādās, tikai izliekas mierīgs. Un tomēr seju vairs nesedz maska un nav manāms apjukums.

Ulugbeks novērsa acis no dēla sejas.

O, ka pārmainās cilvēks, apsēdies tronī! It kā viņš nebūtu vairs mirstīgais, kas aizies, kad pienāks viņa laiks! It kā viņu patiešām visi jau mīlētu, nevis izliktos mīlam, un it kā pirms viņa jau nebūtu nodoti tūkstoši un atkal tūkstoši. Vai tad nodots netika pats emīrs Timūrs?… Raugi, tur sēd Timūra pēcnācējs, viņa maz- mazdēls, cienīgs, piepūties, pūlas izskatīties bargs un nesalaužams un nezina, ka viss ir tikai vīzija, tikai sapnis.

Ē, Muhamed Taragaj, kam nu tu tik nežēlīgi tiesā to, kas sēž tev līdzās, taču augstāk par tevi? Vai tev pašam reiz nav jaucis prātus šis zelta sēdeklis, vai tevi nav skur'oinājusi iespēja valdīt pār sev līdzīgajiem? Nekad! Nekad? Muhamed Taragaj, nemelo pats sev!… Un neaizmirsti, ka tas ir tavs dēls — redzi, viņš sēž tur, sēž tronī! Mēdz teikt, ka tikai zirgs paciešot otra zirga spērienu. Labāk pamāci dēlu, tu, dieva kalps, nedižojies pats ar sevi un nenolādi dēlu. Vēli viņam nevis ļaunu, bet gan labu — tā taču tu gribēji darīt!

Apslāpējis savu lepnumu, Mīrza Ulugbeks sacīja Ab- dullatīfam, cik vien spēdams sirsnīgi:

—     Laimīgais sultāndēls! Tu biji mana troņa mantinieks. Būtu visuaugstais mani aicinājis pie sevis, tu sēstos manā vietā šajā tronī. Tagad allāha žēlīgais prāts ļāvis tev sēsties tajā, kad tavs tēvs vēl ir dzīvs. Allāha žēlīgais prāts un mana griba …

Princis apžņaudza pirkstus ap troņa atbalstņiem.

—     Gods un slava jums, labdari! Un tomēr pareizāk būs sacīt, ka šo troni esmu ieguvis pret jūsu gribu. Pēc allāha ?olīgā prāta — tā gan ii tiesa, Un vēl ar savu drosmi, er savu zobenu, tēvi

«Re, kāds ērglis!» Ulugbeks cieši saknieba lūpas. Tēvišķā vēlēšanās pasargāt dēlu no nelaimes apdzisa kā svece, ko nopūš skaudra vēja brāzma.» Saka taču: kas vainu nolūdzas, tam vaina piedodas. Pieklājības dēļ vien varēja nemīt kājām manu cieņu …

Bet šis … maitu ērglis …»

—     Tu vēl nevaldi pār visu Māverānnahru, taču iedomājies, ka esi pasauli no eņģēm izcēlis. Liec vērā, ka spēks nebūt nespēj visu. Pret katru lielu spēku arvien ceļas cits — vēl lielāks spēks. Agri vai vēlu, bet ceļas.

Princis kļuva gluži balts sejā.

— Kā tad es nevaldu pār visu Māverānnahru? Visa šīs zemes tauta ir zem mana papēža!

—      «Zem papēža», — Ulugbeks pārmēdīja dēlu. — Augstprātīgais nejēga! Ir bijuši par tevi spēcīgāki valdnieki, tie arī domāja, ka šī zeme ir zem viņu papēža, Mūsu zeme joprojām ir tā pati, bet kur ir tie valdnieki? Māverānnahra pastāvēs mūžīgi mūžos, kā allāhs to ir lēmis.

Troņmantnieka plānās lūpas saviebās dzēlīgā smīnā — tādā pašā, kāds bija redzams Ulugbeka senās naidnieces Gavharšādas lūpās. Herātas smīns — viltīgs un ļauns… Bet kāda gan nozīme Herātas smīnam? Tronis, tronis ii tas, kas maitā, sagandē, padara cilvēkus aklus. Vai šis iedomīgais varas kārotājs zina, ko reiz sacījis gudrais Omārs Haijāms?

Nē, nemirstīgo nav! Jau daudzi spēka zari Šo zemi atstājuši. Šķirsimies mēs arī.

—     Ko čukstat, tēv? .Vai svētības vārdus pazemīgajam dēlam?

—     Redzu, ka mana svētība tev nav vajadzīga. Bet uzklausi, dēls, ko tev sacīšu. Sajā tronī sēdēdams, tu laimi negūsi,.. Nevienam tas nav nesis laimi, pat emīram Timūram ne. Iegaumē to labi.

Abdullatīfs piecēlās, vēlēdamies beigt nomācošo tikšanos.

—     Ja tāds ir sarunas mērķis, ja tādas jūsu pamācības, tad nevēlos apgrūtināt ne sevi, ne jūs, sarunu paildzinot. Ja jums ir vēl kas sakāms, tad runājiet, ja nav, — un Abdullatīfa balss kļuva draudīgi dobja, — ja nav…

r- Pagaidi, pavēlniek… Ir man viena vienīga vēlēša- ims, tā man vēl jāpasaka. Mana pēdējā vēlēšanās… Tu ļ,;iibi mani padzīt no Māverānnahras, vai ne? Tad labāk sodi ar nāvi! Vai dzirdi, tad labāk liec man mirti

Rīkle aizžņaudzās, Ulugbeks apklusa.

Arī Abdullatīfs cieta klusu. Viņš sarauca pieri un novērsās no tēva. Pleci saguma. Izskatījās, it kā viņš leju pat sāks raudāt.

—     Dēls, — Ulugbeks sirsnīgi uzrunāja troņmantnieku.

—     Saki, dēls …

Abdullatīfs cieta klusu.

«Viņš gan domā, ka vienā makstī diviem zobeniem nav vietas. Bet es jau negribu būt zobens, negribu, muļķīt. Labāk zaudēju acu gaismu, nekā redzu dēlu prātojam par to, kā aizvākt tēvu no ceļa un kā to izdarīt vieglāk un drošāk.»

—     Dēls, saproti mani.

—     Piedodiet, tēv, — Abdullatīfs beidzot sāka runāt,

—     bet es negribu uzstāties pret godājamo ulemu spriedumu. Saka taču, ka ulemu spriedums ir tikpat kā allāha apzīmogots.

—      Vai tad ulemi ir pravieši, ka var mums — parastajiem mirstīgajiem — vēstīt visuaugstā pavēles? .-.. Valdnieka vārds kā likums jāpilda viņa pavalstniekiem, arī ulemiem. Ja baidīsies ulemu, zaudēsi troni! … Lai tas pieder tev, lai vara, slava, godinājumi — viss lai ir tavs. Man vajag maz — tikai dzīvot dzimtajā zemē un savā observatorijā nodoties iemīļotajam darbam. Man pietiks ar riecienu maizes un krūzi ūdens dienā. Nebaidies, es necīnīšos, lai atkal varētu apsēsties šajā tronī, kas nes tikai postu. Laiku, kas man vēl atlicis, gribu izlietot, lai pabeigtu zvaigžņu katalogu un grāmatas, ko esmu iesācis…

Uzreiz princis strauji apcirtās un sāka runāt tik neganti nikni, ka plāno ūsu galiņi saslējās gaisā un lūpas trīcēja:

—      Observatorija, zvaigžņu katalogs! … Visi jūsu medreses skolotāji ir bezdievji, atkritēji! īstenie ticības kalpi, ko jūs pazemojāt, to ir teikuši ne vienreiz vien … Tāpēc, tikai tāpēc allāhs jūs ir sodījis, tāpēc atņēmis jums troni! Jums vajadzētu nožēlot grēkus, bet jums atkal observatorija prātā! — Abdullatīfs pavērsa seju uz Mekas pusi. — O, varenais allāh! Tu dzirdi, ko viņš runā, tu redzi, cik dziļi grēkos grimis tavs vergs, kas padevies augstprātībai un grib atsegt noslēpumus, kuriem tu esi licis palikt neuzminētiem, o, varenais allāh, lūdzos tevi: piedod savam apgrēcīgajam vergam!

Acis aizvēris, Abdullatīfs sāka skaitīt lūgšanu.

Pārsteigts un apmulsis, Ulugbeks vērās dēlā. Viņš bija zinājis, ka mantinieks ir fanātiķis, viņam bija stāstīts, ka Balhā, kur Abdullatīfs valdīja, zinātņu vīri ir cietuši visādus spaidus, tomēr nebija domājis, ka viņa dēls ir tāds tumsonis! Turklāt nežēlīgs arī un liekulīgs!

—     Princi! — Ulugbeks nodūra acis, slēpdams sāpes un dusmas. — Kurš tiks nolādēts un kurš piedots, par to spriest nav mūsu — mirstīgo daļa…

—     Jā, jā, visuaugstais zina, visu zina. Nevainīgo viņš neaiztiks, bet, kas pacels zobenu pret īsteno ticību, lai tas būtu ubags vai pats varenākais šāhs, to allāhs tā sodīs… — Abdullatīfs sažņaudza dūres, viņa balss kļuva kliedzoša. — To viņš… to es… To sātana lolojumu, ķecerības perēkli… to observatoriju — pelnos! Līdz pamatiem nodedzināšu! … Un gana runāts, gana. Kas jūs man par tēvu? Kur jūsu dāsnā roka? … Es … vai es nepierādīju drosmi, vai es saudzēju sevi kaujā pie Tarnobas? — Nespēdams ilgāk valdīties, troņmantnieks, aiz pieklājības likumiem vairs neslēpdamies, parādīja, ko īsti viņš jūt pret tēvu, pret visiem tuviniekiem. — Bet kam tika slava un laupījums? … Jūsu mīlulim Abdulazīzam!

— Ko tu runā?

«Ak, allāh! Tāds bezprātis sēdēs Māverānnahras tronī! Nelaimīgā zeme!»

— Ko tu runā? Abdulazīzs taču ir tavs īstais brālisl

—      Brālis? Paldies jums par tādu brāli,.. Paldies.. i par tādu tēvu! Kas no Ihtijoritdīna cietokšņa paņēma zeltu, ko vectēvs Timūrs bija atstājis man? Kas? Mans dāsnais tēvs! … Visam ir savs mērs, manai pacietībai ari… Atbildiet — kur ir Timūra Laimīgā zelts, kur?

Ulugbeks parāvās atpakaļ.

— Par kādu zeltu tu runā?

—     A-ā, it kā jūs nezinātu? Par to zeltu, par tām dārglietām, ko emīrs Timūrs reiz atveda no Ēģiptes, Damaskas, Bagdādes! Kur ir Indijas zelta statuetes? Jūs tās at- devāt? Savam mīlulim Abdulazīzam vai bezdievim Alī Kuščī? Kur viņš ir? Es viņu … es viņam …

Abdullatīfa acis bija bezprāša acis. Princis vai lēkšus nolēca no troņa un gāja uz priekšu, negantām acīm •raudzīdamies tēvā. Ulugbeks, kāpdamies atpakaļ, apgāza krēslu. Šī dārdoņa Abdullatīfam lika atģisties.

—     Kur viņš ir — jūsu Alī Kuščī? — troņmantnieku

vaicāja mazliet rāmāk, apstādamies kā zemē iemiels.

«Tu nezini. Par laimi, nezini vis, citādi nebūtu brēcis tā, kā nule brēci.»

—     Nav man par viņu zināms …

—     Neticu, nevienam jūsu vārdam neticu… Kāpēc pašā pēdējā naktī pirms došanās karagājienā aicinājāt Alī Kuščī pie sevis? Ko viņam atdevāt?

Ulugbeks jau bija pilnīgi savaldījies.

—     Tavi okšķeri redzējuši Alī Kuščī ienākam šajā pilī, tad vaicā taču viņiem, ko es toreiz atdevu Alī Kuščī.

—     Es zinu, ko atdevāt! Gribu dzirdēt no jūsu paša mutes.

—     Ne jau tālab nācu šurp, — Ulugbeks izslējās un pavērās dēlam taisni acīs. «Nezini vis, citādi tu, ērgli, tā ar mani nerunātu.» — Atnācu dot tev tēvišķu padomu… Izrādījās, ka tev vajadzīgs nevis padoms, bet gan zelts. Zelts, kas nepieder tev! Tāpat kā Tarnobas kaujā iegūtais laupījums. — Redzēdams, ka princis grasās viņu pārtraukt, Ulugbeks valdonīgi paslēja roku. — Tā ir bijis kopš sendienām: tēva sacītais dēliem ir likums. Tu vari to neņemt vērā. Ja gribi, aizdzen mani svešumā-, ja gribi — sodi ar nāvi, redzu, ka tu arī to spēj izdarīt. Viss ir tavā varā, jo patlaban tu esi stiprākais. Bet ko gan iespēj tavs spēks pret tēva lāstu — vai par to tu neesi domājis?… Tad zini: ja aiztiksi observatoriju, ja aiztiksi manus zinātniekus, manus skolotājus un audzēkņus, tad nolādēšu tevi uz mūžu mūžiem! Un atceries arī to, ka nekas pasaulē neizzūd bez miņas. Neviena nelietība nepaliek nesodīta, neviena netaisnība neatriebta .. < Vairāk man tev nekas nav sakāms. Sauc tagad savu je- saulu!

Abdullatīfa seja raustījās sīkās trīsās. Viņš gribēja kaut ko sacīt, tomēr nepateica. Ar neslēptu naidu paraudzījies tēvā, viņš novērsās, brīdi klusēja it kā vilcinādamies, tad uzsauca:

—     Jesaul!

11

Uz sāniem nosvēries, Alī Kuščī sēdēja mugurā ēzelim, vienā rokā turēdams četru nopakaļ soļojošu kamieļu pavadas, ar otru plikšķinādams pa ēzeļa kaklu, lai tas kustētos veicīgāk. Plikšķināšana gan neko daudz nelīdzēja.

Karavānu noslēdza Mīrams Čalabī — septiņpadsmit gadu vecais Ulugbeka medreses audzēknis, tās gods un lepnums; sēdēdams savā «aidiniekā», kurš stingri ievēroja noteikto attālumu starp sevi un priekšā soļojošo «līdzgaitnieku», viņš šūpojās nesteidzīgo soļu ritmā.

Alī Kuščī un viņa audzēknis Samarkandu bija atstājuši vakar ap pusnakti. Vīdamies gar izžuvušu strautu, viņu ceļš veda uz Urguta kalniem. Viņi jāja līdz gaismas svīdumam un no rīta apmetās atpūsties riekstkoku birzī. Atpūta ilga visu dienu: nebija ieteicams rādīties ļaužu acīs. Pēc saulrieta viņi devās tālāk, un pēc mavlānas aprēķiniem Pūķu alu varēja sasniegt uz rīta pusi, ja visu nakti jātu neapstājoties.

Katrs kamielis nesa lielā siena ķīpā ieslēptas četras kastes; ceļā satiktie cilvēki ceļavīrus varēja turēt pai zemniekiem vai par ganu un tā palīgu — ģērbušies tumšos virssvārkos, dziļi uz pieres līdz pašām acīm uzvilkusi tūbas platmaļu cepures, kādas valkāja gani, viņi patiesi arī izskatījās pēc tiem.

Nakts bija klusa. Pār kalnu grēdu pakāpies, priekšā karājās nupat kā piedzimis mēness sirpis, kas tik tikko spēja apgaismot plato strauta gultni, kokus abos krastos un tās pašas riekstkoku birzis, kas stiepās gar strautu cita aiz citas. Pasaule izskatījās mierīga, taču mazliet baisma.

Lielo, melno ēzeli, kas pastāvīgi klupa pār akmeņiem, taču soļoja nepaguris, tāpat arī kamieļus nezin kur bija sadabūjis Kalandars un meistars Timūrs. Mīramu, sīkiem solīšiem tipinādams, nesa Alī Kuščī ēzelis. Ielavījies observatorijā dienu pirms Alī Kuščī un Mīrama aiziešanas, Kalandars pastāstīja mavlānam drūmās runas, kas visu dienu nebija devušas miera pilsētnieku prātiem: galvenajā mošejā esot sapulcējušies ulemi, apsūdzējuši Mīrzu Ulugbeku dievam pretīgos darbos un nolasījuši spriedumu, ar kuru aizliegti visi Ulugbeka pasākumi, kas nesaskan ar šariātu. Nu vairs nebija ko vilcināties. Kalandars sacīja, ka rītvakar, tumsai iestājoties, viņš atvedīšot kamieļus, kam mugurā jau būšot uzkrautas tukšās kastes, un pateica, lai uz to laiku grāmatas būtu kārtībā un paši arī gatavi ceļam. Darbs bija ellišķīgi grūts: tā kā nedrīkstēja nedz ienest kastes observatorijas pagalmā, nedz arī grāmatas iznest pie vārtiem, tad vajadzēja tās kraut maisos un ik maisu pa apakšzemes eju stiept līdz izejai gravā. Tāpēc jau Mīramam bija atklāts noslēpums un vip§ iesaistils darbā, jo viens to paveikt Alī KutičI iic|audātu.

VJn kāds sarežģīts uzdevums bija grāmatu atlasīšanai Ikkuru bija žēl atstāt, ikkura šķita nenovērtējami dārga. Mirama nepacietīgo acu vērots, Alī Kuščī ņēma grāmatu rokā, šķirstīja to, žēli nopūtās un lika atpakaļ plauktā. Hrt Māverānnahras prātnieku sacerējumi! … Nē, šīs sma- Rfis, zaļā, sarkanā un dzeltenā safjānā iesietās grāmatas, ko pēc skolotāja pavēles bija pārrakstījuši paši prasmīgākie kaligrāfi, — tās nedrīkstēja likt atpakaļ plauktos un skapjos. Reti, patiešām neizmērojami dārgi, turklāt dzimtās zemes zinātnieku radīti darbi! Bet cik daudz to Ir! Cik daudz! No gudrajiem visgudrākā — Abū Reihāna IMrunī sacerējumi par astronomiju vien piepildīja visu maisu. Un pats gudrākais no visiem augsti mācītajiem — Abū Alī ibn Sīna: viņa grāmatas par ārstniecības mākslu, grāmatas, kas bija īstas pērles, pat nesagāja vienā maisā i.ipat kā uz zīdaina papīra zīmētās Ulugbeka zvaigžņu l.ibulas un viņa vēsturiskie sacerējumi, ko kaligrāfi vēl nebija paspējuši pārrakstīt. Kopā ar Abū Alī ibn Sīnas grāmatām Alī Kuščī tās salika atsevišķā kastē, iepriekš ietinis biezā brokātā.

Grāmatas, grāmatas, grāmatas… Rau, uz kalnu kazas ādas pārrakstītais, skolotāja iecienītais traktāts «Devonu lugotit turk». Rau, «Matemātika», ko pats ar savu roku rakstījis augsti godājamais Kazīzade Rumī… Un šeit — Omara Haijāma dzejoļi brīnumskaistā apzeltītā iesējumā; Haijāma matemātiskās zināšanas sajūsmina prātu, bet dzejoļi remdina gara slāpes … Un turpat līdzās samtā iesieti diženā algebras radītāja Abū Abdullas Muhameda ibn Mūsas al-Horezmī sacerējumi.

Kā gan tādas grāmatas lai pamet likteņa varā? Vai to maz drīkst iedomāties — šīs skolotāja dievinātās grāmatas atstāt še?

Alī Kuščī atlasītās grāmatas bija tikai maza daļiņa no Ulugbeka bibliotēkas. Bet arī mazā daļiņa piepildīja četrdesmit maisu. Alī Kuščī un Mīrams Čalabī tos visus citu pēc cita aizstiepa prom pa garo pazemes eju. Pusnakts bija sen pāri, kad viņi darbu pabeidza, bet īsi pirms rītausmas gravā ieradās Kalandars un meistars Timūrs, atvezdami līdzi ar kastēm apkrautos kamieļus. Četratā darbs gāja veiklāk no rokas; katrā kastē satilpa trīs maisi ar grāmatām, katram kamielim iznāca pa četras kastes; diezgan ilgi viņi noņēmās ar sienu; pabrīnījās par negaidīto atklājumu — ka grāmatas ir tik smagas: spēcīgie, pie smagām nastām radušie kamieļi ar grāmatu kravu mugurā cēlās kājās grīļodamies.

Tā nu Alī Kuščī un Mīrams kopš vakardienas bija ceļā. Kamieļi bija krietni atpūtušies riekstkoku birzī, kur mazā karavāna bija paslēpusies, dienai austot, — kaut arī šajā apvidū ceļinieki daudz ļaužu nebija sastapuši, tomēr piesargāties nebija par ļaunu. Arī šeit varbūt maisās apkārt okšķeri un ziņu pienesēji. Ja ceļavīri ar tiem nesaskriesies, tad — lai slavēts allāhs — Pūķu ala būs sasniegta un darbs paveikts, kā pienākas.

Alī Kuščī šo alu pirmoreiz bija ieraudzījis pirms gadiem … piecpadsmit… nē, sešpadsmit… pirms sešpadsmit gadiem. Bija silts rudens laiks, kā radīts arharu medībām, un Mīrza Ulugbeks kopā ar galminiekiem bija devies uz Urguta kalniem,

Rīta agrumā kalpi, zirgus pametuši lejā, kāpa augstu kalnos. Viņiem līdzi bija apmācīti medību suņi. Sameklējuši arharu baru, viņi to ielenca un pa iezīmētām takām dzina lejup. Galminieki bija paslēpušies ložņu paegļos, kas auga nogāzēs. Lai šādi papriecātos, nebija vajadzīga nekāda liela drosme, toties tika iegūts papilnam gardas gaļas: pēc tam sacepa tik daudz šašliku, ka zīda teltīs dzīres ilga līdz rītam, un Ulugbeks tā dzīroja ne vienreiz vien. Tiesa, reizēm pavēlniekam šīs izpriecas apnika, un tad viņš līdz ar trim četriem tuviem ļaudīm pats kāpa kalnos. Tas bija bīstami, taču toreiz Ulugbekam vēl patika izaicināt likteni, doties briesmās. Tā nu kādudien viņš un Alī Kuščī kopā ar emīru Arslānu devās kalnos. Nevis kājām kā kalpi, bet jāšus. Diena bija pagadījusies pelēka, zemu klājās smagi padebeši, sacēlās auksts, griezīgs vējš. Tomēr Ulugbeks, kas ielejā bija staigājis saclrūmis, te augšā diez kāpēc atplauka. Viņa kumeļš ar cēlo gulbja kaklu — tas bija balts arābu auļo- tājs — braši tika pāri tērcēm un strautiem, drasēja pa nogāzēm un birztalām. No dzeltenām un sarkanzeltainām riekstkoku un aprikožu birzīm viņi izauļoja kalnu pļavās, kas vēl zaļoja pavasarīgi leknā košumā. Kolīdz, pavadoņi bija sultānu panākuši, viņš paskubināja zirgu un atkal aizauļoja projām; medības likās aizmirstas, Ulugbeks baudīja tikai apkārtnes skaistumu.

Bet ne jau velti padebeši bija vilkušies arvien biezāki: drīz vien uznāca tāda gāzma, ka jau pēc mirkļa pa akmeņu starpām aizlocījās ūdeņu straumes, ar katru brīdi pieņemdamās spēkā. Varēja sākties nogruvums, varCjn sākties selje. Alī Kuščī un Arslāns vienā mutē ņēmās lūgties, lai pavēlnieks griežas atpakaļ, bet tobrīd no birztalas turpat priekšā izskrēja divi arhari un aizdrāzās lejup, ka akmeņi vien pašķīda. Ulugbeks iekliedzies metas tiem pakaļ, tā arī nesadzirdējis piesardzīgā mavlānas uzsaucienu: «Skolotāj, apstājieties!»

Arhari nozuda birztalas lejas malā, tūdaļ pat no acīm pagaisa arī Ulugbeks. Līdz ādai izmircis, zaru izpērts, Alī Kuščī ilgi meklēja pavēlnieku. No birztalas izauļojis, viņš otra pakalna nogāzē ieraudzīja ir arharus, ir Ulugbeku žigli traucamies uz pakalna virsotni. Prāts nespēja aptvert, kā viņi tikuši pāri mežonīgajam strautam, kas īsā laikā bija uzradies palejā.

Nebūs labi! Alī Kuščī izmisīgā niknumā uzšāva jau tā izmocītajam zirgam un pārdrāzās pāri straumei, bet emīrs Arslāns, lai kā kapāja savu rumaku, tomēr palika otrā pusē: zirgs iespītējās, un cauri! Alī Kuščī to pamanīja tikai tad, kad pats bija jau pāri; palejā viņš bija jutis vienīgi akmeņu triecienus, ūdenī — zirga saspringtos muskuļus. Un bailes par skolotāju.

Atkal ceļā stājās kāda birztala, atkal viņš traucās tai cauri! Aiz muguras palika seljes dārdoņa un piepeši uznākusi tumsa, un dobjš pērkona grāviens, kam, likās, vajadzēja sašķelt priekšā rēgojošos kalnu.

Arhari (un skolotāja zirgs tiem pakaļ) rausās augstāk un augstāk, it kā tiekdamies taisni uz sniegotajām virsotnēm, tur, kur tie bija gājuši pāri, palika aplauzīti zari, sabradāti ložņu paegļi un kizila krūmi. Alī Kuščī nodzītais zirgs sāka klupt. Jātnieka skatienam nozuda skolotājs, ceļu aizšķērsoja milzīga granīta klints, aizsegdama pusi debesu. Pār klinti gāzās lietus, ūdens straumes rāva lejā akmentiņus. Ja nu sāks velties nevis akmentiņi, bet akmeņi? Kur ir arhari, kur skolotājs?

Alī Kuščī saņēma zirgu pie pašas galvas aiz pavadas un, vērīgi apkārt lūkodamies, klibodams apgāja ap klinti.

Otrā pusē gludā klints siena stāvu noslīdēja bezdibenī. Baidīdamies par sevi ļun par skolotāju), Alī Kuščī apstājās kraujas malā. Viņam šķita, it kā tur lejā kāds būtu.

—     Skolotāj!

—     Vai tas esi tu, Alī Kuščī? Rāpies šurp, dārgaisl

Balss skanēja nevis no lejas — lai slavēts visuaugstais! — bet gan no augšas! Galvu izslējis, nelikdamies zinis par lietu, kas š]ācās sejā, Alī Kuščī ieraudzīja Ulugbeku stāvam virs viņa pie milzīgi liela, uz sāniem nošķiebta laukakmeņa. Pie tā varēja uziet.

Bet tikai bez zirga.

Mavlāna atstāja zirgu turpat un sāka rāpties augšā. Uzkāpis viņš redzēja, ka Ulugbeks stāv kailu galvu, iz- mircis caur un cauri, virssvārks vairs pat neuzsūc lietus ūdeni — stāv un … smaida.

—     Paskaties, zem akmens ir eja … Alai

—     Vai esat sveiks, skolotāj, un kur ir jūsu zirgs?

—     Tur, zirgs ir tur. — Ulugbeks pamāja uz aizu, acu nenovērsdams no alas cauruma. Atkal noplaiksnījās tāls zibens, apgaismodams apkārtni. — Vai redzēji? Ala! Milzīga ala, nav ne gala, ne malas, — Ulugbeks nočukstēja neizprotamā sajūsmā. — Vai iesim iekšā?

Negaidīdams, ko teiks Alī Kuščī, viņš pirmais ieslīdēja caurumā.

Alī Kuščī nodrebēja, kad no alas dzijumiem piepeši izlidoja iztraucētās pelēkās ūbeles. Kad acis bija apradušas ar tumsu, viņš apjēdza, ka šī patiešām varenā ala ir putnu mājoklis: visapkārt varēja redzēt bezgala daudz vecu ligzdu un izkaisītu spalvu.

—     Kramu, Alī! Jāsameklē krams!

Ar plaukstu taustīdamies, Alī Kuščī uz alas grīdas sagrābstīja divus kramakmeņus un no piedurknes izplūca vates vīkšķi deglim. Pēc krietnām pūlēm deglis iekvēlojās, ar to viņi aizdedzināja kādus zarus, un pamazām iedegās īsts ugunskurs. Alas sarkanīgās sienas ievizējās, kaktā pavīdēja eja uz kalna dzīlēm.

Alī Kuščī piesēja pie zobena savu kreklu, aizdedzināja to un ar šo lāpu devās tālāk. Nogājis kādus piecpadsmit sojus pa klinšu sienu iežņaugtu eju, kas vijās kā čūskas sliede, viņš apstājās pie kādas tumšas bedres. Pavilci- nājies kā neziņā, viņš noraisīja jostu, vienu galu iedeva Ulugbekam un, pie otra gala turēdamies, laidās lejā — izrādījās, ka bedre sniedzas viņam līdz krūtīm. Bedres sānos rēgojās caurums, tajā ielīdis, mavlāna iekļuva citā alā — vēl lielākā par pirmo; alas sienas balti vizēja.

—     Vai redzi? Kā porcelāns, — aiz muguras jūsmīgi iečukstējās Ulugbeks. — Bet tur, skaties …

Alī Kuščī ieraudzīja, ka no šīs otras alas kaut kur dziļāk aiziet vēl viena sprauga. Kur gan ir gals šai alu virtenei, vai tāds maz ir? Viņi izložņāja tikai mazu daļiņu, paši nezinādami, kālab.

Vēlāk viņi reti viēn pieminēja noslēpumaino pazemi, ko bija iedēvējuši par Pūķu alu, bet, nokļuvis pie meistara 'limūra, Alī Kuščī tūliņ apbrīnojami skaidri atcerējās seno atgadījumu,

Protams, Ulugbeka bibliotēkas dārgumus varēja noslēpt arī Samarkandā. Grāmatas taču netiek rakstītas, lai gulētu miklā un tumšā pazemē! Bet patlaban… Patlaban būs labāk šos dižos cilvēka prāta darinājumus paslēpt Pūķu alā — tālāk no ļaunām acīm. O, allāh, cik daudz tādu gara ražojumu ir iznīcinājusi cilvēku tumsonība! Cik grāmatu krātuvju izpostīts, cik brīnišķīgu grāmatu sadedzināts Romas un Bagdādes, Kairas un Konstantino- poles laukumos!

Lai pasaudzē mūs šāds liktenis, lai drīzāk paiet pārbaudījumu un bēdu dienas un lai Māverānnahras tronī atkal apsēžas mūsu pavēlnieks un skolotājs! … Bet, ja 1ā nenotiks, ja princis nostiprināsies savā necilvēcīgajā varā, tad… nozūdiet šeit, grāmatas, dusiet drošā patvērumā kā bērns mātes miesās. Kaut tikai viņš — Alī Kuščī — nenomaldītos, kaut nerastos viņa ceļā kādi šķēršļi.

Nē, pietika Alī Kuščī pabūt kādā vietā vienu pašu reizi, un viņš jau paturēja prātā gan šo vietu, gan ceļu uz turieni.

Palūk, tur ir tā ganību pļava, kur tai senajā rudenī Mīrza Ulugbeks bija ieradies medībās. Sniegotu virsotņu apņemtajā pļavā tagad valda īpašs, dievišķīgi jauks klusums. To traucē tikai circeņu sisināšana un tālīna strauta šalkoņa.

Tā pati pļava, tā pati gan. Nu kā tad, augstāk pakalnē bija uzceltas zīda telšu rindas, bet ielejā pie strauta ganījās baltās ķēves, no kuru piena raudzēja kumisu, kas bija tik vajadzīgs pēc bagātīgajiem vīna plūdiem.

Gadi bija aiztraukuši. Kas ir piepildījies no tā, par ko viņi ar skolotāju bija runājuši tai senajā medību rudenī?

Neko nevar darīt: pārāk barga ir dzīve, pārāk nežēlīga pasaule.

Alī Kuščī atkal iedomāja juvelieri Salāhitdīnu, un ar! tagad, tāpat kā vienmēr, kad viņš pieminēja cilvēku briesmīgo nepateicību, sirds iesmeldzās sūrā aizvainojumā. Un ja tik nepateicīgs būtu vienīgi juvelieris un viņa dēls. Bet arī citi,..

Tai pašā dienā, kad saniknotais mavlāna bija iznācis no Hodžas Salāhitdlna mājas, viņš uz ceļa satikās ar kādu vecā, skrandainā halātā ģērbušos ubagu. Tas atgadījās šaurā ieliņā, kur viņiem vajadzēja pārmīties, un Alī Kuščī arī grasījās to darīt, pretimnācējā nemaz lāgā neieskatīdamies. Bet ubags piepeši pakāpās atpakaļ, papriekš pavēcināja rokas, tā likdams mavlānam neviļus apstāties, un tad godbijīgi sakrustoja rokas uz krūtīm. Ērmīgi vaibstīdamies, ubags sāka runāt:

—     Vai re, mavlāna Alī Kuščī… Esiet sveicināts! Slava jums, slava!

Alī Kuščī neticēja savām acīm: ubaga skrandās, ar cauru tibeteju galvā viņa priekšā stāvēja galma aprindās un visā galvaspilsētā pazīstamais dzejnieks Mīrjūsufs Hilvatī. Pēdējās dienās Alī Kuščī viņu nebija manījis, un nu, paskat…

—     Kas noticis, mans draugs? Kāpēc jūs staigājat tādās drānās?

—      Piesardzība, piesardzība, mavlān, — Mīrjūsufs kā dziedāt nodziedāja, lūkodamies apkārt. — Sargies pats, tad sargās visuaugstais. Vēlīgais, likteņa izredzētais princis var apcietināt un iesēdināt cietumā ne tikai savu tēvu … Briesmu laiki, mavlān, ai, briesmu laiki! Labāk ir aiziet no pilsētas, labāk pārvērst savu izskatu… labāk pagaidām nozust no pasaules acīm. — To pateicis, Mīrjūsufs nogriezās turpat līdzās šaurā šķērsieliņā.

«Tēvs», «iesēdināt», «princis», «vēlīgais», — taču pavisam nesen pavasara dzīrēs pavēlnieka «Laukuma dārzā», kur aicināti bija gan zinātnieki, gan dzejnieki, gan muzikanti, dzīrēs, kur pludot pludoja vīns un dzejoļi, kur visi priecājās gan par dejotāju mākslu, gan par viņām pašām, — tajās dzīrēs Mīrjūsufs Hilvatī varen izjusti nolasīja pavēlniekam un skolotājam veltītu dzejoli. Alī Kuščī vēl tagad atcerējās:

Tavs vectēvs uzvarošais slavā visiem pāri, Tā labvēlību tvēra bagātnieks un bāris, Un arī tēvs tavs Sāhruhs tiešām laimīgs bija: Kā valdnieks dievināts viņš daudzas dvēsles skāris.

Pār troni aususi nu zināšanu gaisma, Nu visi aizmirsuši ciešanas un baismas, Un zvaigznes — verdzenes tev dejo saskanīgi, Mums sirdīs mūzika šī kaisa skaņas kaismas.

Un tagad šis roklaiža kā vien spēdams glābj Cik vēl tādu Lišķu un meļu nav galminieku vidu! No velti māmuļa Tillabibī vakarnakt raudāja, piespiedusies mavlānam pie pleca un lūgdama viņu atstāt pilsētu un patverties kādā nomaļā vietiņā, lai tur pārlaistu bēdu laikus. Bet viņš — Alī Kuščī, Ulugbeka māceklis, Ulugbeka draugs, — nekļūs tāds, nē, nekļiis tāds kā šis Hilvatī, grūtā brīdī nenovērsīsies no skolotāja — viņš taču nav gļēvulis, nav mavlāna Muhitdīns. Un ja nu liktenis piepeši mainās un skolotājam atkal pievērš vēlīgu vaigu? Ko tad darīs, kādu dziesmu vilks tie, kas tagad Ulugbeku nodod? Vai tiešām atkal klanīsies līdz zemei, atkal daudzinās un dziedās slavas dziesmas, nejuzdami sirdsapziņas pārmetumus un izlikdamies, it kā nekas nebūtu noticis?

«Kas tur ko brīnīties, Alī, kas tur ko sašust? Vai tad neuzticība nav cilvēka cilts mūžīgais lāsts? Varētu domāt, ka cilvēki rīkojas tā, kā liek saprāts, sirdsapziņa, tikums. Bet īstenībā — un par to daudzkārt ir runājuši neskaitāmi dzejnieki un prātnieki —, īstenībā cilvēki pakļaujas meliem un bagātībai, zobenam un tronim. Tātad nav vērts paļauties uz cilvēku saprātu un krietnumu, kas viņiem it kā piemītot kopš sākta gala …»

Arī skolotāju, pat skolotāju Alī Kuščī neuzskata par gluži bezgrēcīgu un par visu tikumu iemiesojumu. Protams. visbiežāk jau viņš Ulugbeku ir redzējis brīžos, kad tas nodevies rāmām, gudrām pārdomām, kas tik labi piederas mācītam vīram. Bet ir bijuši mirkļi, kad skolotājs pārvērtās par mežonīgu radījumu, tikpat negantu un netaisnu kā vectēvs, — prātam neaptverami mirkļi, ko izskaidrot varēja tikai ar Timūra patvarīgajām asinīm.

Negaidot atmiņā iznira sena aina — Alī Kuščī to nespēja atcerēties, nenotrīcējis un neizjuzdams kaunu, viņš allaž gaiņāja šīs atmiņas prom, bet šobrīd diez kāpēc ļāva iztēlei vaļu.

Tas atgadījās tai tālajā gadā, kad observatorijai vēl tikai lika pamatus, un viņi — Ulugbeka medreses jaunie audzēkņi — allaž gāja celtniekiem palīgā. Viņus vadīja neaizmirstamais Kazīzade Rumī. Kādudien, tuvodamies pakalnam, uz kura cēla observatoriju, viņi jau iztālēm pārsteigti sadzirdēja izmisīgas vaimanas, kam pa vidu skanēja nikni kliedzieni un lamas… un kas bija kliedzējs? Pavēlnieks un skolotājs Ulugbeks! Aina, kas pavērās audzēkņu skatam, kad viņi viesuļa ātrumā bija uzskrējuši pakalnā, bija neizturama: iekaisušais, nejauki izspūrušais Ulugbeks, stāvēdams uz jukjukām sagāztu ķieģeļu kaudzes, vicinādams smagu pletni ar metāla uzgali, sita sakumpušu, līdz vidum kailu, pavecīgu mūrnieku. Mūrnieks ar rokām pūlējās kaut cik aizsegt seju un galvu, tomēr arī pa viņa noskūto galvu, sviedrainajiem, drebošajiem pleciem un rokām un jo vairāk pa muguru dancoja ļauni švīkstošā pletne, un tās tumši sarkanās pēdas uz cilvēka miesas izskatījās dziļas un baismīgas.

Kazīzade Rumī uzkalnu bija sasniedzis vēlāk par audzēkņiem, kas tā ir sastinguši palika stāvam, ieraudzījuši šo nežēlīgo cilvēka sišanu. Bet audzinātājs — viņa plati atplestajās acīs, kas allaž klusi lūkojās lejup, tagad dzirkstīja dusmas, pretspars, satraukums! — audzinātājs metās uz priekšu, asi uzsaukdams: «Pavēlniek! Necienīgi … tas ir jūsu necienīgi!»

Mīrza Ulugbeks mirkli sastinga, pletni gaisā pacēlis, pārlaida visiem blāvas acis, kas nekā neredzēja, paspēra soli pretim zinātniekam, ar tādu kā drudžainu kustību iegrūda viņam pletni saujā, neveikli pagriezās un aiz- soļoja prom. Kazīzade Rumī tūdaļ pat nometa pletni zemē un riebumā noslaucīja pirkstus halātā.

Alī Kuščī vēlāk uzzināja, par ko skolotājs tik nežēlīgi sitis veco mūrnieku. Tas bija uzdrīkstējies sūdzēties par virumu, kas gatavots no puvušas gaļas… Laikam jau bija sūdzējies tādā reizē, kad pavēlniekam nelāgs prāts… Un vai tad Alī Kuščī nezināja, kāda varmācība bija jācieš tiem simtiem un tūkstošiem zemnieku, kurus Ulugbeka karavīri dzina uz celtniecības darbiem pilsētā, varmācība, kas Ulugbekam nebūt nebija noslēpums? Ulugbeks to zināja un uzskatīja, ka tā arī jābūt! Un dzīrošana, kas jo bieži izvērtās izlaidībā, — vai tad tā liecināja par pavēlnieka tikumību un labsirdību, ja vīna reibumā tika nodarīta arī daža laba pārestība?… Nē, ne jau sultāna Ulugbeka priekšā Alī Kuščī lieca galvu, ne jau sultāna priekšā…

Sīs ļaunās un ne visai taisnīgās pārdomas mavlānam tomēr netraucēja uzmanīgi vērot ceļu.

Paraug, tur ir tā vieta, kur jānogriežas pa kreisi uz kalniem, — tur viņi nogriezās tai senajā lietus dienā, kad medīja arharus. Ausma jau bija tuvu: kalnu gali kļuvuši gaišāki, mēness, kā jau mēdz būt, rītam nākot, iemirdzējās spožāk, it kā ar smiltīm noberzts un nospodrināts, bet visgaišāk staroja Venera, uzkāpusi virs iiif-nc-Mi apļa.

Pakalni slējās stāvāki un stāvāki, kamieļi soļoja ar katru brīdi lēnāk, elsodami aizvien smagāk: ūh-ūh, ūh- ūh. Tikuši līdz uzejai pie Pūķu alas, tie apstāsies pavisam, kastes būs jāpārkrauj uz ēzeļiem un tie vairākas reizes jādzen pa stāvumu augšā.

Lūk, te viņi ar skolotāju stāvēja, kad sākās lietusgāze. Un, rau, kur ir ložņu paegļu audze, no kuras toreiz izskrēja arhari. Audzīte nemaz nav pārvērtusies, ir tāda pati zaļa un koša, it kā būtu pagājuši nevis piecpadsmit gadi, bet tikai piecpadsmit dienas… Re, tur bangoja selje, kas apstādināja emīra Arslāna zirgu. Strauts nav tāds. Toreiz tas bija ūdeņiem bagāts un lietusgāzē tūdaļ pārvērtās par dziļu, trakojošu upi, tagad tas ir gandrīz izsīcis.

Alī Kuščī bija pareizi spriedis. Pie stāvās uzejas kamieļi jau elsoja vai aizraudamies un augšā nespēja tikt.

Alī Kuščī nokāpa no ēzeļa. Kājas ielocīdams, viņš pagājās kādus soļus uz priekšu. Paraudzījās apkārt. Viss bija kluss un tukšs. Nekur neviena cilvēka, neviena dzīvnieka. Tikai paegļu audzē skan ķildīgas putnu balsis. Gaiss tīrs, piesātināts ar paegļu, bārbeļu, vērmeļu un vēl ar kādu Alī Kuščī nezināmu augti smaržu.

Mavlāna atskatījās uz Mīramu.

— Kāp zemē arī tu, dēls. Esam nokļuvuši līdz alai. Kamieļi lai apgulstas.

Atskanot vārdam «ala», jaunekļa acis iedzirkstījās kā ubagam, dzirdot vārdu «zelts».

Kamieļi apgūlās atpūsties, tos ar garām, stiprām virvēm piesēja pie kokiem un krūmiem.

Paņēmis līdzi jau laikus sagatavotās lāpas, Alī Kuščī kāpa augšā pie granīta klintīm, lauzdamies cauri kizila krūmu un bārbeļu biežņai.

Joprojām nemierīgi lūkodamies apkārt, Mīrams Čalabī kāpa viņam pakaļ.

Te nu tie beidzot ir — tie milzīgie bluķi, gandrīz vai tikpat lieli kā galvenās mošejas kupoli; toreiz tajā lietus brāzmā šķita, ka tie teju pat var gāzties lejā, uzvelties virsū un sašķaidīt. īss ir cilvēka mūžs, neaptverami ilgs akmeņa mūžs. Kas šiem milzeņiem ir piecpadsmit sešpadsmit gadu? Mirklis… Labi, apiesim tiem apkārt tāpat kā toreiz. Uzmanīgi, lai neieveltos bezdibenī, kā toreiz ievēlās sultāna ugunīgais arābu auļotājs. Paspersim dažus soļus pa malu, tagad rāpsimies augšā, kur toreiz stāvēja skolotājs.

Pazīstamais, šķībais milzu laukakmens,

Pūķu ala!

Kolīdz Alī Kuščī tuvojās ieejai, tā no alas, tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem, izlidoja putnu bars, tikai šoreiz kovārņi. Mīrams bezmaz novēlās atpakaļ aizas malā. Taču Alī Kuščī veikli un cieši sagrāba viņu aiz rokas. Smaidīdams viņš sacīja skaļā, tīšuprāt mundrā balsī:

—      Nebaidies, dēls, pūķu te nav, kaut arī alu sauc par Pūķu alu.

Viņi aizdedzināja, lāpas. Alī Kuščī pirmais iegāja alā. Tā pati aina: brūnsarkanās sienas iedobumos putnu ligzdas (tagad to bija vairāk), uz grīdas vecu, izjukušu ligzdu atliekas, spalvas, olu čaumalas. Un toreizējā ugunskura pelni! Alī Kuščī atrada pat abus zināmos kramakmeņus.

Tā, te ir pagrieziens pa kreisi, tumšs iegruvums, cau- Tums, pa kuru var iekļūt nākamajā alā. Vai kaste ies cauri? Lai slavēts allāhs, ies gan, ja noskaldīs dažus smilšakmens izciļņus cauruma sānos.

Arī otra ala — tā, kuras sienas izskatījās kā no balta ķīniešu porcelāna, bija palikusi, kāda bijusi. Milzīgi plaša, līdzenu grīdu, ūdeni pilam nekur nemanīja. Jā, kastes jā- sakrauj še, un eja jāaizveļ ar akmeņiem.

Alī Kuščī atviegloti nopūtās. It kā būtu pārlēcis pāri bezdibenīgai aizai.

Izgājuši no pazemes ārā, viņi paraudzījās apkārt. Ieleja bija pielijuši tik spožu sauli, kāda rudenī nemēdz būt. Purpursārtās bārbeļu lapas liesmot liesmoja, tumšais paegļu zaļums laistījās kā nomazgāts. Lejā pie laukakmeņiem guļošie kamieļi paši izskatījās pēc tumšiem akmeņiem. Un diženie kalni, ko Mīrams aplūkoja izbrīnā ieplestām acīm? Cik tie bija brīnum skaisti, kad to nogāzēs raiboja koši dzelteni, sarkani, purpursārti biržu lāsumi! Cik krāšņa, cik neizsakāmi skaista ir pasaule!

Alī Kuščī uzlika roku jauneklim uz pleca. Mavlāna ari bija uztraucies, tikai aiz cita iemesla.

—      Dēls! Šo dīvaino alu visā Māverānnahrā zina tikai trīs cilvēki — Mīrza Ulugbeks, es un kopš neilga laika arī tu. Visretākos dārgumus, ko zinību vīru vadonis Ulugbeks savācis no visas pasaules, mēs paslēpsim šajā pazemē. Ja arī mēs vairs nevarēsim šos dārgumus izmantot, tie tomēr noderēs citiem cilvēkiem, nākamajām paaudzēm, kas būs laimīgākas par mums. Bet tikmēr, kamēr šie labākie laiki nebūs iestājušies, tikmēr mūsu pitmalumr. n .il.n atrašanās vietu turēt slepenībā. Lai to nezina di.mgl, lni nezina pat paša tēvs. Apzvēri to, dēls, un lai allaha lr tava zvēresta liecinieks.

Mīrams Čalabī pagriezās pret rietumiem un norunāja zvēresta vārdus. Pēc tam viņi abi noskaitīja lūgšanu.

12

Kalandars Karnakī ar meistaru Timūru bija iepazinies toreiz, kad, kļuvis par dervīšu, sāka savas klaidu gaitas.

Tolaik viņš bija pametis medresi, taču ar dervīšu nelietīgajām valodām, melšanu un ķildošanos vēl nebija apradis, tas viss gauži sāpināja viņa sirdi. Kādu vakaru viņš tāpēc vien negāja uz svētceļnieku mītni, atstāja pilsētu un devās uz ciemiem, kas virknējās gar Obirahmata strautu. Arī otrā dienā viņš negriezās atpakaļ, staigāja tālāk no ciema uz ciemu.

Kādā ciemā viņš ieraudzīja savādu vīru sēdam augsta pakalna nogāzē pie alas. Šī vīra bārda bija nodzeltējusi kalves karstumā un dūmos, uz pieres neskaitāmajās rievās melnoja kvēpi. Vecais vīrs sēdēja zem platānas un lāpīja vara krūkas un tējkannas. Līdzās uz uguns šņā- kuļoja nomelnējusi vara krūka.

Kalandaru izbrīnīja vecā vīra skaistums un cildenums. Brīdi vērojis viņu strādājam, Kalandars godbijīgi paklanījās un pazemīgi, kā dervīšam pieklājas, palūdza pialu ūdens. Sirmgalvis ūdeni gan pasniedza, taču pirmie vārdi, ko viņš izrunāja, pārlaidis Kalandaram skatienu, bija šādi: «Vai tu re, kāds spēkavīrs, garš kā kārts, bet sapinies ar dervīšiem un staigā ubagodams!»

To nu Kalandars nebija gaidījis. Ar mokām izdzēris karsto tēju, viņš grasījās doties tālāk. Bet sirmgalvis, asās, pinkaino uzacu aizslēptās acis no viņa nenovērsdams, apturēja viņu, vaicādams:

—     No kādas puses tad būsi, dervīš, pēc samarkandieša tu tā kā neizskatītos.

Kalandars negribīgi pastāstīja, no kurienes viņš atklīdis uz galvaspilsētu. Vecā vīra grumbas negaidot izlīdzinājās, seja tapa laipnāka.

—     Tātad tu esi no Jasu pilsētas un tagad kā svešinieks klaiņo pa mūsu zemi? Laikam jau no brīva prāta vis ne?

Varbūt pastāstīsi, ceļa gājēj, kāds posts, kāda nelaime tad nākusi pār tavu galvu, ka esi pametis dzimto māju?

Un Kalandars, ko bija aizkustinājusi vecā vīra sirsnīgā līdzjūtība, izteica visu, kas ar viņu noticis, — no viena gala līdz otram.

Vecais vīrs klausījās, acis pievēris un galvu šūpodams, un, kad Kalandars bija apklusis, atrada vārdus, kādiem viņu vislabāk mierināt: pastāstīja pats, kā, jauns būdams, piebiedrojies kādai uz Jasiem ejošai karavānai, pabijis tajā pilsētā, noskaitījis lūgšanas pie svētā Ahmada Jasavī kapa. Aizkustinātais Kalandars atcerējās un skali norunāja senlaiku teicienu, kas rotāja svētā vīra kapakmeni, vecais vīrs arī bija aizkustināts un ieaicināja dervīšu savā alā. Todien viņš Kalandaru vairs nelaida projām.

Ar to arī iesākās. Kalandars jo bieži aizstaigāja pie meistara Timūra Samarkandī. Katra ierašanās pie vecā meistara priecēja viņus abus. Un, kad vajadzēja palīdzēt mavlānam Alī Kuščī, tad Kalandars, daudz negudrodams, viņu atveda pie kalēja. Pareizi vien bija rīkojies, jo līdz ar to iepazina astoņdesmit gadu vecā vīra atsaucīgo sirdi un tieksmi darīt ļaudīm labu. Meistars Timūrs uzreiz visu saprata un apņēmās palīdzēt.

Viņš patiešām palīdzēja — palīdzēja ātri un labi.

Pa vakariem Kalandars ieradās alā, kas reizē bija ari kalve, un gāja talkā meistaram Timūram un viņa diviem palīgiem — jautriniekiem Kalkanbekam un Baskanbekam, kuriem mēle ne brīdi nestāvēja mierā. Tā viņi četratā rāvās nepaguruši. Kalandars kā rotaļādamies cilāja pudu smago veseri; meistars Timūrs pats kala stīpas, pats arī pēc tam, kad kastes bija gatavas, devās pāri Zeravšānas upei uz ciemiem un atveda no turienes četrus kamieļus.

Kalandars pabrīnījās vien, kad, pavadījis Alī Kuščī un Mīramu Čalabī, pa izžuvušā strauta gultni devās atpakaļ uz pilsētu un netālu no observatorijas vārtiem satika… meistaru Timūru. Vecais vīrs izlikās skubinām ēzeli, taču pats to atkal pieturēja tā, lai to neievērotu nejaušie garāmgājēji; kā šķita, viņš pūlējās novilcināt laiku, gaidīdams Kalandaru.

—     Kas noticis, tēv? Kāpēc jūs esat šeit, nevis mājās? — dervīšs klusi vaicāja meistaram, nokļuvis līdzās.

—     Uzmanies, dēls. Turi acis vaļā. Te blandās apkārt kāda ēna. Man rādās, ka tevi gaida… Tāpēc nospriedu pakavēties, līdz tu atnāksi… Nu, ej nu, nešķīstais, «=s meistars norūca, uzrunādams ēzeli. — Vai sapiatl, Ka landar? Uz redzēšanos.

«Kas tā tāda par ēnu? Vai tiešām būtu izspiegojuši mavlānu? Vai arī medī mani?» Kalandars vērīgi pa raudzījās apkārt. Šķita, ka neviena te nav. Viss klusu. Viņš nosprieda pastāvēt zem platānas, kas auga tieši pretim observatorijas vārtiem. Tur bija tāds kā pauguriņš, medreses audzēkņi tur no māliem bija samūrējuši paaugstinājumu, kur sēdēt vai gulēt, un Kalandars veselu nedēļu bija naktis pavadījis uz šī paaugstinājuma, uzmanīdams observatoriju, šad tad pasēdējis tur arī dienu, it kā būtu parasts garāmgājējs, un gadījās, ka tur apmetās atpūsties arī citi cilvēki. Tagad Kalandars izvilka no platānas dobuma jau agrāk tur paslēpto, sadilušo tūbas paklāju, atritināja to uz paaugstinājuma un pagalvī palika kuli.

Pēc kāda laika viņš tiešām pie observatorijas vārtiem saskatīja kādu ēnu.

—     Ei, kas tur dauzās pa nakti apkārt? — Kalandars uzsauca, cenzdamies pārvērst balsi.

Ēna metās uz priekšu, tad pāršmauca ceļa otrā pusē, tuvāk pie kokiem, un, pārskriedama no koka pie koka, aizjoņoja uz «Laukuma dārza» pusi.

«Šakālis!» Kalandars apjēdza, pamanījis, ka skrējējs klibo. «Tūliņ panākšu un turpat uz vietas nomaitāšu!»

—     Ei, nekrietneli, pagaidi! Stāvi!

Kalandars paskrēja gan, bet kur nu! Ēna jau bija pa- gaisusi aiz dārza sētas.

Ja šī ēna patiesi ir bijis Šakālis, nevis kāds nejaušs garāmgājējs, tad bija ko palauzīt galvu. Ir skaidrs, ka observatorija tiek uzmanīta. Droši vien Kalandars pats arī — lai allāhs ir žēlīgs, ja kāds okšķeris un ziņu pienesējs noglūnējis, ka viņš pavada Alī Kuščī karavānu.

Kā indīga odze Kalandara sirdī iezagās ledainas šausmas. Ļaužu vidū, visu acu priekšā, viņš nebaidījās ne no kā, pat citiem iedvesa drosmi, bet, palicis viens .., Par šīm domām Kalandars noskaitās pats uz sevi.

Viņš atkal atlaidās uz sadriskātā paklāja zem platānas.

Turpat viņš kavējās visu nākamo dienu. Pavilcis kājas apakšā, viņš sēdēja, šūpodamies uz priekšu — atpakaļ, skaitīja lūgšanas citu pēc citas, puspievērtās acis tomēr nenovērsdams no observatorijas vārtiem. Visu laiku tā vien likās, ka viņu novēro, ka tuvumā kaut kur nolīdusi kāda melna ēna un neizlaiž viņu no acīm.

Tur aiz tiem mēmajiem akmens mūriem, aiz dižena por- • tāla, ko rotāja daiļi griezumi un gudri izteicieni, kuru bārtu vijums saulē mirguļoja, mezdams dīvainus atspulgus, — tur ritēja īpaša dzīve. Tur zem gaišzilā kupola, pagalmā, kur izvietojušās torņiem rotātas celtnes, kuru nozīme vienkāršiem mirstīgajiem nav apjēdzama, — tur cilvēki dzīvo un, liekas, pat elpo tā īpaši, nevis tā kā visi citi. Vienu laiku arī Kalandars bija dzīvojis līdzi šo savādo un, pēc citu sprieduma, nešķīsto dzīvi. Bija klausījies Alī Kuščī un mavlānas Muhitdīna gudrajos vārdos, viņam bija palaimējies dzirdēt arī pašu pavēlnieku un skolotāju. Tādās reizēs observatorijā pulcējās visi Samarkandas medrešu skolotāji, filozofi, zinību vīri, ieradās arī sūtņi. Sanākušajiem nepietika vietas pat plašajā otrā stāva grāmatu krātuvē. Kalandars atcerējās, kāds tādos brīžos bija Ulugbeks: viņa acis staroja neparasti spoži, vaigi kalsnajā sejā kvēloja, pašaizliedzīgā sajūsmā aiztrūkstošā balss stāstīja par debesu ķermeņu sarežģītajiem ceļiem … kā taču tos sauca? — jā, par orbītām! … — kas izskaitļojami ar matemātiskiem aprēķiniem, minēja zvaigznes vārdā — izrādās, ka ikkatrai zvaigznei ir savs vārds! Visiem klausītājiem jau nebija saprotams tas, ko Ulugbeks stāstīja, taču retais vien palika vienaldzīgs pret viņa stāstu burvību. Un pēc pavēlnieka runas veikli un prasmīgi pavāri pagatavoja plovu un aicināja zinību vīrus, sūtņus un pat medreses audzēkņus to nobaudīt.

Kalandars aizklāja acis ar plaukstu. Kāpēc, kāpēc gan viņš apmainīja to dzīvi pret smacīgo dervīša būceni, pret dzērāju, skauģu, okšķeru pulku? Medreses skolotāja baltā čalma tagad likās ne vien gudrības, bet arī tikumiskas skaidrības simbols, kaut gan bija laiks, kad viņš to visu vērtēja citādi, kad viņam derdzās daudziem jo daudziem gudrajiem vīriem piemītošā vienaldzība pret vienkāršajiem ļaudīm, atsvešinātība no parasto mirstīgo bēdām un ciešanām. Taču, arī netīro dervīša mici valkādams, cilvēks netop līdzjūtīgāks pret savu tuvāko.

Un kur tad vēl dervīšu pastāvīgā iztapība un pazemība dižmaņu un bagātnieku priekšā (zinību ļaudīm šis trūkums nepiemīt!) … Bet dižmaņi un bagātnieki pret viņu — dervīšu — izturas tāpat kā pret visiem citiem dervīšiem, izturas kā pret suni, kas mūždien gaida, ka saimnieks pametīs viņam kaulu.

Bija reize, kad liktenis Kalandaram lika atkal sastapties ar Huršīdu banū … Ak vai, tikai mirkli…

Bija tāda reize …

Izsalcis un noguris Kalandars kādudien apstāj.iv, pie krāšņiem vārtiem netālu no «Labdzimtīgo kapsētas». Ka jau parasti, viņš ņēmās murmuļot: «Allāh, o, tu visvarenais…» Vārtsargs viņam iznesa ar rūgušpienu aizdarītu virumu un mazu kukurūzas plācenīti. Apsēdies pie vārtiem, Kalandars izstrēba virumu un jau grasījās pacelt rokas pateicības lūgšanai, te gar stūri iznira grezni tērpies, stalts jātnieks, un mirkli vēlāk, zvārguļiem šķindot, izripoja kabuliešu rati ar sarkana brokāta jumtu. Biezs aizkars pilnīgi aizsedza ratos sēdētājus.

Jātnieks nolēca no zirga un pasvieda vārtsargam sava auļotāja pavadu.

—     Dzi, dervīš! Vai tev tika pilns vēders ar šī nama labumu? Tad ej savu ceļu, dervīš!

Protams, ka šādā balsī teiktie vārdi Kalandaru aizvainoja, taču dervīšs paliek dervīšs, viņa dzīves likums liek apspiest savas tieksmes, un tāpēc Kalandars pacieta. Viņš pabeidza lūgšanu un piecēlās. Pagāja garām ratiem. Un tad piepeši sadzirdēja no ratiem balsi, kuru viņš atcerētos, pat simtu gadu nodzīvojis!

—     Mans pavēlniek, — sacīja Huršīda banū, un Kalandaram izklausījās, ka, uzrunājot vīru, viņas balsī ieskanas asaras. — Mans pavēlniek, es šonakt redzēju ļaunu sapni un no rīta apsolīju… ziedot svētajam Hodžam Bahautdīnam septiņas tengas5 … Lūdzu jūs, dodiet tās manā vārdā šim dervīšam. — Daiļa, sniegbalta, sprādzēm greznota roka viegli pašķīra aizkara malu, bet maigie pirksti sagrāba un parāva bārkstis, it kā gribēdami tās noplēst. Kalandars ieraudzīja, kā šie pirksti nodreb, kā, palaiduši vaļā bārkstis, sāk it kā meklēt kaut ko, it kā saukt kādu — viņš ieraudzīja to, kaut arī viss ilga tikai vienu mirkli.

Jātnieks pamāja vedējam, sak, brauc, vārti ir vaļā. Tad viņš sabozies un uzpūtīgs pameklējās kabatā, izvilka sauju monētu un neskaitījis nometa uz bruģa Kalandaram pie kājām. Bet Kalandars stāvēja kā stabs, joprojām mulsi raudzīdamies uz kabuliešu ratu nolaisto aizkaru. Monētu šķinda saplūda ar vārtos iebraucošo ratu dārdiem. Vārti tūdaļ aizcirtās, un Huršīda banū, rati, aizkars ar bārkstīm, lielmaņa zirgs un pats lielmanis —viss nozuda aiz smagajiem vārtiem.

' Sudraba monēta 15—20 kapeiku vērtībā,

Ko tas viss nozīmēja? Vai viņa gribēja sevi atgādināt vai arī tikai pažēloja dervīšu, vienalga, pazinusi vai ne- pazinusi skrandās tērpto cilvēku ar dervīša mici. galvā? Sī nauda — vai tā ir no sirds sniegta palīdzība, īpašas labvēlības zīme vai… vai ubaga dāvana, ar kuru paust nicinājumu, apliecināt savu bagātību un apmierinājumu? Nē, nē, Huršīdas balsī skanēja dzijas skumjas, bet bagātā nama vārti aizcirtās, ļauni nodārdēdami. Tā aizcērtas sprosta durvis … Vai ieeja kapu velvē.

Todien Kalandars, lai kur bijis, atkal atgriezās pie šiem vārtiem un tikai vakarā likās mierā. Pats nezinādams, kā, viņš bija nokļuvis Šāhizindas kapsētā, bet arī šeit prātā stāvēja rati ar aizkaru, sievietes roka, trīcošie pirksti, kas žņaudzīja bārkstis, ausīs skanēja satraukta balss. Un atmiņā nāca rindas:

Ka tavas acis sauc mans skats — to nezini tu pat, Ka naktī nomokos: «Jel nāc!» — to nezini tu pat. Es gaidīt gaidu tikšanos, es pati sevi postā dzenu. Ka sirds bez mīlas kalst kā stāds — to nezini tu pat,

Drīz pēc šīs nejaušās tikšanās Huršīda banū nokļuva Abdulazīza harēmā, bet viņas vīrs dabūja galu uz bendes bluķa …

Apgājis apkārt observatorijai, Kalandars atgriezās pie platānas. Viņu tirdīja atmiņas, pat pakavu klaboņa tās uzreiz neaizgaiņāja. Pēkšņi pie observatorijas vārtiem zirgus apturēja četri kareivji, pēc straujā skrējiena zirgi vēl dīžājās uz vietas.

Kalandars atjēdzās.

Kas tie tādi atjājuši? Tu re — emīrs Džāndars! Skaistulis ar melnajām uzacīm, sieviešu siržu lauzējs, Mīrzam Ulugbekam tuvīnais, drosmīgais karavadonis! Bet kas viņam vajadzīgs observatorijā — šim emīram, par kuru stāstīja, ka viņš esot Ulugbeka atbalsts?

Viens jātnieks nokāpa no zirga, piegāja pie vārtiem un pieklaudzināja ar pletnes kātu.

— Ei, sargs, ei, Alī Kuščī! Kur jūs esat? Atveriet!

Laikam sargs neatvērdams atbildēja, ka Alī Kuščī te nav. Tad visi atjājušie vienā mutē sāka kliegt, lai atverot. Emīrs Sultāns Džāndars ar vienu kareivi iegāja iekšā. Divi pārējie palika pie vārtiem. Drīz vien emīrs un kareivis atkal parādījās vārtos, visi četri uzlēca seglos un aizaujoja pa to pašu ceju, kas viņus bija atvedis šurp. Pēc palīgspēkiem, vai?

Te nu ir uzticība, te nu ir godīgums! Tātad emii:; l '/•mi

dars, «Ulugbeka atbalsts», ir pārsviedies pie Uluļ.;in K,i ienaidniekiem! Nebijis tā, tad viņš gan sargātos rādīties Samarkandā, ko sagrābis Abdullatīfs… Vai tu re, jau meklē Alī Kuščī. Tiesa, patlaban ir nakts, pareizāk sakot, jau gan nāk uz rīta pusi. Tomēr jātnieki uzvedās pārāk atklāti, nemaz nedomādami par piesardzību, klaigāja pārlieku skaļi. Tā rīkojas nevis tie, kas slēpjas, bet gan tie, kas meklē paslēpušos… Bet, palūk, tā tur ēna, atkal ēna — vai tā meklē vai slēpjas?

Kalandars uzmanīgi norāpās no paaugstinājuma un aizrāvās aiz platānas stumbra; ēna virzījās uz priekšu pa ielas viņu malu. Tad tā šķērsoja ielu, un Kalandars, arī turēdamies tumšākajā malā, sekoja tai, aizšķērsodams noslēpumainajam, sīkajam cilvēkam atkāpšanās ceļu, Kalandaru nepamanīdams, cilvēks paraudzījās apkārt, uzmanīgi satvēra pie mazajiem vārtiņiem piekārto vara gredzenu un klusītēm, tomēr stingri pieklaudzināja.

—            Atkal troksnis, — Kalandars sadzirdēja vārtsarga aizsmakušo balsi, — atkal klaudzina … Pusnakts staiguļi, miera jums nav… Kas tur dauzās pa naktīm apkārt?!

—     Tas esmu es, vēstnesis …

—      Kāds vēstnesis? Nav atļauts nevienu te laist iekšā!

—            Mani sūtīja Mīrza Ulugbeks. — Bija skaidri nomanāms, ka cilvēks baidās kaut vienu vārdu pateikt skaļāk. — Man vajadzīgs mavlāna Alī Kuščī.

—     Viņa nav, saku, ka nav! Kur palicis, to nezinu!

Cilvēks brītiņu pastāvēja pie vārtiem, tad lēni griezās atpakaļ.

Kalandars iznāca no tumsas.

—            Pagaid, — valdonīgi čukstēdams, viņš apturēja nepazīstamo. — Kas tev vajadzīgs no Alī Kuščī? Runā … ja tev dzīvība dārga. Es viņam … pastāstīšu.

Sīkais cilvēciņš aiz bailēm bija zaudējis valodu. Viņš tikai cilāja mazās roķeles, vilkdams gaisā lokus, it ka atgaiņātu kaut ko.

—            Nebaidies! Esmu Alī Kuščī māceklis, vai saproti? … Nu, kas tev no viņa vajadzīgs?

—     Ma-mavlānu Alī Kuščī vēlas redzēt pavēlnieks…

- Kurš? Vai sultāns Ulugbeks?!

Cilvēciņš pamāja.

—     Kur viņš pats ir?

—      «Laukuma dārzā», — vīrelis nomurkšķēja.

Kā jau allaž, Kalandars uz līdzenas vietas atmeta visas šaubas.

— Ved mani pie viņa! Tūdaļ pat, vai saprati?

13

Nav nekā ļaunāka par neskaidrību.

Lai cik sūra būtu cilvēkam uzbrukusi bēda, ar pacietību un izturību to var uzveikt. Eet neskaidrība cilvēku kremt, izsūc spēkus, atņem spējas cīnīties un pat paciest.

Ziņa par izraidīšanu no Māverānnahras Ulugbeka sirdi bija padarījusi gauži smagu: dzimtenes atstāšana bija likusies neiedomājama, neiespējama; taču, laikam ritot, Ulugbeks bija apradis ar šo domu, jo tas tomēr bija noteikts atrisinājums, bet apradis sāka gatavoties gaidāmajam ceļojumam.

No saltās un nemājīgās istabas, kurā viņš mitinājās, viņu nekur citur nepārveda. Arī pie šīs stūra istabas, kas tik maz atbilda viņa titulam un viņa lepnumam, Ulugbeks sāka pierast, jo arī šajā ziņā nekā cita vairs negaidīja, arī šajā ziņā viss bija skaidrs. Otrā dienā pēc sarunas ar Abdullatīfu pie Ulugbeka ieradās jauns sulainis — tumšādains Balhas vīrs ar auskariem ausīs. Sulainis lūdza, lai Mīrza Ulugbeks sākot gatavoties aizceļošanai no Māverānnahras, un solījās, ka neatteikšoties pagādāt, kas vien ceļam būšot vajadzīgs.

Ulugbeks neprasīja nekā lieka. Silts apģērbs, pārtika divām trim dienām, labs jājamzirgs — tas bija viss. Zelts? Tā Ulugbekam nebija, bet lūgt to no troņmantnieka viņš nevēlējās. Un ko gan vienkāršs svētceļotājs, allāha kalps, darīs ar zeltu? Viņš dodas uz Meku, uz svētajām vietām, vai tad svētceļniekam kāds liegs maizes kumosu un ūdens malku? Viņš bija gatavs mirt un nāvi, jau ceļojuma sākumā iespējamo bada nāvi, uzskatīja par atbrīvošanu no ciešanām, par sensenu ilgu piepildījumu. Ko liktenis lēmis, tas lai notiek! Nevis jāspītē liktenim, bet jāpakļaujas — tā Ulugbeks tagad sprieda par cilvēka dzīves jēgu.

Visu pēdējo nakti, atvadu nakti pirms došanās ceļā, Ulugbeks ne acu neaizdarīja. Lai kā viņš sevi mierināja, domādams par pakļaušanos liktenim, prāts tomēr drudžaini darbojās, kaldinādams nākotnes ieceres. Labi, viņš nokļūs Mekā, izpildīs uzlikto pienākumu, pēc tam dosies uz Damasku vai Kairu. Katrā ziņā dzīvos kādā medresē, vienalga, kaut vai pagalmu slaucīs.,, Bet ne

būs jau jāslauka pagalms, viņa vārdu pazīst zinību viii gan Damaskā, gan Ēģiptē, gan arī gudrības pilsrla, k.i dēvē Bagdādi, Zinību vīri neļaus viņam aiziet boja, ne, neļaus.

Ulugbeku nomāca tikai viena doma: ka viņš, šķiet, 11/. visiem laikiem pamet dzimto Māverānnahru, mīļoto, bezgala mīļoto Samarkandu, Zeravšānas upi, kuras krastos aizritējušas bērnu dienas. Viņu gaida klaidu gaitas, labi, lai jau tā būtu, taču klaidu gaitas svešās zemēs — šāds liktenis viņu mocīja, tas sāpēja nerimtīgi, kā mēdz sāpēt brūce, kad to aizskar kaut kas ass.

Pēc pusdienas namzinis pie Ulugbeka atveda kādu gadus piecdesmit vecu, kalsnēju vīru, kas pēc skata rādījās lēnīgs un rāms. Ulugbeks vīru tūdaļ pazina: tas bija svētceļnieks hadžī Muhameds Hisravs, kas mājoja Sāhizin- das svētceļnieku mītnē. Ulugbekam patika mīlīgais smaids, kas pastāvīgi rotājās Hisrava sejā, patika viņa izturēšanās — tā nebija pieglaimīga, tomēr visai godbijīga, patika pat tas, lca Muhamedam bārda bija … kā to lai pasaka maigāk? — nu, ne visai bieza, divi trīs matēji. Izrādījās, ka Hisravs ir norīkots Ulugbekam par ceļabiedru. Sarunā noskaidrojās vēl kas cits: jau šodien pēc vakara lūgšanas Ulugbekam un Hisravam jāatstāj Koksa- rajs. Pēc «Laukuma dārzā» pavadītās nakts viņiem rīta agrumā jādodas ceļojumā, par kuru «augsti godājamam Mīrzam, protams, ir zināms», — tā sacīja Muhameds, papildinādams namziņa teikto.

«Viņš negrib, ka ļaudis mani redz,» Ulugbeks domāja par dēlu, tomēr rūgtums sirdī uzviļņoja tikai vieglītēm, jo nekā cita, nekā labāka viņš vairs negaidīja, gaidīja vienīgi skaidru lēmumu. Tagad bija paziņots tas skaidrais un nepārprotamais lēmums un atlika vienīgi gatavoties tā izpildīšanai.

Ulugbeks paskatījās uz sava ceļabiedra apģērbu: tumšs, apdilis virssvārks, vienkārša čalma, kājās izvalkāti, no sarkanas ādas šūti mīksti zābaki.

—    Vai jūsu apģērbs, hadžī, tādam ceļam nav pārāk plāns?

Smaidīdams savu negaistošo smaidu, Muhameds Hisravs atbildēja:

—     Vienkāršam mirstīgajam nepiederas sultāna apģērbs, svētceļojumā tas nav arī diez cik ērts, vai ne? Vai jusu pazemīgais kalps varbūt: runā nepareizi?

Ulugbekam patika arī šī atbilde, kaut gan bija skaidrs, ka viņa ceļabiedram silts apģērbs būtu gauži nepieciešams, viņi taču devās ceļā rudenī, nevis pavasarī. Kad ieradās namzinis, Ulugbeks tā arī pasacīja. Muhamedam Hisravam tika apsolīts jauns apģērbs.

Mēmā klusumā un aklā tumsā (gaišzilie kupoli pret vēlā vakara debesīm bija kļuvuši pavisam melni) Kok- sarajs izvadīja savu bijušo valdnieku, kam dzīve šajā pilī ne vienmēr bijusi priecīga, gandrīz vienmēr bijusi nemīlīga, un tomēr še bija aizritējis ne jau īss laiciņš, bet gan viss mūžs. Ko viņš še pameta, no kā viņam bija žēl šķirties? Mirkli apstājies, Ulugbeks pārlaida acis milzīgajai pilij un visām apkārtējām celtnēm, pavērās uz torņiem, kas tiecās augšup pretim zvaigznēm. Raug, harēma malējā lodziņā atkal spīd uguntiņa. Klusi čalo strūklaka. No akmens cirstie gaismekļi ap baseinu samirkšķinās, to blāvā mirga tumsu pagalmā padara vēl dziļāku.

Kā tāla zvaigznīte spīguļoja lodziņš, aiz kura mita verdzene ar sērām un mīlīgām acīm. Ko niekus, kāpēc gan viņš nospriedis, ka aiz šī lodziņa mājo tieši viņa — tā saulīte, kas sildīja un apmirdzēja viņa sirds rudeni? Taču kārojās domāt, ka arī viņa neguļ. Varbūt lasa … Bet ja nu šo pašu brīdi pie viņas ir Abdullatīfs?!

Acīs sametās tumšs. Negaidot sirdī iedūra tāda sāpe, ka Ulugbekam vajadzēja atslieties pie sienas. Uzvarētāja tiesības ir nežēlīgas tiesības… Jāsmejas — kas viņam gan nāk prātā šādā brīdī? Vai tā ir greizsirdība? Vai ar tādām jutām viņš dodas ceļojumā uz svētajām vietām?

Namzinis godbijīgi noklepojās. Ulugbeks sāka iet uz vārtiem.

Viņus gaidīja četri kareivji — četri jātnieki, turēdami pavadā divus ceļam sagatavotus liekus zirgus. Pirms aiziešanas no Samarkandas Ulugbeks vēlējās vēl pabūt dižās pilsētas ielās un laukumos, ko viņš tā mīlēja, apmeklēt Timūra mauzoleju, lai godinātu vectēva un tēva piemiņu, taču jātnieki novietojās svētceļniekiem priekšā un aiz muguras, un tā nu iznāca, ka nevis svētceļnieki, bet gan kareivji izraudzījās ceļu: tūdaļ lejup uz Regis- tānu un tālāk uz izeju no pilsētas.

«Tēvs! Tu man piedosi, jo esmu tava nežēlīgā mazc1ēla; varā,» Ulugbeks domās noteica. Noskaitījis īsu lūgšanu, viņš ardievodamies pārlaida skatienu tumšzilā sēru krāsā krāsotajam mauzoleja kupolam un tad kāpa seglos.

Viņi jāja soļiem. Klusajās ielās viņus pavadīja pakavu klaudzoņa pa balto akmeņu bruģi. Augstām kleķa sētām apjoztie pagalmi un veikali, gar kuriem viņi jāja, palika mēmi. Bet bija taču rudens svētku laiks, kad pilsēta pa- iiisti līdz vēlai naktij nedevās pie miera, kad ļaužu pulki, piiecādamies par ražu, murdēja, dziedāja un klaigāja vai līdz rīta gaismai. Jā, nu pienākuši citi laiki — sūri, grūti un klusi laiki! Kapsēta, nevis pilsēta, nevis Samarkanda, kas prata strādāt un prata arī līksmot… Bet, klau, tur kādas skaņas tomēr iztraucē klusumu — ak vai, tie ir tikai dervīši, kuriem tā patīk kapsētas. Iepretim Ulugbeka medresei atrodas svētceļnieku mītne, kur dervīši apmetušies, no turienes tagad skan viņu «hū-hū».

Ulugbeks pievilka pavadu. Vai viņš drīkstēs kaut īsu brīdi ieiet savā medresē, atvadīties no tās, kaut vienam audzēknim uzlikt roku uz pleca?

— Nav atļauts apstāties! Uzšaujiet zirgam… pavēlniek!

Jā, šajā brīdī Ulugbeks saprata, kas viņš ir kļuvis. Nožēlojams trimdinieks, kas nedrīkst rīkoties pēc sava prāta, kam ne tikvien atņemta jebkāda vara, bet ko neaizstāv ne dieva, ne cilvēku likumi. Rupjš uzkliedziens būs vienīgais, ko viņš tagad dzirdēs. Un fādara būs tas, ko citi liks. Vienīgo mierinājumu tagad vārē? sniegt pacietība. Sajā brīdī viņam kļuva skaidrs, ka Registāns un medrese, audzēkņi un mācekļi, pat iespēja atnākt šurp un nodoties cildenām sarunām, gudrām pārdomām — ka tas viss ir pagājis uz laiku laikiem, ka tā vairs nebūs nekad. «Kāpēc, visuaugstais, kāpēc tu esi man laupījis šo nesavtīgo prieku, kāpēc tik nesaudzīgi sodījis savu vergu?»

Jātnieki neapstājās pat pie galvenās mošejas, kur ceļiniekiem pieklātos noskaitīt lūgšanu. Aiz muguras palika arī Šāhizindas kapenes … Viņi izjāja uz plata, akmeņiem bruģēta ceļa, kas veda uz «Laukuma dārzu». No šīs vietas, līdz dārzam neaizjājot, varēja iegriezties observatorijā. Taču priekšējie kareivji jau pirms šī pagrieziena aizjāja pa citu ceļu, šķērsoja Siābas upīti un devās kalnup. Ko tas nozīmē? Tātad viņu nelaidīs atvadīties pat no observatorijas? Nu nē, observatorijā viņš nokļūs gan, ja ne pirms ierašanās «Laukuma dārzā», tad pēc tam, viņš neaizjās no Māverānnahras, savu lolojumu neapmeklējis!

Pie «Laukuma dārza» vārtiem Ulugbeka pavadoņi viņu un Muhamedu nodeva četru citu bruņotu kareivju ziņā. Paņēmuši svētceļnieku zirgus, tie aicināja viņus uz «Četrdesmit kolonnu pili», kas atradās šī slavenā dārza vidū; arī pati pils bija visādi slavena, starp citu, arī ar to, ka visas četras sienas bija klātas ar Ķīnas podiņiem. No pils otrā stāva — vai nu Ulugbeks to varēja nezināt? — skatam kā uz delnas pavērās observatorija, šķērsojot dārzu un izejot no tā nevis pa galvenajiem vārtiem, bet gan pa īpašiem, sētā ierīkotiem mazajiem vārtiņiem, līdz observatorijai varēja nokļūt pavisam ātri.

Kuprains večuks — pils uzraugs, kas bija kalpojis jau Tirttūram, saņēma Ulugbeku ar pienācīgo godu, zemu klanīdamies. Tas taču neskaitāmas reizes bija Ulugbeku apkalpojis, un vai gan kurlmēmam vecim, kam bārda jau sniedzas līdz viduklim, ir kāda daļa par to, kas notiek starp pavēlniekiem un viņu bērniem, — pavēlnieki paliek pavēlnieki. Taču bijušais pavēlnieks Ulugbeks ar zīmēm parādīja, ka viņam vajadzīga tikai krūka ūdens, vairāk itin nekas; bijušais pavēlnieks Ulugbeks ne kāju necēla pils istabās, paņēmis lūgto krūku ar ūdeni, viņš aizgāja pašā nomaļākajā dārza nostūrī, nevienam nelicis nākt līdzi.

Pa pusei jau nobirušais, rudenīgais dārzs šalkoja klusi un vienmērīgi. Zemē vizmoja dzeltenās lapas. Laiku nezaudēdams, Ulugbeks, cenzdamies nečaukstināt nobirušās lapas, pa labi pazīstamo taciņu aši soļoja uz vārtiņiem, pa kuriem varēja iziet uz observatoriju.

Bet kas tur nāk no muguras?l Vai večuks? Ulugbeks strauji apcirtās: klusi kā bezmiesīgs eņģelis, kusls un smaidīgs viņam pakaļ lavījās Muhameds Hisravs!

—     Hadžī! Vai jūs esat mans biedrs svētceļojumā vai okšķeris?

—     Ai, piedodiet, piedodiet, esmu jūsu kalps … Allāhs ir mans liecinieks, man ne prātā nebija jūs uzmanīt… Bet jūs ejat uz observatoriju, un kuprainis sāk uztraukties. Viņš jūs meklē … viņš var sacelt kājās kareivjus …

Ulugbeks brītiņu saminstinājās, bet tad cieši sacīja, ka neatstāšot Samarkandu, neapmeklējis observatoriju un nekā neuzzinājis par Alī Kuščī, ar kuru viņam katrā ziņā vajagot parunāt.

—     Tad atļaujiet man aiziet pēc Alī Kuščī. Pacentīšos viņu atvest šurp. Citādi… sacelsies trauksme, jūs sāks meklēt.

—     Kāpēc tikai mani?

—     Viņiem jāzina, kur jūs esat un ko darāt. Bet kāda viņiem daļa par mani?

Ulugbeks nolēma palaisties uz šo kluso un, kā šķita, uzticamo cilvēku. Parādījis Muhamedam, kā no dārza «izkļūt līdz observatorijai, viņš pats atgriežas atpakaļ. Pašā laikā, jo kuprainais večuks uztraukts jau grasījās saukt kareivjus. Ulugbeku ieraudzījis, viņš, visādām zīmēm un mājieniem pauzdams jūsmīgu prieku, aicināja Ulugbeku iet pilī. Pils otrajā stāvā viņš bija sakārtojis istabu, tagad iededzināja tur sveces, izklāja segas un ienesa galdiņu ar cienastu — gaļu un augļiem.

Turēdams rokā pialu ar atdzisušu tēju, Ulugbeks ilgi nostāvēja terasē, raudzīdamies uz debesīm un uz dārzu. Virs tālajiem Urguta kalniem karājās mēness sirpis — salts kā ledus gabals. Rudenīgais dārzs mēnesnīcā izskatījās vēl sērdienīgāks. Tikai zvaigznes — burvīgās, aicinošās zvaigznes nebija izmainījušās. Pašā debesu vidū bija apgāzies Lielā Lāča kauss, zemāk izkaisījies Piena Ceļš, bet virs ledainā mēness kā kvēlojošas oglītes spīguļoja Plejādes. Atkal uzmācās ierastie prātojumi: jau četrdesmit gadu viņš ir minējis zvaigžņu mīklas un iedomājies, ka līdz ar to uzminēs arī dzīves mīklas, taču nē … tās viņš nebija uzminējis un tagad iet tālāk dzīves ceļu, būdams vientuļš trimdinieks, tirdīts un vārdzināts… Bet tāds liktenis jau nav tikai viņam vienam — bijušajam pavēlniekam. Cik daudz vienkāršu nabaga cilvēku netiek mūždien vārdzināti, tos moka valdnieki, tie cieš, varbūt ir cietuši arī viņa — Mīrzas Ulugbeka — pārestības tāpat, kā viņš tagad cieš sava dēla — varmākas — pārestības. Varbūt ciezdami tie lūdzās visuaugstā aizsardzību, lūdzās, lai allāhs atriebj viņa — Mīrzas Ulugbeka — vainas dēļ lietās asaras.

Vai tad tiešām ir tā, kā sacījuši dzejnieki: kam pieder vara, tam pietrūkst sirdsapziņas un taisnīguma? Valdīt pār sev līdzīgiem, varmācīgi tos pakļaut ir riebīgi, necilvēcīgi, tā var rīkoties tikai prāta aptumsumā. Tāda rīcība ir sodāma, jā gan, un tā tiek sodīta kaut. vai tādējādi, ka arī valdnieki ir nīcīgi, ka iespēja valdīt ir pārejoša parādība, pie kuras nevar pierast, ja vien sirdsapziņa nav iesnaudusies. Vai tiešām cilvēks var saprast bāros un vajātos un just tiem līdzi tikai tad, kad pats ir kļuvis bārs un vajāts?

Ulugbeks ar varu aizgaiņāja šīs grūtās domas.

Nenovērsdamies viņš lūkojās zaru vijuma rēnajā, pelēcīgajā tukšumā, pūlēdamies aiz tā saskatīt observatorijas ēkas apveidus. Atmiņā nāca sensenas dienas: abi ar savu skolotāju Kazīzadi Rumī viņi staigā pa šī dārza takām, apspriezdami ik sīkumu nākamajā dižajā celtnē, brīžiem pat pietupdamies, lai uzskatāmības labad kaut ko uzzīmētu tepat taciņas sarkanajās smiltīs.

Siltāk tapa ap sirdi, šādas atmiņas pārcilājot.

Te uzreiz acu priekšā iznira arī cita aina: jauns, spēcīgs un tikpat iekarsīgs un patvaļīgs kā visi Timūra pēcnācēji, viņš, Māverānnahras sultāns, viņš, mācīts vīrs, ar pletni sit vecu celtnieku, soda netaisni, ļauni, nežēlīgi … kaut sodīt vajadzēja nevis to, kas viņam bija pateicis taisnību par vienkāršo celtnieku bēdu dzīvi, bet gan tos, kuri celtniekus ēdināja ar sapuvušu pārtiku, droši vien gādādami paši par savu kabatu … Cik ļaužu — tādu pašu kā tas vecais vīrs — bija sadzīti šurp pie pakalna, kādas mokas tiem vajadzēja izciest?!

Kauns par savu netaisnīgumu, kas tagad vairs nav par labu vēršams, saplūda ar mokpilno apziņu, ka dzīves ceļš tuvojas beigām, un nožēlas vilnis aizskaloja līdzjūtību pret sevi pašu.

No smagajām domām Ulugbeku iztraucēja Muhameds Hisravs. Viņš bija atvedis Kalandaru. Abi bija ielavījušies caur dārzu, kareivjiem nemanot, jo tie gandrīz visi gulēja. Kaut kur kādā pils telpā gulēja arī kup- rainis pils uzraugs.

—     Esiet sveicināts, pavēlniek un skolotāj!

«Skolotāj! Viņš mani sauc par skolotāju? Kas tad šis

dervīšs pats ir?» Stāvēdams istabas durvīs, Ulugbeks cieši raudzījās atnācējā, un atmiņa tūdaļ pat pasacīja atbildi.

—     Kalandars Karnakī?

—     O, pazināt gan, skolotāj! Pat šajās skrandās ģērbušos pazināt…

Viesi vēl joprojām istabā neaicinādams, Ulugbeks vaicāja:

—     Tu pameti medresi un kļuvi par dervīšu, vai ne? Bet kā tad tu tādā gadījumā nokļuvi observatorijā un ko tur darīji?

Kalandars pasmīnēja.

—     Okšķerēju, skolotāj!

—     Nedzen jokus, dervīš, nerunā mīklās!

—     Nē, skolotāj, tie nemaz nav joki. — Kalandars pagrozīja taisnāk savu mici. — Šeihs Nizāmitdīns Homušs mani iecēla par okšķeri. Lai bez viņa ziņas no atkritēja Ulugbeka observatorijas neizzagtu «ķecerīgās» grāmatas, ko sarakstījuši citi tādi paši atkritēji… Un vēl man bija pavēlēts izdibināt, kur ir emīra Timūra zelts un kas to atdevis mavlānam Alī Kuščī, lai tas paveiktu dievam pretīgu darbu …

—     Vēlreiz saku: nedzen ar mani jokus, dervīš! … Ja bīda ir bijusi pavēle un tu esi to uzklausījis, lai izpildītu, kāpēc tad atnāci pie bijušā sultāna? Kāds ir tavs mērķis?

Kalandars brīdi cieta klusu, tad atbildēja nopietni un skumji:

—     Mans mērķis ir … darīt labu zinību vīriem, cik mani spēki ļauj.

Ulugbeks nesaklausīja balss noskaņu, kādā šie vārdi bija runāti.

—     Joprojām zobojies, vai ne? … Cilvēks pametis zinību templi, kļuvis savējais tumsoņu un zinātnes vajātāju pulkā, bet tagad iegribējis darīt labu zinību vīriem? Kā tev tas ienācis prātā, dervīš, un kā lai es noticu tādai pārvērtībai.

… Viņi ilgi runājās tonakt. Ne jau uzreiz Ulugbeks izprata Kalandara sirdi, bet, kad bija noticējis, ka dervīšs runā taisnību, ka no skaidras sirds atzīst savu kļūdīšanos, kad bija uzzinājis, cik daudz Kalandars palīdzējis Alī Kuščī, tad Ulugbeks pateicās allāham. «Raug, skaidra sirds zem netīra ubaga tērpa,» Ulugbeks domāja. «Lūk, kā ir jākalpo patiesībai un visam labajam. Līdz ar to laikam arī zinātnei. Jo reiz prātniekam Abūbakiram Tā- hiram Abharī vaicāja, kas ir patiesība, un viņš atbildēja: «Zinātne.» — «Un kas ir zinātne?» viņam vaicāja atkal. Un viņš atbildēja: «Patiesība…» Bet es vēl piebilstu: «Un labestība…»

Ar Kalandaru runājoties, Ulugbeks atcerējās arī taisnprātīgā un uzticamā Bobo Huseina padomu — celt kājās pilsētas iedzīvotājus, amatniekus, vienkāršos cilvēkus. Ulugbeks toreiz neuzklausīja padomu, necēla kājās «zemos ļaudis», bet tie varbūt būtu bijuši viņa glābēji, tajos mājo sirds skaidrība un labestīgs spēks… Taču — kas noticis, noticis. Jādomā par rītdienu, nevis par vakarējo.

Klausīdamies Kalandara stāstījumā, Ulugbeks noprata, ka vieta, kurp Alī Kuščī slepeni aizvedis sešpadsmit kastes ar grāmatām, nav zināma nevienam citam kā tikai pašam Alī Kuščī. Bet Ulugbekam taču vajag zināt, kur tā ir!

—     Es tikšos ar mavlānu, — Kalandars sacīja, — pateikšu viņam jūsu vēlēšanos, un mēs jūs ceļā panāksim, skolotāj.

—      Nē, Kalandar. Alī Kuščī lai paslēpjas. Viņu meklēs, viņam dzīs pēdas.

—     Tad es pavēstīšu jums. Izgudrošu, kā to izdarīt…

«Ak, visuaugstais, ak, dzīve! Raug nu, cik krasi tu pagriez notikumu gaitu! Visu pamests un vientuļš šis skaidrais jauneklis reiz, kad viņam grūti klājās, atnāca pie manis, tagad viņa sirds ir atsaukusies manai nemiera plosītajai sirdij, viņa sāpe saplūdusi ar manējo… Paldies, paldies!»

—      Paldies tev, Kalandar… Un piedod man. Piedod, ko esmu tavā priekšā vainīgs… Ak, es nespēju tavu dzimto pilsētu glābt no hana Baraka. .. Nespēju nosargāt tavu iemīļoto. — Vienu mirkli Ulugbeka atmiņā pavīdēja dēla harēma verdzene Huršīda, viņas vaļējie, garie mati, kas sniedzās vai līdz grīdai, sērais, aizkustinošais, nevarīgais daiļums. — Daudz grūtuma tev ir bijis jāizcieš, es uzkrauju tev vēl jaunu. Nezinu, vai pats varēšu tev kādreiz par to atdarīt, — Ulugbeks uzlika rokas Kalandaram uz pleciem, — bet lai visuaugstais tevi atalgo par skaidro sirdi, par uzticību … mans dēls …

14

Ap dienasvidu Alī Kuščī atgriezās Samarkandā. Mavlānas papēžu skubināts, ēzelis mundri tecēja uz priekšu, bet tā biedrs, kurā tagad jāja Mīrams Čalabī, vezdams līdzi kamieļus, nedaudz bija atpalicis,

Kalandars skolotāju un tā audzēkni sagaidīja turpat, kur aizvakar bija no tiem šķīries, — Kuhaka kalna pakājē.

Pēc atvadīšanās no Ulugbeka dervīšs visu šo laiku bija staigājis apkārt saviļņots. Sultāna asaras, viņa rokas uz Kalandara pleciem — tas viss bija satricinājis bijušo bargo karavīru un arī bijušo dervīšu, jo viņš vairs nedomāja un nesprieda kā dervīšs, kaut valkāja vēl to pašu apģērbu. Kalandars bija nozvērējies izpildīt, pavēlnieka un skolotāja pēdējo vēlēšanos, lai tas maksā ko maksādams.

No «Laukuma dārza» pārnācis atpakaļ savā novērošanas punktā pie observatorijas, Kalandars labu laiku gaidīja, vai tuvumā neuzradīsies kāds šaubīgs cilvēks. Pārliecinājies, ka visapkārt valda miers un klusums, viņš paņēma kuli, uzmanīgi nokāpa lejā un pa gravu gar iz- fcimišā strauta gultni aizgāja līdz vietai, kur bija norunāta nolikšanās ar Alī Kuščī.

ilija pats nakts vidus, un tomēr Kalandars netālu no likšanās vietas negaidot uzdūrās diviem zirgu ganiem. Viens jauns, otrs padzīvojis, viņi abi sēdēja pie ugunskura, par kaut ko spriezdami, laiku pa laikam iemezdami ugunī sausus zarus. Dervīšu ar kuli plecā viņi saņēma godbijīgi, pacienāja ar kumisu un aukstu gaļu. Bet Kalandars likās nemaz nesajūtam ne dzēriena, ne ēdiena garšu; viņš nemierīgi lēca kājās, aizgāja teikdamies apskatīt zirgus, ko gani bija palaiduši zālē tepat netālu), nāca atkal atpakaļ. Uz rīta pusi viņš uzkāpa Kuhaka kalnā, kas nebija nekāds augstais, un caur zilganās miglas pinkuļaino aizkaru ieraudzīja nelielu karavānu; tad viņš zirgu ganiem, kas brīnījās par nerimtīgo staigāšanu, atzinās, ka esot te ieradies uz tikšanos, un palūdza zirgu. Padzīvojušais gans atļāva ņemt aidinieku.

Alī Kuščī un Mīrams Čalabī sastapa Kalandaru saviļņotu un drusku aizelsušos.

—     Kas noticis, Kalandar? — mavlāna satrūkās.

—     Lai slavēts allāhs! Viss ir mierīgi, skolotāj.

Steidzīgi un juceklīgi Kalandars pastāstīja par vakarējo redzēšanos ar Ulugbeku, par pavēlnieka vēlēšanos uzzināt, kur noslēptas grāmatas. Līdz galam nenoklausījies, Alī Kuščī vaicāja:

—     Pa kādu ceļu pavēlnieks aizjāja?

—     Pa Ķešas ceļu …

—     Dod man savu zirgu! — mavlāna piepeši pavēlēja.

—     Bet… tas nav mans … un Mīrza Ulugbeks tak sacīja, ka jums esot jāpaslēpjas … Pats jau arī redzēju, ka emīrs Sultāns Džāndars jūs meklē …

—     Saku tev — dod zirgu, vai arī es iešu kājām!

—      Bet skolotāj …

—     Tu teici: skolotāj. Saproti, ka arī es gribu vēl redzēt savu skolotāju, neliec man šķēršļus ceļā, dēls. Nekad sev nepiedošu, ja nebūšu no viņa atvadījies… Dod zirgu, Kalandar!

Kalandars vairs ilgāk negudroja, viņu atkal bija pārņēmušas alkas darboties nevilcinoties.

—     Tad jāsim abi. Nevaru jūs atstāt vienu. Pavēlnieks uzdeva man sargāt jūs, mavlān.

Kalandars ķīlai par diviem zirgiem atstāja ganiem kamieļus. No jaunā gana viņš aizņēmās virssvārku un cepuri, abi apģērba gabali viņam bija tieši laikā. Ne mirkli vairs nelaizdami vējā, bijušais dervīšs un zinību vīrs devās ce]ā, uz observatoriju aizsūtījuši Mīramu vienu pašu.

Saule jau bija pakāpusies platānas galotnē un karsēja tā, kā rudenī nemaz nepienāktos — it kā daba, nabaga cilvēkus žēlodama, būtu tā izrīkojusi. Debesu augstumos skaņi dziedāja cīruļi. Taču liegie, baltie tīmekļi, kas lidinājās īsti tomēr neiesilušajā, dzidrajā gaisā, atgādināja, ka pavasaris ir tālu un arī vasara jau pagājusi.

Alī Kuščī un Kalandars auļoja pa stepi, turēdamies nomaļus no parastā ceļa. Vajadzēja apmest līkumu ap Samarkandu, tās tuvums tomēr bija nomanāms. Stepe nebija tukša: vienādvien ceļā pagadījās gani un ganeļi, kas laiski snauduļoja kāda paugura ēnā; zeltotajās birzīs ņirbuļoja meiču un sievu puķotie galvas lakatiņi, vējš atnesa viņu balsis, bērnu klaigas un brēku. Kad ceļavīri iejāja ieplakā, milzīgā pilsēta ar augsto mūri visapkārt pazuda no acīm. bet, kolīdz viņi uzjāja pakalnē, pilsēta atkal rēgojās priekšā, vēlāk, viņiem liecot ap Samarkandu loku, tā palika iesāņus; no augstāka uzkalna viņi apstājušies varētu pat ieskatīties kādā pagalmā, kas iztālēm atgādināja vara bļodu, bet mošeju, medrešu un mauzoleju kupolu mirga ceļiniekus pavadīja ilgi, ilgi.

Skatoties uz pakalniem, kas snauda kā paēduši jēri, uz dārziem, kas sildījās saulē, cilvēks ne iedomāties nespētu, kādas vētras, kādi viesuļi ārdās šajā zemē, kura likās dzīvojam tik rāmu dzīvi… Taču patiesībā ļaudis nebūt nedzīvo rāmi, viņi ienīst un vajā cits citu. Ar Ulugbeku — ar pavēlnieku un skolotāju — arī ir izrīkojušies netaisnīgi, bez kauna, bez goda. Jā, Alī Kuščī to bija nojautis jau tonakt, kad skolotājs viņu tik negaidīti bija ataicinājis uz Koksaraju. Bet, ka viņam — zinātniekam, astronomam — neļaus pat. tuvoties observatorijai, ko pats nodibinājis, ka viņš tiks izdzīts no savas paša zemes — tādu likteni Alī Kuščī gan nebija paredzējis. Ja tā ir noticis ar pavēlnieku, kura priekšā cilvēki krita uz vaiga, tad kas gan sagaida Alī Kuščī? Ar viņu jau neviens ne tik neies ceremonēties.

Juzdams, ka sirdi sagrābj senās, ledainās bailes, Alī Kuščī noskaitās, nolamāja sevi par gļēvuli un nikni piecirta piešus. Skolotājs pat bezdibeņa malā nebija aizmirsis savu mācekli. «Pavēlējis mani sargāt kā tādu lielu vīru, kam pienākas miesassargi. Pieteicis, lai nepūlos viņu sastapt, bet es nespēju..,' nespēju palikt mierā, nedzirdējis jūsu pēdējos atvadu vārdus, skolotāj … Nē, nē, Alī

K ufia nav tik zemisks un nepateicīgs, nav no tiem, kas 1: ļ t • v i mūk krūmos, redzēdami zobenu paceļamies pār savu galvu.»

Taisni pāri stepei, cauri birzīm, pa nopļautām rugai- iiein, pāri pakalniem jātnieki izaujoja uz Ķešas ceja. Tomēr arī tagad viņi jāja tālāk blakus šim ceļam pa nokal- uein un laukiem. Te pretī, te garām pa ceļu traucās karavīri, un tad viņi aiz piesardzības nolēca no zirgiem un c entās palikt nepamanīti.

Kad saule sāka slīdēt uz vakariem, viņi pajāja garām Dimiškiem, un te Kalandara asās acis priekšā uz ceļa pamanīja četrus jātniekus: kā rādījās, tad tie no Dimiškiem bija izjājuši nedaudz agrāk un kustējās uz priekšu gauži lēnām, it kā negribīgi,

—     Apstājieties, mavlān, tur ir kareivji! .., Paskatīsies atpakaļ, ieraudzīs mūs, palaidīs aulos un noķers. Mums zirgi piekusuši. Vai paslēpsimies?

Patiešām — priekšējie jātnieki apstājās, atskatījās, un divi pagriezās atpakaļ.

—     Vai nedosimies lejup ieplakā? — Kalandars ierunājās kā jautādams. Bet Alī Kuščī uzreiz iesaucās:

—     Skolotājs!

Pēc vējā plīvojošā gaišpelēkās čalmas gala viņš bija pazinis priekšējo jātnieku. Tas piepeši paskubināja zirgu, triekdams to straujos aujos. Arī Alī Kuščī savējam iecirta piešus sānos un traucās pretim.

—     Ak, mans dēls, dārgais … O, allāh, pateicos tev par šo prieku — par tikšanos ar manu dēlu, — Ulugbeks pūlējās runāt mierīgi kā allaž, taču balss trīcēja un skropstās mirgoja asaras.

Alī Kuščī pieglauda seju pie skolotāja sejas.

—     Skolotāj, kā es priecājos, kā priecājos …

Pa šo laiku, kas bija aizritējis kopš viņu nakts tikšanās Koksarajā, Ulugbeks bija tapis krietni vien gurdāks. Alī Kuščī šķita, ka skolotāja sejā uzradies daudz jaunu grumbu — dziju, gauži dziju grumbu, bet svētceļnieka tērps Ulugbeku darīja vēl vecāku. Tikai acis palikušas tādas pašas: bezdibenīgi dziļas, vērīgas, pilnas sāpju, kas aizkustināja otra cilvēka sirdi, pilnas pazīstamā, tēvišķā siltuma, kas skolotājam piesaistīja pat aukstas sirds cilvēkus.

Saprazdams, ko izjūt abi šie vīri, Kalandars paņēma zirgus pie pavadas un aizgāja pie Muhameda Hisrava, kas kopā ar pavadoņiem bija apstājies gabalu tālāk.

Ulugbeks it kā samulsis noslaucīja asaras čalmas galā un jautāja:

—     Kā tad ar grāmatām? …

Alī Kuščī īsi pastāstīja, kur grāmatas paslēptas.

—            Pūķu alā? — Ulugbeka seja atplauka. — Atceros, atceros. Bet kas vēl zina vietu, kur paslēptas mūsu grāmatas? — Ulugbeks apvaicājās, uzsvērdams vārdu «mūsu»,

—           Mans audzēknis Mīrams Čalabī, un tagad noslēpumu vajadzēs atklāt arī Kalandaram Karnakī.

Mirkli klusējis, skolotājs ieprasījās:

—     Vai mavlāna Muhitdīns arī kaut kā palīdzēja?

Alī Kuščī taisījās pastāstīt taisnību par nepateicīgo, gļēvo mācekli, taču tad apdomājās, ka nav vērts nedz lieku reizi sarūgtināt Ulugbeku, nedz nomelnot Muhit- dīnu, kaut arī viņš to ir pelnījis — divdesmit gadu viņi tomēr aizvadījuši vienā medresē.

—     Palīdzēja jau … drusciņ …

Iekodis zobos ūsu galiņu, Ulugbeks saprazdams pameta ar galvu.

Atvadu brīdis bija īss, taču grūts. Sirds bija smaga. Ikkuram gribējās, kaut spētu otram iedvest cerību, bet kāda tā varētu būt un kur to lai meklē?

—            Mans dēls Alī! Es šķiros no tevis, šķiros no mīļotās zemes… Tu esi mans atbalsts, es pateicos allāham par to žēlastību, ko viņš dāvājis, šajās nebaltajās dienās man sūtīdams tevi… Saudzē sevi, nerādies acīs okšķeriem un bendēm… Dievs to zina, vai vēl kādreiz redzēšu mūsu zemi. .. Bet, ja piepildīsies manas cerības … ja es … strādāšu Kairas vai Bagdādes medresē… ja varēšu atkal nodoties zinātnei… tad grāmatas, ko tu paglābi… ja es neieradīšos pēc tām un tu tās neatvedīsi man … tad varbūt atsūtīšu pie tevis cilvēku, uzticamu cilvēku … Gaidi. Lai visuaugstais tevi sarga, mans dēls!

—     Bet zelts, skolotāj?

—            Nerunā par zeltu… Lai visuaugstais tevi sarga, Alī, lai sarga ,.

15

It kā pirtī krietni atspirdzinājies, pēc tikšanās ar Alī Kuščī kļuvis viegls un vingrs, un atkal pašpaļāvīgs, Ulugbeks auļoja pa ceļu uz Kešu… Kam ir šādi skolnieki,

UtH d/.ivi nav vis velti dzīvojis, un neziņā neaizies nedz (Viidesmit gadu ilgās pūles, kas veltītas garīgo vērtību l i.i: iuii, nedz paša radītais.

liet šāds noskaņojums ilgi neturējās, tā jau tagad bieži gadījās. Galvā atkal līda domas par visa esošā iznīcīgumu, taču visbiežāk uzmācās grūta un, ak, visai ticama atziņa, ka visu, ko acis skata, tās skata tagad pēdējo reizi: gan šos domīgos laukus, pār kuriem lidinās rudenīgi zīda tīmekļi, gan atkailinātos dārzus un dzelteniem nobirušo lapu tepiķiem klāto zemi, gan rūsenās, vērmelēm un līgām noaugušās pakalnes, gan tālos kalnus, kas aizsegušies ar bālganu dūmaku. Sirdi vairs nepildīja pateicības jūtas, tagad tajā skanēja pazemīga lūgšana, lai visuaugstais dod viņam pacietību un spēku.

Uzjājis kādā no pakalniem, pār kuriem vijās ceļš, Ulugbeks atskatījies ieraudzīja divus vēja ātrumā auļojošus karavīrus; pirmais, spriežot pēc bruņucepures rotājuma, bija jesauls, tas vicināja šķēpu un, kā likās, kaut ko kliedza, lai Ulugbeks viņu pamanītu un apstātos; bet priekšā uz paugura, zemāka par to, kura galā Ulugbeks bija apturējis zirgu, rēgojās vēl kāda jātnieka stāvs — vai tas bija karavīrs, to no šejienes nevarēja saskatīt, jātnieks stāvēja, seju pagriezis uz to pusi, kurp devās svētceļnieki. «Izskatās pēc lamatām,» Ulugbeks nodomāja, sirds notrīcēja nemierīgā jausmā un tad iesmeldzās tikpat sāpīgi kā tobrīd, kad viņš pameta pili. Nokrist viņam neļāva visiem spēkiem savilktā pavada.

Sāpe pārgāja tikpat ātri, kā uznākusi, taču nenovēršamas nelaimes nojauta no Ulugbeka neatstājās.

Karavīri pieauļoja klāt. Jesauls, vīrs ar šaurām mongoļa acīm, uz vietas apstādināja savu karabairu sugas kara zirgu, piespieda roku pie krūtīm un, seglos sēdēdams, palocījās. Otrs kā iedīdīts atkārtoja viņa kustības.

—    Lai jūsu izraudzītais ceļš ir laimīgs, pavēlniek… Lai allāhs dāvā jums mūžīgu dzīvi!

Jesaula lūpas smaidīja liekulīgi, viņa acīs Ulugbeks saskatīja ir saltumu, ir izsmieklu, kas nepavisam nesaderējās ar godbijīgi puķainajiem vārdiem. Ulugbeks izlikās sveicienu uzņemam nopietni.

—     Lai allāhs jūs uzklausa, dēli… Ko vēl teiksiet? Vai tālab auļojāt no Samarkandas šurp, lai novēlētu man veiksmi svētceļojumā?

Jesauls atkal palocījās.

—     Vēl es atnesu jums sveicienu no visugaišā prinča, jūsu augsti godājamā dēla, kas lūdzas par savu tēvu un viņa labklājību,

—     Un ko tad viņš lika man pasacīt?

—     Mūsu valdnieks pavēlēja pavadīt jūs ar godu, kāds pienākas tik dižam un slavenam vīram.

Ulugbeks saslējies paskatījās jesaulam taisni acīs.

—     Muhameds Taragajs nedodas uz svēto Meku, lai pēc tam atkal sēstos tronī, un tāpēc gods, ko parāda sultānam, tagad viņam nav vajadzīgs… Ja tālab vien esi auļojis, tad griezies atpakaļ un atstāsti princim, ko esmu teicis 1

Jesaula seja pauda bezgalīgu sajūsmu un reizē nožēlu, ka nav iespējams izpildīt vēlēšanos, ko izteicis tāds cienījams cilvēks, kāds ir viņa sarunas biedrs.

—     L.ai slavēta jūsu pieticība, jūsu pazemīgais kalps ir sajūsmināts… Bet mūsu visugaišais pavēlnieks, jūsu dēls un troņmantnieks, pieteica mums jo stingri: neklājas, ka gudrs un dižciltīgs vīrs atstāj Māverānnahru tāpat kā jebkurš ubags. Valdnieks dāvā jums pārtiku un apģērbu, un veselu karavānu, kurā ir trīs kamieļi, tie ieradīsies še rītausmā… Bet pagaidām mēs laipni lūdzam jūs atpūsties un nakti pārlaist, paraug, tajā ciemā, — un jesauls, pletni saujā iežmiedzis, ar kātu pabikstīja uz to pusi, kur pa kreisi no ceļa ieplakā starp pauguriem bija redzams mazs ciems.

Uz aicinājumu neatbildēdams, Ulugbeks par jaunu sāka vērot jātnieku, kas nekustīgi rēgojās priekšā; stāvs rādījās tāds kā pazīstams, taču jātnieks atradās pārāk tālu, lai varētu skaidri atšķirt,

—     Vai tas nav emīrs Džāndars?

—     Emīrs Džāndars? — jesauls pārvaicāja, atkal nelabi pasmīnēdams. — Ko gan emīrs viens pats lai darītu uz tukša karavānu ceļa? — Jesauls pagrieza zirgu uz ciemu, kur bija paredzēts pārgulēt.

«Uz jautājumu neatbildēja, visa šķebīgā laipnība uzreiz bija vējā… Ko gan Abdullatīfam vēl ievajadzējies no manis?»

Ulugbeks lēni jāja pakaļ jesaulam. Acu priekšā stāvēja tālie kalni. Atkal viņš sāka domāt par to, ka nāve ir neizbēgama, ka tā ir tuvu, taču tagad šī doma sniedza mierinājumu. «Kam drebi, Muhamed Taragaj? Vai baidies zaudēt galvu? Vai tā ir daudz vērta tagad, kad tev nav ne troņa, ne sabuļu cepures, ne sultāna cieņas zīmju, kas tevi atšķīra no citiem cilvēkiem?… Vai tu pats nesacīji, ka labāk ir tūliņ mirt tepat dzimtajā zemē nekā vēlāk svešumā?

Ulugbeks pēc paraduma zobojās par sevi, par savām bailēm, tomēr tuvā gala nojausma auga augumā, un tikai pašā ciemā, kad viņš ieraudzīja pār sētām ceļamies rēnus, zilganus dūmus, sadzirdēja no ganībām pārnākušo aitu un govju blēšanu un māvienus, bērnu raudas, vīriešu klaigāšanu, kad saoda tikko ceptas maizes smaržu, viņa sirds kļuva kaut cik mierīgāka.

«Kas būs, tas būs,» viņš nosprieda. «Jāpaēd un krietni jāizguļas pirms rītdienas tālā ceļa, ja vien allāhs būs vēlējis to uzsākt.»

Ulugbeks, hadžī Hisravs un karavīri — visi apmetās pirmajā mājā pašā ciema nomalē. Kā likās, tad mājas iemītnieki bija no tās padzīti, jo ne istabās, ne sētā neviena nemanīja. Ulugbeka mantas tika ienestas mājā, pēc tam kaut kur aizveda arī viņu zirgus. Paši karavīri nolēma pārnakšņot sētā.

Gribēdams nomierināties, Ulugbeks sāka rīkoties, lai noktsguļa būtu omulīgāka: seglu somas ienesa tālāk istabā, nišā iededzināja gaismekli. Abi ar I-Iisravu viņi iekūra uguni īpaši šai vajadzībai ierīkotā vietā; ugunij noderēja no āra ienestie žagari.

Pienāca vakara lūgšanas laiks — brīdis pirms saulrieta. Ulugbeks grasījās iet ārā, lai sētā izdarītu apmazgāšanos

Piepeši terasē spalgi un skaņi nodārdēja durvis. Pēc mirkļa pavērās istabas durvis un uz sliekšņa parādījās melnā virssvārkā ģērbies milzis ar turkmēņu trejstūraino cepuri galvā. «Saīds Abāss! » Piepeši atcerējies, Ulugbeks atlēca pie sienas.

—     A-ā, redz, kur tu esi! — melnais milzis iesaucās un kā maitu putns metās Ulugbekam klāt.

Sākumā Ulugbeks, izmanījies un visus spēkus saņēmis, Snīdu Abāsu atgrūda nost, bet tas uzklupa viņam par jaunu, raudzīdams sagrābt aiz rīkles. Atkal vērās durvis.

—     Palīgā!

Jesauls ar mongoļa acīm nenāca vis sultānam palīgā; ar kājas spērienu tas notrieca Ulugbeku zemē, un abi ar Saīdu Abāsu uzmetās viņam virsū. «Kur ir hadžī? Ko grib šie necilvēki?» Ulugbeks vēl paguva nodomāt.

Bet hadžī gulēja kaktā, zem virssvārkā palīdis, čokurā sarāvies.

Kaut kur zem sirds senā sāpe iedūra tā, ka Ulugbeks gandrīz zaudēja samaņu. Viņam atlauza rokas uz muguras un, kājām spārdīdami, izrāva no istabas. «Kā upur- jēru… Kur tu esi, Alī? Kāpēc Jāvu tev aiziet?» Sāpes nemitīgi pieņēmās spēkā, miesa vairs nesajuta sitienus, iekšā viss sāpēja, sirds sāpēja.

Pagalmā nosvieduši zemē, kādu brīdi viņu atstāja mierā.

Sai īsajā brīdī viņš saklausīja pakavu dunu (kāds iejāja pagalmā) un pēkšņi kā sapnī ieraudzīja bezdibenīgas debesis un zvaigznes ātri skrejošu, melnu padebešu spraugās. Un vēl acu priekšā bija bezgalplaša stepe, bija silts vakars stepē, vectēvs, kas piekliboja ar kreiso kāju. Un vēl bija Saraimulkhānuma, viņas baltie, maigie, gredzenotie pirksti un balss, mīlīga kā strauta balss: «Ja negribi gulēt, kumelēn, tad papriecājies par zvaigznēm. Tie ir žēlsirdīgie eņģeļi, kas lidinās debesīs un slavina radītāju. Papriecājies, kumelēn, papriecājies …»

Aiz sāpēm zobus sakodis, Ulugbeks mēģināja skaitīt lūgšanu, taču domas juka. Viņš pavēra acis, un pēdējais, ko viņš dzīvē ieraudzīja, bija Saīds Abāss, kas mežonīgā atvēzienā bija pacēlis līku zobenu pār viņu — pusdzīvu, pusmirušu jau.

Pēdējā Ulugbeka doma, kas paguva vēl atplaiksnīt, bija: «Par ko, radītāj?»

Un vēl: «Ardievu, Alī, dēls ,..»

OTRĀ DAĻA

1

Mavlānu Muhitdlnu māca smagas, neizprotamas un tāpēc jo baigas jausmas.

Pēc pēdējās vakara lūgšanas viņš taisījās atgīdties. Bet klaudzināšana pie durvīm izcēla viņu no guļvietas. Steigā uzrāvis drēbes, Muhitdīns ar sveci rokā gāja atvērt. Aiz bailēm gluži stīvs, viņš atšāva bultu: aiz durvīm stāvēja tēvs Hodža Salāhitdīns. Arī viņš turēja rokā sveci, taču apģērbies bija pavisam citādi nekā dēls: virs smailgalu tibetejas aptīta balta čalma, mugurā zeltu austs halāts, it kā juvelieris būtu saposies kādām svinībām. Tikai izskatījās gan Hodža Salāhitdīns nevis rāmi svinīgs kā allaž, bet gan tāds, it kā uz ugunsgrēku skriedams. Viņš nopūta sveci, žigli iegāja istabā un, neapsēzdamies goda vietā, tāpat kājās stāvēdams, pamāja dēlam, lai aizdara durvis. Mavlāna aizkabināja ķēdīti un klusēdams pavērās tēvā. Salāhitdlna dzēlīgais skatiens pavēlēja nākt tuvāk, un Muhitdīns sajuta pārskrienam saltus drebuļus.

—     Tavs mīļotais skolotājs… Mīrza Ulugbeks, Sāhruha dēls, ir pametis šo nīcīgo pasauli, — juvelieris nočukstēja skaidri un nozīmīgi.

Sudraba svečturis bez trokšņa nokrita uz plānā zīda tepiķa: mavlānam Muhitdīnam bija pietrūcis spēka to noturēt. Tēvs aši pieliecās, saķēra degošo sveci un pacēla pie dēla bālās sejas.

—     Vai saprati, ko sacīju?

—     Kad tas noticis? — mavlāna vaicāja tāpat čukstus.

—     Vakarnakt… Viņam nocirtuši galvu!

—     Kas nocirtis?

—     Kas?! — Hodža Salāhitdīns dzēlīgi nosmējās. — Kam bija spēks to izdarīt, tas izdarīja.,. Viņa paša atvase — princis Abdullatīfs!

—     Ak, žēlīgais allāh!

—      Nu tik gaidi, sāksies slaktiņš! — juvelieris runāja pārliecināti, vairs neklusinādams balsi. It kā gribēdams dēlu nobiedēt vēl vairāk. — Es tev saku: visi bijušā valdītāja radinieki, visi tuvīnie ļaudis, visi viņa nešķīstie skolotāji un mācekļi, visi, visi tagad dabūs just uzvarējušā prinča dusmas, visus viņš sodīs, iesēdinās cietumā, aiztrieks trimdā!

—     Par ko tad, tēv?

—      «Par ko tad?» — Hodža Salāhitdīns pārmēdīja dēla biklo čukstu. — Jūs taču esat mācīts vīrs, o, mavlān, un tomēr neaptverat, par ko? Vai gan kādreiz ir bijis citādi? Vecais halāts neder jauna valdnieka plecam. Un kam viņam tas vajadzīgs?… Daudzus, daudzus princis sodīs, dažam labam tiks arī galva nocirsta tāpat kā nelaiķim Mīrzam Ulugbekam.

Mavlāna Muhitdīns vairs lāgā neturējās uz kājām, nebijis šeit tēva, kas joprojām vēl nedz pats sēdās, nedz aicināja dēlu apsēsties, mavlāna iekristu guļvietā un iebāztu galvu spilvenos, lai neredzētu nekā, lai nedzirdētu runājam par tādām šausmām!

Mavlāna aizvēra acis un, rokām seju aizklājis, sāka čukstus skaitīt lūgšanu.

Juvelieris Salāhitdīns mazdrusciņ atvilga.

—     Tūkstoškārt pateicos allāham, ka viņš man deva tādu prātu un es nepārtraucu sakarus ar šeihu Nizāmit- dīnu Homušu. Šeihs ir bijis un joprojām ir mans garīgais tēvs. Būtu arī es tāpat kā tu noticējis… tam bezdievīgajam sultānam … nezinu, kas mūs tagad glābtu … Tūdaļ pat… jā, jā, kaut arī nakts nāk virsū, tūdaļ pat dodos pie visugodājamā šeiha. Ceru, ka viņš aicinās ari tevi. Un tu iesi! Un metīsies pie viņa kājām, lūgdamies grēku piedošanu. Tu raudāsi un nožēlosi savus pārkāpumus, tu sacīsi, ka sātans novedis tevi no ceļa. Un ka tu ceri uz allāha žēlsirdību! .Vai saprati, ko sacīju?… Nestāvi kā stabs, atbildi!

—     Sapratu, godājamo tēv…

—     Un vēl tu teiksi, ka sen jau esi atsacījies no pasaulīgām lietām, no zinātnes nodarbībām, no nīcīgās pasaules… slepeni, savā sirdī, tikai baidījies atzīties ķecerīgajam sultānam…

—     Godājamo tēv, vai tā vajadzētu? No pavēlnieka — lai viņa dvēsele rod mājvietu paradīzes dārzā! — mēs taču esam labu vien redzējuši…

—     Ak tu esi daudz laba redzējis?! Tad uzkāp galvenās mošejas minaretā un izkliedz to, lai dzird visa Samarkanda! — Juvelieris sažņaudza dūres, it kā grasīdamies sadot pretimrunātājam. — Labu esi redzējis? Nelga! Kur paliek viņa spaidi? Kur paliek Abdulazīzs — lai viņš pekles ugunīs sadeg! Vai gan Huršīda nav tava meita, Huršīda, šis bērns, ko es izlūdzos allāham, Huršīda — manu acu gaisma, mana rožu dārza pumpurs?

Muhitdīns novērsās no niknumā degošajām tēva acīm. Lēni lūpas kustinādams, viņš runāja:

—     Pavēlniekam nebija zināmi prinča noziedzīgie nodomi.

—      «Nebija zināmi!»… Pats tu nekā nezini! Visuma noslēpumus viņi esot izdibinājuši! — Vecais virs ņirdzīgi iesmējās. — Nekā jūs neesat izdibinājuši! Par dzīvi tu, gudrākais no gudrajiem, zini mazāk nekā nemācīts zema cēluma vīrs… Tālab liec vērā, ko saka prātīgi ļaudis: rīt sāksies slaktiņš, un tava galva noripos pirmā! No visām bezdievīgajām galvām tavējā noripos pirmā, un tavu namu uguns aprīs pirmo! Pirmo!

Dēls sagrīļojās un, pie krēsla atzveltnes pieķēries, ar pūlēm noturējās kājās. Hodža Salāhitdīns, zem rokas atbalstīdams, dēlu apsēdināja. Tad viņš no nišas sienā izņēma tējkannu un pialu. Ielēja dēlam tēju. Zobiem gar pialas malu klaudzot, Muhitdīns iedzēra dažus malkus. Tēvs aprimies cieši lūkojās dēlam sejā.

—      Piedod, ka pasacīju vārdus, kas tevi tā satrieca. Es domāju nevis par sevi, bet gan par tevi, par tavu namu un ģimeni… Pār mūsu namu ir savilkušies melni padebeši … Tu saki: esam labu redzējuši. Tiesa, esam jau labu redzējuši no Timūra mantiniekiem — jā, Timūra dvēsele gan lai bauda paradīzes priekus! — esam visu ko redzējuši. Arī ļaunu. Bet, kolīdz princis sāks meklēt cilvēkus, kas bijuši viņa tēvam tuvi, tā atradīsies labvēļi, kuri parādīs uz tevi pirmo, uz mums abiem… Tu taču neesi bērns, apsver visu kā pieaudzis cilvēks!

Mavlāna Muhitdīns sēdēja nomākts un sastindzis. Vārgajā sveces gaismā viņa seja šķita kā bez dzīvības. Hodža Salāhitdīns, nemieru slēpdams, rādījās bargs un apņēmīgs kā allaž.

— Aizeju pie sava garīgā tēva… Tiklīdz viņš tevi pasauks, lai tas būtu no rīta vai nakts laikā, tu tūdaļ ieradīsies un sacīsi šeiham visu, kas sakāms. Tā, kā es tev liku. Un ņem vērā: cita glābiņa mums navl

Tīšuprāt sperdams stingru soli, juvelieris devās uz durvīm.

Pēc tēva aiziešanas satriektais un slābanais mavlāna Muhitdīns tik tikko aizvilkās līdz guļvietai un nokrita tajā. Visu nakti viņš nevarēja aizmigt. Kolīdz acis aiz- darījās, tā viņš iztēlē redzēja skolotāju Ulugbeku, kas rokām bija aizsedzis galvu, vairīdamies no atvēzētā zobena … Un tad asinīm noplūdusi skolotāja galva ripoja pa putekļaino zemi, acis grozījās, lūpas kaut ko čukstēja, šķita, ka tās uzrunā viņu — Muhitdīnu.

Mavlāna, šausmu pārņemts, lēca no guļvietas augšā, tikko valdīdams kliedzienu. Un staigāja pa istabu, staigāja līdz galīgam pagurumam. Bet vajadzēja tikai atlaisties guļvietā, un atkal viņu vajāja rēgi. Mavlāna te lādēja savu vājumu un gatavību darīt, kā tēvs licis, te atkal iegalvoja pats sev, ka tieši tā ari vajag rīkoties, ka skolotāja vairs nav šajā pasaulē, tātad «nožēlas» vārdus, ko Muhitdīns sacīs šeiham, nevar uzskatīt par nodevību.

Mavlāna bija pagalam nomocījies, tāpēc izjuta pat zināmu atvieglojumu, kad rītausmā Nizāmitdīna Homuša sūtītais kalps beidzot atnāca viņam pakaļ.

2

No rīta mazā gaismiņā īsteni ticīgajiem jānoskaita pirmā rīta lūgšana.

To izdarījis, Kalandars atkal ietinās vecajā tūbas paklājā un atlaidās uz paaugstinājuma: vēl varēja pasnaust.

Taču drīz vien viņa snaudu kāds iztraucēja. Acis atvēris, viņš ieraudzīja Šakāļa mīklaino smīnu.

—     A, greizacis! Kā tev vajag?

—      Man? Zelta! — Šakālis klusītēm nosmējās. ; — Man vajag zelta, bet godājamam šeiham Nizāmitdīnam Homu- šam vajag tevis. Savāc mantiņas, dervīš, un steidzies pie šeiha!

Ielocīdams notirpušās kājas, Kalandars nemierīgi domāja par to, ka ne jau bez savas ziņas šeihs viņu ir meklējis un galu galā arī sameklējis, ne jau bez savas ziņas …

Augu nakti bija aurojis vējš un smidzinājis lietus, bet rīts atnāca rāms, svaigs un dzidrs. Tikai salts gan. Skaidrajās debesīs, kas ātri kļuva aizvien gaišākas, dzisa pēdējās nespodrās zvaigznes, it kā aukstums tās dzēstu.

Pilsēta bija tukša, visi vārti noslēgti, un Kalandaram šķita, ka vainīga nevis agrā rīta stunda, bet gan melnā bēda, kas vairākas dienas jau izpletuši pār Samarkandu savus smagos spārnus. Tikai ceļā uz «Labdzimtīgo kapsētu» pagadījās dažas kalēju un skārdnieku darbnīcas, kas bija atvērtas, — cik jauki bija dzirdēt dārdus un rīboņu, kad visapkārt valdīja tāds baiļpilns klusums!

Nizāmitdīna Homuša mirīdi Kalandaru tūdaļ pat ieveda iekšējā pagalmā. Kalandars pat nepaguva pēc smaržas noteikt, kas vārās milzīgajos čuguna katlos zem platānām. Viņš neuzkavējās arī iekšējā pagalmā, ko no trim pusēm iežogoja krāšņi rotātas terases; tikai mazu brīdi viņš papriecājās par pazīstamo marmora baseinu un sudrabainajām strūklakām, par vizmojošo ūdeni, kas lija ar krāsainām plāksnēm izklātā novadrenē, un tad jau mirīds viņu ieveda gaišzilajā priekštelpā un no turienes, atvēris griezumiem rotātās durvis, ielaida tālākajā istabā.

Pārkāpis pār slieksni, Kalandars mirkli aizturēja elpu. Tas nu gan bija jaunums! Istabas goda kaktā šeiham pie kreisās rokas uz kaudzē saliktām segām sēdēja vecais juvelieris Hodža Salāhitdīns! Turkmēņu tepiķi, kas klāja istabas grīdu un sienas, meta sarkanīgus atspulgus uz baltās čalmas, zeltu austā halāta un mazās porcelāna pialas, kurā juvelieris patlaban lēja tēju. Nebija pasakāms, vai juvelieris pazina Kalandaru; sveicienu atņemdams, viņš, klusu ciešot, pamāja ar galvu, jo rokas turēja pialu, šeihs paņēma pialu un arī apsveicinājās, tikai pamādams; iedzēris malku, viņš sacīja:

—     Apsēsties, dervīš!

Rokas godbijīgi uz krūtīm sakrustojis, Kalandars nolaidās uz ceļiem turpat pie sliekšņa, kur bija apstājies. Šoreiz šeihs viņu neaicināja pie galdauta.

—            Kādas ziņas mums atnesi no nešķīstības perēkļa? Kas tur notiek? Stāsti, dervīš!

Tāpat ceļos tupēdams, Kalandars mazliet pakustējās.

—     Viss ir mierīgi, garīgo tēv …

—            Tu saki — mierīgi? Hm… Bet ko esi uzzinājis, ko izdibinājis par emīra Timūra zeltu, ko ķeceri tur noslēpuši?

—     Svēto šeih, par to nekā nezinu …

—         Pacel galvu, dervīš, raugies man acīs!

Kalandars izturēja šeiha skatienu.

•— Es runāju taisnību … Jūsu pazemīgais kalps visu nedēļu pavadīja pie observatorijas vārtiem, uzmanīdams tos dienu un nakti, kā bijāt pavēlējis …

—     Un ko tad redzēji?

—     Ne dzīvas dvēseles nemanīju, garīgo tēv.

—      Bet kur tu biji aizviņnakt?

«Viņš visu zina! … Vai zina? … Varbūt grib mani pieķert, iebaidīt?»

—            Tonakt… tai saltajā naktī, svēto šeih … jūsu kalps sadomāja aiziet strautmalā pie zirgu ganiem un apsildīties pie ugunskura… Ne stunda nepagāja, kad biju atkal atpakaļ.

—            Tā, tā,.. — Šeihs strauji, gluži vai nikni atmeta atpakaļ garo čalmas galu. — Bet grāmatas, ķecerīgie rokraksti, neķītrie gleznojumi — vai tie visi ir turpat?

«Nē, viņš nekā nezina… Par to, ko izdarījis Alī Kuščī, viņam nekas nav pavēstīts.»

—            Tiem jābūt turpat, garīgo tēv. Kur gan tie var pazust, ja bez jūsu atļaujas observatorijā ne muša nevar iekļūt.

—            Tā-ā … Un tas … apgrēcīgā sultāna māceklis … kā viņu sauca … negodnieka vārds izkritis no prāta ,..

—            Alī Kuščī, — Salāhitdīns iesaistījās liekulīgajā spēlē. — Mavlāna Alī Kuščī, garīgo tēv.

—     Jā, jā … Alī Kuščī… kur viņš ir?

Vienu mirkli Kalandaram atkal šķita, ka šeihs zina visu un tikai izliekas nezinām.

—            Nedēļu nosēdēju pie vārtiem. Šo cilvēku neredzēju …

—            Slava tev, dervīš, slava tev, mana acs! … Zelts ir savā vietā, ķecerīgās grāmatas savā vietā, nešķīstā sultāna nešķīstais māceklis arī, kā redzams, ir savā vietā.. s Bet. kurā vietā? Un kur ir tava vieta, dervīš?

Šeihs nobālēja. Paslējies uz augšu, viņš pabāza roku zem spilvena, kas bija palikts zem sāniem, un izvilka no turienes vārpstiņai līdzīgu klabekli. Kolīdz tas ietarkšķē- jās, tā pavērās durvis un parādījās Kalandaram pazīstamais mirīds.

—     Vai mavlāna Muhitdīns ir še? Ja ir, lai nāk iekšā!

Kalandars pašķielēja uz juvelieri. Vecais vīrs pamanīja šo skatienu, tomēr viņa sejā nepakustējās neviens muskulis.

Klusītēm atvērās durvis, klusītēm ienāca mavlāna Muhitdīns. Neskaidri nomurminājis sveiciena vārdus, viņš uz pirkstgaliem aizgāja uz šeiha norādīto vietu un apsēdās pazemīgi un klusi. Kalandara sirds dobji iepukstējās. Dervīšs vairījās palūkoties uz mavlānu, kas medresē bija bijis viens no viņa skolotājiem; Kalandars nojauta, ka šo pašu brīdi notiks kaut kas briesmīgs, ka tāpēc jau šis kūmiņš, šis cietsirdīgais, viltīgais šeihs viņus visus atsaucis šurp.

—     Mavlān Muhitdīn! Jums kopā ar šo dervīšu tūdaļ jādodas uz ķecerību midzeni, — te šeihs zīmīgi pasmīnēja, — uz jums abiem labi pazīstamo ķecerību midzeni … nešķīstības un neticības perēkli…

Kalandars redzēja: šeiha vārdu šaustītam, mavlānam sāka drebēt pār pelēko virssvārku sakrustoto roku smalkie pirksti, lielā, baltā čalma slīga aizvien zemāk, un augums saliecās aizvien pazemīgākā un iztapīgākā līkumā.

—     … Tātad jūs, mavlān, tūda] pat dosieties uz šo midzeni . .. kāpēc jūs klusējat, mavlān?

Mavlāna Muhitdīns tikko manāmi sakustējās.

—     īsteniem musulmaņiem jūsu vārdi ir likums, svēto šeih.

—     Tad lieciet vērā, lieciet vērā, mavlān… Neticīgo perinājums, ko dēvē par Ulugbeka observatoriju, un arīdzan viņa medrese ir noslaukāma no zemes virsas. Mums ir zināms, ka arī jūs, mavlān, esat līdzvainīgs grēka darbos. Taču, ja cilvēks, kalpodams tiem, kas tiek dēvēti par allāha ēnām zemes virsū, aizklīst maldu ceļos, tad maldīšanos var izpirkt, ja tāds būs allāha prāts, un… mēs ceram, ka jūs, mavlān, ar dievam tīkamiem darbiem iz- pirksiet, ko esat apgrēkojies, maldu ceļus staigādams! … — Paslējies spilvenos augstāk, šeihs paliecās uz priekšu. — Tad nu lieciet vērā: neviena ķecerīga grā- meita nedrīkst pazust no turienes, kurp jūs tūdaļ dosieties! Visas, itin visas šīs grāmatas, kas nesaskan ar īsteno ticību, visi rokraksti, visas bezkaunīgās, neķītrās gleznas — viss ir jāsadedzina! Jādomā, ka jūs, mavlān, labāk par daudziem citiem zināt, šīs grāmatas. Ejiet kopā ar šo dervīšu, ejiet un visu apskatiet: vai šīs grāmatas ir turpat, vai kādi nešķīstā sultāna mācekļi tās nav noslēpuši … Vai esmu visu skaidri pasacījis, mavlān?

—      Skaidri, — Muhitdīns nočukstēja.

—     Vēl man ir zināms kāds noslēpums, — šeihs runāja tālāk. — Atkritējs Mīrza Ulugbeks savā midzenī bija noglabājis ar uzvarām vainagotā, dižā emīra Timūra dārgumus — lai viņa dvēsele līksmojas paradīzes dārzos! Dārgumi atrodas nešķīstā Alī Kuščī rokās … Pasakiet savam līdzgaitniekam Alī Kuščī… — Izrunādams vārdu «līdzgaitnieks», šeihs smīnēdams pavērās Muhitdīnā un juvelierī Salāhitdīnā. — Pasakiet viņam: lai nespītējas, lai nāk pie mums un nožēlo grēkus, lai lūdzas allāha žēlastību un piedošanu. Lai viņam ir par mācību liktenis, kas piemeklējis viņa skolotāju Mīrzu Ulugbeku, kurš bija uzcelts tronī un tika arī gāzts no tā, jo bija izvēlējies ceļu, kas ved uz nepaklausību allāham! Lai Alī Kuščī apjēdz, ka allāha svētītajam princim par viņu zināms viss un ka • pavēlnieka pacietība nav bezgalīga! …

Celdamies augšā no segu kaudzes, mavlāna Muhitdīns pamanīja sev pievērsto Kalandara Karnakī skatienu; skolotāja slimīgi bālā seja iekvēlojās, piesārta pat lielo, čal- mas neapsegto ausu ļipiņas. «Vai viņš nobijās no manis vai arī sakaunējās?» Kalandars prātoja, kāpdamies atpakaļ un klanīdamies, lai Jautu mavlānam pirmajam iziet ārā,

3

Mavlāna Muhitdīns nebija ne domāt domājis, ka satiksies ar Kalandaru Karnakī. Un vēl kur? Pie sūtīju[15] šeiha, kas bija liels vīrs Nalcšbendī ordenī. Laime vēl, ka Kalandars kļuvis par dervīšu, kas novērsies no šīs nīcīgās pasaules, lai būtu pazemīgs ubags un šeiham paklausīgs, acīgs okšķeris. Citādi gan būtu pietrūcis spēka vēl trešā cilvēka klātbūtnē atbildēt uz visuaugstā šeiha jautājumiem! … Bet nu sirdi māc atkal jaunas raizes — jāsatiekas ar Alī Kuščī! Kā lai skatās viņam acīs, kā lai atkārto šeiha prātīgos padomus?

Pie vārtiem mavlānu Muhitdīnu gaidīja trīs jātnieki. Bet vai tie būs kādi palīgi uzdevumā, kas mavlānam pildāms?

Muhitdīns pazina Alī Kuščī. Ja jau viņš ir devis vārdu … ja ir kaut ko apņēmies … tad izpildīs nodomāto stūrgalvīgi kā ēzelis. Ne vienreiz vien viņi ar pavēlnieku un skolotāju ir sprieduši par saprātu, bet vai mavlāna Alī tagad būs saprātīgs? Bet varbūt skolotāja baismīgais gals liks arī viņam padomāt par saprātīgu lēmumu?

Labi, ja tā notiktu … Labi būtu! …

Visu ce]u līdz observatorijai mavlāna Muhitdīns tā arī skaitīja: «Labi būtu, labi būtu,» — bet, kad ieraudzīja augsto portālu, durvis, pa kurām varēja ieiet telpās, kur bija aizritējuši divdesmit pieci viņa mūža vislaimīgākie — ko tur iiegt? — vislaimīgākie gadi, tā šie vārdi vai kritin izkrita no prāta. Kā bangojošs vilnis tos aizskaloja bailes no gaidāmās tikšanās.

Kā par nelaimi, vārtus atdarīja pats Alī Kuščī. Viņa galvu sedza tumša feska, garais, tumšais virssvārks uz krūtīm vaļā, kaut laiks bija auksts. Varēja noprast, ka šādus viesus Alī Kuščī nebija gaidījis. Ne vārda nerunādams, viņš palūkojās uz jātniekiem, uz Kalandaru, uz mavlānu Muhitdīnu. Tad atkal uz jātniekiem un uz seglos sakņupušo «līdzgaitnieku». Laikam jau sapratis, kādā nolūkā tie visi ieradušies, viņš pasmīnēja.

—     Laipni lūdzu, dārgais mavlān!

Joprojām vēl seglos sēdēdams, Muhitdīns sarkdams nomurmināja:

—     Visugaišais šeihs Nizāmitdīns Homušs man pavēlēja apskatīt grāmatu krātuvi un pārbaudīt, vai grāmatas ir sveikas un veselas …

—     Nemaz nezināju, ka jūs tagad kalpojat visugaišajam šeiham. — Alī Kuščī izsmējīgi samiedza acis. — Bet, godājamais mavlān, grāmatas apskatīt var tikai tad, ja nokāpj no zirga … Un vēl kas: jūs esat atjājis pārbaudīt, vai grāmatas ir sveikas un veselas, bet kādā nolūkā pie manis atjājuši šie varenie karavīri?

Bakurētainais karavīrs, kas acīmredzot lepojās ar kuplo sultānu pie savas bruņucepures, sabozās un svarīgi atbildēja:

—     Kopš šī brīža mēs sargāsim šo Jauno garu mājokli!

—     Skaidrs: karavīri sargās observatoriju. Un tu, dervīš?

Kalandars izrieza krūtis tikpat lepni kā nule bakurē- tainais karavīrs un sacīja skaņi un skaidri:

—     Es šeit esmu tālab, lai sadedzinātu visas grēcīgās grāmatas, ko uzrakstījuši nešķīsti cilvēki! Lai iesviestu tās sārtā!.

—     Nelaimīgais, kas tev to sastāstīja, ka še glabājamās grāmatas ir grēcīgas un ka tās uzrakstījuši nešķīsti cilvēki?

—     To lai pasaka mavlāna Muhitdīns, viņš zina labāk

nekā es!

«Vareni, Kalandar, nudien, vareni!» Alī Kuščī klusībā uzslavēja dervīša apķērību. «Ko nu sacīs šis gjēvulis?» Bet skaļi Alī Kuščī iesaucās:

—     Kā tā?! Vai tad jūs, mavlān, atvedāt karavīrus, lai sadedzinātu grāmatas, lai nolīdzinātu līdz ar zemi zinātnes templi, kurā pats esat apguvis zvaigžņu zinības un mācījis tās citiem? Vai neesmu pārklausījies, mavlān? Vai šis bezprātis runāja taisnību?…

Mavlāna Muhitdīns, sejā bāls kā nāve, brītiņu pamīņā- jās, sarāvies, it kā viņam gauži saltu, tad izrieza plecus, lai izstīdzējušais augums izskatītos cienīgs, un, kājas šļūkādams, gāja uz observatoriju. Iekams pastiepa roku pēc divviru durvju metālā lietajiem riņķiem, viņš atkal ne- apņēmīgi apstājās pie ieejas; viņa lūpas neviļus sāka čukstēt tādus kā lūgšanas vārdus.

Jā, mavlānam Alī ir taisnība: gandrīz ceturtdaļgadsimta, garu gadsimta ceturtdaļu viņš, Muhitdīns, pa marmora kāpnēm ir devies augšup uz plašajām observatorijas telpām — klusām, krēslainām, allaž vēsām, vai ziema vai vasara … Gandrīz ceturtdaļgadsimta aizvadījis pie sekstanta un brīnumainiem, uz debesu dzīlēm pavērstiem instrumentiem, pie neskaitāmām grāmatām piekrautiem plauktiem, un tagad, pieminot šo ilgo gadsimta ceturksni, nebija iespējams saglabāt mieru. Kolīdz mavlāna Muhitdīns palūkojās uz tik pazīstamo, spīdīgo sekstanta loku, kas sniedzās lejup, uz caurumu ovālajos griestos, pa kuru uz brīnišķīgo sekstantu krita zvaigžņu stari, tā viņa sirdi pārplūdināja neizsakāms rūgtums.

Bija laiks, kad skolotāja paša izgudrotie, brīnumainie instrumenti mavlānas acīm palīdzēja ielūkoties mūžīgajās debesīs, un tad viņš aizmirsa šīs īslaicīgās zemesdzīves rūpes un raizes, tad sirdi pildīja neizmērojama jūsma un izbrīns par to, kas viņam atklājās, un par to, ka viņš spēj risināt garas, klusas valodas ar bezgalīgo Visumu, ar zvaigznēm, kas vizuļo un uzliesmo bezdibenīgajā telpā, ar noslēpumainajiem un — tā viņam šķita — dievišķīgajiem spēkiem, kuri visu, ko acis skatīja, izkārtojuši tā, lai tur valdītu saskaņa un jēga. Tagad viņam ir laupīti šie laimīgie brīži, tagad viņam jāpilda uzdevumi, kas nav zinību vīra cienīgi, tagad viņa sirdi plosa sāpes un nicība pašam pret sevi. O, allāh! Par kādiem grēkiem tu esi uzsūtījis tādu sodu?

Vēl rūgtākas sāpes sagrāba sirdi grāmatu krātuvē. Tā izskatījās tāda pati kā senāk, kad bibliotēkā mēdza ierasties pavēlnieks un skolotājs: no nišās degošajām svecēm pludoja silta, rēna gaisma; mirgoja svečturu sudrabs. Uz galdiņa, kas izbīdīts puslokā novietoto krēslu priekšā, kaudzē sakrautas neatliekamam darbam sameklētās grāmatas, kaktā uz augstās krēsla atzveltnes vizēja zeltu austs halāts, un tīģerāda, uz tās kā tumšs plankums vīdēja skolotāja samta micīte, it kā viņš nule būtu izgājis un kuru katru brīdi atkal varētu ienākt atpakaļ, apsēsties savā iemīļotajā, ar tīģerādu pārklātajā krēslā un, pret saviem uzticamajiem mācekļiem pagriezies, uzsākt parasto rāmo un apdomīgo sarunu par Visuma noslēpumiem. Muhitdīns domājās patiešām dzirdam skolotāja padobjo balsi.

Pūlēdamies apvaldīt baiļu trīsas un apslāpēt nožēlu par to, kas tūdaļ būs jādara, mavlāna Muhitdīns lēnām soļoja gar plauktiem, un viņam pakaļ ar saltu un neatlaidīgu skatienu nolūkojās Alī Kuščī, kas bija palicis nekustīgi stāvam pie bibliotēkas durvīm, ar muguru pret sienu atspiedies, rokas uz krūtīm sakrustojis, neslēpdams nicību pret «līdzgaitnieku». Muhitdīns nepieskārās grāmatām un rokrakstiem, viņam nepavisam nevajadzēja nedz pārskaitīt tās, nedz pacelt acis uz augstākajiem plauktiem pie pašiem griestiem (sak, varbūt visretākie sacerējumi ir pārvietoti uz turieni?):, viņš tūdaļ pamanīja, ka dārgākās grāmatas un rokraksti ir nozuduši. Paraug, te ir tas stūris, kur īpaši rūpīgi tika glabātas Māverānnahras prātnieku un dzejnieku grāmatas un rokraksti, bet tagad šo zīda drānā ievīstīto, slaveno dārgumu vietā noliktas citas grāmatas… Muhitdīns taču visu grāmatu krātuvi pazīst, varētu sacīt., kā savus piecus pirkstus … Lūk, īpašais, ar zīda aizkaru aizsegtais plaukts ar paša skolotāja rokrakstiem. Acis aizvēris, Muhitdīns domās skatīja, kādā kārtībā tie stāv: melnā ādā iesietā «Četru zemju vēsture» četros sējumos; tai blakus uz plāna jo plāna papīra «Zvaigžņu tabulas», turpat arī traktāti, kas tās komentē; nākamajā plauktā, augstāk par skolotāja grāmatām — dižā Kazīzades Rumī un Gijāsitdīna Džamšīda grāmatas: pavēlnieks savus skolotājus bija cienījis un godājis visu mūžu.

Arī šais divos plauktos tagad saliktas citas grāmatas. Tātad visus retumus Alī Kuščī ir aizgādājis projām un kaut kur noslēpis. Kur? Un kā viņš viens ir iespējis to izdarīt? Šeihs bija runājis arī par dārglietām, par zeltu, Alī Kuščī pats arī pieminēja zeltu toreiz, kad bija atnācis pēc palīdzības … Kur gan viņš noslēpis zeltu?

Mavlāna Muhitdīns zināja, cik stūrgalvīgs ir Alī Kuščī, cik nepiekāpīgi izpilda reiz pieņemto lēmumu. Patlaban Muhitdīns pat neatskatīdamies juta, ka Alī Kuščī, kas joprojām stāvēja pie durvīm, vērodams katru viņa soli, iedegas aizvien niknākās dusmās… Šeihs maldās, domādams, ka atraisīs Alī Kuščī mēli, solīdams piedošanu! Tāpēc viņš, Muhitdīns, nemaz nestāstīs Alī Kuščī, ko teicis Nizāmitdīns Homušs.

Ilgi vēl mavlāna Muhitdīns bezmērķīgi klīda apkārt pa bibliotēku, neapjēgdams, kā rīkoties. Tad, galvu lēnprātīgi plecos ierāvis, viņš gausi devās uz izeju.

Alī Kuščī bija iestājies durvīs, tās pilnīgi aizsegdams.

—     Vai augsti cienījamais mavlāna ir pārliecinājies, ka visas grāmatas… visas dumpīgās grāmatas sveikas un veselas atrodas savā vietā?

—     Jā, jā, visas ir vietā, visas ir sveikas, — mavlāna Muhitdīns steidzīgi māja ar galvu. — Visas, visas ir savā vietā …

—     Un svētajam šeiham tieši tā arī tiks pavēstīts?

—     Ko?

Alī Kuščī sakoda zobus. Muhitdīnam pievērstajās acīs zvēroja sašutums, niknums un riebums.

—     Es teicu — tātad šeihs zinās, ka šeit viss ir, kā bijis?

—     Zinās, zinās … Es tā arī pavēstīšu.

—     Klausieties, mavlān! — Alī Kuščī balss iedrebējās. — Vakarnakt no slepkavas rokas ir kritis… mūsu pavēlnieks … skolotājs Ulugbeks. Vai viņa māceklim Muhitdīnam tas ir zināms?

Mavlāna sarāvās čokurā un piespiedās pie sienas, it kā tur meklēdams aizsardzību pret iespējamo sitienu.

—     Visus zinību vīrus šodien ir pārņēmušas dziļas sēras. Tumsoņi svin uzvaru! Viņi, nelietīgie, nogalināja mūsu skolotāju, zinību vīru vadoni… Kāpēc tu klusē, mavlān? Klusēšana ir piekrišana! Tātad tu zini par nelietīgo slepkavību, zini gan … Un tajā dienā tu neno- dodies sērām, tu neskumsti līdz ar visiem mācītiem vīriem, nē, tu nāc šurp uz šo zinību mājokli, lai dižos gara ražojumus atdotu ugunij!

—     Alī, Alī! Dārgais draugs! Kas cits tad man atlika? — mavlāna vai raudādams runāja. — Neesmu nekāds varonis, esmu parasts mirstīgais, allāha vergs …

—     Nu tad ej, vergs, un pavēsti savam saimniekam: Alī Kuščī labākās … dumpīgās grāmatas ir noslēpis, observatorijā to nav! Saki, ka observatorijai jāpielaiž uguns, tā jānodedzina līdz pamatiem! … Tikai atceries, ka bez vainas bojā gājušā…. tavu jauno saimnieku noslepkavotā skolotāja gars zina visu, redz tev caur un cauri!

Muhitdīns likās vai sienā ielienam. Viņš skaļi iešņukstējās. Ar plaukstu notrauca asaras no garajām skropstām. Saviebtās lūpas čukstēja kaut ko par «briesmīgo vēsti», par paša bēdu likteni, par to, ka sasista krūze vairs nav salīmējama. «Esmu jūsu kalps, pazemīgs kalps,» šie vārdi nemitīgi plūda pār mavlānas lūpām.

Alī Kuščī novērsās un paspēra soli sāņus.

Viņam bija žēl Muhitdīna, taču reizē arī grūti bija ticēt., ka tā ciešanas ir īstas. Atmiņā nāca gadījumi, kad mavlāna Muhitdīns, nokļuvis grūtībās, allaž tika ar tām galā tāpat. — nobirdinādams asaras.

Alī Kuščī atmeta ar roku.

—     Esmu visu pasacījis, mavlān! Esmu ar jums runājis kā ar zinību vīru. Kā ar zinību vīru, ko cienu. Kā lai jūs rīkojaties, to vaicājiet savai sirdsbalsij!

Mavlānam Muhitdīnam garām Alī Kuščī aizgāja dziļāk bibliotēkā, skatīdamies tam pāri, it kā neredzēdams to, kuru nule bija nosodījis.

Mavlāna Muhitdīns laiciņu stāvēja pie atvērtajām durvīm, aši un skaļi vilkdams elpu, tad ar virssvārkā piedurkni noslaucīja seju un grīļīgā gaitā lēnām kāpa lejā…

Ilgi vēl nespēdams norimties, Alī Kuščī lāgu lāgiem pārcilāja atmiņā ikvienu ar mavlānu Muhitdīnu runāto vārdu. Viņš jau nebija cerējis nekā laba, vēl ne tik

nebija gaidījis palīdzību no šī gļēvuļa, un cik tomēr grūti bija zaudēt ticību cilvēkam, ar kuru kopā tik daudz ir pārdzīvots. Pašos sirds dziļumos vēl bija līpinājies cerības stariņš, nu tas apdzisa. Nu bija palicis tikai viens Ulugbeka māceklis — pats Alī. Cita vairs nav.

… Kāds pieskārās mavlānam pie pleca. Viņš pagriezās. Ieraudzīja Kalandaru un Mīramu Čalabī. Savus skolniekus, savus paša skolniekusl

—     Vai mavlāna Muhitdīns aizgāja?

—     Aizgāja, skolotāj.

—     Un karavīri?

—            Viens aizjāja līdzi mavlānam, divi palika lejā pie vārtiem. Sarga mūs.

Brītiņu visi klusēja. Alī Kuščī joprojām domāja par savu rūgto vientulību.

—     Kāpēc tu, dervīš, neej prom?

Kalandars -ar elkoni piebikstīja Mīramam.

—            Jūsu pazemīgais kalps bija bezrūpīgs ubags… Bet tagad … Ja mavlāna Muhitdīns svētajam šeiham atklās grāmatu nozušanas noslēpumu, tad… tad es būšu visu zaudējis, skolotāj!

Pats sev par pārsteigumu Alī Kuščī skaņi iesmējās.

—            Ak tad tu trīci un drebi par savu veco mici un skrandām? Nevar jau vis jokot — tā ir liela bagātība! … Nu, bet, nopietni runājot, kurp tu tagad gribi doties, der- vīš?-

—            Tagad? — Kalandars ar mici paberzēja pieri, paraustīja plecus. — Pie meistara Timūra Samarkandī, skolotāj. Pa zināmo ceļu, ja jūs atļausiet. — Un viņš ar pirkstu parādīja uz grīdu. — Citur man nav kur iet. Bet jūs, skolotāj?

—            Es? Es nedrīkstu aiziet… Lai nāk kas nākdams — kaut slaktiņš, kaut cietums! Aiz brīva prāta no šejienes prom neiešu. Ar cilvēku jau var notikt vienīgi tas, kas viņam nolemts! … Bet Mīramu gan tu, dervīš, varētu ņemt līdzi.

Mīrams Čalabī sarauca uzacis, viņa koši zilās acis satumsa.

—     Nē, nē, skolotāj! Kur būsiet jūs, tur arī es!

Alī Kuščī, piecēlies no krēsla, mīļi apskāva sava skolnieka plecus. Tad viņš izvilka aiz jostas aizbāzto atslēgu saišķi un atšķīra nost vienu atslēgu.

—      Iesim, draugi.

Ilgas stundas princis Abdullatīfs nebija aizdarījis acu. Līdz vakarējai pusnaktij nebija spējis aizmigt.

Vakar pusnaktī viņš beidzot bija saņēmis ilgoto vēsti no emīra Sultāna Džāndara, ko bija aizsūtījis nopakaļ Mīrzam Ulugbekam. Saņēmis šo vēsti, kas novēla tikpat kā kalnu no pleciem, princis laimīgā pagurumā bija atkritis sava vectēva, emīra Timūra, zelta krēslā un tūdaļ pat aizmidzis.

Cik ilgi gulējis, to viņš neatcerējās. Bija tikai šķitis, ka viņam aizmigušam kāds nostājas aiz muguras, un aiz bailēm Abdullatīfs bija atmodies.

Smalkiem griezumiem rotātajā gaismeklī pie griestiem visas sveces diezin kāpēc bija nodzisušās. Tikai nišā virs durvīm līpēja viena vienīga svece, vārgi apgaismodama mazu laukumiņu pie pašas ieejas, bet visu plašo istabu pildīja tumsa.

Prinča sirds pukstēja ātri un dobji.

Abdullatīfs piecēlās no troņa un paskatījās apkārt. Vai viņš ir viens šai milzīgajā, drūmajā zālē? Pēkšņi tā vien rādījās, it kā tumšajos kaktos un zem apzeltītajiem, gar sienām sarindotajiem krēsliem kāds slēptos, it kā viņu kāds neatlaidīgi vērotu pa spraugu starp abiem smagajiem aizkariem, kas karājās aiz troņa viņam aiz muguras.

Nē, nē, tas ir tikai izlicies!

«Ak, radītāj, visuvarenais un žēlīgais! Izplet sargādams spārnus pār savu vergu! …»

Abdullatīfs atlēca tālāk nost no troņa, brītiņu pastāvēja istabas vidū, ieklausīdamies klusumā. Atbrīvojies no stinguma, uz pirkstgaliem nogāja gar sienām, vairīdamies no tumšajām ēnām kaktos, un aizdedzināja sveces visās sienu nišās. Telpa atdzīvojās, liegie ornamenti uzdzirkstīja zilās un dzeltenās krāsās. v

Nav, nav neviena!

Atkal princis piegāja pie troņa un nespēcīgi atšļuka sēdeklī, galvu rokām satvēris.

Kas ar viņu notiek? Kāpēc sirds lec kā nežēlīgās cilpās noķerts putns?

No kā gan, no kā viņš baidās? Viņš taču visus ir uzvarējis, visus šķēršļus uzveicis, viņš tagad ir Māverānnahras pavēlnieks, vienīgais, vienīgais pavēlnieks! Visuaugstais ar dāsnu roku apveltījis viņu — viņu! — ar savu žēlastību, aizvadījis līdz laimes vārtiem!

Varbūt viņu ir izbiedējusi no Sultāna Džāndara' saņemtā vēsts? Bet neviens cits jau šo vēsti nebija gaidījis tik nepacietīgi un alkaini — viņš, Abdullatīfs, viņš to bija gaidījis! Ak, kā bija gaidījis! Kolīdz namzinis ienāca pieteikt, ka pilī kāds ieradies, tā Abdullatīfs pietrūkās stāvus, roku pie sirds piespiedis, it kā valdīdams, lai tā neizlēktu. Visu laiku viņš gaidīja, ka namzinis sacīs: «Emīrs Džāndars!» Un skaitās, dzirdēdams nosaucam citu vārdu. Pusnakts jau bija pāri, kad zālē ieklupa Sultāns Džāndars pats, pār muguru nesdams tumšu, vilnānu maisu. Līkais zobens aizķērās durvīs, emīrs izgrūda klusu lāstu un ienācis neveikli paklanījās, maisu nenoticis.

Princim sirds lēca vai no krūtīm laukā, kad viņš stīvām lūpām nočukstēja:

—     Stāsti!

Sultāns Džāndars izslējās, ierāva vēderu, pacēla galvu, ar plaukstas malu novilka gar rīkli.

—     Galva nocirsta, pavēlniek.

Saltiem sviedriem pārplūdis, princis jautāja:

—     Kur? — Viņš bija gribējis vaicāt, kur notikusi slepkavība. Sultāns Džāndars, jautājumu izpratis citādi, nometa savu nesamo uz grīdas — noklaudzēja vien! — atraisīja auklu un iebāza rokas maisā.

«Nē, nē, nerādi, nevajag!» ar acīm vien, ne skaņas Aeizdvesdams, princis pavēlēja. Emīrs pasmīnēja, atkal izslējās taisni un asi, gandrīz vai rupji apjautājās:

—     Kur apglabāsim?

Princis ilgi bija gaidījis vēsti, tomēr par apbedīšanas vietu padomājis nebija.

—     Vai Timūra mauzolejā?

Princis mulsi purināja galvu: nē, nē, tur nu gan ne!

—     Slava jums, pavēlniek! — Sultāns Džāndars skaņā balsī noducināja. — Mēs apgrēkotos pret ticību, atkritēju guldīdami uzvarām vainagotā karotāja kapenēs … Manuprāt, viņa miesas aprokamas turpat, kur tika perinātas viņa ķecerības, — medresē!

Princis nepacietīgi atmeta ar roku.

—     Dari, kā zini, tikai… labi drīz. Un lai neviena dzīva dvēsele nekā nezinātu, itin neviena!

Joprojām tikpat nejauki smaidīdams, emīrs atmuguriski kāpās uz durvīm, maisu vilkdams līdzi.

—     Neraizējieties, troņa aizstāvi, viss būs kārtībā. ,. Gudri cilvēki saka: kaut esi redzējis, labāk izliecies, ka neesi redzējis …

Princis atcerējās, ka tūliņ pēc emīra aiziešanas bija rimti noteicis:

— Nu, lai slavēts allāhs, — un ar šiem vārdiem arī aizmidzis.

Rimti?

Kā cilvēks var būt rimts šai drūmajā pilī? Palūk, atkal Ieaut kas — vai varbūt kāds? — ir aiz muguras!

Zibeņātri pietrūcies no sēdekļa, princis apcirtās pret aizkariem troņa aizmugurē. Tie viļņojās, patiešām viļņojās!

Viņš ar skubu izrāva no maksts zobenu, palēca uz priekšu un, neprātā zibošo acu no viļņojošās drānas nenovērsdams, cirta pa to. Aizķēris slepeno durvju slēdzeni, zobens paklusi nošķindēja. Aizkara strēmele nokrita uz grīdas, atsedzot vienu no dzelzs plāksnēm, ar kurām bija apsistas pazemes ejas durtiņas.

Neviena … Lai slavēts allāhs, nav neviena! Viņam tikai rēgojies!

Abdullatīfs norausa sviedrus no pieres un vaigiem.

«Kas ar mani notiek? . .. Vai tā mana vaina, ka nogalināts atkritējs sultāns, kas likteņa izsmiekla dēļ, kā par nelaimi, bijis mans tēvs! Ne jau es, ne jau es viņu nogalināju! Vainīgs ir Saīds Abāss, ko tēvs pats bija padarījis par savu ienaidnieku …»

Kas viņam lika uzstāties pret īsteno ticību, pret ticības balstiem — visvarenajiem ulemiem, pret seīdiem — pravieša pēctečiem? Allāha dusmu nebīdamies, bija sadomājis izdibināt Visuma noslēpumus, bet Visums ir allāha mājoklis, ne jau velti visuaugstais mums nav devis tiesību izdibināt šos noslēpumus … Tāpēc jau pār viņu nāca sods!

Un vai par savu dēlu jelkad ir rūpējies nelaiķa sultāns? Godājamais tēvs? Nē, pareizāk būs sacīt — svešinieks, bezsirdīgs svešinieks! Ne reizi viņš nav bērnu noglāstījis, ne reizi nav pieglaudis zēnu pie krūtīm, Abdullatīfs neatceras, ka sultāns viņu būtu uzrunājis ar vārdiem: «Mans dēls!» Visa tēva mīlestība, visa sirsnība tika veltīta otram — Abdulazīzam! To gan sultāns mīlēja, to lutināja. Bet Abdullatīfu atdeva audzināt vecaimātei — Gavharšā- das kundzenei. Sī neizsakāmi daiļā, bet arī valdonīgā sieva Abdullatīfu neieredzēja. Viņas plānās lūpas allaž vien zēnam salti uzsmaidīja. No visiem mazdēliem viņa mīļoja vienu vienīgo — resno lempi Alautdavlu, Mīrzas Baisunkura dēlēnu, to viņa arvien apglaudīja un apdāvināja, bija tam padomdevēja un labā feja. Bet Abdullatīfs gan šeit — Samarkandā, gan tur — vectēva Sāhruha krāšņajā Herātas pilī — jutās nevienam nevajadzīgs, visiem netīkams. Nelaimīgs bārenis. Kopš bērnu dienām viņa sirdī mājojis sarūgtinājums un ļaunums pret tuviniekiem.

Un vēlāk, kad jau bija pienācis agrīns briedums, kad viņš jau bija izaudzis par karavīru un valdītāju, — vai tad viņš no tēva pieredzēja ko labu? Nekā nebija! Godājamais tēvs vienmēr un visur viņu atstūma pie malas„ allaž cenzdamies priekšā izbīdīt savu mīluli Abdulazīzu. Tarnobas kaujā, kas notika netāl no Herātas, uzvarētāja gods tika piešķirts šim pienapuikam. Godājamais tēvs bija pavēlējis to pavēstīt katram un ikvienam. Taču šajā kaujā ar Alautdavlu uzvarēja viņš, Abdullatīfs; nebūtu viņš ar saviem jātniekiem toreiz atsteidzies uz Tarnobas stepi, tad nevar vis zināt, kas būtu noticis ar brālīti un arī ar tēvu pašu. Nu, lai jau tā būtu, lai Abdulazīzs paliek uzvarētājs . .. Spītnieks Alautdavls bija sakauts, He- rāta atkal atgūta. Bet kas sagrāba Ihtijoritdīna pilī noglabāto laupījumu? Tēvs! Kam viņš to atņēma? Savam dēlam Abdullatīfam! Aizbildinādamies ar to, ka karš iztukšojis valsts kasi, tēvs aizsūtīja uz Māverānnahru visas Abdulla'tīfa bagātības, vectēva Sāhruha dāvanas, visus dārgumus, vecvectēva — dižā Timūra — atstātās zelta statuetes! Nu, lai jau būtu! Lai! Nav jau runa par bagātībām… Bet tad, kad nerimtīgais Alautdavls, jaunus karapulkus savācis, Herātā aplenca Abdullatīfu, vai tad cienījamais tēvs sniedza dēlam palīdzīgu roku? Sniedza jau gan, palīdzēja vareni! Herāta palika Alautdavla varā, bet viņu, Abdullatīfu, tēvs aizsūtīja uz Balhu, uz paputējušo pilsēteli, kas nebija lielāka par ciemu!

Mīrza Ulugbeks pats atgriezās Māverānnahrā, vecākajam dēlam atdeva nožēlojamo, nomaļo Balhu, bet jaunākajam ,.. jaunākajam tika cēlā galvaspilsēta Samarkanda! …

Jo vairāk pārestību princis pieminēja, jo karstāk kūsāja asinis dzīslās. Arī vakar viņš bija sevi uzmundrinājis ar tādām pašām atmiņām. Viņš bija dēls, kam netaisnīgais tēvs nodarījis pāri, dēls, kam gribot negribot vajadzējis ķerties pie zobena, lai aizstāvētu īsteno ticību un sevi pašu; ja viņš to pastāvīgi sev neatgādinātu, tad sirdī pamazām iezagtos neskaidras un tāpēc jo biedīgas šaubas. Bet līdz ar šaubām nāk atmiņas arī par to labo, ko viņš no tēva pieredzējis, un tad drīz vien sāk uzmākties nožēla par to, ko viņš, dēls, nodarījis tēvam.

Un Abdullatīfs atkal un atkal par jaunu pārcilāja atmiņas par pārestībām, lai sevi uzmundrinātu.

«Ja, nekā laba no godājamā tēva neesmu pieredzējis. Viņš" man ir tikai kaitējis — kaitējis manai bagātībai, manām karavadoņa spējām, manai slavai! Un mūsu pēdējā tikšanās? Tēvam vajadzēja pateikties par manu augstsirdību, svētīt mani, bet ko viņš darīja? Pareģoja man ļaunu! «Dēls, kas pacēlis zobenu pret tēvu, būs nolādēts mūžīgi mūžos, laimes tas neredzēs!» Paskat tik, pacēlis zobenu … Kurš tad pirmais pacēla zobenu?»

Un tad princis iedomāja: lai nu būtu kā būdams, tomēr viņa — dēla zobens ir nokāvis tēvu. Abdullatīfu atkal sagrāba bailes. Tēva slepkava! Vai ir vēl šausmīgāks vārds par šo? … Un ja nu par šonakt notikušo slepkavību uzzina Samarkandas iedzīvotāji? Vai var paļauties uz atriebīgo Saīdu Abāsu un uz emīru Džāndaru? Tie taču aiz lielības vien izskandinās.,. Cik nejauki smīnēja emīrs, gandrīz vai ar aci pamezdams viņam — savam pavēlniekam! Kā viens līdzzinātājs otram! … Bet, kur ir divi līdzzinātāji, tur viens allaž valda pār otru.

«Ne jau velti Sultāns Džāndars ņirdza zobus, droši vien doma, ka tagad varēs mani dancināt, kā vien gribēs ,.. Kas vēl zina par slepkavību? Saīds Abāss. Sultāns Džāndars. Daži kareivji. Jā, vēl hadžī Muhameds Hisravs. Nu, to tik darbs krietni pabiedēt, un tas drīzāk sev mēli nokodīs, nekā pļāpās kaut vārdu. Bet ko lai iesāk ar pārējiem?» Princi pārbiedēja tūdaļ pat prātā ienākusi nežēlīgā un baismā doma. Taču šī doma brieda joprojām, pieņēmās spēkā, atstumdama visas citas domas, līdz izvērtās par ciešu lēmumu: visi, kam ir kāda daļa tēva noslepkavošanā, ir jānovāc, jāiznīcina; to izdarīt jāuzdod tam pašam Sultānam Džāndaram, un pēc tam jānovāc arī viņš.

Žigliem soļiem Abdullatīfs šķērsoja zāli un atvēra durvis.

—     Ei, vai tur kāds ir?

Uz krēsla snaudošais namzinis steigšus pielēca kājās un paklanījās.

—     Piedodiet žēlīgi, pavēlniek. Biju iesnaudies.

—     Aizsūti ziņnesi pie emīra Sultāna Džāndara! Lai emīrs ierodas nekavēdamies!

Namzinis paklanījās vēl zemāk.

—     Vai pavēlnieks neatļaus savam vergam vispirms noskaitīt pirmo rīta lūgšanu?

«Lai slavēts allāhs, tātad jau ir klāt rīts,» Abdullatīfs atvieglots domāja. Vēlīgi pieliecis galvu, viņš paklusi teica:

—     Lai atnes arī man ūdeni, ko apmazgāties.

No zāles pa mazām durtiņām varēja iekļūt paslepenā istabiņā. Iegājis tajā, princis notupās pie marmora plāksnēm izklāta iedobuma grīdā un izdarīja apmazgāšanos. Tad viņš novilka halātu, izklāja to kaktā, kā bija radis darīt pirms kaujas, un nometās ceļos uz šī zeltu austā paklāja, seju pagriezdams uz Mekas pusi. Viņš čukstus sāka skaitīt lūgšanu. Pēc tam vēl ilgi tupēja tāpat, acis pievēris, — apakšā paklātais halāts viņu likās aiznesis projām no šīs pasaules nemiera. Visu aizmirsis, princis ieklausījās klusumā un, to darīdams, vērsās pie debesīm, izlūgdamies aizsardzību, atbalstu, sirdsmieru. Kad sirds to bija ieguvusi, kad princis jau bija nolēmis celties kājās, tad blakus — lielajā istabā — kļuva dzirdams troksnis, kņada, apslāpētas balsis, it kā tur cits ar citu cīnītos vairāki cilvēki. Abdullatīfs steigšus pacēla halātu, jau iedams, uzmeta to plecos un steidzās uz zāli, taču nepaguva līdz turienei aizkļūt: atvērās durvis, un slepenajā istabiņā ieskrēja Abdulazīzs.

Abdulazīzs bija bass. Līdz ādai noskūtā, kailā galva trīcēja. Līdz ceļiem garais zīda krekls, pārplēsts līdz viduklim, bija noslīdējis no viena pleca. Šausmu pilnas acis šaudījās uz visām pusēm. «Zaudējis prātu!» — tāda bija Abdullatīfa pirmā doma. Roka neviļus pasniedzās pēc zobena, princis pakāpās soli atpakaļ. «Kā viņš no cietuma nokļuvis še? Kas viņu izlaidis? Kas ielaidis še?… Un kas ar viņu ir, ko viņš grib?»

Ar nepacietīgu kustību Abdulazīzs norāva kreklu pavisam, viņa pirksti ieķērās spalvās uz kailajām krūtīm. Zobus klabinādams, stostīdamies viņš jautāja:

—     Ko … ko tu esi… izdarījis ar god …. godājamo … tu … tēva … slepkava!

«Uzzinājis! Uzzinājis! Kā? Kas viņam pateicis?»

Abdullatīfs izvilka zobenu. «Ja viņš metīsies uz priekšu — sacirtīšu!» Viņš skaļi un nikni uzsauca:

—     Ei, kas tur ir? Surp! Namzini!

—     T-tu … pacēli… zobenu pret… savu tēvu? Kā tu v-vēl drīksti dzīvot pasaulē, k-kāpēc debesis nav sabrukušas p-pār tavu galvu?

Brāļa skūtā galva trīcēja aizvien vairāk, acis zalgoja nlzvien neprātīgāk. Zobus klabinādams, Abdulazīzs virvi jās uz priekšu. Vecākais brālis kāpās atpakaļ pie sienas, zobenu paslējis un lēnītēm to grozīdams. Bet zobens Abdulazīzu nespēja apturēt, viņš gāja brālim virsū, un las ar pleciem jau sajuta sienas cieto virsmu. Halātu nometis, Abdullatīfs atvēzēja zobenu.

—     Ā-ā, n-nelietīgais … tēva slepkava … Ā-ā, tēvs … godājamais. Ko tu ar viņu esi izdarījis? — Abdulazīzs izdvesa Abdullatīfam taisni sejā, un piepeši no viņa acīm sāka līt asaru straumes, kā kalnos gāžas lietus ūdeņi; vienā mirklī asaras pārplūdināja iekritušos vaigus un nozuda netīrajā, sen nesukātajā bārdā.

«Sakapāšu, sakapāšu! Lai tik pasper kaut soli.» Abdullatīfs arvien vēl lēni kāpās atpakaļ gar sienu, ar muguru sajuzdams, cik tā ir cieta un nepadevīga. Viņš jau bija sasniedzis slepenās durvis, kad ieskrēja viņa Baibas rokaspuisis un jesauls.

—     Grābiet ciet šo ārprātīgo! Grābiet ciet!

Arī namzinim bija pārplēsta samta halāta apkakle. Diezin kāpēc pārraudams to vēl tālāk, namzinis no mugurpuses uzklupa Abdulazīzam un saķēra viņu aiz rīkles. Jesauls ar ierastu kustību atlauza jaunākajam princim rokas uz muguras. Veltīgi Abdulazīzs lūkoja izrauties.

—     N-neģēlis … n-neģēlis … Tu man riebies… Tu neesi man brālis… Zvēru pie visiem svētajiem, pie pravieša zvēru, — Abdulazīzs gārdza, — aiz kājām tevi p pakāršu! Ar ga-galvu uz le-le . .,

—     Vediet prom to ārprātīgo! Laukā no šejienes… Citādi sakapāšu!

Abdulazīzu pagrieza uz durvju pusi un ņēmās grūst ārā. Bet. viņš, atbrīvojis vienu roku, atspiedās pret stenderi.

—     Kapā! Kapā! Tāpat kā s-sakapāji tēvu!

Spēcīgais, melnīgsnējais jesauls beidzot atrāva Abdula- zīza roku no stenderes un izgrūda viņu laukā. Vecākais brālis izdzirdēja jaunāko smagi nogāžamies zemē, un pēc mirkļa atkal atskanēja asarainā balsī izkliegti, spīvi lāsti:

—     Tēva slepkava! Dieva dusmas… nāks pār tevi! ..* Zeme aprīs tēva slepkavu, pati zeme aprīs! .. .

Tad nošvīkstēja pletne, nodārdēja aizcirstas durvis, un viss apklusa…

Abdullatīfs iegāja troņa zālē. Viņš nosēdās zemē līdzās tronim un piespieda karsto pieri pie aukstā, apzeltītā roku balsta.

«Ak, allāh, sargi mani, sargi… Kā šis.,. jukušais dabūjis visu zināt? Kas viņam izstāstījis?… Kāds taču ir to darījis! Kāds sātans viņam cietumā pienesis šo ziņu. Tātad kuru katru dienu tā izplatīsies arī galvaspilsētā, visā Māverānnahrā! …

Bet varbūt to jau uzzinājuši ari pārējie divi mantinieki?

Brālēni Mīrza Abdulla un Mirza Abūsaīds? Pēc manas pavēles arī viņi ieslodzīti pazemē, bet jāpārbauda, kas ar viņiem ir… Pašam jāpārbauda. Ne uz vienu nedrīkst paļauties! Baismā vēsts atdabūs vaļā visas bultas… Aizstāvi, radītāj, pasargi no naidniekiem un no viņu viltiem, neļauj likt kaunā tava verga vārdu! Visa pils, visa pils ir naidnieku pilna. Visapkārt naidnieki! Ikvienā Koksa- raja kaktā glūn divkošu ēnas! Uz ko, uz ko lai balstās, kam lai uzticas šai posta zemē?»

Ilgi princis tā sēdēja: piere uz ilgotā troņa atbalstņa, acis aizvērtas, lūpas čukst, izlūgdamās grēku piedošanu, drosmi un stipru gribu, bet sirdi joprojām māc tās pašas baismas, ausīs joprojām skan brāļa gārdzošā balss:

«Dieva dusmas nāks pār tēva slepkavu! Zeme aprīs tevi, pati zeme aprīs! …»

Princis sarāvās, izdzirdējis klusi iečīkstamies durvis. Emīrs Sultāns Džāndars! Ieradies gan beidzot! Viltīgās acis šaudās uz visām pusēm, biezās, juteklīgās lūpas at- šieptas kā smīnot.

Abdullatīfs pietrūkās, pieklupa emīram klāt un sagrāba viņu aiz ģērba atlokiem.

—     Nu, blēdi! … Par tavām ļaundarībām jau zina visa galvaspilsēta, visa Māverānnahra!,.. Kur cēlušās šīs valodas? Kas tās izlaidis?

—     Žēlīgais valdniek… Ka mana nāve pienāks, to zinu, bet…

—     Ak nezini? Bet kāpēc nobālēji? — Princis saķēra augstmani aiz svārka piedurknes. — Sultānu — atkritēju un dieva zaimotāju — ar nāvi sodīji tu! Tu!… Bet ļaužu valodas liek negodā mani!

Parāvies atpakaļ, emīrs Džāndars gaudulīgā balsī sacīja:

—     Ja esmu jums, pavēlniek, samelojis kaut tik, cik melns aiz naga, tad lai visuaugstais soda mani!

—     Prom no manām acīm, liekuli! — Princis novērsās un, rokas uz muguras salicis, žigli aizgāja dziļāk zālē. l'roņa aizmugurē viņš parāva gaišzilo aizkaru auklu, un aizkari pavērās, ielaizdami pa logu, kas atradās pie pašiem griestiem, saulstaru kūli, tā ka tūdaļ iemirdzējās gan zilzaļie griesti, gan sienu gleznojumu maigās krāsas, gan koši sarkanie Šīrāzas paklāji uz grīdas.

Sultānam Džāndaram raibs sametās acu priekšā.

Princis pašķielēja uz augstmani. Galvu jau emīrs bija gan noliecis, tomēr princim tā vien rādījās, it kā viss emīra izskats liecinātu par naidu pret viņu — princi — un par tādu kā augstprātību, kas piemīt cilvēkam, kurš uzskata, ka ir nepatiesi apvainots. «Tu re, kāds ir mans vienīgais balsts. Re, kā saraucis uzacis! … Nē, ar viņu jāapietas piesardzīgāk.»

Un piepeši princis pagriezās pret Sultānu Džāndaru un ierunājās tādā balsī, it kā viņu starpā nekas nebūtu noticis:

—     Nu, emīr, pastāstiet visu … Kā jums tur . vai viss kārtībā?

Nomanījis, ka negaiss ir garām, un tūdaļ pat apķēris, ko princis vēlas zināt, emīrs atvieglots sāka stāstīt:

—     Apbedījām … Ierakām medreses pagalma stūrī.. .- Ne medresē, ne apkārtnē nebija nevienas dzīvas dvēseles. Neviens nekad un nekā nenojautīs …

—     Kas vēl bija … apbedītāji?

—     Saīds Abāss.

—     Un vēl?

—     Nu, tie paši kareivji… četri…

Abdullatīfs zīmīgi paraudzījās Sultānam Džāndaram tieši acīs. Vai emīrs saprata, ko princim gribējās pasacīt, taču negribējās skaļi izrunāt?

Abdullatīfs lēnām piegāja klāt Sultānam Džāndaram, pavisam klāt, un stāvēja tagad aci pret aci.

—     Klausieties uzmanīgi, emīr… Visus, kas piedalījušies … — Princis nespēja dabūt pār lūpām vārdu «slepkavība», meklēdams citu, ko likt vietā, viņš rauca pieri. — Es saku, visus, kas bijuši klāt, kad tas notika, visus vajag novākt! — Abdullatīfs ar piepešu, ašu kustību novilka plaukstas malu gar rīkli.

Sultāna Džāndara acīs pavīdēja izbailes, ūsas šķita iz- slejamies.

—     Nocirst galvu? … Visiem? …

—      Par jums, emīr, jau nav runa. Ko jūs izbijāti es, jūs, mans uzticamais balsts! Jūs esat mana labā roka, jūs esat kalns, uz kuru es balstos… Bet citi… visi jānovāc! Citas izejas mums nav, emīr. Vai nu viņiem jāmirst tā, ka neviens nezina, vai arī ļaužu valodas liks nesiavā … mūs abus.

—     Bet žēlīgo valdniek… Vai tad jūs nogalinājāt sultānu? Vai tad tas nav skaidrs, ka Saīds Abāss atkritējam atrieba sava tēva nāvi?… To visi drīkst zināt.

—     Nē!… To nedrīkst pieminēt. Ne ar pušplēstu vārdu … Viņiem visiem jāpiespriež nāve … Kur ir Salds Abāss?

—     Sēž pie Koksaraja vārtiem, gaidīdams to brīdi, kad jūs atļausiet viņam krist jums pie kājām.

—     Nē. Pazemē viņu. Tūdaļ pat! Tos kareivjus arī… Un nekavējoties jau šodien viņiem… — Princis atkal ar delnu novilka gar rīkli. — Šodien pat… Vai sapratāt, emīr?

Vēl vairāk nobālējis, emīrs Džāndars padevīgi nolieca galvu.

—     Katrs pavēlnieka vārds ir likums uzticīgam kalpam.

—     Teicami, emīr … Vēl kas. Ko par visiem šiem … notikumiem runās samarkandieši, kādas valodas klīdīs apkārt, to jūs man katru dienu ziņosiet. Vai jums ir skaidrs, ko teicu?

—     Skaidrs, labdari… Bet ko jums teikšu vēl… — Atkal pasmīnēdams neizprotamu līdzzinātāja smīnu, emīrs Džāndars pavērās uz princi. — Valodas, kas klīst pa Samarkandu, vislabāk ir zināmas šeiham Nizāmitdīnam Hn- mušam. Nav tādu baumu, kuras nedzirdētu viņa mirīdi, nav tādas spraugas, kur tie neielīstu!

Princis piekrizdams pameta ar galvu, jo bija sapratis šos aplinkus teiktos vārdus, un atlaida emīru. Pagaidījis, kamēr noklust emīra soļi kāpnēs, viņš piegāja pie troņa un nespēkā atkrita tajā.

5

Bija pagājusi nedēļa — pirmā nedēļa, kopš Abdullatīfs ieguvis neierobežotu varu, ko neviens neapstrīdēja.

Visu šo nedēļu princis ne soli nespēra ārā no Koksaraja. Viņš pat neizgāja no zāles, kur atradās tronis un kur ienākt bija atļauts vienīgi emīram Džāndaram un tuvākajiem kalpiem, ko Abdullatīfs bija atvedis līdzi no Balhas.

Vēl nebija aizritējusi ne pilna diena pēc prinča sarunas ar Džāndaru, kad emīrs pašā nakts melnumā atkal nostājās valdnieka priekšā ar maisu pār plecu. Šoreiz jau zināmajā netīrajā, melni pelēkajā maisā atradās Saīda Abāsa galva, ievīstīta pelēcīgā lupatā.

Abdullatīfs pameta ar roku, likdams atraisīt maisu, bet, kad emīrs sabozies un drūms izvilka no maisa apaļu, skūtu galvu, notraipītu sarecējušām asinīm, un, aiz strupā bārdas kušķa saņēmis, grasījās pienest princim tuvāk un parādīt, tad princis neizturēja; viņam pārskrēja salti šermuļi, vai sirdi sastindzinādami, un viņš iekliedzās: «Liec nost! Liec nost!» Princi nebija satraukusi Džāndara gatavība uz pēdām izpildīt jebkuru pavēli, nē, viņu bija izbiedējusi nežēlība, kas mājoja šajā cilvēkā, kuram viņš dāvāja savu uzticību. Tāpēc jo vairāk vajadzētu no emīra tikt vaļā, bet vai viņš nav pierādījis, ka ir Abdul- latīfam uzticīgs? Un vai nebūtu arī par agru aizvākt emīru Sultānu Džāndaru, kamēr vēl dzīvs ir brālis — vājprātīgais un bīstamais Abdulazīzs? Kam citam kā vien Džāndaram vajadzēs uzdot…

Atbrīvošos no Saīda Abāsa un nomierināšos — tā princim bija licies agrāk. Jo patiesību par Ulugbeka nāvi visdrīzāk varētu izstāstīt tieši Saīds Abāss… Bet tad princis pats savām acīm ieraudzīja galvu, apaļu, skūtu galvu, kas bija nocirsta cilvēkam, kurš zvērējis atriebties sultānam Ulugbekam, — ieraudzīja šo galvu, taču mieru neguva. Gluži otrādi — lai kā viņš pūlējās notikušo aizmirst un domāt par ko citu, tomēr asinīm notraipītā, skūtā galva ar strupo, šķidro bārdeli rēgojās acu priekšā, vienalga, vai acis bija vaļā vai cieti; aizsnaudies viņš tūdaļ atkal trūkās augšā, • it kā aiz muguras kāds stāvētu un tīši modinātu. Zāles kaktos slēpdamās mudēja noslēpumainas ēnas, kolīdz kaut kas iečabējās, tā sirds sitās kā āmurs, likās — teju pat tā plīsīs.

Sais nedaudzajās dienās Abdullatīfs pagalam izdila. Vaigi ieduba, acis kļuva milzīgi lielas, elkoņi un pleci zem apģērba izspiedās kā asas šķēpeles. Vajadzētu paaicināt dziedniekus, izstāstīt par savu kaiti. Bet arī to princim bija bail darīt — pilī un galvaspilsētā nedrīkst izplatīties runas, ka pavēlnieks, kas nesen vēl bijis tik stiprs un varens karotājs, tagad ir savārdzis… Glābiņu no mulsajām domām princis dažbrīd meklēja vīnā, taču vīns, kā jau tas mēdz būt, līdzēja tikai īsu laiciņu; pagāja viegluma mirklis, un pēc tam kā salti, smagi rudens padebeši mācās virsū tās pašas grūtās domas.

Reiz Abdullatīfam ienāca prātā arī miesas baudas, viņš atcerējās izdaudzinātās skaistules tēva un brāja harēmā Abdullatīfs zināja, ka brālis bija pratis sadabūt kādu neaprakstāmu daiļavu, gazeli, nudien, īstu gazeli… Princis jau grasījās aicināt šo gazeli pie sevis, bet tajā brīdi atvērās durvis, ienāca namzinis un paklanīdamies sacīja:

—     Augsti godājamais šeihs Nizāmitdīns Homušs pagodinājis pīli ar savu ierašanos.

Seihs bija prinča garīgais tēvs. Cīņā pret Ulugbeku viņš piinīgi atbalstīja vecākā dēla tīkojumus. Seiham ir zināms itin viss ir par princi pašu, ir par to, kas notiek Samarkandā. Sirds dziļumos Abdullatīfs baidījās šeiha un patlaban neviļus satrūkās: ko viņa garīgais tēvs sacīs, kāpēc tas ieradies tik vēlu, jau pēc vakara lūgšanas.

—     Teic, ka es gaidu!

Princis sakārtoja apģērbu, izgludināja krokas uz krūtīm un pleciem. Pabīdījis apzeltītu krēslu tuvāk pie troņa, pats apsēdās tronī. Saslējās labi stalti. Bet atkal godbijīgi piecēlās, pamanījis atvērtajās durvīs šeiha garo augumu no galvas līdz kājām baltā tērpā — pār zaļo samta halātu balts apmetnis, ap smailo samta tibe- teju sniegbalta čalma. Cerēdams, ka šeihs pats nāks tuvāk un pirmais sacīs apsveikuma vārdus, princis brītiņu pagaidīja. Taču Nizāmitdīns Homušs nesteidzās; lēni ritinādams dzintara lūgšanu krelles, viņš, tālāk par slieksni nesperdams ne soļa, urbīgi raudzījās princī.

Princis piecēlās, piegāja pie šeiha un viegli paklanījās, aicinādams viņu apsēsties krēslā līdzās tronim.

Seihs kavējās. Viņš joprojām ar acīm urbās savā audzēknī, un viņa skaistā, dižciltīgi iegarenā seja pauda ne nu gluži nemieru ar redzēto, bet ciešu apņēmību gan — apņēmību vērst par labu to, kas viņam nebija pa prātam.

Acis pievēris, šeihs roku ar lūgšanu krellēm piespieda pie krūtīm. Viņš nesteigdamies noskaitīja lūgšanu. Pēc tam valdonīgā, dobjā balsī izteica jautājumu, no kura princis jau bija baidījies.

—      Kas ir noticis, laimīgākais no visiem laimīgajiem? Vai tev varbūt uzbrukusi kāda kaite?

—     Nē, garīgo tēv, viss ir labi, lai slavēts allāhs…

r— Gadās, ka arī valdnieki vārguļo.

Abdullatīfs atviegloti uzelpoja. Seihs viņam bija devis tiesības būt slimam.

—     Tiesa gan, mani moka galvassāpes …

—      Sāp galva? Tāpat vien sāp, vai arī sātans kārdinātājs mulsina īstenās ticības aizstāvi, sēdams nemieru viņa dvēselē?

«Uzminējis gan! No viņa acīm nekas nav noslēpjams.»

—      Ja ir tā, kā teicu, ja nemiers satrauc dvēseli, tad dienām un naktīm vajag slavēt allāhu, un tu atgūsi spēkus. Zemošanās aizdzen šaubas! Un tava dedzība, princi, ir jāredz visiem, lai no tās ņemtu mācību samarkandieši, ko atkritēji ilgus gadus ir vilinājuši prom no īstā ceļa.

«Viņš pārmet, ka esmu ieslēdzies Koksarajā,» princis domāja. Bet šeihs negaidot ievaicājās:

—      Dzirdēju, ka Saīds Abāss esot ieslodzīts. Par ko? Kāpēc?

«Ko gan viņš teiktu, uzdzirdējis to, kas jau noticis? Un uzdzirdēs taču …»

—     Tāpēc… ka viņš izlaida visādas kaitīgas valodas, kas aptraipa allāha verga godu.

—      Valdnieka godu aptraipa nevis Saīda Abāsa, bet gan no dieva atkritušā sultāna neganto mācekļu izlaistās valodas, mans dēls.

Audzēknis vēl arvien stāvēja sava audzinātāja priekšā. Prinča mulsais skatiens bija pievērsts svētā vīra rāmi cienīgajai sejai, pirkstiem, kas žņaudzīja lūgšanu krelles, puspievērtajām acīm; rāmā seja pauda stingrību, no piekāpības tajā nebija ne vēsts.

—     Par kādiem mācekļiem runā visusvētais šeihs?

Princis beidzot apsēdās uz troņa krēsla maliņas.

—      Lai kādas ļaunas valodas tiktu izlaistas ļaudīs, lai kādi neganti darbi un nelikumīgas sazvērestības tiktu perinātas… pret troni… — Šeihs pastiepa roku ar smagajām lūgšanu krellēm uz troņa pusi. — Visa iesākums meklējams tajos prātniekos, kas izvēlējušies nešķīstības ceļu, princi! … Spriest nāvi sultānam atkritējam — tas bija pareizs un dievam tīkams darbs, un to izdarījis mans audzēknis. Bet skabarga acī vēl ir palikusi! Visi skolnieki, kas mitinās nešķīstajās medresēs un dieva zaimotāju midzenī — observatorijā, tā, lūk, ir tā skabarga!

Šeihs no lejas vērās Abdullatīfā, kas sēdēja tronī, taisni izslējies, un raudzījās vienā punktā; prinča seja bija baltiņ balta, lūpas cieši sakniebtas, pirksti ieķērusies ceļgalos.

—      G, žēlīgais un visu piedodošais princi! Vajag taču zināt, kam piedot un ko piedot.., Vai princis ir dzirdējis Alī Kuščī vārdu?

Abdullatīfs pameta ar galvu: ir dzirdējis.

—      No īstā ceļa nogājušā Muhameda Taragaja velnišķais māceklis vēl joprojām jauc prātus, ķengā īsteni ticīgos! Vēl joprojām mīt observatorijā. Pavēlniek, jūsu garīgais tēvs ir uzdzirdējis vēsti, par kuru ļaunākas nevar būt: šis atkritējs aizvedis no observatorijas dievu zaimojošās grāmatas un tās kaut kur noslēpis.«»

—     Kur tad?

—     Kā gan allāha vergs lai zina to, ko nezina pat visuvarenais sultāns? — Nizāmitdīns Homušs atļāvās gandrīz nemanāmi, ar pašiem lūpu kaktiņiem vien pasmīnēt. «Šis Jai būtu visuvarenais sultāns?…» viņš izsmējīgi domāja, bet skatiens, kas nenovērsdamies kavējās pie Abdullatīfa sejas, pauda tikai pazemību valdnieka diže- nības priekšā.

Glaimīgie vārdi princim gāja pie sirds. Šeihs runāja

tālāk.:

—     Vēl kāda ziņa, princi: no emīra Timūra kases — lai allāhs pēc nopelniem atalgo diženo karotāju par īsteno ticību! — no tava vecvectēva kases nozuduši dārgumi … Vai tā ir?

Princis pameta ar galvu: tā ir.

—     Tad zini, princi:, atkritējs sultāns tos atdevis savam nešķīstajam māceklim! Stāsta, ka augstprātīgais Alī Kuščī tos esot noslēpis tai pašā dievzaimotāju midzenī — observatorijā. Tas zināms diviem cilvēkiem. Viens ir kādreizējais Muhameda Taragaja māceklis mavlāna Muhitdīns. Šis zinību vīrs ir nožēlojis grēkus. Viņš zemodamies atzinis, ka viņa agrākais ceļš vedis postā, un ir atradis īsto ceļu… Viņš ir upuris… Bet otrs — tas ir allāha vergs dervīšs Davulbeks… Ja vēlies, atsūtīšu viņu pie tevis, būs tev paklausīgs un uzticams kalps.

—     Būšu laimīgs, garīgo tēv!

Atspiezdamies uz krēsla atbalstņiem, šeihs piecēlās. Seja vairs nepauda stingrību un apņēmību, tagad tā bija tēvišķi mīlīga un vēlīga,

Šeihs ar sarunu bija gaužām apmierināts. Vai tad agrāk, kad valdīja Mīrza Ulugbeks, tāda saruna būtu iedomājama? Ulugbeks nemaz neklausītos šeihā, pats sāktu šeihu mācīt, it kā tas būtu tumšs cilvēks, kaut kāds neizglītots imāms. Princis izturas pavisam citādi… sēd un klausās.

Seihs jau vairāk nekā gadu bija slepeni sarakstījies ar Abdullatīfu. Viņš jau ari bija skubinājis Abdullatīfu uz dumpi. Un tomēr bažījies, ka princis pret viņu izturēsies godbijīgi tikai tik ilgi, līdz iekaros troni, bet pēc tam, kas zina, audzēknī var uzmutuļot vecvectēva asinis, Timūra viltīgā un ļaunā daba, viņam var rasties vēlēšanās būt vienīgajam valdītājam. Taču nē, princis patlaban ir mulss un padevīgs. Tin vai ap pirkstu. O, cik labi, cik labi, kaut tikai tāpat būtu arī turpmāki Lai dievs nedod, ka princis kļūtu tikpat augstprātīgs kā tēvsl

—     Diženais princi, — Nizāmitdīna Homuša balss skanēja glāstoši, maigi, nomierinoši, — diženais princi, ja vien jūs turat par vajadzīgu uzklausīt, tad došu jums vēl kādu padomu.

—     Klausos, garīgo tēv. Allāha vergs allaž ir ņēmis vērā jūsu padomus …

—     Princis, sultāns ir allāha ēna zemes virsū… Allāha labvēlību izpelnās tas valdnieks, kas staigā pravieša norādīto ceļu, nekad no tā nenogriezdamies. Tāpēc Abdullatīfs ir sultāns un šīs zemes valdītājs. Sultānam — īstenās ticības aizstāvim — ir jābūt arī dieva dusmu paudējam. Pazemē jāiemet visi šie zinību vīri! Visi, kas mulsina prātus un sirdis! … Un visas grāmatas, kas pie mums kā mēris ieklīdušas no svešām zemēm, jāmet sārtā! Itin visas!

Seihs vairs nevaldījās. Viņš kliedza, rokas svaidīdams:

—     Lai tev ne dienu, ne nakti nedod miera šī dievam tīkamā vēlēšanās! Vai nu tu iznīcināsi nešķīstību un tā iepriecināsi pravieša Muhameda garu, vai ari atkritēji gāzīs tevi no troņa! … Bet tas viņiem neizdosies, nē, neizdosies! Mums palīdzēs mūsu dižā skolotāja išāna Ubaidullas Hodžas Ahrāra svētība … Vai tev ir saprotams, ko teicu, princi?

—     Saprotams, garīgo tēv.

—     Ar šo brīdi izmet šaubas no sirds, jo visi Māverānnahras īsteni ticīgie aizlūdz par tevi visuaugsto! — Nizāmitdīns Homušs sacīja. — Tev ir jārādās tautai, princi, nevis vientuļi jāvada ilgas stundas šajās zālēs… Tev jāapmeklē svētās kapenes, allaž jāierodas mošejās, it īpaši gaivenajā mošejā, katru piektdienu jāsaka svētruna, lai īsteni ticīgie līksmotu, redzēdami un dzirdēdami savu pavēlnieku. Bet nemiera cēlēji un atkritēji lai diebētu bailēs no taisnīgām dusmām… Lai allāhs žēlīgi atļauj, ka tas viss piepildās!

Seihs pacēla plaukstas pie sejas.

Tad viņš nedaudz gāzelīgā gaitā devās uz durvīm. Abdullatīfs grasījās skolotāju pavadīt, bet tas ar rokas mājienu viņu apturēja — sak, nevajag.

Princis jutās noguris. Bet tas bija gluži cits nogurums. Sirds bija nomierinājusies. To princis noģida pēc saldā gurduma visā augumā, pēc miegainajām acīm, kas lipa cieti, Tās pavēris, viņš nobrīnījās — milzīgā zāle, kas nesen bija šķitusi tumša un naidīga, staroja kā saulstaru pielieta: staroja gan velvētie, zaļzilie griesti, gan smalkie, priecīgie, pat it kā saldkaislie sienu gleznojumi, zeltīto ornamentu vijumi, zeltītie krēsli sienmalēs; zelts, spožums, cildenās gaišdzeltenās krāsas — vai tie visi nebija varas un ar veiksmi vainagota spēka simboli? No kā gan viņam jābaidās? Viņš bija cīnījies par šīm zeltītajām zālēm, cīnījies par sultāna troni. Un tagad viņš ir šeit. Un vēl viņš bija cīnījies — jānudien, cīnījies, lai tiktu iznīcināti visi nešķīstie! Viņš ir bijis nežēlīgs? Sariāts liek būt arī nežēlīgam! Viņam nav no kā baidīties!

Abdullatīfs skaļi notarkšķināja klabekli, saukdams namzini, un, kad tas ieradās, pavēlēja aizsūtīt ziņnesi pie emīra Sultāna Džāndara. Lai emīrs tūdaļ pat dodas uz observatoriju. Lai grābj ciet nešķīsto Alī Kuščī un tā skolniekus! Lai iemet pazemē tūliņ pat, nekavējoties!

6

Jau kādu nedēļu Kalandars Karnakī bija nodzīvojis pie Timūra Samarkandī. No alas ārā viņš negāja, nekur nerādījās.

Dienā Kalandars palīdzēja kalējam: te pūta plēšas, te pieturēja uz laktas smagu kaļamo, te pats klaudzināja ar lielo veseri, piešķirdams kvēlojošajam dzelzs gabalam vajadzīgo veidu.

Kalandars iemācījās lāpīt katlus, vara krūkas, tējkannas. Viņam patika arī gatavot tēju — tas nemaz nav viegls uzdevums, taču tā var lietderīgi pavadīt laiku. Tējas vajadzēja daudz: meistara Timūra alā pa vakariem parasti sanāca kaimiņi amatnieki — kalēji, kas darināja pakavus un naglas, atslēdznieki, skārdnieki, akmeņkaļi, kaula un koka griezēji, varkaļi un lāžu taisītāji. Ar diez

Rčin trūcīgiem ciemkukuļiem ieradās abi brāļi Kalkan- beks un Baskanbeks, un tad šķita, it kā uz uguns uzkarinātajā krūkā ūdens burbuļotu īpaši strauji, un tikpat mundri ritēja arī sarunas. Tiesa, vēstis no Samarkandas nebija priecīgas: amatnieku darbnīcas un tirgoņu veikali vēl arvien stāvēja cieti, jo to saimnieki baidījās no laupīšanām, cenas diendienā kāpa aizvien augstāk.

Kad visi bija krietni izvaidējušies, tad valodas atkal pievērsās Mīrzas Ulugbeka pēdējām dienām, tām dienām, kad vēl viss būtu bijis vēršams par labu — tā domāja it īpaši jaunie sarunu biedri, vispirms jau abi karstgalvīgie brāļi kalēji.

—      Valdniekam vajadzēja pulcināt tautu, paaicināt tādus kā mēs! Jā, jā, tukšinieki, zemie ļaudis cietsirdīgajam princim būtu noslēguši Samarkandas vārtus! Mēs viņu nebūtu ielaiduši pilsētā!

Kalandars nepārtrauca Baskanbeku un Kalkanbeku, viņš klusēdams atgāja tālāk no strīdniekiem. Tūdaļ nāca prātā pēdējie Mīrzas Ulugbeka vēlējumi, valdnieka asaras, kad viņš atvadījās no Alī Kuščī un no Kalandara, un tad dervīša sirds sāpīgi sažņaudzās, neviena viņam negribējās ne redzēt, ne dzirdēt. Kalandars atgāja kaut kur malā, izstiepās uz zemes kula un ilgi tur gulēja nepakustēdamies, it kā viņa nemaz še nebūtu. Bet meistars Timūrs skaidroja jaunajiem strīdniekiem, runādams palēnām, vārdus gari stiepdams:

—     Jauni un zaļi esat, jauni un zaļi, un saprašanas jums maz… Ja pūš vējš, kas kamieli paceļ gaisā, kas tad tādam kazu ko nepacelt… Ja pilsēta tiktu aplenkta, kam tad klātos visgrūtāk? Ne jau princim, bet gan tādiem tukšiniekiem, kādi mēs visi. Augstmaņi aplenkumā izkāmētu, bet plikvēderi izlaistu garu … Tāpēc aplenkumu, dēli, labāk ir nepieminiet…

Sarunās laiks šķiet ātrāk aiztekam. Bet, jo tuvāk ziema, jo garākas stiepjas naktis. Ilgi, ilgi, parasti vai līdz rītausmai Kalandars grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Pēc dažām dienām viņam, stepju iemītniekam, kalēja viesmīlīgā ala jau rādījās pārlieku tumša un pārlieku- šaura. Viņam kārojās šo pašu brīdi aiziet kaut vai uz tuvīno ciemu un uz dārziem, ja jau nevar tikt stepē, un lai tad viņu noķer, lai saņem ciet. Citādi sēdi tu, cilvēks, nekā nedarīdams, tikai trin un trin mēli… Tomēr Kalandars valdījās. Viņš zināja, ka patiešām tiek meklēts. Zināja skaidri, jo toreiz, kad viņš tikko vēl bija ieradies

alā, pie viņa, Alī Kuščī sūtīts, atnāca Mīrams Čalabī tin līdz ar sveicienu no skolotāja nodeva ciešu pavēli būt piesardzīgam un nekādā ziņā nerādīties pilsētā. Kolīdz Kalandars esot aizgājis no observatorijas, tur pa siltām pēdām iebrucis dervīšu bars, kas meklējis tieši viņu, Kalandaru. Pats Šakālis esot meklējis, tā Mīrams stāstīja.

Te droši vien roku bija pielicis šeihs Nizāmitdīns Homušs.

Atmiņā iznira atriebīgā šeiha saniknotā seja, un pat šeit Kalandaram mirkli sametās neomulīgi. Šakālis viņu meklē, skraida apkārt, ošņā. Ari alas tuvumā ne vienreiz vien bija atskanējusi deguna balsī vilkta dziesma: «Allāh, o, tu visvarenais …»

Nedrīkst no šejienes aiziet, nekādi nedrīkst. Jāpārlaiž briesmu laiki tepat, jānogaida!

Bet cik grūta ir gaidīšana! It īpaši bezdarbīgie vakari, vienas un tās pašas sarunas, ko pavada lēna pialu šķindēšana, no krūkas tējkannā, no tējkannas pialā lejamā ūdens guldzoņa … Kalandars atcerējās dzimto pusi, tālo Kārnāku, atcerējās pauguraino stepi, kuras plašumos bija aizritējušas viņa bērnu dienas, dzidrās, no kalniem plūstošās upes, kurās viņš bija makšķerējis zivis un peldējies, atcerējās aprikožu birzi netālu no ciema; pavasaros puikām patika rāpties kokos un mieloties ar negatavajiem augļiem. Ne vienreiz vien Kalandars pieminēja savu mīļo jauno māsiņu (viņu aizveda kipčaku sirotāji), redzēja viņu tik skaidri kā īstenībā: raugi, viņa ir pārnākusi abu dzimtajā ciemā Kārnākā, aizgājusi uz kapsētu, kas aizstiepjas lejup pa Sardzinieku pakalna nogāzi, aizgājusi turp, sameklējusi tēva un mātes kapu un raud, rūgti raud… Kalandars redz mīļo, saraudāto seju. Dzird lūdzošos vārdus, kas sacīti viņam, vecākajam brālim: «Kur gan esat jūs, brāli, kurp liktenis jūs aizdzinis?… Vai tālu no tēva mājām? Ja jūs, vecāko brāli, nespējat iededzināt gaismekli pie mūsu godāto vecāku kapa, kas tad to darīs?…»

Lūk, arī šonakt miegs laikam nenāks līdz pašai rītausmai. No prāta nekādi neiziet senās, neaizmirstamās dienas …

Vecais Kārnākās cietoksnis atradās paugura galā starp divām kalnu upēm. Augsto kleķa mūru dzeguļi balstīja debesis — tā vismaz likās bērnībā, bet grāvis ar cietoksni bija bezdihenīgi dziļš. Apmetne aiz mūriem nebija liela, mājas un šaurās ieliņas aizņēma platību, kurai apkārt apiet, naskajām bērnu kājām nemaz nebija grūti: viens stiepiens, un gatavs ir! … Uz lēzenajiem māju jumtiem agri pavasarī sadīga maiga, zaļa zālīte, reizēm slējās augšup pat magones, un tajā laikā uz jumtiem valdnieki bija bērni: puikas laida pūķus, meitenes rotaļājās ar bumbām, kas saveltas no vilnas. Iestājoties siltajām dienām, aiz vienas upītes nelielā Sardzinieku pakalna galā — tāpēc jau pakalnam dots tāds vārds — tika nostādīti apsardz- nieki vērot stepi. Visi vīrieši, gan jauni, gan veci, aizgāja stepē art, sēja miežus un kviešus, apkopa augļu dārzus un vīnogulājus. Tad sāka briest aprikozes — un bija pienācis svētku laiks. Jaunie vīrieši un sievas, bet jo īpaši meičas un jaunekļi — kā viņi priecājās par šīm līksmajām dienām!

Tās posta dienas rītā, kad Kārnākā iebrāzās ienaidnieki un aizveda Kalandara mīļoto māsu, bija sākušies šādi svētki.

Kalandaram toreiz bija pilni sešpadsmit gadi. Stiprs, labi noaudzis, sejā glīts — viņš jau bija iekvēlinājis ne vienas vien meitenes sirdi.

Tēvs līdz ar kamieļu dzinējiem todien bija aizgājis uz Jasu tirgu, bet Kalandars iejūdza zirgu — vēl tagad viņš atceras, ka tam uz pieres bija balta zvaigznīte, — iesēdināja pītajos ratos māti, māsu, kaimiņu meičas un aizbrauca uz līksmēm dārzos; dārzi atradās viņpus upes līdzās karagačiem apstādītajai kapsētai. Piedurknes uzro- tījis augšpus elkoņiem, vaļā kreklu, lai rīta vējš glāsta kailās krūtis, tibeteju braši pakausī atgrūdis, Kalandars nevis brauca, bet lidoja kā spārnos, jo māsai līdzās sēdošo meiteņu pulciņā bija arī sešpadsmit gadu vecā skaistule, kuras tēls tolaik nedeva miera viņa sirdij. Sī meitene ar sarkanu lakatiņu galvā, ģērbusies sarkanā, pašaustā kleitā, kas viņai labi piestāvēja, reižu reizēm pameta acis uz Kalandaru, kurš bezrūpīgi vicināja kārkla stibiņu, skubinādams tāpat jau gaitīgo zirdziņu. Savukārt Kalandars slepšus šķielēja uz meiteni, un, kad viņu skatieni nejauši sastapās, meitenes lielās, biklās acis tapa vēl lielākas, viņa novērsa skatu, pietvīkdama kā uguns, bet draudzenes skaļi smējās, un tad skanēja nevainīgi, līksmi joki, zobgalības un blēņu valodas.

Augu dienu Kalandars jutās viegls, kā spārnos pacelts. Viņam patika noskatīties, kā caur zaļajām lapām zib meiteņu zilie, sarkanie, dzeltenie lakatiņi, — kolīdz viņi bija atbraukuši dārzos, tā meitenes kā pērlītes izbira norā, un zaļajā pļaviņā likās uzplaukušas magones un tulpes. Kalandaram patika kurināt uguni, lai varētu pagatavot svētku cienastu, patika no upes pienest saimniecēm ūdeni, rāpties kokos pēc vēl negatavajiem, tomēr garšīgajiem augļiem, ar ko uzcienāt, bērnus un meičas. Bet visvairāk viņam patika redzēt dārzā sev līdzās kaimiņu meiteni, kas bija jaunāka un daiļāka par visām citām. Ik pa brīdim viņa Kalandaram kaut ko palūdza, un bija gaužām patīkami atnest viņai ūdeni, sagādāt žagarus viņas ugunskuram, pieliekt aprikozes zaru tuvāk viņas rokām un lūpām, un pat tas bija patīkami, ka viņa, kolīdz Kalandars piegāja tuvāk klāt, atlēca atpakaļ kā kalnu kaziņa un nozuda krūmos, ej nu viņu tur dabū rokā!

Pavasara diena aizritēja ātri. Ļaudis posās mājup. Sievas un meitas saplūca mētras, sabēra lakatiņos salasītās aprikozes, un tagad — kailām galvām, matos iepītiem sarkaniem, mēļiem, ziliem stepes ziediem viņas izskatījās vēl daiļākas nekā pirmīt.

Kā jau parasts, mājās brauca, skanot te skumjām, te nebēdnīgi jautrām dziesmām.

Daudz dziesmu izdziedāt nepaguva! Braucēji nebija tikuši līdz upei, kad tikpat, kā pērkona dārdi no skaidrām debesīm atskanēja apsardznieku kliedzieni: «E-ei, ļaudis, glābieties! Naidnieki, naidnieki klāt!»

Pēc tam visu pārskanēja pakavu dunoņa.

Kalandars nežēlīgi kapāja zirgu, rati dārdēja. Pagriezies atpakaļ, viņš ieraudzīja pār Sardzinieku pakalnu veļamies tumšu straumi. Kāds simts jātnieku kaukdami, līkus zobenus un vāles pār galvu vicinādami, brāzās lejup. Tiem pretim metās pašu jātnieki, bet to bija tikai saujiņa! Melnā straume uzšļācās tiem virsū un aprija, un tad jau pār visu apkaimi, sirdi plosīdams, noskanēja pirmais sievietes kliedziens, pirmais izmisīgais bērna brēciens.

Kalandars pasvieda grožus māsai. Krūmājā pie pašas upes piesiets, kāds zirgs ar pakaviem kapāja zemi, nomanīdams netālo kaujas troksni. Ar vienu lēcienu Kalandars uzlidoja zirgā, virve pārtrūka, zirgs saslējās pakaļkājās. Kalandars panāca savus ratus — tajos bija vāle — un, neklausīdamies meiteņu kliedzienos un mātes skaļajās vaimanās, grieza zirgu pretim ienaidniekiem.

Daudz viņam saklupa virsū, cilvēku desmit. Tie bija ģērbušies tumšos vilnas svārkos, kas ir ērti kaujai, tūbas cepures aizsargāja tiem galvu, ieplestās mutes kareivīgi bļāva: «Ienaidnieks bēg, ienaidnieks bēg!» Bet Kalandars nebēga.

Pirmais viņam priekšā gadījās varen drukns stepes vīrs, tam seja — nu spilvens kas spilvens; vīrs kliedza kā negudrs: «Ienaidnieks bēg!» Mežonīgi zviegdami, abu zirgi sagrūdās. Kalandara vāle nošvīkstēja par vienu īsu mirkli agrāk nekā naidnieka vāle, un stepes vīrs izvēlās no segliem kā no galvas notriekta cepure. Kalandars paguva nogāzt vēl otru jātnieku, bet tad arī viņa galvu ķēra vāles trieciens. Rokām seju aizklājis, Kalandars gāzās no zirga zemē, gar acīm nošķīda dzirksteles, un pēdējais, ko viņš redzēja, pirms zaudēja samaņu, bija naidnieku ielenktais zirgs, ko tie aizveda no kaujas lauka. Pēc kāda laika Kalandars atguva samaņu. Līdz šai pašai dienai viņš nezina, vai tā bija īstenība, vai arī viņam tikai rādījās, ka redz garām aizauļojam naidniekus, kam pār segliem pārsviestas meitenes — māsa un kaimiņiene, un abas sauc palīgā.

Kamdēļ, kamdēļ viņš toreiz nenomira?

Cik daudz smagu likteņa sitienu viņam bijis lemts arī vēlāk, cik daudz nedienu, grūtumu un pazemojumu!

Nedēļu pēc šā straujā kipčaku uzbrukuma Kalandars, vēl īsti neatlabis no ievainojuma, kopā ar citiem dzimtā ciema jaunekļiem piedalījās lielā kaujā pret stepes vīriem. Kārnākās jaunekļi cīnījās kā tīģeri, bet liktenis nebija viņiem vēlīgs, arī naidnieka spēki bija daudz lielāki. Tajā kaujā netālu no Jasu pilsētas krita Kalandara tēvs, viņu pašu atkal smagi ievainoja; paglāba biedri, kas bija pratuši viņu, asinīm noplūdušu, samaņu zaudējušu, izraut no kaujas mutuļa.

Kopš tā laika arī bija sākusies viņa klaidu dzīve. Svešinieks bez mājas, bez pajumtes! Nekad viņš tik asi nebija apjautis šo vārdu īsto jēgu kā pašlaik. Patiešām, kas viņu tagad te saista? Huršīda? Tas ir stars, kas viņam jau nodzisis, zvaigzne, kas norietējusi. Ulugbeka un Alī Kuščī vēlējums? Tas jau nebija viņam, Kalandaram, domāts, cik viņš mavlānam spējis palīdzēt, tik ir jau izdarījis … Jā gan, jāgriežas atpakaļ uz dzimto pusi. Ir laiks! Nekāda labuma nedz saviešiem, nedz pats sev viņš še nav guvis, bet iedegt gaismekli pie vecāku kapa, lai ielīksmotos tēva gars un mieru rastu mātes gars, — tas ir viņa pienākums; nespēdams dēla pienākumu pildīt tad, kad vecāki bija dzīvi, viņš to izpildīs kaut vai pēc viņu nāves. Un jāpasteidzas to darīt!

Otrā rītā, pieticīgās brokastis ēdot, Kalandars pastāstīja vecajam kalējam par savu nodomu.

Meistars Timūrs Samarkandī ilgi neteica ne vārda. Viņa roka te žņaudzīja pīpes dūmos nodzeltējušo bārdu, te bez vajadzības glaudīja kārtu kārtām nolāpītās aitādas cepures dibenu. Tievs staru kūlītis pa spraugu alas griestos krita uz grumbaino, pelēkbālo sirmgalvja seju, uz augsto, sviedros spīdošo pieri un cieši sakniebtajām lūpām, un šī seja bija skumja, gauži skumja,

—     Kalandar, dēls, — vecais meistars beidzot sāka runāt. — Kad tu pirmo reizi ieradies šai nemīlīgajā mītnē, manā trūcīgajā alā, es priecājos, gauži priecājos. Dēla man nav bijis, un es domāju: raug nu, dievs man, visu aizmirstam, nožēlojamam vergam, dāvājis dēlu. Eš priecājos, ka uzradies cilvēks, kas parūpēsies, lai pie manām miesām tiktu nolasīts svētais korāns, kas iedegs sveci pie mana kapa… Bet nu, kad esmu tevī noklausījies, nemaz nezinu, ko lai tev atbildu, dēliņ .., Nezinu… Savu gribu tev uzmākt nedrīkstu.

Arī Kalandars nezināja, ko sacīt vecajam meistaram, taču juta, ka meistara vārdi duras sirdī kā asas adatas. Tomēr daži mierinājuma vārdi viņam atradās.

—     Tēv, jūsu kaps nepaliks bez gaismekļa, nedz dvēsele bez tuva cilvēka lūgšanas. Samarkandā nav cilvēka, kas jīis nepazītu un necienītu. Ikviens amatnieks… Un Kalkanbeks ar Baskanbeku?… Un mavlāna Alī Kuščī?

—     Lai slavēts allāhs, dēliņ, lai slavēts allāhs, dažs labs jau mani vēl atceras gan, — meistars Timūrs piebalsoja. — Nerunāju jau tālab, lai tevi iežēlinātu, un ne tālab, lai neļautu rīkoties, kā esi nodomājis. Sacīju to aiz mīlestības uz tevi, Kalandar… Timūrs Samarkandī labi zina, kā jūtas cilvēks svešumā. Ne jau velti saka: labāk dzimtajā zemē būt par ganu nekā svešā zemē par sultānu,.. Vecāki jāgodā, tas ir svēts pienākums kā jaunam, tā vecam. Tu gribi atgriezties mājās, gribi iepriecināt tēva, mātes dvēseli. Lai dievs dod, ka tu sasniegtu mērķi… Ceļš ir tāls un bīstams. Saki — kas tev vajadzīgs, kā varu tev līdzēt? Šeit, — sirmgalvis norādīja uz savu mājokli, — viss ir tavs, ja vien tev kas vajadzīgs. Un saki mavlānam, lai iedod tev zeltu …

—      Zeltu? Nē, tēv, tādam kā man zelts nav vajadzīgs. Jūs pats ne vienreiz vien esat teicis: par nabagu gādā pats visuaugstais… Ja man būs ceļamaize dienām divām, nu, arī sāls vēl, tad būs gana. Nav jau mūsu stepe ne plika, ne tukša — diezgan tajā ir ļaužu, ir pilsētu, ir ciemu. No mavlānas Alī Kuščī atvadīšos gan, bet zelts… zelta man nevajag.

Ar cieto plaukstu, platu kā lāpsta, meistars Turnīrs noglaudīja Kalandara ceļgalu, sēri pasmaidīdams.

—      Ek nu, jauns un zaļš vēl esi, puis, un tava sirds ir skaidra, to es zinu. Bet ko tur lai dara, ka šis dzeltenais metāls dzīvē arī vajadzīgs? Un kā vēl vajadzīgs! … Dažam labam zelts postu vien nes, zinu gan, bet gadās, ka nes arī cieņu un godu … Tālab karavīram zelts nav lieks. To zinu labāk par tevi. Ko veci vīri zina, tas pat eņģeļiem ne prātā neienāks!… Bet, ja tu kautrēsies, tad es pats parunāšu ar mavlānu Alī.

Tomēr Kalandara ceļojumam šoreiz nebija lemts notiki:.

Vēlā vakarā, kad ielas noklust, kad ir vairāk izredžu, ka negadīsies kāds nevēlams ceļabiedrs, Kalandars taisījās iziet no alas. Viņš bija nodomājis doties uz observatoriju, iekļūt tur pa zināmo apakšzemes eju, atvadīties no Alī Kuščī un pa to pašu eju iznākt norunātā vietā, kur viņu gaidīs abi brāļi Kalkanbeks un Baskanbeks ar zirgu, lai tad sāktu ceļojumu uz dzimteni. Vienā seglu somā bija maize, sāls, pipari, grūslis, bet otrā — apģērbs, daži nelieli trauki un koka karote — ceļavīram tas viss gauži nepieciešams; drošā vietā, tomēr tā, lai vajadzības reizē būtu tūliņ pie rokas, bija noslēpts krietns kinžals, ko bija darinājis pats meistars Timūrs un devis ceļā līdzi, «ko atkauties no ļauna uzbrucēja»; mugurā Kalandars uzvilka siltu virssvārku, galvā uzbāza melnu jērādas cepuri — to visu meistars Timūrs diez no kurienes bija atnesis jau dienā; tomēr iet ārā viņš vēl kavējās, visu laiku ieklausīdamies cilvēku soļos laukumā, balsis un trokšņos, kas ārā nenoklusa līdz vēlam vakaram. Beidzot Kalandars sasparojās, bija jau arī laiks iet — pusnakts pāri. Viņš apjozās jostu, uzmeta plecos somu. Pienāca meistars Timūrs, turēdams rokā mazu gaismekli, kurā dega eļļa. Nolicis gaismekli sienas nišā, viņš apkampa Kalandaru un nomutēja uz pieres. Un, tiklīdz vecais meistars bija pacēlis plaukstas, lai izlūgtos veiksmīgu ceļojumu, tā pie durvīm klusi, bet noteikti pieklaudzināja.

Kalandars nedzirdami atlēca ēnā. Meistars Timūrs atkal paņēma gaismekli un nesteigdamies piegāja pie durvīm..

—     Kas tur nedod cilvēkiem pa naktīm miera? — tīšuprāt nikni viņš jautāja, neatvilkdams bultu.

—            Lūdzami, piedodiet, meistar, tas esmu es — Mīrams Čalabī.

—            Kas, kas? Kāds Mīrams? — Sirmgalvis pagriezās pret Kalandaru. Tas, somu zemē nosviedis, ar vienu lēcienu tika cauri ieejas gaitenītim līdz durvīm.

—            Tēv! Tas ir mavlānas skolnieks… Ļaujiet, es pats atvēršu!

Bālu seju, bass, bez cepures Mīrams izskatījās pēc ubaga Samarkandas tirgū, Tumsā bija dzirdami viņa šņuksti.

—            Kas noticis, kas? — Kalandars iekliedzās, jau nojauzdams, ka gadījies kaut kas briesmīgs,

—     Skolotājs … skolotāju … pazemē…

—     Kad?!

Kalandars uzzināja, ka vakarvakarā pēc pēdējās lūgšanas observatorijā iebrukuši četri kareivji, visu apgriezuši kājām gaisā un pēc tam aizveduši mavlānu Alī Kuščī, Mavlānas māmuļa arī bijusi tur, viņa kliegusi, raudājusi, lauzusies, nabadzīte, pie dēla, bet, kad mavlāna aizvests, zaudējusi samaņu, tāpēc Mīrams nevarējis par notikušo tūdaļ pavēstīt Kalandaram: vajadzējis pasēdēt ar večiņu, kaut cik viņu nomierināt.

—     Vai izdibināji, kurp mavlāna aizvests?

Mīrams Čalabī pamāja un atbildēja tikko dzirdami:

—     Izdibināju … Koksaraja cietumā …

Gaismeklis meistara Timūra rokā sašūpojās.

«Ko nu lai dara? Ko tagad lai iesāk?»

Kalandars izskatījās apņēmīgs, pat draudīgs, taču īstenībā bija apjucis. Protams, aizceļošana ir jāatliek. Jāatliek? Vai viņš maz spēs aizceļot, iekams nebūs izlemts mavlānas liktenis, kamēr tas vēl paliks neziņā tīts?

Kalandars noslaucīja nosvīdušo pieri; viņš pēkšņi atkal domājās redzam māsu, kā tā sēž pie vecāku kapa, domājās dzirdam, kā tā žēli apraud — tikai nevis pašas vecākus, bet diezin kāpēc mavlānas māmuļu Tillabibī.

Kalandars paskatījās uz meistaru Timūru: vecais kalējs stāvēja, nevarīgi atslējies pret sienu, acis aizdarījis.

—     Ko kareivji meklēja? Grāmatas, vai?

—            Grāmatas ' arī… Un zeltu… Klaigāja, ka observatorijā esot noslēpts zelts …

«Mavlāna Muhitdīns! Viņš ir izstāstījis noslēpumu, tikai viņš! Nožēlojamais ziņu pienesējs! Nevis mācīts vīrs, bet gan nicināms nodevējs!»

It kā paguris, arī Kalandars atslējās pie sienas.

«Ko gan lai iesāk? … Jāpaliek te . .. Jāpaliek … Bet vai es spēšu kaut kā palīdzēt skolotājam?… Tātad varu doties prom, ja jau nespēju palīdzēt? Tas ir negodīgi… Re, šo zēnu un šo apjukušo sirmgalvi… arī viņus patlaban nedrīkst pamest…»

—     Kalandar, dēls, šis medreses audzēknis ir pagalam nosalis, — vecais meistars ieteicās, — vajadzētu viņu padzirdīt ar tēju.

—     Jā, jā, tūliņ.

«Jāiet pie mavlānas Muhitdīna un jāņem šis gļēvulis aiz dziesmas, lai atsakās no tā, ko sastāstījis!»

Kamēr Kalandars kūra uguni un vārīja tēju, viņa galvā ņudzēja cita par citu drosmīgākas ieceres.

Pa tiem vārtiņiem … pa tiem pašiem dārza vārtiņiem, pa kuriem viņš kādreiz ietika dārzā un pie Huršīdas banū loga… Viņš izies caur dārzu, no dārza iekļūs mavlānas Muhitdīna viesistabā… Vajag tikai satikties ar mavlānu divatā, aci pret aci, gan tad atradīsies, ko sacīt šim raudulīgajam nodevējam… Jā, jā, šo pašu brīdi, nekavējoties jāiet turpu, jādodas uz bagātā juveliera namu, jāņem viņi aiz dziesmas — šie nodevēji, mantrauši… Jāpanāk, lai mavlāna Muhitdīns atteiktos no meliem, ko sastāstījis par Alī Kuščī, citādi skolotāja dzīvība karāsies mata galā, un tik viegli būs šo matiņu pārraut, tik viegli!

7

Huršīda banū sēdēja savā klusajā istabā, izšūdama samta aizkaru. Bet darbs lēni gāja uz priekšu, diegu kamoli, ar kuriem izšūtie raksti tik skaisti izskatās uz tumšzilā Samarkandas samta, nemaz nedila: jaunā sieviete mazāk strādāja, vairāk ieklausījās, kas notiek pagalmā.

Bet pagalmā nemitīgi, nepārtraukti dunēja soļi. Tie nebija rāmi cienīgie tēva — mavlānas Muhitdīna soļi, tie bija satrauktie, žiglie vectēva Hodžas Salāhitdīna soļi, ko pavadīja spieķa klaudzieni. Tēva jau nemaz nebija mājās. Pavisam nesen — pēc vakara lūgšanas — viņu aizveda. Pēkšņi ieradās kareivji no Koksaraja un nezin kur aizveda. Un vectēvs nekur vairs nespēj dēties, staigā pa pagalmu uz priekšu — atpakaļ, ik pa brīdim palūkojas pa vārtiņiem un griežas atkal atpakaļ, skaļi klaudzinādams ar savām kurpēm un spieķi.

Katrreiz, kad vectēvs izgāja ārā uz ielas, Huršīdai sirds pamira, adata pirkstos sāka stipri trīcēt: vai tik atkal neuzradlsies rupjie kareivji, vai dzelžiem kaltie zābaki atkal pārdroši un nekaunīgi neklaudzēs uz pagalma celiņiem. Un viņu uzkliedzieni, viņu asās pavēlēsi Un tēvs, kas klanoties saliecies gluži līks, nožēlojams un trīcošs kā apšu lapa …

Nule pieredzētais Huršīdai atsauca atmiņā citu notikumu — pavasarī. Arī toreiz viņu mājā iebruka kareivji, arī toreiz klaudzēja zābaki.

Bija pagājuši trīs mēneši kopš kāzām. Aprakusi cerības, ka varētu kļūt laimīga ar Kalandaru, Huršīda sāka pierast pie vīra, pie sava nemīlamā, taču — ko tur lai dara! — dieva sūtītā pavēlnieka, kurš viņu ģērba un uzturēja un kuram viņa patika — tas bija skaidri nomanāms. Kādu vakaru vīrs, bāls un nemiera pilns, pārnāca no Koksaraja, kur kalpoja kādā kancelejā. Viņa acīs vīdēja bailes un bēdas. Vīrs pienāca pie Huršīdas, kas toreiz arī sēdēja ar šuvekli, piecēla viņu un ilgi, cieši lūkojās sejā. Huršīda vīru pirmo reizi redzēja tādu. Parāvušie^ atpakaļ, viņa nemierīgi vaicāja:

—     Kas ir noticis, mans kungs?

Mīrza1 neatbildēja. Pievilcis Huršīdu atkal klāt. un pieglaudis pie krūtīm, viņš skūpstīja tās seju, acis, rokas, kaklu, taču tie nebija ne mīlas, ne iekāres skūpsti, tajos izpaudās tas pats Huršīdai neizprotamais, gandrīz vai neprātīgais uztraukums. Bez elpas palicis, vīrs atrāvās no viņas un pēkšņi asi un strupi pavēlēja:

—     Žigli… Tūliņ savāc savas mantas! Dārglietas ieliec lādītē! … Un apģērbies silti! … Mēs dosimies tālu, tālu! … Rīkojies žigli! Pasteidzies, pasteidzies! — Un viņš izskrēja no istabas.

Huršīda sāka šaudīties ap šķirstiem, kuros atradās apģērbi un ceļa drānas, ap lādītēm, kur glabājās daudz rotu, uzāva Kabulas zābaciņus, ap galvu apsēja siltu, baltu ka- mieļvilnas lakatu, nelielā šķirstiņā savāca visdārgākos nieciņus.

Tikmēr mājā bija sācies kaut kāds tracis: skanēja uzsaucieni, kas biedēja, blākšķēja durvis.

Metās krēsla, un no tuvējās mošejas skanēja muedzīna augstā, sērā balss, aicinādama uz lūgšanu, bet vai nu kādam prātā bija lūgšana šai tumšajā mājā, kur nespīdēja neviena uguntiņa, tikai Huršīdas istabā dega sveces.

Vīrs ieskrēja ar lapsādas cepuri galvā, kažoku plecos uzmetis, pie sāniem piekarinājis zobenu. Arī Huršīda jau bija tikpat kā saposusies. Mīrza atkal metās viņai klāt, skūpstīja vaigus, acis, kā neprātā murminādams nesakarīgus vārdus:

— Kālab … kālab allāhs tev dāvājis tādu daiļumu?

Tad viņš sastinga kā zemē ieaudzis.

Lielajā ārpagalmā atskanēja troksnis, kliedzieni, ieroču šķinda; šis skaņu jūklis strauji pāršalca pār iekšējo pagalmu; nodārdēja namdurvis; skaļi iebrēcās bērni, sāka vaimanāt sievietes, rupjas vīriešu balsis lādējās. Mīrza pielēca pie istabas durvīm un drudžainām kustībām lūkoja iekabināt ķēdīti dzintelē, bet trīcošās rokas lāgā neklausīja. Dzelzīm kaltu zābaku klaudzoņa skanēja pavisam tuvu. Kāds spēcīgi spēra pa durvīm. Huršīdai banū gar galvu aizlidoja satrūkušās durvju ķēdītes posms un, žēli nošķindēdams, atsitās nišā pret lielo sudraba bļodu.

Kā melns viesulis istabā iebrāzās kareivji. Mīrza tvēra pēc zobena, taču turpat arī tika notriekts zemē, vairāki cilvēki uzkrita viņam virsū. Tie izrāva ieroci no rokām, sita viņu, mīcīja un lauzīja ķermeni, kas locījās uz grīdas. Pārējie uzklupa Huršīdai. Viņai atlauza rokas uz muguras, uzmeta uz galvas kādu tumšu, smacējošu segu un savīstītu sagrāba, pacēla un aiznesa. Kādu brīdi Huršīda vēl spārdījās, uz īsu mirkli izgrūda galvu no apsega un paguva pamanīt, ka zemē nogāztajam vīram ar tievu siksnu sasaista uz muguras atlauztās rokas, bet pēc tam viņa zaudēja samaņu.

Huršīda atjēdzās tikai Koksarajā.

Viņa gulēja uz mīkstām zīda segām; velvētie" griesti likās slīgstam zemu pār viņas atmesto galvu; spoži apgaismotajā zālē ņudzēt ņudzēja jaunas sievietes, kas bija bagātīgi izgreznojušās ar krellēm, rokassprādzēm un visādām citādām liegi šķindošām rotām. Sievietes bāza Huršīdai pie deguna kristāla pudelītes, no kurām pludoja asa, šķērma smarža, trina viņas pieri un vaigus ar vēsu rož- ūdeni. Kad Huršīda bija pa īstam apjēguši, kur atrodas, pie viņas ieradās arī harēma kundze. Huršīdu gandrīz ar varu piespieda iedzert pialu vīna, pēc tam aizveda uz pirti.

Tai pašā baismajā naktī pie viņas atnāca Abdulazīzs.

Kolīdz Huršīda atceras prinča iekārē degošās acis, nervu tik sašķobīto seju, garo, lumzīgo, slābano augumu, tā viņa vēl tagad jūt rīklē sakāpjam nelabumu.

Noraususi no skropstu galiem asaru, Huršīda atkal sāka klausīties pagalmā dunošajos soļos. Bet dzil Viņa skaidri sadzirdēja atskanam klaudzienu istabas otrā malā. It kā būtu piegrabināts pie loga dārza pusē.

Aiz bailēm vai pamirdama, Huršīda paskatījās uz veco kalponi, kas mierīgi snauda istabas kaktā: večiņa, nabadzīte, ilgi bija gaidījusi mavlānu Muhitdīnu, kas teicies drīz pārrasties, taču neizturējusi un aizsnaudusies.

Huršīda uz pirkstgaliem piegāja pie aizsegtā loga.

Dzi, pieklaudzināja atkal. Tā kādreiz klaudzināja Kalandars, tikai viņš vien! Vai tiešām? … Kāda vajadzība varētu būt dervīšam Kalandaram?… Huršīda atskatījās: večiņa rāmi gulēja/ savilkusies kamoliņā kā bērns …

«Nē, man būs tikai izklausījies,» Huršīda apgalvoja pati sev, tūliņ arī juzdama sāpīgu vilšanos, vienlaikus atcerēdamās gan to, kā pie šā lodziņa kādreiz klaudzināja Kalandars, gan savu pēdējo tikšanos ar viņu pie mājas vārtiem; acīs atkal sariesās asaras. «Trīs reizes pēc kārtas … ar maziem starplaikiem… Tā viņš klaudzināja … Bet tagad man tikai izklausījies… Droši vien vējš bijis vainīgs … Bet pēdējo reizi…»

To gan viņa nebija domājusi, ka sastaps Kalandaru, dervīša skrandās ģērbušos, pie sava vīra mājas, kaut arī bija dzirdējusi, ka medreses audzēknis, kas viņā bija iemīlējies, tagad pametis medresi un šīs grēcīgās pasaules raizes un rūpes.

Ieraudzījusi Kalandaru, matiem un bārdu noaugušu, vecos kankaros ģērbušos, galvā pavisam novalkātu, trej- stūrainu mici, viņa toreiz juta ir asu sāpi, ir žēlumu, pat izbailes. Pati tagad vairs nezina, kāpēc toreiz gribēja apturēt Kalandaru, kāpēc iesaucās «Mans pavēlniek!» un kā atģidās visu izskaidrot ar ļauno sapni. Par laimi, vīrs nekā nenojauta, nosvieda Kalandaram pie kājām zelta monētu, ka nošķindēja vien, un iejāja pagalmā …

Mīrzas nepacietīgie glāsti un skūpsti, alkaini kā vienmēr, viņai tonakt šķita kā rūgtas nāves zāles. Vīrs drīz aizmiga, bet Huršīda klusītēm raudāja augu nakti, un visu laiku viņai acu priekšā bija Kalandars — gan nule redzētais, kam acis dedzīgi iekvēlojās, kad viņa iesaucās «Mans pavēlnieki», gan senākais dzejnieks Kalandars, kas viņai bija lasījis dzejoļus, kas nebija uzdrīkstējies viņu apskaut tais laimīgajos brīžos, kad viņi mājā bija palikuši divi vien.

Laime, laime, kur tagad ir viņas laime, un vai tā maz ir iespējama?

Bet kas tas? Atkal klaudzina! Atkal… Viens, divi,,, trīs! …

Un večiņa guļ. Senāk viņa pirmā izgāja uzzināt, kas atnācis, vai tas nav Kalandars, un tad Huršīda kā spārnos steidzās uz tikšanos… Nu pieklaudzināja atkal, un atkal trīs reizes: klaudziens un brīdi klusums, klaudziens un brīdi klusums.

Huršīda steigšus apsēja ap galvu dūnvilnas lakatu, uzmeta plecos siltu bezroci, iegrūda kājas glītās Kabulas kurpītēs un klusi izslīdēja no istabas, tad no mājas, pārskrēja pār pagalmu, kas bija tikpat plašs kā Koksarajā un ko šai vēlajā laikā vēl apgaismoja akmens lukturi, un tad, smagi elpodama, apstājās pie dārza vārtiņiem ■.. Ieklausījās. Viss klusu, vectēva istabā blāvi spīdēja vāja gaismiņa, Huršīda, atmiņās nogrimusi, laikam nebija dzirdējusi Salāhitdīnu ienākam un ieslēdzamies savā istabā.

Huršīda uzmanīgi atkabināja ķēdīti un atvēra vārtiņus.

Nav neviena! Un tālāk — pie viņas istabas lodziņa dārza pusē arī neviena. Sirdij pamirstot., viņa pa taciņu, kas pazīstama kopš senām dienām, devās uz riekstkoka pusi. Pēkšņi pie koka likās noknikstam zariņš. Huršīda apstājās, vērodama tumšo ēnu zem koka. Ar pūlēm viņa spēja atšķirt cilvēka stāvu ar trejstūrainu mici galvā… Viņš! Kalandars!

Uzreiz zaudējusi spēku, Huršīda pieķērās pie kārkla zara arika malā… Ena zem riekstkoka sakustējās, te pavīdēdama, te pazuzdama zaru jūklī.

— Auklīt, nebaidieties, tas esmu es — dervīšs Kalandars, — atskanēja čukstus teikti vārdi. — Huršīda banū?! Vai tā esat jūs, kundze?

Vēl arvien neskatīdamās Kalandarā, Huršīda bikli piegāja pie riekstkoka. Diezin kāpēc viņa parušināja uz koka saknēm saraustās sausās lapas. Pašķielēja uz līdzās stāvošo. Dervīšs uzgrieza muguru jaunajam mēnesim, un laikam tāpēc viņa varenais stāvs un bārdu apaugusī seja likās drūma un baismi tumša. Nē, šī noslēgtā, īgnā seja nav līdzīga agrākā Kalandara apskaidrotajai, skumji laipnajai sejai. Tikai acis bija pazīstamas. Tās šķita izstarojam gaismu.

—      Piedodiet man, kundze, — Kalandars apjucis no- kremšļojās. — Man būtu drusciņ jāaprunājas… ar jūsu tēvu … ar mavlānu Muhitdīnu… vai nevarētu viņu pasaukt?

Arī balss bija cita — sveša, nepazīstama balss.

—      Viņa… viņa nav mājā. — Huršīdas acīs sanesās karstas asaras. — Viņu aizveda uz Koksaraju … Kareivji bija atnākuši pakaļ.

:— Kareivji? Kad?

—     Pēc vakara lūgšanas … Četri kareivji, — Huršīda diez kāpēc vēl piemetināja.

Kalandaram gan viņas seja nemaz nelikās pārvērtusies. Vai varbūt vainīga bija mēness gaisma, kas lija caur vecā riekstkoka zariem? Iegarenā seja, augstā, skaidrā piere, biezu skropstu apēnotās acis zem tumšām uzacīm uzticīgi un kautri lūkojās pretim, un mute tikpat liega, un tās pašas mazās bedrītes drusku augstāk virs lūpu kaktiņiem ,.. Kaut kas tomēr viņā ir tapis citāds. Novājējusi, kļuvusi vēl tievāka, slaidāka.

Dervīša ciešais skatiens Huršīdu mulsināja, viņa novērsās.

It kā klusa melodija skanēja Kalandara sirdī, melodija, kas bija skanējusi senāk, kad viņš vienatnē satikās ar meiteni un domāja par iespējamo laimi. Zodu uz saņemtajām rokām atspiedusi, sarkdama un jūsmodama Huršīda bija klausījusies viņa dzejoļus, un šī poza, meitenes kautrā tiekšanās pēc viņa Kalandara sirdī bija ieskandinājusi maigo un sēro mīlas melodiju, kas viņu reibināja stiprāk nekā kvēlas, degošas kaisles sauciens.

«Nevajag viņu sarūgtināt. Viņa jau nav vainīga.»

—     Nebaidieties, kundze, tēva dēļ. Viņam nekas nenotiks!

—     Lai piepildās jūsu vārdi, — Huršīda nočukstēja, joprojām vēl neskatīdamās uz Kalandaru. — Pusnakts jau pāri, bet no viņa nav nekādu ziņu …

—     Ticiet man: no viņa galvas nenokritīs ne -matiņš!

Kalandara balsī Huršīda saklausīja ko tādu, kas lika

viņai beidzot ielūkoties runātājam sejā.

Kā jūs varat to zināt?

—     Es zinu, kundze. Zinu! Tāpēc, ka …

Skaidrās acis vērās viņā, tajās vizēja vai nu asaras, vai mēness gaisma. «Nevajag viņu sarūgtināt. Viņa taču nav vainīga. Kāpēc lieku reizi sāpināt viņas sirdi ar vēsti par tēva nelietīgo nodevību?»

—     Kāpēc jūs apklusāt?

—     Tāpēc, ka… būs labāk, ja jūs, kundze, to nezināsiet …

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka .,. jums nav jāzina tas, ko zinu es… Tas jūs sāpinās …

—     Kāpēc tad jūs sākāt runāt, zinādams, ka tas darīs man sāpes? — Huršīda pastiepa roku un uzlika to uz Kalandara elkonī saliektā dilba. — Stāstiet, lūdzu, stāstiet, kaut vai jūsu stāsts būtu zobens, kas pacelts pār manu galvu!

Kalandars nokāra galvu, viņš saprata, ka noklusēdams tikai aizvainos un vēl dziļāk sāpinās viņas sirdi nekā pasacīdams to, par ko bija nolēmis nerunāt.

—     Piedodiet, Huršīdas kundzene, esmu gauži vainīgs jiisu priekšā ,..

—     Nevajag cilāt bijušo. Man nav ļaunuma pret jums. Allāhs ir noteicējs pār visu …

—     Allāhs! — Kalandars parāva krekla apkakli un cieši paberzēja kaklu un krūtis. — Allāhs? Kāpēc es nepaklausīju jums, kāpēc nebiju ar mieru kopā bēgt uz manu zemi? Vai arī — kāpēc, kaujā ievainots, nenomiru kaut kur stepē, iekams biju jūs saticis?… Jau mēnešiem ilgi moku sevi ar šīm domām, Huršīdas kundzene… mana pavēlniece!

Huršīda neatbildēja: aizmirsušās bija pārestības, kas sāpinājušas sirdi, bet līdzjūtība, tieksme pēc Kalandara, apziņa, ka nekas vairs nav labojams, — tas viss reizē bija nācis pār viņu. Kalandars nožēloja, ko noziedzies pret viņu, atklāja savas sāpes, un līdzjūtība Huršīdas sirdī pārspēja visas citas jūtas. Pēkšņi viņu šīs negaidot uzplūdušās jūtas izbiedēja vairāk nekā Kalandara neizprotamā ierašanās. Viņa izbijās, ka neizturēs un tūliņ sāks raudāt.

—     Ko īsti jūs slēpjat no manis? — Huršīda atkal jautāja. — Runājiet! Manis dēļ nebaidieties: notiks tas, kam jānotiek!

Kalandars joprojām vilcinājās.

—     Manu pavēlniec … Vai jums ir zināms, ka Mīrza Ulugbeks nogalināts?

—     Kad? — Huršīda izbailēs atsprāga atpakaļ.

—     Jau pirms nedēļas . .. Viņš krita no slepkavu rokas, un tāda bija viņa paša dēla — prinča Abdullatīfa griba.

«Ak, radītāj…» Acis aizvērusi, Huršīda čukstēja lūgšanu. Zibenīgi ātri atplaiksnījās atmiņā: harēms Koksa- rajā, Mīrza Ulugbeks aiz plāna zīda aizkara, dobja un sērīga balss: «Esmu sodījis jūsu apvainotāju … Kas noticis, tas vairs nav labojams… Varat darīt, kā gribat: palikt harēmā vai atgriezties savās mājās.» Kad viņa sacīja, ka lūdz atļauju atgriezties mājās, Mīrza Ulugbeks atkal lūdza piedošanu, lika sveicināt tēvu un tad viņai neizprotamās skumjās piebilda: «Jūs vēl esat jauna, mana meita . ,. un daiļa, Lai visuaugstais dara jūs laimīgu, atalgojot par ciešanām.» Un atkal piemetināja: «Mana meita …»

Mana meita …

Huršīda aplaizīja sausās lūpas.

—            Dēls sūta nāvē savu tēvu — vai tas nav pasaules gals? Cik tas ir … nelietīgi un baigi!

—            Jā, ir baigi un ir nelietīgi… Tādi dēli — tas ir tumsas dzemdinājums. Bet viņu tēvs, skolotājs, — ticiet, kundze, — bija kā spoža saule, viņa gudrības stari apgaismoja ne vien vīrus, bet arī sievietes .,.

—     Patiesi tā, patiesi, — Huršīda nočukstēja.

—            Skolotājs Mīrza Ulugbeks, vēlēdamies glābt dārgumus, ko četrdesmit gadu bija krājis …

—     Dārgumus?

—            Jā, zinātnes dārgumus — retas grāmatas, rokrakstus … jums laikam gan ir gadījies tos redzēt, kundze?

—            Ir gadījies… Reiz es pat pārrakstīju pavēlnieka traktātu …

—            Tātad nedēļu pirms tā visa .., nedēļu pirms… savas nāves .., viņš šo dārgumu likteni nodeva mavlānas Alī Kuščī rokās. Zinādams par briesmām, kas var tiem uzbrukt, Alī Kuščī sāka rīkoties, lai tos glābtu, un par viņa pasākumu zināja tikai trīs cilvēki galvaspilsētā.

—            Un viens… bija mans tēvs? — Huršīda uzminēja. — Un jūs tagad baidāties, ka viņš atklās noslēpumu?

—     Man ir pamats no tā baidīties …

—            Nē, nē! — Huršīda izbijusies iesaucās. — Tik zemiski viņš nerīkosies!

—     Es tomēr gribētu ar mavlānu par to parunāt…

—            Es taču sacīju, ka viņš… ka viņu… Jūs apgalvojat, ka tēvs no Koksaraja pārnāks sveiks un vesels …

—     Lai tā notiek!

—     Kad viņš pārnāks, es pati ar viņu parunāšu. Pati!

•— Tad… Vai atļausiet jūsu kalpam ierasties te rīt?

'Atbildi viņš nesaņēma.

—     Man ir jāatnāk. Man ir jāparunā ar jūsu tēvu. Jo ne tikai zinātnes dārgumi, bet arī… mavlānas Alī Kuščī dzīvība ir jūsu tēva rokās!

—     Es parunāšu ar viņu, — Huršīda atkal sacīja, taču viņas balss vairs neskanēja tik pārliecināti…

Kalandars nespēja aiziet. Viņam gribējās saņemt Huršīdas roku, piespiest šo maigo, nevarīgo roku pie lūpām, gribējās nokrist ceļos un runāt par mīlestību, par ugunsgrēku, kas visus šos mēnešus plosījies viņa krūtīs, un lūgties, lūgties piedošanu. Bet viņa jau bija sacījusi: «Man nav ļaunuma pret jums… Allāhs ir noteicējs pār visu.»

«Cik dīvaini un nežēlīgi dzīvē notiek… Šķiet, radītājs Huršīdas kundzenei nekā nav žēlojis. Viss viņai ir — daiļums, bagātība, dižciltība. Tikai maza nieka trūkst — laimes! Parastas cilvēka laimes, sievietes laimes …»

Klusēšana ieilga. To juta arī Huršīda. Laipnā balsī viņa sacīja:

—     Uz redzēšanos, un lai allāhs jūs sarga …

—     Uz redzēšanos, kundze.

Huršīda dzirdēja čabam lapas zem Kalandara kājām, kamēr viņš aizgāja līdz gravas galam dārza viņā malā. Tad arī Huršīda lēnām devās atpakaļ uz māju. Gurda un sagurusi viņa pastāvēja pie vārtiņiem. Piespiedusi pieri pie saltās kleķa sētas, viņa raudāja, sākumā asaru nebija, tad tās sāka plūst straumēm, atvieglodamas sirdi.

8

Par Koksaraja pazemes cietumiem gāja apkārt cits par citu baismīgāki nostāsti.

Taču cietums, kurā Alī Kuščī ieveda, kā par brīnumu, nebūt neizskatījās pēc šauras, drūmas akas, par kurām stāstīja pasaku teicēji, biedēdami klausītāju iztēli. Tas bija diezgan plašs būcenis — trīsreiz tik garš, cik plats; vismaz sākumā mavlānam šķita, ka viņam ierādīts gluži ciešams «mājoklis».

Ar delnām aptaustīdams nelīdzenās, grubuļainās sienas, viņš apgāja apkārt telpai. Labi, nav ko sūroties. Pats ļaunākais bija tas, ka cietums atradās blakus pils zirgu stallim, no kurienes pat caur akmens sienām nāca iekšā grūti panesama smirdoņa. Bet saules siltumu gan šīs sienas nelaida cauri, tā ka še bija ir mitrs, ir visai salts.

Ko lai dara? Viņš jau nebija uz Koksaraju aicināts, lai piedalītos svinīgā apspriedē pie skolotāja, lai vakarā pa- dzīrotu, lai risinātu aizraujošas un pamācīgas saninas dzejnieku un prātnieku pulkā — nē, viņš bija atvests pavisam uz citu vietu un pavisam citā nolūkā. Kas bijis senāk, Mīrzas Ulugbeka laikā, tā tagad vairs nebūs … Vien radītājam zināms, kad Alī Kuščī tiks izlaists no šī šaurā cietuma un vai vispār tiks izlaists. Vai nu viņš izies dzīvs no šejienes vai ne, bet glābiņš ir tikai viens, izeja viena — paciesties, paciesties un paciesties.

Paciesties un savaldīties 1…

Bet savaldīties nav tik viegli. Lai kā Alī Kuščī pūlējās nomierināties, viņš tomēr jau cieta, cieta kā putns sprostā; laiku pa laikam viņš atjēdzās, ka nepacietīgi staigā uz priekšu — atpakaļ, bezmērķīgi šķiezdams spēkus. Tumsā viņš klupa, reizēm atsizdamies pret sienu te ar plecu, te pat ar galvu. Ne vienreiz vien viņš diez kāpēc aptaustīja smagās durvis, kas bija atveramas tikai no ārpuses; šķita, ka telpā trūkst gaisa, ka viņš teju pat nosmaks. Tad viņš atguvās, palēnināja soļus, cenzdamies pats sev iestāstīt, ka vajadzīga pacietība un vēlreiz pacietība, tomēr pēc laiciņa skraidīja atkal pa istabeli, mocīdams pats sevi ar šo bezjēdzīgo šaudīšanos šurpu turpu. Beidzot, kad spēki bija zuduši, viņš atgūlās uz izdilušā, kaktā nosviestā pīteņa.

Un tūdaļ prātā nāca māte.

Vakarvakarā Tillabibī atkal bija atnākusi uz observatoriju pie dēla. Bija mērojusi ceļa gabalu no paša Aksa- raja, no Baltās pils, kas atrodas netālu no Timūra mauzoleja. Un atnesusi dēlam ēdienu, kas tam vislabāk gāja pie sirds, — plovu ar zirņiem. Alī bija licis Mīramam Čalabī iekurināt pavardu, pats noklājis segas, lai mātei būtu ērta sēdēšana, Pēc tam viņi trijatā sasēdās ap sandaļu[16], izklāja galdautu. Istabā pludoja ar sarkanajiem pipariem un citām garšvielām aizdarītā plova gardā smarža. Bet tad … tad četri kareivji… to rupjās pavēles apģērbties, netūļāties, nekā neņemt līdzi, ilgi neatvadīties! Un pēkšņi pagurusi, sastingusi māte… Kur gan viņai radās spēki: pielēkusi kājās, viņa metās pie dēla, kas mirkli bija apstājies pie sliekšņa, apkampa to, cieši

apskāva ap kaklu, pieķērās tā, ka atraut nebija iespējams!

Atcerējies mātes apkampienus, viņas klusos šņukstus, pār grumbaino seju plūstošās asaras, Alī Kuščī sažņaudza dūres un klusi ievaidējās. Acis aizvēris, viņš nepakustēdamies sēdēja sava — jā, tagad sava cietuma kaktā…

Nedrīkstēja tā mocīties. Nedrīkstēja tik bezjēdzīgi, tik neprātīgi uzplēst brūci. Sirds nemiers patlaban ir viņa niknākais ienaidnieks.

«Nu ko tu dīdies, Alī?» mavlāna atkal ņēmās mierināt pats sevi. «Ja baidies cietuma, kāpēc tad uzņēmies skolotāja uzdevumu, tādu bīstamu uzdevumu?

Ja jau tu labprātīgi, savas sirdsapziņas un prāta mudināts, ķēries pie bīstama darba, ja jau vajadzēja zinātnes vārdā, prāta gaismas vārdā saglabāt nākamajām paaudzēm Ulugbeka dārgumus, kaut vai vienu stariņu no mirdzošās bagātības, ko tad tu tagad drebi?»

Kā jau allaž grūtos brīžos, Alī Kuščī arī tagad sāka zoboties pats par sevi:

«O, augsti mācītais mavlān, gudrākais no gudrajiem! Bet vai jums ir zināms, ka cietums, kurā jūs tik brīvi kustaties, kur jums ir pašam sava guļvieta, — ka tas ir tikai pirmais no jaukumiem, kas jūs vēl sagaida? Tikai visuaugstais zina, kas tev, godājamais Alī, vēl būs jāpārcieš. Varbūt tas pats zobens, kas nocirta galvu skolotājam, nocirtīs arī tavu slavas vainagoto galvu, bet varbūt tu dzīvosi vien tālāk… šai pašā vai kādā citā, vēl ērtākā akmens maisā, kas būs tumšs un mitrs kā kaps. Dzīvosi joprojām, tikai nekad vairs neredzēsi bezgalīgos debesu plašumus un naktī mirgojošās, tālās zvaigznes… Dzīvosi joprojām, tikai neapskausi vairs ne draugus, ne radus, ne māmuļu!… Jā, tu izbaudīsi visu, kas tev lemts!»

Rūgtu sāpju vilnis viņu atkal teju pat pierāva kājās, tomēr šoreiz viņš savaldījās un palika guļot. «Pacietību, pacietību, dārgais Alī!… Ir taču pagājusi tikai viena pati cietuma diena, cik tādu vēl nav priekšā! … Kas notiks ar tevi, visugudrais, ja tev nepietiks pacietības ilgiem, ilgiem gadiem?. .. Nu nē! Ja tā vajadzīga ilgiem gadiem, tad lūgtin lūdzos, radītāj, aizsauc savu nabaga vergu no šīs pasaules tūdaļ pat, lai viņam nav jāatsakās no laimes redzēt debesis un zvaigznes un ar tevis doto prātu izdibināt to brīnumainos noslēpumus!»

Iztēlē Alī Kuščī skaidri redzēja observatoriju, redzēja darbā nogrimušo skolotāju, un cietums šķita kļūstam gaišāks.

Arī skolotājs pats nekautrējās asaru, viņš slaucīja valgās acis un, tanburu nolikdams, runāja:

— Mūzikai piemīt apbrīnojams spēks, ari pati tā ir apbrīnojama … Es bieži nožēloju, ka esmu nācis pasaulē, bieži pievienojos tām rūgtajām domām, ko tik labi vārdos izteicis augsti slavējamais Omārs Haijāms:

No kurienes mums ce]š? Kur gaitu izbeigs tas?

Šo dzīvi bēgošo, ak vai, mums neizprasti

Bet vajag kaut reizi dzirdēt «Čorgohu»[19], un šādas domas pagaist, es jūtos skaidrs kā bērns, un man gribas dzīvot. Tā gribas dzīvot, Alī! Vai tā nav laime, Alī, dēls, noklausīties kaut šo vienu melodiju? Jā, patiesi dižens ir cilvēka saprāts, ja tas spēj radīt šādu daiļumu.

Te uzreiz Alī Kuščī sajuta niezam kājas. Viņš noāva zābakus, aptaustīja stulmu iekšpusi, pārlaida plaukstu pār pīteni un riebumā atrāva roku nost: kā tad, nepietika vēl ar smirdoņu, mitrumu un aukstumu, te bija arī kukaiņi — blusas un blaktis.

Laikam gan būs jau atausis rīts. Lai pārbaudītu, vai tā ir, Alī Kuščī pieklaudzināja pie durvīm, gribēdams palūgt ūdeni, lai pirms lūgšanas apmazgātos. Nekādas utbii des nebija. Mavlāna paberzēja plaukstas gar valgo giulu, novilka virssvārku un izklāja to zemē lūgšanu tepiķīša vietā, un tad noskaitīja lūgšanu.

Bet cik ilgs laiks īstenībā ir pagājis, kopš viņš ienāc is šajā cietumā? Vai tiešām ir atausis rīts, vai arī viņam tikai tā šķiet? Un atkal biedēdama nāca prātā doma: ja tik grūti ir sagaidīt pirmo rītausmu cietumā, ko gan izjūt tie, kas ieslodzīti uz visu mūžu? …

Katrs mirklis tagad vilkās bezgala gausi, un šķita, ka laika likumsakarīgais ritums ir izjaukts, ka dabā ir apstājusies mūžsenā ausmas un rieta, dienas un nakts, gaismas un tumsas mija: apkārt viss likās sastindzis, nekustīgs un nemainīgs. Protams, bija vēl pazīmes, pēc kurām viņš nomanīja, ka laiks rit un pēc nakts pienāk diena: vakarā no spraugām izlīda vairāk blakšu un blusu; par laika ritumu vēstīja arī plaukstas lielais lodziņš ar dzelzi apkaltajās durvīs — divreiz dienā, acīmredzot ar vienādiem starplaikiem, tas atvērās un sargs pasniedza cietumniekam gar malām apdauzītu māla bļodiņu ar ūdfeni un no auzu miltiem ceptu plāceni. Tas nebija liels — paslēpjams zem apgāztas pialas. Pirmajās ieslodzījuma dienās Alī Kuščī iemanījās iztikt ar pusi no ūdens devas, ar otru pusi atveldzēja seju un rokas. Bet mazo plācenīti viņš sadalīja trīs dajās un apēda trīs reizēs, turklāt vēl uzdzerdams ietaupīto ūdens malciņu.

Kādā ceturtā vai piektā dienā, laikam gan naktī, jo, ar kukaiņiem izkarojies, bija ielaidies tādā kā snaudā, Alī Kuščī izdzirdēja nošķindam ķēdes, ar kurām bija nostiprinātas durvis, un žēli nočīkstam dzelzs durvis. Ienāca Jaudis ar lāpām rokā.

Lāpu gaisma grieza acīs. Alī Kuščī tās aizklāja ar plaukstām. Durvīs stāvēja šķībacains jesauls ar rētas pāršķeltām lūpām (kur gan Alī Kuščī bija redzējis šo cii* vēlcu?), bet tam līdzās — pats emīrs Sultāns Džāndars, un abiem aiz muguras divi kareivji turēja lāpas.

Kūpošās lāpas labi apgaismoja emīra Džāndara spēcīgo augumu, viņa bebrādas cepuri ar emīra cieņas zīmi — sarkanu pušķi galā, sudrabaini mirdzošo jostu, ar ko bija apjozts vadmalas virssvārks, un sarkanos safjānādas zābakus. Sultāns Džāndars grasījās spert soli uz priekšu, taču pārdomājis palika turpat pie durvīm. Viņa piemiegtās acis ielūkojās cietuma tumsā.

Kādu brīdi klusējis, emīrs Džāndars, līgani paliecis uz priekšu lielo stāvu, skaļi ierunājās:

—     Esiet sveicināts, visugudrais Alautdīn ibn Muhamed Alī Kuščī!

«Šis augstprātis ņirgājas par mani,» Alī Kuščī domāja. «Nodevējs! Nesen bija tik tuvs pavēlniekam, prata iemantot viņa uzticību. Bet tagad… ņirgājas par mani, bezgodis.» Gan zinādams, ka rotaļājas ar nāvi, Alī Kuščī tomēr nenovaldījās un dzēlīgi atbildēja:

—     Man ir prieks šai krāšņajā paradīzes dārzā redzēt dižā pavēlnieka, gaišā sultāna Ulugbeka labo roku — emīru Sultānu Džāndaru, tarhanu!

Emīrs Džāndars saviebās un ar vienu lēcienu šķērsoja telpu. Viņš izslējās pār cietumnieku kā klints, kas teju pat nobruks pār zemē sēdošo. Roka gulēja uz zobena spala.

—     Mavlān Alī, — tagad emīrs vairs neņirgājās, viņš runāja lēnām un asi. — Emīram Džāndaram nav bijis darīšanu ar gudrām zinātnēm, viņš ir tikai rupjš karavīrs. Bet jūs … jūs es cienīju, atzīdams par gudru vīru, par īstenu zinātnieku… Nu man jānožēlo, ka esmu rūgti maldījies!

—     Ak vai, abi esam maldījušies vienādi… Jūsu kalps arī uzskatīja jūs par vienu no tiem emīriem, kas ir no sirds uzticīgi mūsu pavēlniekam, kurš jums darījis daudz laba. Cik žēl, ka esmu tik rūgti maldījies!

Emīrs brīnījās. Mirkli viņš juta pat tādu kā sajūsmu. Bet tad, zobenu līdz pusei no maksts izvilcis, viņš pagriezās pret jesaulu, draudīgi izslējis skaisto, pakavveidīgo ūsu galiņus, un pamāja ar galvu, sak, ved cietumnieku!

Pats apcirtās uz papēžiem, iegrūda zobenu līdz pašam spalam makstī tā, ka noklaudzēja vien, un strauji izgāja pa durvīm, nevienu vairs nepagodinājis ar skatienu. Jesauls klusi, bet skaidri sacīja:

—     Nāciet līdzi, mavlān!

Alī Kuščī paklausīja.

9

Līdz ar pavēli par Alī Kuščī ieslodzīšanu pazemē Abdullatīfs bija devis vēl citu pavēli: observatoriju, kas tāpat jau bija nošķirta no visas pasaules, un Ulugbeka medresi aizslēgt, visus audzēkņus aizsūtīt mājās, bet zinību vīriem sekot uz katra soļa, no acīm viņus neizlaižot. Šo pavēli parakstot un zīmogu tai uzspiežot, prinča roka nenodrebēja: pēc šeiha Nizāmitdīna Homuša apciemojuma viņa sirds bija iemantojusi mieru. Galvaspilsētā un jo sevišķi Koksarajā dzīve pamazām, palēnām sāka ritēt savu gaitu. Rītos pie prinča nāca lūdzēji, ieradās augsti galma ierēdņi un karavadoņi, beki un emīri pazemīgi apliecināt cieņu. Visi šie augstprātīgie dižmaņi, ietērpušies brokāta halātos, kas zaigoja rubīnos un pērlēs, savilkušies lapsādu un sabuļu kažokos (tās pašas greznības dēļ arī tie bija ar dārgu brokātu apdarināti), galvā uzbāzuši bebrādas vai sudrabainas vāverādas cepures, vai arī stepes vīriem ierastās lapsādas ausenes, sanāca slavenajā Koksarajā pieņemšanas zālē, sastājās rindā gluži kā kareivji pārbaudes reizē un padevīgi gaidīja valsts galvas ierašanos. Princim parādoties, viņi saliecās deviņos līkumos un klanījās tik zemu, it kā apsveiktu nevis jaunu princi, bet gan pašu emīru Timūru Guragānu Laimīgo. Un cik uzmanīgi šie dižmaņi tvēra ikvienu Abdullatīfa teikto vārdu, kā viņi pūlējās, lai princis pamanītu viņu jūsmīgās un bezgalpadevīgās acis, kas vērstas tikai uz viņu!

Kādā rītā ieradās galvaspilsētas tirgoņu pārstāvji ar lūgumrakstu. Jaunā pavēlnieka vaiga priekšā ievērojamie tirgoņi nestājās ar tukšām rokām: troņa mantotājam pasniedzamās dāvanas — zīda, brokāta, vadmalas un visādu citādu audumu ķīpas, Indijas tējas saiņus, Ķīnas meistaru gatavotus porcelāna traukus pils pagalmā atgādāja neliela kamieļu karavāna. Bet, kolīdz tirgoņi, novēlējuši princim veselību un laimi, ilgu mūžu un slavu, bija aizgājuši, tā namzinis pavēstīja, ka dzejnieks Mīrjūsufs Hilvatī lūdz atļauju apliecināt pavēlniekam savu uzticību.

Abdullatīfs šo to bija dzirdējis par dzejnieku Hilvatī, šķiet, kādreiz pat pāršķirstījis viņa dzejoļu krājumu. Un, kaut arī bija laiks doties uz galveno mošeju, princis, nez par ko priecādamies, nolēma uzkavēties un pieņemt dzejnieku.

Apaļīgais vīrs, ģērbies līdz ceļiem garā halātā no pašausta zīda, ar tibeteju galvā, nokrita ceļos pie pašām durvīm, jocīgi spiezdams rokas te pie grīdas, te pie sejas. Šis drudžainais pazemības apliecinājums izskatījās ākstīgs; neviļus iesmējies, princis žēlīgi aicināja dzejnieku pie sava krēsla. Tomēr Mīrjūsufs Hilvatī palika pie durvīm;

samiedzis acis, it kā nevarēdams panest spožumu, kas staro no tronī sēdētāja, dzejnieks, tāpat tupēdams, sāka runāt tik ātri, ka viņa lūpas, šķiet, nemaz nepaguva saskarties:

—     Jūsu vispadevīgais un neizmērojami paklausīgais kalps ir sacerējis pantus un veltījis tos jums — gaismas nesējam un taisnības mājoklim, jums, kas esat pērle un dimants dižās Māverānnahras valsts vainagā, jums — dzejas valdniekam un dāsnajam aizbildnim, un, ja labdarim žēlīgi patiktu tos dzirdēt, tad es , ..

—      Ir jāpriecājas, ja vārdu valdnieks, dzejnieks … Hilvatī … ceļ mums priekšā savu gara ražojumu, — to teikdams, princis pasmaidīja tā, kā pēc viņa saprašanas jāsmaida īstenam daiļā, dvēseli skaidrojošā vārda aizbildnim. — Piecelieties, piecelieties, dārgais dzejnieki

Mīrjūsufs Hilvatī beidzot piecēlās arī, teju pat uzmī- dams uz garā halāta stūra un gandrīz vai novelda- mies — šoreiz jau vārda tiešā nozīmē — pie kājām valdniekam, kas joprojām smaidīja žēlīgi un iecietīgi. Nu dzejnieks, uzveicis apmulsumu, izvilka zīda drānā ietītu grāmatiņu, kas līdz šim brīdim bija slēpta azotē, un cienīgi nokremšļojās. Kā granātābols sarkanie vaigi piepūtās, un Hilvatī skaļi noskandēja:

Bij visā pasaulē tavs vectēvs jo slavens,

Viņš — dieva dusmu šķēps — kā stars bij debess pļavai

Pret dieva noslēpumu sultāns cēla roku,

Bet viņu gāza tas, kam šodien valdīt sokas.

Ak, dižais mazmazdēl, jūs zemes slava jož,

Jūs — dimants gredzenā un safīrs mirgojošs.

Kad Hilvatī bija ticis līdz sava sacerējuma pēdējai rindai, viņš jau brēca gandrīz vai gaiļa balsī, bet acis baiļi un lūdzoši vērās Abdullatīfā. Princis neviļus iesaucās:

—      Lieliski, lieliski vārsmots!… Slava jums, dārgo dzej- niek, slava!

Par dzeju princim sajēga bija, pats viņš šad tad bija noņēmies ar dzejoļu sacerēšanu un pat sakārtojis krājumu, tiesa gan, nebūt necenzdamies ar to gūt slavu, it īpaši šeihu aprindās. Nu jā, par to safīru jau Hilvatī pateicis tīri labi, tomēr princim patika izsmalcināti, slēptas jēgas pilni dzejoļi, bet Hilvatī panti pauda atklātu lišķību, turklāt mākslinieciski tie bija visai neveikli. Tomēr Nizāmitdīns Homušs nebija velti pūlējies: prinča gars bija atspirdzis, un viņš bija nodomājis visai drīz arī savā galmā ierādīt mājvietu dzejai, protams, ne jau tādai brīvdomīgai kā tēva — atkritēja — laikā, bet gan dievam tīkamai dzejai, un arī krāšņas dzīres derēja atkal atsākt — dzīres ar dzeju un mūziku, nevis tikai ar negausīgu ēšanu un dzeršanu. Dzeja šīm dzīrēm būtu tikpat jauka rota kā verdzeņu dejas… Un tāpēc lai slavēta pirmā bezdelīga, kaut arī atskaņas šim apjukušajam dzejdarim diez kādas nav!

Princis lika, lai dzejniekam pasniedz brokāta halātu, un uzaicināja Mīrjūsufu Hilvatī paša pavēlnieka svītā doties uz galveno mošeju.

Jā, pēc šeiha Nizāmitdīna Homuša padoma princis — jaunais Māverānnahras pavēlnieks — bija nolēmis apmeklēt Bibīhānimas mošeju, lai tur sanākušajiem ļaužu pulkiem teiktu savu pirmo svētrunu. Šī bija pirmā reize, kad princis izgāja no pils pēc tam, kad bija tur ienācis kā uzvarētājs, un tāpēc bija pavēlēts vairākkārt palielināt apsardzi, it īpaši prinča personisko. Namzinis bija norīkojis vairāk nekā pussimt jātnieku, tiem pievienojās kupla galminieku svīta. Kad krāšņā kavalkāde izjāja pa Koksaraja vārtiem un visi trokšņi noslāpa zirgu pakavu dunā, tad pēc šās dunoņas un pēc putekļu stabiem, kas cēlās no ielām, varēja likties, ka tur jāj vesels karapulks. Taču retais vien redzēja visu šo krāšņumu: pilsēta vēl joprojām bija tukša, visām amatnieku darbnīcām, visiem veikaliem, kuru rindas sniedzās no Koksaraja līdz Bibīhānimas mošejai, aizvirtņi bija aizdarīti, tikai retā vietā — galvenokārt kādā podnieka vai akmeņkaļa darbnīcā — skanēja tikko sadzirdama klaudzināšana, un pat laukumos un ielu stūros ļaužu tikpat kā nebija. «Baidās? Bet no kā viņi baidās?» princis domāja, redzēdams drūmo un aizdomīgo pilsētas atturību. Šis klusums un tukšums mulsināja prinča sirdi, un viņš noņēmās katrā ziņā pavēlēt pilsētas priekšniekam Mīrānšāham, lai visi veikali un darbnīcas tiktu atvērti.

Jājot pāri Registānam, Abdullatīfs atkal izjuta nepatīkamu satraukumu: viņa skatiens neviļus bija pievērsies tukšajam, tīri jo tīri noslaucītajam laukumiņam Ulugbeka medreses, ienīstās tēva medreses priekšā, un diez kāpēc viņš uzreiz atcerējās, kā tonakt, kad tēvs bija nogalināts, uz rīta pusi pie viņa bija ienācis Sultāns Džāndars ar baismīgo maisu uz muguras. Viņš atcerējās arī Džāndara mīklaino smīnu… Princi sagrāba piepešas bailes, viņš pievilka pavadu un pieķērās pie seglu loka. Tikai mošejas priekšā viņš atguvās.

Pie Bibīhānimas mošejas augstajiem un smagajiem divviru vārtiem princi sagaidīja pilsētas augsto ierēdņu pulks ar Mīrānšāhu un ticības pīlāriem: ulemiem, šeihiem un citiem priekšgalā, bet pašā priekšā stāvēja Nizāmitdīns Homušs.

Mošejas plašais lūgšanu pagalms, kurā varēja saiet savi desmit tūkstoši ļaužu, bija pilnum pilns. Vienā stūrī saspiedušies stāvēja dervīši, otrā — parasti ubagi, zemie ļaudis, plikači no tuvējiem tirgiem un ielām, tomēr visa šī varza bija tikai maza daļa, šodien mošejā bija salasījušies galvenokārt cienījami ļaudis — ulemi, bagātie tirgoņi, ierēdņi, augstmaņi, apkārtējo mošeju imāmi, visi balti ģērbušies, pār dažādu krāsu brokāta un samta halātiem uzvilkusi baltus viršsvārkus un baltus apmetņus.

Cēla, acij un sirdij tīkama aina!

Paņēmis princi zem rokas, šeihs Nizāmitdīns Homušs garām zemu noliektajiem turbāniem aizveda viņu pie marmora paaugstinājuma pagalma vidū. Kas stāvēja uz paaugstinājuma, tam aiz muguras slējās augšup krāšņais mošejas portāls, bet priekšā atradās no marmora cirsta grāmata un uz tās svētais korāns zeltītā iesējumā,

Ļaudis gaidīja, kad princis teiks svētrunu.

Un viņš to teica. Skaitīja no galvas korāna pantus un badīšu teicienus; islama ienaidniekiem novēlēja mūžīgu pazušanu; tad pasludināja, ka tagad Māverānnahrā esot iesācies ticības uzvaras laiks, īsteno musulmaņu laimes laiks. Kopš šī brīža mūžu mūžos! Prinča pēdējie vārdi pagaisa daudzbalsīgā, triumfējošā «Āmen!» saucienā, kas uzšaikoia kā jūras bangas tā, ka mošejas augstie kupoli vai nolīgojās.

Pēc tam ticīgos uzrunāja godājamais šeihs Nizāmitdīns Homušs. Seihs pavēstīja, ka princis uzkāpis tronī, būdams pilntiesīgs tā mantinieks, un ka tagad viņš esot ne vairs princis, ne troņmantnieks, bet gan īstenticīgo musulmaņu visaugstākais pavēlnieks, valsts labdaris un rīkotājs, valdnieks Mīrza Abdullatīfs. Par godu valdniekam un īstenticīgo pavēlniekam šeihs norunāja garu lūgšanu, un, tiklīdz viņa lūpas bija izteikušas lūgšanas pēdējo vārdu «Amen», tā_ par atbildi atkal nodārdēja varens tūkstošbalsīgs «Amen!», un atkal notrīcēja mošejas kupoli, bet no augstā portāla gaisā uzspurdza izbiedētu baložu bars.

Svētrunas panākumi, valdniekam par godu skaitītā lūgšana bija kā vējš, kas.no Abdullatīfa dvēseles kā satrūdējušas lapas aizslaucīja pēdējās šaubas par savu taisnību. Tiesa, gadījās jau arī nepatikšanas. Okšķeri no Balhas atnesa ziņas, ka Herātas pārvaldītājs Sultāns Muhameds, kam Ulugbeks bija rada, uzzinājis par Māverānnahras sultāna noslepkavošanu, pavēlējis pulcināt karaspēku, lai dotos karagājienā. Taču Mīrza Abdullatīfs aizsūtīja pie Sultāna Muhameda uzticamu cilvēku ar piedāvājumu saglabāt mieru viņu abu starpā, turklāt, būdams pieredzējis karavīrs, viņš zināja, ka Sultāns Muhameds ziemas laikā nedosies karagaitā, tāpēc jāatšķir vārdos vien izteikti draudi no īstiem, patiesi bīstamiem draudiem.

Daudzas šaubas bija pagaisušas no Mīrzas Abdullatīfa dvēseles, tālab viņš bija darbīgs un sparīgs.

Bet tikai …dienas gaismāl

Naktī… Lai slavēts allāhs, neviens neredzēja, kā naktīs prinča dvēselē iebrāzās bailes — trulas, neprātīgas, smagas bailes: šķita, kāds ienāk tumšajā istabā, paceļ pār pagalvi kailu asmeni. Abdullatīfs lēca augšā no guļvietas, pēc tādas pamošanās ilgas stundas pavadīja nomodā, sastinga, padzirdējis čaboņu, metās sāņus, domādamies pamanījis ēnu, — un tā līdz saullēktam. Nakts nomoda stundās viņš nespēja spriest ar skaidru, prātu, viņam tā vien rādījās, ka galvaspilsētā jau ir notikusi sazvērestība un ka sazvērniekus vada… nu, kaut vai radinieki — brālēni Mīrza Abdulla un Mīrza Abūsaīds. Nevis Abdulazīzs, nē, tas ne, tas jau ir nogalēts, bet gan viņi, kas vēl ir dzīvi, vada sazvērestības; Abdullatīfs zināja, ka viņi ir ieslodzīti. Bet kas par to, viņš iekarsis domāja, sazvērnieki jau ir izgudrojuši, kā cietumniekus atbrīvot, tikai viņš — valdnieks — to pagaidām vēl nezina. Un tad viņam sagribējās tūdaļ pat, šai pašā naktī, izstaigāt visus cietumus, īpaši Koksaraja pazemi, kur vārga brālēni, taču pietrūka drosmes kāpt lejā cietumā.

Dienas gaismā bailes un aizdomas izgaisa. Tomēr ne jau uzreiz. No rīta pēc tādas bezmiega nakts princis aizdomīgām acīm skatījās uz visiem emīriem un bekiem, kas nāca viņu apsveikt, un, ja kāds, prinča smago skatienu neizturējis, novērsa acis, tad Abdullatīfa aizdomas vēl pieauga. Ja viņam gadījās satikt savus galminiekus kādā nomaļā pils nostūrī, kādā no daudzajiem krēslainajiem gaiteņiem un zālēm, viņš tiem vairs neuzticējās, kaut tie ari būtu no Balhas: kāpēc jārunā čukstus, kāpēc jānolien nomaļā vietā, ja cilvēkiem nav prātā viltus? Un pret ko citu gan viltus varētu būt vērsts kā vien pret viņu, pret valdnieku?

Tā Abdullatīfa sirdi allaž par jaunu pārņēma nemiers.

Kādudien šeihs Nizāmitdīns Homušs, kas nojauta, ka princis vairāk par visu baidās no sazvērestībām un pat meklē sazvērniekus, atkal sāka runāt par nešķīsto Alī Kuščī. Mavlāna gan bija ieslodzīts pazemē, tiesa, bet tas jau nenozīmē, ka viņš vairs nav negodnieks un nevarētu būt sazvērnieks, jā, ļoti iespējams, ka tas viņš jau ir. Jo vai tad ir vēl citi, kas ceļ nemieru un rīko sazvērestības, — to dara tikai šie negodīgie zinību vīri ar savām grāmatām. To runādams, šeihs pasniedza Abdullatīfam sarakstu ar divām slejām: vārdiem un grāmatu nosaukumiem. Tomēr joprojām neesot sadedzinātas grāmatas, kas šiem nešķīstajiem palīdzējušas un vēl palīdzot ticīgos novest no īstā ceļa. Šeihs ieteica princim piesargāties.

Šī saruna notika no rīta, kad princis un šeihs atgriezās no galvenās mošejas. Dzirdot vārdu «sazvērestība», Abdullatīfs notrīcēja. Viņš taisījās tūliņ pavēlēt, lai Alī Kuščī atved pie viņa uz nopratināšanu — stingru jo stingru nopratināšanu! — tomēr pārdomāja un atlika pratināšanu uz vakaru, lai to darītu tad, kad viņam varbūt atkal sāks mākties virsū nakts murgi.

Tovakar Abdullatīfs agrāk nekā parasti parakstīja visus papīrus, ko bija atnesis galma kancelejas priekšnieks, atlaida visus tuvīnos galminiekus, jo pirms pratināšanas gribēja ar noziedzīgo mavlānu parunāt divatā, un aizsūtīja emīru Džāndaru, lai tas atved Alī Kuščī.

Pats, tronī apsēdies, nogrima domās.

Dīvaini: gaidāmā tikšanās Abdullatīfu saviļņoja. Viņam bija gadījies ar Alī Kuščī tikties vairākkārt — gan svinīgās dzīrēs Koksarajā un «Laukuma dārzā», gan medībās, ko tēvs bija rīkojis pēc atgriešanās no Herātas Samarkandā, bet reiz princis bija dzirdējis tēva un mavlānas sarunu par debesu spīdekļu noslēpumiem. Princis atcerējās, cik apgarota toreiz bija izskatījusies Alī Kuščī seja. Princis zināja: šī cilvēka godīgums, taisnprātība im rāmais cildenums valdzināja daudzus. Mavlāna bija slaids un kalsens, tomēr visā viņa stājā bija nomanāms spēks, viņa seja ar augsto pieri, paplato degunu, dziļi iegrimušajām acīm izskatījās atklāta un vienkārša, tomēr pauda stingru, nepiekāpīgu gribu, prātu un drosmi.

Reiz šis cilvēks princi bija valdzinājis un pat sajūsminājis. Tiesa, tik tālu gan prinča vēlība nesniedzās, lai viņš pats meklētu izdevību parunāties ar Alī Kuščī, taču mavlānas apcerējumus par astronomiju un ģeogrāfiju viņš toreiz lika atnest, lai ar tiem iepazītos, un izlasīja tos visus, ievērodams, ka mavlāna pārzina savu priekšmetu, un pienācīgi novērtēja viņa plašās zināšanas un pārliecinošo izklāstu.

Jā, šeihs runā pareizi, tiešām pareizi: Alī Kuščī ir bīstams un, kļuvis sazvērnieks, būs trīskārt bīstams. Atkritējs tēvs, sadomājis paslēpt nešķīstās grāmatas, nebūtu varējis atrast uzticamāku cilvēku par savu audzēkni. Un tagad viņš — Mīrza Abdullatīfs — ir nolēmis beidzot parunāties ar šo mācīto vīru, kurš tiek daudzināts visā Mā- verānnahrā, visā Horasānā. Alī Kuščī, Ulugbeka labā roka, viņa īstais skolnieks, ir izdibinājis zvaigžņu noslēpumus un līdz ar to varbūt arī cilvēku likteņu noslēpumus… nē, ne jau runāties ar viņu ir nodomājis princis, bet gan viņu noklaušināt un spīdzinot izdabūt no viņa noslēpumu: kur ir nozudis Timūra zelts un zaimojošās grāmatas.

Tas ir tīrais brīnums: kopš augsti godājamais šeihs šorīt bija minējis Alī Kuščī vārdu, šis cilvēks nekādi vairs neiziet no prāta, un princim arvien karstāk gribas tikties ar mavlānu, pastrīdēties ar viņu, uzveikt strīdā, pārliecināt un … un dabūt viņu savā pusē.

Tas tik būtu vareni, ja Alī Kuščī pats no laba prāta nožēlotu savus pārkāpumus, parādītu, kur noslēptas nešķīstās grāmatas, tad viņu pat varētu pieņemt dienestā valsts padomē. Jā, nebūtu slikti, nebūtu gan slikti, ja līdzās šīs malu malās daudzinātās pils jaunajam valdniekam padomē sēdētu mācītais vīrs, kas reiz bijis atkritēja sultāna visspējīgākais skolnieks, bet nu ir ticības aizstāvja Abdullatīfa labākais draugs. Rītos viņš stāvēs tuvīno galminieku vidū, sagaidīs savu valdnieku, zemu kla- aīdamiss. rokas pazemīgi uz krūtīm sakrustojis… Jā, tad gan apklusīs riebīgās baumas un sazvērnieciskie čuksti Koksaraja pakaktēs … Un vai pēc Alī Kuščī šurp pie Abdullatīfa nenāks arī citi Ulugbeka audzēkņi — matemātiķi, dzejnieki, vēsturnieki? Re, Mīrjūsufs Hilvatī taču atnāca, bet ko gan vērts šis pārlieku lišķīgais dzejdaris salīdzinājumā ar tēva audzēkņiem? …

Blakusistabā nodunēja smagi soļi.

Emīrs Džāndars!

Princis uztraukumā sažņaudza pirkstos gludos troņa at- balstņus.

Kokgriezumiem un uzvelmētām zelta sloksnēm rotātās durvis uzmanīgi pavērās.

— Cietumnieks ir še, labdari.

Abdullatīfs apmierināts pamāja ar galvu. Sultāns Džāndars šo mājienu iztulkoja kā zīmi, ka Alī Kuščī drīkst nākt iekšā.

Zālē ienācis, Alī Kuščī palika stāvam pie durvīm; apreiba galva, un viņš atslējās pie sienas, aizmiedzis acis.

Abdullatīfs apskaities jau vēra muti uzkliegt: «Krīti ceļos, tu nožēlojamais!» Taču kaut kas viņu atturēja. Varbūt tā bija ziņkārība: valdnieka vaiga priekšā vēl neviens nebija izturējies tik savādi.

Princis vēroja Alī Kuščī. Vienkāršs virssvārks no tumša vilnas auduma, galvā veca, izvalkāta cepure; lūpas cieši sakniebtas; krūtis mazliet vaļā; rokas bezspēcīgi nolaistas — cietums jau nepaliek bez sekām. Un tomēr Alī Kuščī tikpat kā nebija pārvērties, viņš joprojām vēl bija tas pats kalsnējais, kārtīgais, stingrais un taisnais Alī Kuščī, un pievērtās acis, kas šķiet nemaz neredzam šīs zāles saimnieku, — tās liecināja nevis par miesas vārgumu, bet gan par… nekaunīgu pārdrosmi! Nē, nē, mavlāna Alī Kuščī nebija pārvērties, vienīgi ķīļbārdiņa — tādas ir viņiem visiem, tiem mācītajiem vīriem, — bija sirmāka, nekā princim palicis prātā.

«Tāds pats augstprātis kā mans cienījamais tēvs!» Abdullatīfs nikni nodomāja.

Alī Kuščī it kā par atbildi atvēra acis un pūlējās saslieties taisni. Gaisma dzēla acīs. Tās vajadzēja atkal sa- miegt.

«Jāpieradinās pamazām, citādi zaudēšu redzi… Koša zāle, tāda pati kā toreiz, tāda pati… Ak vai, pagājušas tikai divas nedēļas, pat mazāk, kopš šajā tronī sēdēja skolotājs, cilvēks, kas cienīgs baudīt paradīzes priekus! Sēdēja un atklāja man sāpes, kas grauza viņa sirdi, izteica savas pēdējās vēlēšanās… Un tagad tai pašā tronī sēž tēva slepkava! Bende!… Man derdzas viņa seja. Viņa ūsas trīc, acis ir satrauktas un nemierīgas. Seja pelēka — tā ir slepenas un ļaunas kaites pazīme … Bet kas plaiksnās prinča acīs? Bailes? Drīzāk tāds kā neprāts, kā apsēstība . . . Man jāizslienas taisni, jāpaklanās … ak, lai jau … nepūlēšos.»

«Tā arī stāv, acis aizvēris. Tāda diža valdnieka nebaidās!»

Atspiedies pret krēsla atbalstņiem, Abdullatīfs paslējās uz augšu un ierunājās mazliet izsmējīgi un reizē valdonīgi:

—     Mavlān Alī, vai tālab jūs ienācāt pieņemšanas zālē, lai pasnaustu? Atveriet acis, mavlān!

Alī Kuščī beidzot saņēma spēkus, izslējās, paskatījās uz princi un aizēnoja ar plaukstu acis.

—     Piedodiet, princi. Manas pie tumsas pieradušās acis nespēj izturēt šīs krāšņās zāles spožumu.

—      Jūsu paša varā, mavlān, ir izkļūt no tumsas, — Abdullatīfs zīmīgi noteica.

«Tevi nevar uzskatīt par nesaprātīgu valdnieku. Izrādās, arī lapsas niķi tev nav sveši,» Alī Kuščī domāja. Bet skaļi viņš sacīja:

—     Piedodiet, princi, jūsu vārdi man nav saprotami.

Abdullatīfs nokāpa no troņa un klusiem soļiem pastaigāja pa raibās varavīksnes krāsās zaigojošajiem tepiķiem. Pie durvīm gluži blakus mavlānam viņš brīdi uzkavējās. Abdullatīfa slimīgi pelēkajā sejā, dziļi iedubu- šajās, dzeltenīgajās acīs pavīdēja kaut kas tāds, kas pēkšņi dēlu vērta līdzīgu tēvam un atsauca Alī Kuščī atmiņā skolotāja skumjo seju.

—      Mavlān Alī, es jūsos gauži cienu ievērojamu zinātnieku … Tālab arī jautāšu: par ko jūs, gudrs cilvēks būdams, uzskatāt mani?

Balsī skanēja skumjas, pat sāpes.

«Ko no manis grib šis dižā tēva necienīgais pēcnācējs? Vai iežēlināt mani? Atmaidzināt manu sirdi, lai pēc tam vieglāk to dabūtu savā varā?»

Alī Kuščī novērsa acis no prinča nelaimīgās sejas un raudzījās grīdā.

—      Kāpēc jūs neatbildat, mavlān? — princis aizvainots jautāja. — Labi, zinu jau, zinu: jūs mani uzskatāt par,.. par nepateicīgu dēlu, kas sācis cīņu ar savu godājamo tēvu, lai iegūtu … raugi, šo troni. Vēl vairāk: jūs uzskatāt mani par tirānu, par nemiera cēlēju, par tumsoni, kas neieredz zinību vīrus! … Bet es … bet es .., — piepeši apklusdams, princis skaļi ieelpoja,

Alī Kuščī joprojām lūkojās ar Šīrāzas tepiķiem klātajā grīdā.

Princis bija visu pareizi pasacījis: Alī Kuščī viņu uzskatīja par tumsoņu vadoni, un tas viņš arī bija — stulbu un bīstamu tumsoņu vadonis; uzskatīja par troņa laupītāju, nemiera cēlēju, par tumsības kalpu, kas noslēdzis vārtus uz zinātni un apgaismību. Un par sava tēva slepkavu — tas bija pats briesmīgākais. Tikai nebija i/.protams, kāpēc šāds cilvēks lej asaras, cenzdamies attaisnoties nelaimīga cietumnieka priekšā, kuru pats neiereu/, kuru iemetis cietumā.

!— Bet es … es negribēju to … Es, pazemīgais allāha kalps, gāzu tēvu no troņa tikai… tikai aizstāvēdams ticību, tikai mūsu īstenās ticības dēļ izšķīros to darīt .. Zinu: mans tēvs ir jūsu skolotājs! Es jums neesmu itin nekas, tomēr uzklausiet… Ko man atlika darīt, ja tēvs neievēroja korāna un šariāta likumus, ja dzīvoja nešķistu dzīvi? — It kā bīdamies izdzirdēt iebildumus, princis pacēla balsi: — Nē! Man nav padomā apspiest izglītību un zinātni, mavlān. Bet vai gan ir pieļaujams zinātnes dēļ aizmirst visuaugsto?

Alī Kuščī ar pūlēm uzveica vēlēšanos pārtraukt princi. Klusā, apvaldītā balsī viņš uzrunāja Abdullatīfu:

—    Tikai visuaugstais ir bezgrēcīgs, princi. Jūs runājat par to, kuru visuaugstais jau aizsaucis no šīs pasaules mūžībā, bet tiesāt no mums aizgājuša cilvēka darbus ir smags grēks …

Alī Kuščī arī tagad vēl neskatījās uz princi un tomēr nomanīja, ka, šos vārdus dzirdēdams, viņa sarunas biedrs salēcās kā dzelts.

Abi stāvēja klusēdami.

—     Ko nu tagad vairs lai dara, — princis beidzot nopūtās, — ko lai dara tagad, kad asinskārie slepkavas noziegumu ir pastrādājuši… Allāhs ir mans liecinieks, mavlān, ka, šo vēsti izdzirdējis, es teju pat vai prātā sajuku un mana sirds plīsa vai pušu. Liku saņemt ciet visus slepkavas … un visiem nocirst galvu! Visiem!

«Ir nu gan ļaunprātīgs tirāns, ir nu gan liekulis!»

Alī Kuščī pievērsa tēva slepkavam drūmu skatienu. Abdullatīfs tagad stāvēja līdzās tronim, vienu roku turēdams uz atbalstņa, otru uz zobena spala.

«Pietiek! Jāizbeidz šī izlikšanās!»

—     Princi! Kāpēc jūs to visu stāstāt man — nožēlojamam cietumniekam?

—     Lai… lai jūs, tik mācīts vīrs, zinātu patiesību!

«Patiesību?! Lai es zinātu patiesību? Nē, lai tu to apslēptu!»

Alī Kuščī vairs neteica nekā, uzacis raukdams, vli.i:» atkal lūkojās lejup uz tepiķiem, un šī klusēšana llcciuaia par pretestību, dumpi, sacelšanos — tā princim likās.

—     Es zinu, labi zinu, ko domā, uz ko cerē zinību vīri… Arī viņu mērķi man ir zināmi, mavlān!

Tie bija draudi, slikti apslēpti draudi.

—     Princi! — Alī Kuščī mirkli apklusa, pūlēdamies savaldīties. — Patiesība … jūs taču to pieminējāt… Ja tas, ko jūs sacījāt, ir patiesība, tad nav svarīgi, ko par notikušo runās mācītie ļaudis. Un nav jābaidās, ko viņi domās par jūsu sacīto… Patiesība paliek patiesība, lai ļaudis par to spriež ko spriezdami. Ja jūsu mērķis…

—     Mans mērķis, — princis pārtrauca mavlānu, nomanīdams, ka tas tikko vairs valdās, — mans mērķis ir visu sacīto … un tā ir patiesība . .. darīt zināmu ikvienam īsteni ticīgajam! Un, lai tā notiktu, tad man, nožēlojamam vergam, ir nepieciešami tādi cilvēki kā jūs, mavlān.

«Viltīgi! Cietsirdīgais valdnieks pēkšņi pārvērties par nožēlojamu vergu.»

«Labi, labi,» princis domāja, «pazemošos tavā priekšā, taču pazemojumu cieši paturēšu atmiņā.»

—     Lūdzu piedošanu, cienījamais mavlān. Mani nejēgas emīri bez atļaujas un pat bez manas ziņas iemetuši jūs pazemē. Tā ir kļūda, ko gribu izlabot… Turpmāk jums būs vēl augstāks amats un vēl augstāks stāvoklis nekā senāk…

Alī Kuščī acu priekšā spilgti atainojās viņa tagadējais stāvoklis: tumsa un saltums, grubuļainas akmens sienas, blaktis un blusas.

—      Ja jūs, mavlān, būtu ar mieru, es jums piedāvātu valsts padomes priekšnieka amatu. Vai arī, ja tā jums labāk tīk, kļūstiet par vēsturnieku, par mūsu galma hronistu. Ņemiet sev palīgos jebkuru zinību vīru, jebkuru dzejnieku, ko vien vēlaties! Vienīgais jūsu uzdevums būs rakstīt par darbiem, ko mēs esam nodomājuši mūsu valstī paveikt.

«Rakstīt par taviem darbiem mūsu valstī?… Tātad slēpt tavus pārkāpumus, tēva slepkava, tavas ļaundarības, tavu nežēlību. Tātad dzejniekiem un vēsturniekiem, kurus es pieaicināšu, vajadzēs tev par godu sacerēt odas, slavināt tevi hronikās, pataisīt melnu par baltu vēstures acīs, to paaudžu acīs, kuras nāks pēc mums, grēciniekiem? Nē, nē! Kā tad es baismajā pastarajā dienā varēšu paskatīties acīs skolotājam?»

Princis atkal piegāja mavlānam tuvāk. Abdullatīfa bālajā sejā un iedubušajās acīs Alī Kuščī manīja lūdzošu, žēlu smaidu.

—     Piedodiet, princi, bet es neesmu vēsturnieks un nevaru rakstīt par valsts lietām …

—     Jums nemaz arī nevajadzēs rakstīt. Jūs vadīsiet citus. Ja gribat, tad jūsu rīcībā būs slaveni hronisti, ko mēs ataicināsim no Herātas.

—     Jūsu slavenajiem hronistiem nav vajadzīgs tāds vadītājs kā jūsu kalps, kas šajā darbā nekā nejēdz.

—     Labi! Ja nevēlaties būt par hronistu, tad būsiet zvaigžņu tulks, galma astrologs. Šajā darbā taču jums saprašanas netrūks, vai ne, mavlān?

—     Ak vai, lūdzu piedošanu, bet horoskopus sastādīt es arī neprotu …

—     Gana! — Prinča acīs iezvērojās salta uguns. — Zinu gan, ko tu proti, atkritēj! Un tavi nelietīgie nodomi man ir skaidri, sazvērnieki Tu… tu esi sātans cilvēka izskatā! Tu novedi no īstā ceja manu tēvu. Tu no viņa sirds izdzini visžēlīgo un visvareno allāhu!… Tu, ķeceris! Atkritējs!

«Ak, radītāj! Vai patiesi visu Māverānnahras zinību vīru liktenis tagad ir šī varmākas, šī bezprātīgā briesmoņa rokās?»

—     Kur ir zelts?! — princis piepeši jautāja.

—     Zelts? . .. Kāds zelts?

—     Es runāju par to zeltu, kas izzagts… vai dzirdi, izzagts no emīra Timūra dārgumu glabātuves un atdots tev! … Un kur ir dumpīgās grāmatas, ko sultāns atkritējs uzticēja tev?

—     Princi, vai to jūs sakāt par savu tēvu? Savu tēvu jūs saucat par atkri…

—     Atbildi, sātan! … Atbildi, tev es vaicāju!… Ko gribēji panākt, slēpdams pagāniskās grāmatas? Lai vieglāk būtu novest no pareizā ce]a īsteni ticīgos? Lai vairotu ķeceru pulku? Atbildi, nešķīstais! — Pieklupis mavlānam klāt, princis viņu sagrāba aiz apkakles un, siekalas šķiezdams, kliedza: — Kādā nolūkā tu paslēpi zeltu? Kālab! Lai būtu ko maksāt tiem, kas ar tevi uz vienu roku? Kas sazvērējušies pret mani! Lai atņemtu man troni!

Alī Kuščī izbijās, pamanījis putas uz prinča lūpām. Patiesi ārprātīgs. Mavlānas ķermenis sastinga, bet dvēsele nejāvās bailēm. Viņš jau grasījās atgrūst prinča roku, iesist tam! Bet piepeši viņš gara acīm skatīja māti — veco

Tillabibī — guļam uz aukstas grīdas, zem kareivju kājām. Kas notiks ar māti? Ko izdarīs viņai?… Tomēr naids mavlānam lika aizmirst šo rēgaino ainu.

Stiprām rokām — bija laiks, kad tās dēvēja par dzelžainām, — Alī Kuščī ieķērās princim krūtīs un sapurināja viņu.

—      Rimsties, princi! Ja gribi sakapāt ar savu zobenu gabalos — kapā. Vai pavēli mani sapūdēt pazemē. Bet manu apkakli liec mierā un savas rokas nedur man klāt. — Un Alī Kuščī pagrūda princi nost.

Abdullatīfs kāpās atpakaļ, daudz netrūka, būtu nokritis, ar pūlēm vien noturējās kājās, atdūries pret troņa pakāpienu.

—     Namzini! Emīr Džāndar!

Aiz lielas uzcītības grūstīdamies un viens otru traucēdami, zālē iebrāzās emīrs Džāndars un tumsnējais, bez elpas palikušais namzinis, kas nebija paguvis kārtīgi aptīt zaļo turbānu — tādus valkā Balhā.

—     Projām šo nešķīsto! Vediet projām! Dzelzīs viņu, dzelzīs iekaliet! Lai sapūst pazemē!

Smagi elsdams, princis pagriezās pret emīru Džāndaru.

—      Bet kur ir otrs, tas … kurš …

—      Mavlāna Muhitdīns? — emīrs Džāndars pateica priekšā. — Pie vārtiem. Alkst apliecināt savu padevību …

—     Ved viņu šurp …. Bet šito sātanu … projām!

Izdzirdējis pieminam mavlānu Muhitdīnu, Alī Kuščī

durvīs apstājās. Emīrs Džāndars un namzinis klupa viņam no muguras' virsū, pūlēdamies atlauzt atpakaļ rokas. Alī Kuščī strauji izrāvās un pagriezās atpakaļ: Abdullatīfs stāvēja zāles vidū — acis neprātīgas, uz lūpām un ūsu galiem putas.

—      Princi! — Alī Kuščī ar rokām atspiedās durvju stenderēs. — Droši vien mēs vairs netiksimies, tāpēc sacīšu tev šķiroties: tu gribi iznīdēt zinību vīrus, ko tavs cienījamais tēvs, mūsu dižais skolotājs, glabāja un loloja kā dārgas pērles! Viņa garu es piesaucu par liecinieku: vai nu tu atteiksies no šī zemiskā nodoma, vai… vai ari ļaužu ciltis tevi nolādēs un nicinās mūžīgi mūžam!

—     Tu pats… pats tiksi nicināts, zaimotāj! Kur ir nešķīstās grāmatas, kur?! Zeme esot apaļa, jūs sakāt, jā? Sī allāha radītā, līdzenā zeme esot locle, bet nekustīgās zvaigznes, šie kvēlojošie akmeņi, ko allāhs radījis cīņai pret sātanu … tās … tās kustoties, jā? … Sātans! Nelabais! Korānu lasi, korānu …

'Acis aizvēris, dūres sažņaudzis, šūpodamies uz priekšu — atpakaļ, princis stāvēja, kā stāvējis, un dzeltenas putas burzguļoja viņa lūpu kaktiņos.

—      Vai tu mani mācīsi, kā jālasa korāns? — Alī Kuščī niknumā vai aizelsās. — Tu netici mācībai par debesu telpu, netici savam tēvam, dižajam skolotājam? Bet mani — viņa mācekli — gribēji iecelt par zvaigžņu tulku? Tad kālab? Kur te loģika?

—     Prom viņu, prom!

—      Liecies mierā, emīr! Pats aiziešu no šejienes! — Un Alī Kuščī ar kājas spērienu atdarīja pieņemšanas zāles durvis,

10

Mavlāna Muhitdīns sēdēja vārtu sardzes namiņa pagrabā. Pareizāk sakot, nevis sēdēja, bet gan loku lokiem skraidīja apkārt, pastāvīgi klupdams pār kādām vecām bruņām, segliem un zirglietām, kas mētājās kaktos. Pagrabā bija tumšs, un mavlāna Muhitdīns domājās nokļuvis īstā pazemes cietumā …

Jā, tas nemaz neizskatījās pēc kādreizējiem apmeklējumiem Koksarajā, kad viņš tika aicināts uz tīkamām sarunām ar skolotāju. Tās sarunas ritēja krāšņās zālēs, un sarunu bieilri sēdēja uz mīkstām zīda un brokāta segām … Bet šeit! . . . Mavlāna Muhitdīns vai čokurā sarāvās, sadzirdējis pie kājām pīkstēšanu un apjēdzis, ka tās ir žurkas. Viņš metās pie durvīm un savām slābajām dūrēm ņēmās neganti dauzīt dzelzi, raustīt vara riņķus un kliegt vienā kliegšanā. Pēc tam, svīzdams aiz noguruma, aiz nespēka, aiz domām, ka ir aprakts šai smirdīgajā, mitrajā pagrabā, nokrita uz kula ceļos un sāka raudāt, šņukstēdams skaļi kā bērns . ..

Slaucīdams no vaigiem un bārdas asaras, viņš prātoja, ka laikam gan nav nejauši nokļuvis šai saltajā kapā, ka visuaugstais viņu šādi soda par grēkiem. Pelnījis esi, pelnījis vien esi, — mavlāna tītināja pats sevi, — tev vajadzēja dienām un naktīm teikt slavu allāham, lūgties, lai piedod tavus grēkus, bet tu, sultāna atkritēja māceklis, savā pārdrošā prātā nodevies nešķīstām zinībām! Tu, necienīgais, pacēli acis uz debesīm — uz visa valdītāja un visa radītāja troni, pacēli nevis bijīgā pazemībā, nevis no sirds aizkustināts par dievišķīgajiem noslēpumiem, bet gan neapvaldāmā kārē izdibināt tos ar savu mirstīgi cilvēka prātu… Un vai pavisam nesen tu neapgn.'koļicu atkal? Tu bijājies nevis visuaugstā, nevis viņa taisnīgo dusmu, bet gan — kā? Allāha nepateicīgā verga Ali Kuščī!

Pa grīdu starp segliem un bruņām atkal sāka skraidelēt žurkas, un mati uz mavlānas galvas atkal saslējās stāvu. Viņš atkal metās pie durvīm, bet, dūres pacēlis, sastinga: šķita — pa trepēm kāds kāpa lejā pagrabā, jā, jā, tiešām kāpa, jo soļi bija dzirdami aizvien skaidrāk. «O, radītāj! Esi man žēlīgs… Kaut tur nāktu man pakaj, kaut sauktu mani…»

Slēdzenē noskrapstēja atslēga, noblarkšķēja ķēdes; durvis čīkstēdamas atvērās. Tajās parādījās divi sargi ar lāpām rokā.

—     Mavlān Muhitdīn!

—     Te es esmu, te es esmu! Tepat ir jūsu padevīgais kalps!… — Pieskrējis klāt, mavlāna pieplaka sargam pie krūtīm.

—     Rimsties, mavlān, prātā jau esi sajucis, vai? — Sargam gandrīz vai lāpa izkrita zemē. Ar labo roku viņš saķēra mavlānu aiz pleca, saņurcīdams saujā virssvārkā drānu. — Rimsties, ka tev saka … Nuka, nāc mums līdzi!

—     Labprāt, labprāt, — mavlāna murmuļoja. Grābstīdamies gar salto sienu, baidīdamies nokrist, viņš rausās pa trepēm augšup un, ticis augšā, atkal apraudājās, krietni vien izbrīnīdams sargus. «Ak, pateicos, pateicos tev, radītāj … vai tiešām es atkal skatu dienas gaismu?»

No sardzes namiņa gaiteņa sargi mavlānu izveda Koksaraja pagalmā. Viņi soļoja garām visādām nojumēm, garām staļļiem, ieejām nez kādos pagrabos, no kuriem pār viņiem gāzās karsts gaisa vilnis, ausīs sitās dārdoņa, āmuriem zvetējot pa laktām. Bet kādas debesis pletās pār Koksaraja pagalmu! Tās bija nosētas ar zvaigznēm, bet pusmēness pār pils kupolu staroja kā no tīra zelta kaldināts! … Mavlāna Muhitdīns nolaida acis. «Atkal nenoturējos, grēcīgais … Piedod savam vergam, radītāj, savam vājajam un grēcīgajam vergam!»

Pavadoņi pavēlēja pielikt soli.

Mavlāna nezināja, kurp viņi iet, un tāpēc, piepeši nokļuvis krāšņajās istabās, kur no simtiem sveču pludoja spoža gaisma, kur kājas iegrima greznos, pūkainos tepiķos, un šķita, it kā cilvēks ietu nevis pa stingru zemi, bet gan lidinātos pār to, — nokļuvis pēkšņi šeit, viņš sāka šaubīties, vai tā ir īstenība, vai tikai patiesībā viņš neguļ turpat drūmajā pagrabā. Vēl viņam iešāvās prātā, ka būtu labi, ja viss šis «piedzīvojums» izrādītos tikai sapnis esam — ir pagrabs ar žurku pīkstieniem, ir šīs krāšņās zāles, pa kurām viņš gāja, kareivju skubināts, virzīdamies uz pašam nezināmu mērķi.

Beidzot kādā no zālēm pie kokgriezumiem rotātām durvīm, kurās prasmīgi bija iedarinātas pērles, mavlāna ieraudzīja lepnu, cienīgu augstmani, tērpušos zila brokāta halātā. Kur viņš ar šo cilvēku bija ticies? … Ak jā, svaiņa — emīra Ibrahīma tarhana — mājā! Tas ir Ulugbeka karavadonis… nu kā tad, viņu sauc par emīru Sultānu Džāndaru!

Sārtvaidzīgais, bārdainais emīrs ar zināmu žēlumu vēroja mavlānu.

—      Aizpogājieties, mavlān… Un sakārtojiet čalmu. Tūliņ iesim pie pavēlnieka.

Mavlāna Muhitdīns mudīgi aizmeta virssvārkā pogas un neklausīgām rokām sakārtoja čalmu. Sultāns Džāndars pa to laiku paspēja ieiet troņa zālē un iznākt atpakaļ. Viņš ar rokas mājienu pavēlēja: ej iekšāl

Arī tagad viss bija kā sapnī: pie zelta krēsla, kurā pavisam nesen bija sēdējis Mīrza Ulugbeks, tagad, stīvi izslējies visā savā garajā augumā, stāvēja sabozies jauneklis. Viņa seja bija slimīgi pelēka, reto ūsu galiņi ērmīgi trīcēja. Visa viņa stāja liecināja par kareivīgumu, un šo iespaidu vēl pastiprināja plati ieplestās kājas un uz krūtīm sakrustotās rokas.

Mavlāna nometās ceļos, tad krita uz vaiga, piespiezdams pieri pie grīdas.

Drūmi pavēries uz zemē guļošo, princis, ne vārda nesacīdams, tikai uzacis uzraudams, it kā vaicāja Sultānam Džāndaram: «Tātad šis ir mavlāna Muhitdīns?» Emīrs pamāja, sak, tas pats jau ir!

—     Hm… — Abdullatīfs neaicināja mavlānu celties augšā, lūpu zobos iekodis, viņš ar tādu kā izsmējīgu skatienu joprojām pētīja zinību vīru, kas neuzdrīkstējās acis pacelt uz jauno valdnieku… Princis pirmo reizi redzēja mavlānu Muhitdīnu, kaut agrāk bija lasījis arī viņa sacerējumus, kas laikam gan nebija mazāk slaveni kā Alī Kuščī sacerējumi. Domādams par to autoru, viņš iztēlē bija skatījis viedu, lepnu un iedomīgu prātnieku ar garu bārdu. Abdullatīfam gribējās, lai mavlāna — bijušais dumpinieks, kas atteicies no savas agrākās pārliecības, — būtu tāds pats vai vēl lielāks augstprātis un spilnli'Uii

nekā pats Alī Kuščī. Bet pie Abdullatīfa kājām… v.iId- jās tāds kā maiss, kā lupata, kurā noslaucīt kājas.

Princis tīšuprāt lēniem, sīkiem solīšiem piegāja pie mavlānas Muhitdīna un pārliecās pār ķermeni, kas gulēja uz tepiķa.

—     Celieties augšā, mavlān!

Steigšus pieslējies kājās, zinību vīrs zemu paklanījās un, tā saliecies, arī palika stāvam kā aizlauzts žagars. Tikai bikli no lejas viņš uzdrīkstējās pašķielēt augšup uz Abdullatīfu. Princis uztvēra šo skatienu. Ak, cik skaistas, maigas acis bija mavlānam Muhitdīnam! Acis kā daija- vai, princim ienāca prātā, — dziļas, skaidras, biezu skropstu apēnotas!

—     Aiz ko jūs trīcat, mavlān? … Iesim apsēdīsimies …

Biklajās, skaistajās acīs pavīdēja izbrīns. Bet bailes,

nebeidzamas bailes tajās palika tik un tā.

—     P-p-pateicos, augstais … pavēlniek … Jūsu kalps krīt pie jūsu kājām lūgdamies … nožēlodams …

—     Nu, nu … Nāciet, mavlān, nāciet. Sēdieties. — Princis šķērsoja zāli. Joprojām smaidīdams to pašu žēlīgo smaidu, viņš norādīja mavlānam uz kaktā noliktajiem, ar zīdu pārvilktajiem krēsliem.

Vērodams smaidošo princi, izprazdams pasmaidīja arī emīrs Džāndars, stāvēdams pie zāles durvīm.

Mavlāna Muhitdīns, vēl arvien it kā neticēdams laipnajam aicinājumam, tipināja princim pakaļ, apstājās zāles stūrī pie krēsliem un bikli piemetās uz pašas krēsla maliņas tikai pēc tam, kad namatēvs aicinādams bija pamājis vēlreiz. Princis apsēdās pretim.

—     Mavlān, senāk esmu iepazinies ar jūsu darbiem matemātikā un astronomijā …

Princis vēl nebija pabeidzis teikumu, kad mavlāna Muhitdīns spēji pietrūkās un kā notiesātais nostājās prinča priekšā, galvu nokāris.

—     Piedodiet man, pavēlniek! Sātans bija apsēdis jūsu nesapratīgo vergu, sātans noveda no ceļa!

Mīrza Abdullatīfs saviebās nepatikā. Tādu atbildi viņš nebūt nebija gaidījis. Mavlānam būtu vajadzējis aizstāvēt savu pārliecību. Tā, kā bija darījis Alī Kuščī. Princis taču vēlējās šiem augstprātīgajiem zinību vīriem parādīt, ka arī viņš daudz ko sajēdz tajos noslēpumos, ar kuru izzināšanu tie lepojas, sajēdz tik daudz, ka var viņus u z - vadīt uz īstā ceļa, ja jau Mīrza Ulugbeks vai arī sātans,

kā teica šis bailīgais mavlāna, tos no šā ceļa ir n o v e d i s.

—      Hm… Ak tad sātans jūs novedis no īstā ceļa?,

—      Sātans gan, pavēlniek!

—            Tātad jūs vairs neatzīstat to mācību, kam nesen ticējāt?

—      Neatzīstu, pavēlniek, neatzīstu.

Princis uzmeta skatienu emīram Džāndaram. Tas par atbildi uzsmaidīja, ar visu izskatu pauzdams savu spriedumu: «Jā, mavlāna nav slikts, nepavisam nav slikts cilvēks.»

Abdullatīfs neapmierināts novērsās… Sis vārgulīgais mavlāna, var redzēt, ir gatavs viņam pakļauties bez vārda runas; citreiz šāda iztapība princi būtu iepriecinājusi, šoreiz tā kaitināja,

Abdullatīfa interese par Muhitdīnu uzreiz izgaisa. Viņš grasījās pavēlēt, lai Sultāns Džāndars ved gūstekni prom, taču atcerējās noslēptās grāmatas.

—            Jums, mavlān, droši vien ir zināms, cik grāmatu bija observatorijā?

Mavlāna aši, aši māja ar galvu, māja padevīgi un lēnīgi.

—            Piecpadsmit sešpadsmit tūkstošu. Varbūt pat vairāk, pavēlniek.

—      Un vai to zināt, kādas ir nozudušas?

—     Kā lai nezina… Visas retākās un vērtīgākās.

—            Ir jāsaka — nelietīgākās! — Abdullatīfs pārlaboja, drusku iekaisis.

—            Ak, piedodiet, pavēlniek! … Patiesi tā! Nelietīgās, pašas nelietīgākās grāmatas glabājās atsevišķi. Arī tās, kas bija atvestas no Ķīnas un Ēģiptes, no Indijas un Romas … Atsevišķi glabājās grāmatas, kas sarakstītas Horasānā un šepat Māverānnahrā, to arī bija vairāki tūkstoši, un visas šīs grāmatas …

—      Bet. kā jūs zināt, ka tās aizvedis Alī Kuščī?

Mavlāna ātri aplaizīja lūpas.

—            Mavlāna Alī Kuščī pats ar savu muti man pastāstīja, pavēlniek.

—            Un to, ka noslēpis zeltu un dārgakmeņus, — vai to viņš arī pastāstīja pats ar savu muti?

—            Patiesi gan, pavēlniek, pats ar savu… — Te mavlānam aizķērās mēle.

—            Kad tas notika? — Žigli pielēcis klāt, princis abas rokas uzspieda mavlānam Muhitdīnam uz pleciem, tā ne-

Jaudams arī viņam piecelties. — Runājiet, mavlān, netūļājieties!

—            Skolotājs … tas ir, Mīrza Ulugbeks… nē, sultāns atkritējs … — Mavlāna bija gluži apjucis. — Nedēļu … nedēļu pirms… savas gāšanas uzdeva Alī Kuščī, lai viņš noslēpj… Tādu grēka darbu uzdeva… Bet mavlāna Alī Kuščī šo uzdevumu darīja zināmu jūsu padevīgajam kalpam.

Princis izslējās taisns un atkal sakrustoja rokas uz krūtīm.

—     Kādā nolūkā viņš tā rīkojās?

—            Lai mani… mani arī iejauktu šī grēcīgā nodoma īstenošanā.

—     Bet jūs? Nebijāt ar mieru?

—            Patiesi nebiju, pavēlniek… Visuaugstais pasargāja …

—            Hm … — Princis mazliet pagriezās pret emīru Džāndaru. Emīrs saslējās un izstiepās kā stīga.

—     Vai atvest Alī Kuščī, labdari?

Izdzirdējis šo vārdu, mavlāna Muhitdīns bailīgi paraudzījās uz emīru. «Nevajag, nevajag,» — tā lūdzās viņa acis.

—            Mavlāna Muhitdīns nav vainīgs, tas viss ir sātana Alī Kuščī darbs … — Sultāns Džāndars raudzīja palīdzēt bagātā un ievērojamā juveliera dēlam.

Prinča ūsu galiņi atkal sāka ērmīgi raustīties.

—            Nē, — viņš cieši noteica. — Surp nevajag. Aizvediet mavlānu Muhitdīnu pie tā bezdievja! Lai pasēd vienā cietumā! Lai mavlāna Muhitdīns parunā ar nešķīsto Alī Kuščī, lai piedabū viņu atzīt izdarītos grēka darbus! … Un tad atvediet pie manis abus divus.

Mavlāna Muhitdīns noslīdēja no krēsla princim pie kājām.

—     Žēlastību, žēlastību lūdzos, pavēlniek!

—      Aizvāc!

Princis riebumā novērsās.

11

Juvelieris Salāhitdīns, dēlu gaidīdams, neaizdarīja acu līdz rītam. Kolīdz kaut kas iečabējās, tā sirds sāka dau- zilies, acis pievērsās durvīm. Bet nebija ne paša mavlānas Muhitdīna, ne arī kādas ziņas no viņa. Tātad

atstājuši viņu Koksarajā, bet, ko nozīmē vārds «atstājuši», to juvelieris zināja.

Vecais vīrs nespēja nekur rimties. Viņa Muhitdīns bija slimīgs, kopš bērnības visādu sērgu izvārdzināts, vārs un izlutis kā meitene. Kas notiks ar viņu, ja viņš nokļūs mitrā cietumā, kur ņudzēt ņudz kukaiņi? Cik dienu viņš izturēs?… O, allāh, vai tiešām mūža galā viņu, Hodžu Salāhitdīnu, šķirs no vienīgā dēla, no tēva acu gaismas, no tēva cerības? Ja ar Muhitdīnu gadīsies nelaime, tad arī viņš pats ilgi vairs dzīvotājs nebūs, ir taču jau tajos gados, kad cilvēks ar vienu kāju vēl šajā pasaulē, bet ar otru jau kapā… Un kam lai stāsta par uzbrukušo bēdu?

Vienīgi šeiham Nizāmitdīnam Homušam. Tiesa gan, šeiha gribu pildīdams, Hodža Salāhitdīns taču bija nokļuvis pašreizējā nelaimē. Bet kur gan citur vēl lai meklē palīdzību un mierinājumu dvēselei?

Neko citu Salāhitdīns tomēr nespēja izdomāt, kaut domājis bija līdz pašam rītam.

Noskaitījis rīta lūgšanu, viņš uzģērba siltu kamieļvilnas virssvārku, ap galvu virs vienkāršas samta tibetejas aptina zīda čalmu. Tad paņēma nišā noliktu lādīti. Smalki izstrādātu, mirdzošu rotu kaudzē viņš izvēlējās divus gredzenus — abus zelta, vienu ar tirkīzu, otru ar metālā ietvertu briljantu.

Tā nu mēdza būt, ka, apmeklēdams augsti godājamo šeihu, juvelieris allaž šķīrās no kādas dārgas mantiņas; šoreiz ar vienu neiztiks, viņš paņēma divas.

Debesis metās gaišas. Garo papeļu galotnes dārzā jau iemirdzējās, kaut saule vēl nebija uzlēkusi. Klaudzinādams nūju, no kuras nekad nešķīrās, Salāhitdīns aizsoļoja pār vīnkokiem apaugušo pagalmu. Jau tuvojās vārtiem.

—- Vectētiņ, vectētiņi — noskanēja sauciens aiz muguras.

Viegli ģērbusies, pār seju nevērīgi pārsviedusi šķidrautu, pie Salāhitdīna pieskrēja mazmeita. Huršīda banū bija bāla, acis liecināja par bezmiega nakti, lūpas trīcēja, viņa tikko valdīja asaras.

—     Kurp jūs, vectētiņ?… Kurp jūs aizejat, atstādams mūs vienas?

Mīļotā mazmeita aizkustināja vecā vīra sirdi tāpat kā vienmēr.

—     Es drīz atkal pārnākšu, bērns. Nebaidies… Eju kaut ko uzzināt par tavu tēvu.

—            Uz Koksaraju? — Huršīdas balss apslāpa, nu viņa vairs tikai čukstēja. — Vai, nē, nevajag! Vectētiņ, neejiet uz Koksaraju!

—            Nē, es eju citur, — vecais vīrs sadrūma. — Jāuzzina taču, kas noticis ar tavu tēvu…

—            Viņam būs gaužām grūti, es zinu, gaužām grūti, — Huršīda banū abām rokām aizklāja seju un sāka raudāt.

Hodža Salāhitdīns saausījās. Uzacis saraucās.

—     Ko tu īsti zini?

—            Stāsta, ka Alī Kuščī esot cietumā. Un vēl stāsta, ka princis esot nodomājis iemest cietumā visus zinību vīrus …

—            Kas tev to teica? — Salāhitdīns īgni jautāja, aiz dusmām viņa acis bija kļuvušas gluži apaļas, strupā bār- dele kareivīgi izslējusies. — Kas tev to teica, kur tu dzirdēji tādas ziņas?

Huršīda banū vainīgi nodūra acis.

—     Es dzirdēju … nejauši… es …

Sievietes asaras ir ierocis, kas spēj darīt sāpes arī veciem vīriem. Kā lai vectēvam sirds neatvilgst?

—            Nebaidies, bērns, neraudi… Pēc prinča pavēles cietumā tiks iemesti ne jau visi zinību vīri, bet gan tie nešķīstie, kas pacēluši zobenu pret īsteno ticību. Tavs tēvs ar tādām negantībām visuaugsto nav sadusmojis … Ej vien, ej dari, kas tev darāms, es darīšu, kas man darāms!

Sirmgalvis nomutēja mazmeitu uz pieres.

«Kur gan viņa ir uzzinājusi ļauno vēsti?»

Arējā pagalmā sargs nojumē sildījās pie spaineļa ar kvēlojošām oglēm. Saimnieku ieraudzījis, viņš veicīgi piecēlās un pie jostas piekārtajā atslēgu saišķī sāka meklēt vajadzīgo atslēgu.

—            Pagaidi… Gribu pavaicāt… Vai naktī neviens nav pie mums nācis, nav klaudzinājis?

—            Nē, kungs. Pat muša nav tikusi iekšā, kur nu vēl cilvēks.

—            Nu, nu… Tomēr turi acis vaļā! Ja kāds ienāks bez manas atļaujas, tu par to atbildēsi!

Līdz pašai «Labdzimtīgo kapsētai» juvelierim nēdeva miera jautājums, kā gan mazmeita uzzinājusi par Alī Kuščī.

Laukumiņā šeiha mājas priekšā dega ugunskurs, pie tā sildījās dervīši. Turpat netālu otrs dervīšu pulciņš katlos vārīja ūdeni.

Citām reizēm juvelieri aicināja pie šeiha tūliņ pat, kolīdz viņš bija ieradies, neliekot gaidīt ārējā pagalmā. Bet šorīt šeiham, kā rādījās, bija svarīga tikšanās ar kādu lielu vīru: kā ārējā, tā iekšējā pagalmā mirīdi staigāja uz pirkstgaliem, sarunājās pusbalsī, nemitīgi nesa iekšā sudraba paplātes ar ēdieniem. Ik pa brītiņam juvelierim garām iekšējā pagalmā neaicināti iegāja drūmi kareivji un nepazīstami dervīši, augstprātīgu skatienu lūkodamies tikai taisni uz priekšu.

Labu laiku juvelieris izsēdējās un izgaidījās, līdz beidzot šmaugs kā meitene, pavisam jauniņš mirīds aicināja viņu iekšā.

Ak, kaut tik no šeiha mutes nebūtu jādzird bēdu vēsts!

Saņēmis aiz rokas, sirmgalvis apturēja mirīdu.

—     Vai pie garīgā tēva kāds ir?

—     Jā. Šodien mūs ar savu apciemojumu aplaimojis augsti godājamais išāns Hodža Ahrārs.

Juvelieris Salāhitdīns neviļus aptaustīja kabatā zelta gredzenus. Ne velti viņš bija paņēmis divus! Tā ir laba zīme!

Tā nospriedis, vecais vīrs piepeši juta, ka sirds top vieglāka.

Išāns Ubaidulla Hodža Ahrārs sēdēja plašajā viesistabā goda vietā. Šeihs, tāpat kā viesis, arī sēdēja uz zīda segu kaudzes viesim pa labi, tāpat turēdams rokā lūgšanu krelles. Līdzās glīti noaugušajam, vēl sirmā vecumā staltajam šeiham plecīgais un druknais išāns izskatījās pēc pazemas, apaļas kirgīzu jurtas. Šeiha baltā bārda un blakus — išāna sprogainā, kā darva melnā bārda, kurā vēl nebija neviena sirma matiņa… Arī seja kā vienam, tā otram bija tāda, ko uzreiz ievēro: šeiham — apskaidrota, asiem vaibstiem, išānam — gaļīga, sārta, lielu degunu, apaļiem vaigiem. Un abiem vērīgas acis, kuru skatiens cilvēku saistīja un valdzināja …

Juvelieris Salāhitdīns nometās ceļos un pazemīgi norunāja visus godbijīga sveiciena vārdus. Lūgšanu krelles ritinādams, Hodža Ahrārs pārlaida viņam paviršu skatienu. Šeihs, kā jau pieklājas, atbildēja juvelierim ar lūgšanas vārdiem. Pēc tam viņš negaidot vaicāja:

—      Ko tu mums teiksi, Hodža Salāhitdīn? Ar kādu vajadzību esi atnācis? , .. Varam tevi uzklausīt tikai īsu brīdi — raugi, ir ieradies mūsu garīgais tēvs no Šašas, pagodinājis mūs, ļaudams skatīt savu vaigu un pārspriest ar viņu šariāta likumus un visai svarīgas darīšanas.

Juvelieris vēlreiz bijīgi paklanījās.

—      Lai slavēts allāhs par žēlastību, ko viņš man parādījis, par to, ka varu krist pie kājām aizbildnim un aizstāvim, visu daudzinātajam išānam, kas slavens ar savu dāsnumu.

—      Nu, stāsti, Hodža, stāsti, — šeihs atkal skubināja ciemiņu. Parasti šeihs tā nemēdza darīt, tāpēc šāda izturēšanās juvelieri biedēja. — Kas jauns pilsētā? Ko dzird runājam tirgoņus?

—      Šonakt, garīgo tēv, manā mājā atnāca kareivji, — Salāhitdīns sadūšojās stāstīt par savu nelaimi, — un aizveda manu vienīgo dēlu … mavlānu Muhitdīnu. Viņš vēl nav pārnācis, garīgo tēv.

Šeiha lūpās pavīdēja tikko manāms smīns.

—      Būs iepaticies pavēlniekam, ja jau nav pārnācis mājā.

__ — Garīgo tēv!

—      Varbūt ir kāds cits iemesls? Varbūt tavs svārstīgais dēls, pils pazemē saticies ar nešķīsto Alī Kuščī, ir aizmirsis, kā šeit, šajā mājā, nožēloja grēkus?

—      Tas nevar būt! Pie jūsu kājām dēls no visas sirds nožēloja, ko nogrēkojies!

—      No visas sirds? — sarunā piepeši iejaucās Hodža Ahrārs. Viņa acis dusmīgi iezalgojās. — Kad gan mēs esam varējuši ticēt tavam dēlam — dieva zaimotājam? … Jā, jā, dieva zaimotājam, jo kā gan citādi lai dēvē cilvēku, kas uzdrīkstējies apšaubīt visa esošā radītāja visvarenību. Tavs dēls gara acīm gribēja ieskatīties Visuma radītāja un Visuma valdnieka noslēpumainajā valstībā Kāpēc tad tagad viņš — sultāna atkritēja mīļotais skolnieks — ir atsacījies no sava skolotāja novēlējumiem, kā tu mums stāsti?

Hodžu Salāhitdīnu sagrāba bailes. Nožēlot, vēl un vēlreiz nožēlot grēkus — tas ir vienīgais glābiņš.

—      Vienīgi allāhs ir bezgrēcīgs, — viņš nomurmināja. — Piedodiet, piedodiet nesapratīgajam, no ceļa noklīdušajam allāha vergam!

—      «No ceļa noklīdušajam, nesapratīgajam!» — bārdu kratīdams, Hodža Ahrārs viņu pārmēdīja. — Es tevi, ju- velier, labi pazīstu! Labi pazīstu… Tagad tu apgalvo mums, ka visu nožēlojot, bet kur gan citur radās tava bagātība kā vien no atkritēja, tava labvēļa, devīgās rokas?

—      Garīgo tēv, jūsu kalpa pazemību un uzticību var daudzi apliecināt… tāpat jau tā ir acīm redzama ,..

—     Nerunā pretim, labāk lūdzies par dēla dvēseles glābšanu! .,. Un žēlastību lūdz no dieva kunga, tikai no dieva kunga … Visi, kas centās apšaubīt radītāja varenību, kas raudzīja īsteni ticīgos novest no pareizā ceļa, visi šie nešķīstie pieredzēs tādu pašu posta likteni kā tavs grēcīgais dēls! Visuaugstais neaizmirst atriebties tiem, kas kļuvuši pārlieku lepni savā garā! …

Salāhitdīns nokrita šeiham pie kājām, ar pieri skardams tepiķi. Šausmas viņu bija sastindzinājušas, mēle nejaudāja izrunāt neviena vārda, tikai domās viņš atkārtoja: «Esi žēlīgs, allāh, pasargi!»

—     Allāhs ir ar tiem, kas pacieš… — to sacīja šeihs Nizāmitdīns Homušs. — Esi pacietīgs, Hodža Salāhitdīn!

Šeihs no segu apakšas izvilka klabekli un pakratīja to.

Jaunais mirīds parādījās durvīs.

—     Vai ubags Davulbeks ir atnācis?

—     Viņš ir še, garīgo tēv.

—     Saki, lai nāk iekšā.

Juvelieris Salāhitdīns necēla galvu uz augšu. Tikai pēc trokšņiem viņš noprata, ka istabā kāds ienāca un nokrita ceļos Viņam līdzās. Sirmgalvis bikli pašķielēja uz to, kas tik skaļi un centīgi sveicināja išānu un šeihu. Izrādījās, ka tas bija nevis ubags, kas spieda pieri pie krāšņā tepiķa, bet gan greizacainais jesauls no Koksaraja: maksts ar līko zobenu skaļi noklaudzēja pret grīdu, kur to nesedza tepiķis, un juvelierim tieši acu priekšā rēgojās noliektā galva ar dzelzs bruņucepuri.

—     Nu, dervīš, vai atnesi ziņas par bēgli?

—     Vēl ne, garīgo tēv …

—     Un tu, Icas esi galvenais starp dervīšiem un kopš kāda laika arī jesaulu priekšnieks pilī, — tu nevari to izdarīt? Es gan domāju, ka esi manīgāks …

—      Esmu vainīgs, garīgo tēv… Galvaspilsētā nav tādas vietas, kur es nebūtu bijis, nav tādas spraugas, kurā nebūtu ielīdis.

—     Kas tas tāds par bēgli? — Hodža Ahrārs apjautājās.

—      Nešķīstais Kalandars Karnakī. Aizvakar jums, garīgo tēv, stāstīju par viņu… Viņš aizbēga tai pašā dienā, kad aizgāja bojā sultāns atkritējs, un nav vēl atrasts līdz šim brīdim.

—     Žēl, — Hodža Ahrārs neapmierināts pašūpoja galvu. — Uzticēties tādam, kas pabijis sultāna atkritēja rokās…

—            Es nevis uzticējos, garīgo tēv, bet gan pārbaudīju viņu, viņš tika novērots … to darīja, raug, šis. — Seihs pamāja uz Šakāļa pusi. — Cel nu galvu uz augšu… Un tu, juvelier, ari!

Paslējies uz augšu, Šakālis salika rokas uz ceļiem.

—            Es viņu tikpat sameklēšu, garīgo tēv, kaut vai zeme viņu būtu aprijusi!

Šeihs Nizāmitdīns Homušs pavērsa sarunu uz citu pusi — prom no viņam nepatīkamā jautājuma.

—            Nu labi, labi, meklē!… Bet tagad paraugies pa labi. Vai tu pazīsti šo cilvēku?

Galvu nepagriezdams, Šakālis iesānis aplūkoja cilvēku, kas tupēja viņam blakus. Tad viņš atņirdza zobus smīnā.

—            Visā Māverānnahrā nav tāda, kas nepazītu šo augsti cienījamo cilvēku.

—            Tad klausies: stāsta, ka augsti cienījamā juveliera dēls mavlāna Muhitdīns esot iemests pazemē … tur, jūsu Koksarajā. Vai tas tev ir zināms?

—            Jā, garīgo tēv. Mavlāna Muhitdīns atrodas pazemē kopā ar nešķīsto Alī Kuščī.

—     Kāpēc? Vai tad viņš vēl nav noklaušināts?

—            Ir noklaušināts… Lai slavēts mavlāna, viņš runāja tādus pašus nožēlas vārdus kā še pie jums.

—     Kāpēc tad viņš iemests pazemē?

Šakālis paraustīja plecus.

—            Pavēlnieks tā nolēma… Sak, lai mavlāna Muhitdīns arī Alī Kuščī pielauž nožēlot grēkus, tad izlaidīs brīvībā abus divus reizē!

Juvelieris Salāhitdīns ievaidējās. Viņš jau atkal grasījās krist šeiham pie kājām, tikai išāna bargais uzsauciens viņu apturēja.

—            Pareizi princis ir darījis, pareizi! — Išāns pacēla roku ar lūgšanu krellēm, un šķita, ka viņš tūdaļ pat ar šīm krellēm sitīs tam, kas iedrošināsies runāt pretim. — Pareizi! Tā ar viņiem, ar dieva zaimotājiem, jārīkojas! Nevis jāpiedod, bet gan jāsoda! — Išāns atlaidās spilvenos. — Tavs dēls, juvelier, ir ēdis plovu no vienas bļodas ar atkritējiem! Dieva dusmu nebīdamies, ir sacerējis dievam netīkamus traktātus! Nu viņam jāsaņem, katrā ziņā jāsaņem sods! Jo smagāks tas būs, jo drīzāk šķīstīsies viņa grēkos grimusī dvēsele… Nevis raudāt vajag par to, juvelier, bet gan pateikties radītājam!

—     Garīgo tēv, jūs nepazīstat Alī Kuščī…

— Pazīstu! Es pazīstu viņus visus! — Išāns atkal saslējās. Atpakaļ nepagriezdamies, viņš aizbāza roku aiz muguras un sakārtoja spilvenus. — Pazīstu arī princi — īstenās ticības aizstāvi! … Noslauki vien asaras, juvelier, noslauki asaras un nemurmini par žēlastību un palīdzību. Žēlastība jālūdz dievam, vienīgi dievam. Dienu un nakti lūdzies, lai viņš atlaiž tavus grēkus… Un lai tavas lūgšanas top uzklausītas. Nu, piecelies, grēcinieki

Celdamies kājās, Hodža Salāhitdīns pavērās uz šeihu, bet šeihs tā mulsi novērsa acis …

Vecais juvelieris tikko spēja atrast durvis, kaut istaba bija spoži apgaismota. Grīļodamies viņš izgāja cauri priekšistabai un mirkli atspiedās pret sienu, lai atvilktu elpu. Ar roku berzēdams krūtis, juvelieris nejauši uztaustīja gredzenus. «Tā ir neatdevu! … Vai iet vēlreiz? Nē, nē! … Vai nest atpakaļ? Uz māju? Ļauna zīme, ak vai, cik ļauna! … Kas notiks ar mums, kas gan notiks?»

12

Kalēja Timūra Samarkandī alā Kalandars ieradās pusnaktī. Pārnāca un klusēdams nogūlās uz puskažociņa, kas bija izklāts blakus laktai. Uz kalēja vaicājumu: «Kas noticis?» — viņš strupi atbildēja:

— Mavlāna Muhitdīns arī sēž pazemē, tēv.

Ne runāt, ne stāstīt, ne lādēt princi — itin nekā negribējās darīt. Domās Kalandars joprojām atradās juveliera Salāhitdīna dārzā. Joprojām redzēja savā priekšā Huršīdas asarām slacīto seju, dzirdēja pārmetošo balsi, kaut arī viņa bija sacījusi, ka neturot Kalandaru par vainīgu nekādā ziņā.

Šodien viņš otrreiz bija aizgājis uz mavlānas Muhitdīna māju, atkal klaudzinājis pie pazīstamā lodziņa, kas vērās uz dārzu. Sirdij pamirstot, bija dzirdējis atdarāmies dārza vārtiņus. Pēc vieglās kurpju švīkstoņas bija pazinis: nāk Huršīda.

Viņš atkal stāvēja zem tā paša vecā riekstkoka. Huršīda bija ģērbusies citādās drānās nekā pirmo reizi. Virs garās kleitas, kas sniedzās līdz pašām potītēm, viņa bija uzvilkusi melnu plīša halātu ar piedurknēm līdz elkoņiem, galvu sedza nevis lakats, bet gan melna samta apmetnis, un pat plānais šķidrauts, kas aizklāja viņas seju, Kalandaram rādījās melnum melns. Laikam gan Huršīda bija

ģērbusies, pielāgodamās savam noskaņojumam: viņa stāvēja klusēdama, taisna izslējusies, tikai galvu lieca lejup apmetņa smagums.

Nojauzdams, ka noticis kas ļoti jauns, Kalandars sacīja:

—            Lai katra jūsu diena ir laba, kundze … Vai mavlāna ir pārnācis mājās?

—      Nē …

Huršīda banū pacēla galvu un paraudzījās dervīšā. Viņas acis bija bēdīgas un Kalandaram šķita aukstas.

—            Kāpēc? — viņš vaicāja, tūliņ apķerdamies, ka jautājums ir nevietā.

—            Kā lai es to zinu? .,. Tikai… nedomāju gan, ka viņi mestu pazemē cilvēku, kas nodevis… esot nodevis mavlānu Alī Kuščī!

—      Piedodiet man, kundze …

—            Jūs sacījāt… jūs apgalvojāt, ka neesot ko baidīties par tēvu… Viņu neaiztikšot, ne matiņš nenokritīšot no viņa galvas … Kur tad viņš ir?l

Kalandars novērsa acis.

—      Vai mēs visi neesam maldīgi? .., Piedodiet man …

—            Jā, mans tēvs ir vājš cilvēks. Viņu viegli var iebiedēt. Pazeme, draudi, ka viņu tur atstās, — tas taču patiesi ir baismi. Un tomēr, dievs ir mans liecinieks, tēvs nerīkosies pret sirdsapziņu. Viņš nenodos draugus!

Parasti maigā un pak]āvīgā Huršīda varēja kļūt arī spīva un asa. Kalandars to zināja.

— Piedodiet man, Huršīda banū, — viņš tik vien spēja kā visu laiku atkārtot vienu un to pašu, — bet es, nejēga, domāju…

Huršīda šķita viņu nedzirdam.

—            Vārgs, neizturīgs, slims — kā viņš pārcietīs pazemi? Briesmu lietas taču stāsta … Nabaga tēvs!

Kalandars nespēja nedz attaisnoties par to, ka modinājis Huršīdas sirdī neuzticību pret tēvu, nedz arī kaut kā palīdzēt viņam dārgajai sievietei, kas bija apslēpusi seju plaukstās, savās baltajās, maigajās, daiļajās rokās — varbūt tāpēc, lai Kalandars neredzētu viņas asaras? Divreiz mūžā viņš bija nodarījis Huršīdai pāri, tagad viņam bija it īpaši grūti tuvoties viņai, runāt mierinājuma vārdus.

—             Nu, rimstieties, kundze, nevajag raudāt, — beidzot viņš sacīja, nicinādams sevi par to, ka nespēj atrast īstos vārdus, — Nezaudēsim cerību.

Huršīda raudāja joprojām, raudāja klusi un rūgti.

—     Mēs nesēdēsim, rokas salikuši. Izdomāsim… kaut ko izdomāsim, manu pavēlniec.

Kalandaram pievērstajās acīs iekvēlojās cerības dzirk- stelīte. Un tūdaļ arī apdzisa.

—     Nabaga vectētiņš.,. Nesaprot, kurp iet, kam lūgt palīdzību.

—     Jā, grūti, visiem ir grūti — kā zinību vīriem, tā arī vienkāršajiem ļaudīm. Jaunais, nežēlīgais valdnieks laikam . nolēmis iemest cietumā ikvienu, kas pacēlis apgaismības lāpu. Bet vai viņa nodomiem būs lemts piepildīties?

Protams, Huršīda jau negaidīja šādus vārdus un šādus mierinājumus. Bet ko gan noteiktu viņš varēja pasacīt? Pagaidām itin nekā …

Noklaudzēja dārza vārtiņi, parādījās sievietes stāvs, aiz tā vēl otrs.

—     Huršīda! Kur tu esi, bērns?

—     Tur mani meklē! — Huršīda atbalstījās uz Kalandara rokas. Laikam izbijusies. Viņas roka bija karsta un trīcēja.

Kalandars paspieda šo trīcošo roku. Un sajuta, ka viņam pārlīst karsts vilnis. Piepeši viņš apskāva Huršīdu un pieglauda pie krūtīm. Domāja liegi noskūpstīt viņas pieri, taču nenovaldījās — sāka skūpstīt lūpas, acis, kaklu …

Atkal atskanēja uztraukta balss, kas sauca Huršīdu. Bet Huršīda stāvēja, piespiedusi kvēlojošo seju pie Kalandara krūtīm, it kā nedzirdētu saucienus.

—     Atradīsim glābiņu, atradīsim, — Kalandars nočukstēja. — Es atnākšu atkal, atnākšu! — to pateicis, viņš atkāpās un nozuda zaru ēnās, it kā izgaisa naksnīgajā dārzā.

Jau nonācis gravā aiz dārza, viņš dzirdēja Huršīdu kādam atsaucamies:

—     Esmu šeit, šeit! Eju …

Kā lai palīdz Huršīdai? Kā lai palīdz savam skolotājam Alī Kuščī? Kā lai palīdz arī pats sev?

Pa nomaļām šķērsieliņām lavīdamiēs atpakaļ, Kalandars visu laiku par to lauzīja galvu. Sargkareivju pulciņus pamanot, viņam vajadzēja mainīt virzienu, ieraudzījis tālumā lāpas gaismu, viņš steidzās nogriezties sāņus un drīz vien bija tā nomaldījies, ka vairs neapjēdza, kur īsti atrodas.

Tad viņš uzreiz aptvēra, ka visu šo laiku ir gājis apkārt vien un ka tagad atrodas netālu no Alī Kuščī mājas Aksaraja apkārtnē. Nu varēja piepildīt jau sen loloto vēlēšanos apraudzīt Tillabibī, nakts tumsā tas bija viegli izdarāms. Kaut tikai nenobiedētu večiņu!

Un ko lai viņai stāsta? Ka tiks rakta apakšzemes eja uz cietuma pagrabu, kur ieslodzīts Alī Kuščī un mavlāna Muhitdīns? … Kā lai iepriecina veco māmuļu?

Uzveicis šaubas, Kalandars tomēr iegāja pie Tillabibī un pats bija nelaimīgs, ka iegājis. Slima, aizvērtām acīm večiņa lielos karstumos mētājās pa guļasvietu un murgoja. Noturējusi Kalandaru par dēlu, viņa glāstīja tā seju; slimajai īsu brīdi atgriezās sajēga, viņa atvēra acis, ieraudzīja, ka atnācis nevis dēls, bet kāds cits cilvēks, un, nepazinusi Kalandaru, atkrita spilvenos, izbailēs kliegdama, bet tad atkal sāka murgot nemaņā …

… Kalandars aptina galvu ar halātu, Atmiņas viņu bija nomocījušas.

Pat veco meistaru apraudzīt atnākušie Kalkanbeks un Baskanbeks nespēja viņu uzcelt. Abi brāļi kalēji mēļoja kā allaž: «E, brālīt, šai nīcīgajā pasaulē nevajag ne par ko zūdīties! Par diedelnieku pats dievs gādā!» Tā viņi ņēmās ap Kalandaru, bet nekas nelīdzēja, Kalandars necēlās augšā, gulēja, kā gulējis, ar savām grūtajām domām kaudamies.

Bija sen pāri pusnaktij, kad brāļi posās iet projām. Un tad piepeši pie alas durvīm kāds pieklaudzināja. Meistars Timūrs ar gaismekli rokā gāja raudzīt, kas tur par vēlīnu viesi, gaitenī kādu ilgi tincināja un tad ienāca kopā ar Mīramu Čalabī.

—      Šis jauneklis atvedis pie tevis kādu cilvēku no Mīrzas Ulugbeka medreses… Varbūt tu piecelsies, dēls?

Kalandars uzslējās sēdus. Mīrams godbijīgi apsveicinājās.

—     Jūs grib satikt Mansūrs Kašī, viņu sūta medreses audzēkņi, visi audzēkņi…

—     Sūta pie manis? — Kalandars brīnījās. — Nu, tad sauc šurp.

o»

Mansūrs Kašī bija pats jaunākais no Mīrzas Ulugbeka medreses skolotājiem, tomēr par prātu, par dziļajām un plašajām zināšanām viņu bija cienījis pats Ulugbeks. Kalandars jutās pavisam savādi, kad tāds viesis viņu apsveicināja ar cieņu, ar tādu cieņu, it kā būtu atnācis nevis pie šīs medreses bijušā audzēkņa, nevis pie nesenā

227

dervīša, bet gan pie kāda jo slavena zinību vīra. Man- sūra Kašī ierašanās Kalandaru iepriecināja: tātad godīgi cilvēki nav vēl pavisam izzuduši!

Vecais kalējs uzpūta krāsniņā gailējošās ogles, uzmeta uz tām saksaula zarus un, izklājis uz paaugstinājuma tūbas gabalu, aicināja viesi apsēsties. Bet Mansūrs Kašī apkārt vien skatījās: nu protams, telpa jau bija neparasta. Kalandars mierinādams uzlika plaukstu skolotājam uz ceļgala.

—     Tātad jūs pie manis atsūtījuši zinību vīri un medreses audzēkņi? Kur viņi dzirdējuši par jūsu pazemīgo kalpu?

Mansūrs Kašī pasmaidīdams noglaudīja īso bārdiņu.

—      Slava par jums izgājusi pa visu Māverānnahru … — viesis iesāka ar parastajiem vārdiem un tad šķelmīgi piemetināja: — īpaši pēc tam, kad jūs, dzejniek, atsacī- jāties no svēta vientuļnieka dzīves un atgriezāties Alī Kuščī paspārnē… Zinību vīri zina par jums un ciena jūs! — To Mansūrs Kašī runāja pavisam nopietni.

Bija patīkami dzirdēt šos skolotāja Mansūra Kašī vārdus. Tomēr reizē tie sarūgtināja arī. «Kāds labums no tā, ka atkal esmu Alī Kuščī paspārnē, ja nekādi nespēju palīdzēt ne viņam, ne savam otram skolotājam, ne arī sievietei, ko mīlu!»

Savaldījies Kalandars tomēr vaicāja tik mierīgi, it kā būtu pārliecināts ir par saviem, ir par sarunas biedra spēkiem:

—     Pastāstiet, mums, draugs, — ko tad runā zinību vīru aprindās?

Apradis ar apstākļiem, Mansūrs Kašī tagad nenovērs- damies lūkojās ugunskura liesmās.

—     Kā medreses audzēkņi, tā arī skolotāji skumst, dzejniek. Visas medreses tagad ir slēgtas, un, kāds būs zinību vīru liktenis, tas nav zināms. Bet labu mēs negaidām.

—     Vai no skumšanas liels labums gaidāms? Skumjas tikai atņem spēkus.

—     Pareizi vārdi! — abu sarunā pēkšņi un dedzīgi iejau- jās Mīrams Čalabī. — Bet stāsta, ka zinību vīri esot nolēmuši atbrīvot Alī Kuščī no cietuma! Nezinu, kāpēc mavlāna Kašī to nepiemin.

Mansūrs Kašī bažīgi paraudzījās uz abiem brāļiem Kalkanbeku un Baskanbeku. Tie sēdēja pie ugunskura, uzmanīdami uguni. Kalandars mierinādams pasmaidīja, tā likdams saprast, ka tie ir savējie. Kašī pamāja pat atb'ldi, tomēr pieklusināja balsi, sākdams stāstīt:

—     Jā, Mīramam ir taisnība. Vakarvakarā pie manis atnāca vairāki medreses audzēkņi ar priekšlikumu atbrīvot no cietuma mavlānu Alī. Viņi pat dzīvību nežēlošot, esot uz visu gatavi, kaut vai ugunī mesties… Ja tik zinātu, kurā pusē atrodas pazemes cietums, viņi izraktu apakšzemes eju!

—     Tie tik ir puiši! — Kalkanbeks vairs neizturēja. — Tie tik ir brašuļi! Kā tev šķiet, brāl?

—      Es arī saku — brašuļi… Visu laiku tik domā un domā — tā jau visu prātu var iztērēt! Darīt vajag! — Balkanbeks uzsita knipi pa vara krūku, ko manīgi bija nocēlis no uguns. — Tādiem puišiem, kam tik drosmīga sirds, arī mēs piebiedrotos, vai ne, Kalkanbek? Re, mūsu brālis Kalandars domā tik un domā. Bet ko viņš izdomājis? Un mēs?… Ja mums liks rakt eju — raksim! Liks vilkt zobenu no maksts — kausimies! Vai tā nav, Kalandar, vecāko brāl?

Kalandars neviļus pasmējās.

Nudien, braši puiši, paši allaž mundri un citus arī prot uzmundrināt. Bet vai viņi spēj iedomāties, kas tas ir — varens cietoksnis augstiem, robotiem mūriem, vai spēj iedomāties, kā šo cietoksni apsarga, cik sargkareivju tur staigā — tādu pašu kā tie, kas viņam šovakar bija gadījušies ceļā?

—      Ko jūs smejaties, Kalandar, vecāko brāl? — Kalkanbeks jautāja.

—      Smejas par to, ka ,.. jūs nezināt, kas cēlis tos pazemes cietumus, — meistars Timūrs atbildēja Kalandara vietā, it kā uzminējis viņa domas. — Ir Koksaraju, ir cietumus pilī cēlis pats emīrs Timūrs. Un cietokšņu celšanā viņš bija lietpratējs.

—     Tad tā arī sēdēsim, rokas salikuši? — Mīrams Čalabī atkal aizsvļlās.

—      Jaunekļiem ir taisnība, — ilgi klusējis, Kalandars ierunājās. — Jāmeklē izeja. Jāatrod izeja! Un labi ātri!

Vecais kalējs sēdēja mierīgs. Ar plaukstu glaudīdams kvēpiem notriepto labo vaigu, viņš cieši lūkojās ugunskurā, it kā neredzēdams, cik garas izstiepušās jauno puišu sejas, cik cieši saspiedis galvu Kalandars, itin kā ar varu likdams tai domāt. Vecā vīra kuplās, līdzenās ūsas nodrebēja, uzacis saraucās.

— Arī es, pazemīgais allāha vergs, daudz esmu gudrojis, kā lai atrodam izeju … — Sirmgalvis runāja rāmi un prātīgi kā vienmēr, neskatīdamies nevienā, vērdamies tikai ugunskura liesmu mēlēs. — Varēju atrast vienu vienīgu … Ja cietumnieki ir glābjami, tad viņus glābs tikai zelts! … Zelts! Cits itin nekas.

—     Zelts? — Kalandars pārjautāja. — Tātad uzpirkšana?

Iestājās klusums. Kalkanbeks, kas bija sēdējis pie plēšām, pārcēlās tuvāk pie citiem. Visi salīda ciešā pulciņā, it kā baidīdamies palaist garām kaut vārdu no tā, ko tagad sacīs sirmgalvis.

— Zelts … Uzpirkšana … — Meistars Timūrs apstiprināja. — Cita palīga nav. Lieciet vērā, dēli, ka princim padevīgo emīru un beku vidū nav tādu, ko nevarētu uzpirkt. Darbs tik iemest āķi ar krietnu ēsmu, gan kāds uzķersies. Jāapsver tikai, kam āķi pamest. Un zeltu nedrīkst žēlot. Alī Kuščī galva ir dārgāka nekā zelts.., Nebrīnīšos, uzzinājis, lca Mīrza Ulugbeks to jau bija paredzējis. Kā rādās, tad viņš patiešām ir bijis gudrs cilvēks un pratis ieskatīties nākotnē.

Sirmgalvis pagriezās pret Kalandaru: vai neviļus nav atklājis noslēpumu? Bet Kalandara seja nepauda nekā. Viņš tūliņ bija nopratis, kas meistaram Timūrarn padomā. Brīnums, kā viņam pašam nebija ienākusi prātā tik vienkārša doma, un nu viņš drudžaini ņēmās gudrot, kas varētu uzķerties uz zelta ēsmas. Šakālis, jā, tas gan! Nesen kādā vakarā viņš iztālēm bija pamanījis Šakāli. Par jesaulu kļuvis! Galvā ne vairs noskrandusi trejstūru mice, bet gan dzelzs bruņucepure, pie jostas līks zobens, pats sēd dūšīga argamaka1 mugurā. Un tik cienīgi un pašapzinīgi Šakālis sēdēja zirgā, ka Kalandars nosvilpās vien… Jā, vecajam meistaram taisnība — jāizmet makšķere. Šakālis uzķersies.

Mansūrs Kašī Kalandara klusēšanu laikam izskaidroja pēc savas saprašanas.

—     Ja vajadzīgs zelts, mēs izdomāsim, kā to dabūt. Savāksim! Domāju, ka rn.ums neatteiks neviens zinību vīrs, neviens medreses audzēknis.

—     Nav jau runa tikai par zeltu. Vai atradīsies zivtiņa? Tāda, kāda mums vajadzīga.

—      Atradīsies ir zivtiņa. — Mansūrs Kašī atkal nevi)us pašķielēja uz brāļiem kalējiem. — Jūsu kalpam ir pazīstams kāds cilvēks … kāds no lielajiem augstmaņiem … viņu sauc par… emīru Sultānu Džāndaru … tālīns mūsu radinieks.

—     Emīrs Sultāns Džāndars?! — Kalandara vienaldzīgais miers bija pagaisis.

—     Emīrs Sultāns Džāndars?! — arī vecais kalējs nobrīnījās. — Stāsta, ka viņš jau esot tas, kas izpildot prinča spriedumus!

—      Tad jau tā nav parasta zivs, tad tā ir valzivs! — Mīrams Čalabī smējās.

—      Sī valzivs ir aprijusi pusi Samarkandas!

—      Vai viņš ņems ēsmu?

Visi runāja reizē, cits citu pārtraukdami. Meistars Timūrs pacēla rokas kā lūgšanai, tā apklusinādams skaļos runātājus.

—     Nebaidīsimies nekā, bērni. Ja laupījums būs krietns, gan tad rijīgā haizivs kritīs mums tīklos! … Lai visuaugstais sūta mums veiksmi zvejā, āmen!

13

Pārnācis no Koksaraja, emīrs Sultāns Džāndars atlaidās guļvietā pasnaust. Viņam likās, ka nav pagājis ne īss brītiņš, kad kalps jau uzmanīgi pieskārās viņa plecam.

—     Kungs! Pie jums ieradies vēstnesis no Koksaraja.

Sultāns Džāndars ar pūlēm atvēra acis.

—      No Koksaraja? Nu, sauc iekšā! — Un emīrs Džāndars, jaunā valdnieka balsts, atkal aizdarīja plakstus. Nu jau vairākus mēnešus nav šim atbalstam miera ne dienu, ne nakti, , . Jebkurā dienas vai nakts stundā prinča ziņneši ceļ viņu no miega, it kā viņš būtu nevis iespaidīgs emīrs, nevis Sultāns Džāndars, tarhans, senas un dižas dzimtas atvase, bet gan šāds tāds ierēdnītis, ko var trenkāt, kā tīk.

Taču viņš patiešām ir prinča atbalsts. Viņš ir atbrīvojis jauno valdnieku no sultāna Ulugbeka un no īstā brāļa, prinča Abdulazīza, kas Mīrzam Abdullatīfam neļāva naktīs mierīgi, gulēt…

To iedomājis, Sultāns Džāndars notrīcēja: vai tikai tūliņ neparādīsies nokautā prinča — paša jaunākā brāļa rēgs?… Kā viņš — Abdulazīzs — raudāja savā pēdējā stundiņā! Kā bērns! … Sultāns Džāndars nenolaida acu no durvīm, raudzīdams pārvarēt pēkšņo stingumu. Jā, jaunais valdnieks daudz ir paveicis ar viņa — ar emīra Sultāna Džāndara rokām … Un tomēr neuzticasl Pēdējā laikā vēl ieņēmis niķi naktī negulēt, nodoties «valsts darbiem», Un visiem pastāvīgi jābūt modriem — ja nu uzreiz pasauc, ja nu uzreiz saceļ kājās visu valsts padomi? Bet, ja nav nekā ko darīt, tad rīko dzīres. Tas jau nebūtu nekas, taču viņa dzīres ir tikpat derdzīgas kā visi viņa darbi un kā viņš pats. Dzīru zālē, kur Mīrzas Ulugbeka laikos pulcējās slaveni dzejnieki un prātnieki, spēlmaņi un dziedoņi, šis sēž, diez kādās drūmās domās nogrimis, smagi šūpodamies šurpu turpu, dzer un klausās sērīgās spēlmaņu melodijas; pa reizei pasauc no harēma dažas verdzenes un pavēl tām dejot, taču drīz vien tās aizraida un atkal liek spēlēt bēdīgās melodijas. Un tu, cilvēks, sēdi, tāpat klusēdams, un tukšo kausu pēc kausa. Garlaicīgi un bēdīgi!

Princis jau aicina emīru uz savām «izpriecām», kā tad, ka aicina. Tāpat kā vienu otru savu uzticības vīru no tās varzas, kas no Balhas atvilkusies šurp uz dieva svētīto Samarkandu. Pats savām rokām pasniedz tev vīna kausu, bet vaigā tā vien lasāms: proti, emīr, novērtēt godu, ko tev parāda.

Ak, visuvarenais allāh! Vai to emīrs bija gaidījis, novērsdamies no Mīrzas Ulugbeka un nododams savu slaveno zobenu prinča rīcībā?

Sultāns Džāndars bija cerējis, ka Abdullatīfs būs valdnieks tikai vārda pēc, bet Māverānnahru pārvaldīs un valsti turēs pazemībā un paklausībā viņš — emīrs Džāndars. Visi beki, visi emīri, visi dižciltīgie, tirgoņi, lielie amata vīri un visi sīkie ierēdņi — visi, visi virinās Sultāna Džāndara namdurvis, klanīsies Sultāna Džāndara priekšā, rokas godbijīgi uz krūtīm sakrustojuši, — tādas domas, tādas ainas, tādi sapņi toreiz mulsināja prātus… Viņam piederēs neredzēta vara, ar viņa namu galvaspilsētā nespēs krāšņumā sacensties neviens cits, un lielvezīra harēmā būs visslavenākās skaistules. Un, lai šīs alkas piepildītos, emīrs darīja visu, ko vien princis pavēlēja, bija ar mieru pastrādāt jebkuru noziegumu.

Bet kas no tā iznācis? Ne Sultāna Džāndara slava bija vairojusies, ne viņš pats kāpis augstāk. Gluži otrādi, dažs labs lielmanis bija sācis šķībi skatīties uz emīru un paklusām viņu paļāt… Par bagātības vairošanu nav ir ko domāt!… Vecākā dēla precības ar slavenā juveliera Hodžas Salāhitdīna mazmeitu bija pēdējais līdzeklis, kā piepildīt tukšo naudas maku.

Juveliera mīļotā mazmeita vairs gan nav, ak vai, nekāds pumpuriņš, cik vīriešu rokās jau nav pabijusi, nu, bet nekas, stāsta, ka vēl joprojām esot tik skaista, ka nenoskatīties, un pats galvenais: vectēva naudas zutenis ir pārlieku skaists, bet emīra vecākais dēls — plītnieks un izšķērdētājs, un nelabojams kauliņu spēlmanis — jau nu mācēs arī šo zuteni patukšot tāpat, kā ir jau krietni patukšojis tēva zuteni. Ir Hodžam būtu labi iegūt par aizstāvi emīru, ir emīram būtu labi saradoties ar juveliera naudas zuteni! … Zinātāji stāsta, ka mīļotajai mazmeitai vectēvs esot nodomājis atstāt visu savu mantu.

Sultāns Džāndars jau teju pat bija taisījies sūtīt preciniekus pie juveliera, te uzreiz trakais princis diez kāpēc iemeta cietumā daiļavas tēvu mavlānu Muhitdīnu. Lai kā Sultāns Džāndars pūlējās, mavlānam palīdzēt viņš nekādi nespēja. Nespēja gan, kaut arī galmā dažs labs domā, ka viņš spēj visu… Un vēl domā, ka emīrs Džāndars esot vainīgs, ja cilvēkus vajā, iesloga, soda ar nāvi. Bet viņš … o, allāh! Viņš nezina, kā vēl pats palicis dzīvs …

Tā jau ir, viņš, tāpat kā daudzi citi emīri, bija nemierā ar karagājienu uz Horasānu, kurā netika gūta ne slava, ne laupījums. Visus sirdīja, ka sultāns Ulugbeks vairāk domā par zvaigznēm nekā par saviem uzticamajiem emīriem, sirdīja arī spaidi, kas bija jāpieredz no pavēlnieka mīļā dēla, visādu kaislību plosītā Abdulazīza. Tālab arī Sultāns Džāndars, tāpat kā vairums emīru, bija pārgājis Abdullatīfa pusē. Taču izrādījās, ka Abdullatīfs ir vēl ļaunāks par savu tēvu. Emīriem no viņa netika nekāda prieka: ne viņš deva tiem bagātas dāvanas, ne piešķīra augstus amatus, kas vairotu bagātību. Nu atklājās, ka princis atzīst vienīgi bagātos šeihus, ka viņš loka ceļus, jā gan, patiesi loka ceļus sava garīgā tēva Nizāmit- dīna Homuša priekšā un klausa tam vienīgajam … Ulemiem jau klājās labi, bet ko lai saka emīri? Paskat, pat šeihulislams Burhānitdīns palicis nomaļus. Bet tas gan laikam pats ir nogājis sāņus, atrāvies malā, atšķīries no visiem un nogaida.

Bet viņš, emīrs Džāndars… Tā vien rādās, ka princis ir jucis prātā. Ik mīļu dienu tik skatās vien un skatās emīram acīs, neticēdams ne viņa vārdiem, ne darbiem, klusībā vēro viņu, uzdod viltīgus jautājumus, cerēdams negaidot pieķert…

Beidzot Sultāns Džāndars piecēlās no guļvietas Viņš pūta smagi un ilgi, berzēdams platās, spalvainās krūtis. Tad klusi pavērās durvis un ienāca Sakalis.

«Raug, šito arī pielikuši man par okšķeri,» Sultāns Džāndars nodomāja. Viņš rupji vaicāja:

—     Nu, greizaci, kas tev par darīšanu nakts vidū?

Šakālis lišķīgi smaidīja.

—     To prasiet mūsu… žēlīgajam pavēlniekam, kungs.

Sultānam Džāndaram sagribējās sūtni nolamāt pašiem

rupjākajiem vārdiem. Ar pūlēm viņš savaldījās. Novērsis acis, ietērpās smagajā bruņuģērbā, it kā uz kauju dodamies, taču princis bija pavēlējis tādā izskatā ierasties pie viņa.

Kaut kur malā atskanēja Šakāļa maigā, lišķīgā balss:

—        Augsti godājamo emīr! Zinu, jūs neuzticaties savam padevīgajam kalpam. Un kļūdāties, tā spriezdami par mani. Man pašam nav pa prātam troņmantnieka darbi.

«Troņmantnieka? Nevis pavēlnieka, bet troņmantnieka? … Ko tas nozīmē? Kas padomā šim greizacim, kurš sagrozīs galvu pat sātanam, ja vien sagribēs?»

Sultāns Džāndars šo dervīšu pazina jau sen. Sastapis viņu pilī, ģērbušos jesaula svārkā, emīrs gauži nobrīnījās, bet. tūliņ arī noprata, ka tas būs šeiha Nizāmitdīna Ho- muša darbs. Sis bijušais dervīšs taču ir šeiha kalps un ziņu pienesējs! Ar viņu tiekoties, jātur acis vaļā!

Emīrs Džāndars lēnītēm savilka jostu ap savu aptukušo vēderu. Uz Sakali neskatīdamies, viņš jautāja, it kā nesapratis:

—     Par kādiem darbiem tu runā, šķielaci?

—        Par visvisādiem, emīr… Jūs tak esat viņa atbalsts, bet kādu pateicību esat redzējis?

«Manus paša vārdus runā, manus paša vārdus! Bet ko tas viss nozīmē? Vai viņš jūt man līdzi vai arī ņirgājas?»

Emīram bija par ko uztraukties. Vakar pie viņa bija atnācis radagabals — jaunais Mansūrs Kašī. Viesis stāstīja, ka daudzi kurnot par princi, ka rūgstot nemiers, galvaspilsētā valdot bads, tirgošanās apsīkusi. Tad viņš pamazām sāka taujāt par mavlānu Muhitdīnu, par mavlānu Alī Kuščī. Aplinkiem ieminējās, ka zinību vīri esot lielu naudu vērti. Tātad laikam piedāvāja par tiem izpirkšanas naudu. Emīrs apskaitās un par tādām runām piedraudēja iemest pazemē, pēc tam gandrīz vai dzītin aizdzina viesi, lai arī tas bija radinieks. Bet nu atkal šis .. < lien sirdī… Kaut ko ošņā, uz kaut ko aplinkiem norāda, glumais blēdis! …

Lēnām lēnītēm emīrs Džāndars kabināja pie jostas zobenu. Uz Šakāļa pusi nemaz neskatīdamies.

—      Brīnos par tevi, šķielaci. Mīrzas Ulugbeka laikā tu biji pliks diedelnieks, slaistījies pa Samarkandas ielām, mūždien izbadējies … Bet tagad? Aiz … troņmantnieka žēlastības tagad esi jesauls, Ko cilvēks vairāk var vēlēties? Ko?

—      Mēdz jau sacīt arī tā: amats gan augsts, bet galds tukšs …

—      Vai nu jesaulam trūkst pilnu bļodu galdā?

—     Tad atļaujiet, žēlīgo emīr, atgādināt vēl kādu parunu: viens zirgs putekļu mākuli nevar sacelt… Lai plaukšķinātu, vajag divu delnu ,.. Ir man kāda darīšana pie jums …

—     Kas tā par darīšanu? Kāpēc apklusi?

—      Ir tāda … ienesīga darīšana. Nav ko baidīties — cilvēki ir uzticami, gauži uzticami…

«Uzticami cilvēki? Droša darīšana? … Bet varbūt galvaspilsētā jau patiesi ir nobriedusi sazvērestība, tikai es, emīrs Sultāns Džāndars, par to nekā nezinu? Ne velti Mansūrs Kašī bija atnācis… Un kaut kur taču slēpjas Ulugbeka mīļais miesassargs Bobo Huseins Bahadīrs. Viņa vārdu vien dzirdēdams, princis jau dreb. Arī Mīrānšāhs pēdējā laikā kļuvis tāds izvairīgs, tam kaut kas ir padomā. Un šeihulislams Burhānitdīns jau nepavisam netaisās apliecināt padevību: viņš ir atstumts pie malas, un tad ir pati īstā reize perināt nodevību… Jābūt uzmanīgam. Steiga var dārgi maksāt… Viss ir jāizdibina. Bet balstīties uz negudro princi ir tas pats, kas balstīties uz ēnu.»

Sultāns Džāndars strauji apcirtās pret Šakāli un sagrāba to aiz apkakles.

—     Ja tev dzīvība dārga, tad atbildi bez aplinkiem: kas tev uzdevis mani pārbaudīt?… Nu? Vai tas nebūs augstcienīgais šeihs? Vai pats princis?… Runā! Vēderu uzšķērdīšu, zarnas ap cepuri aptīšu! Runā, sātan!

—      Lai allāhs mani soda, ja meloju! … Žēlojiet, emīr, ļaujiet kaut izteikt visu …

— Saki! Vai ir sazvērestība?

—      Nav, kungs! Ir nauda, daudz naudas. Ir zelts un dārgakmeņi.

—      Zelts un dārgakmeņi vienmēr skubina uz Jauniem darbiem! Kurā ielā tad ir izkaisīts tas zelts un dārgakmeņi?

Sultāns Džāndars vieglītēm saspieda Šakāļa rīkli.

—     Nav ko acis bolīt. Izstāsti taisnību, sātan!

Šakālis smakdams nogārdza:

—     Mavlāna … Muhitdīns un mavlāna Alī Kuščī… viņi… Viņus vajag …

«Ir gan maitasputns! Neviens tā nenīst zinību vīrus, kā nīst šeiha pakalpiņi, bet še tev — par zeltu šis sātans apņēmies zinību vīrus atbrīvot… Bet kas tad dos par viņiem zeltu un dārgakmeņus, varbūt juvelieris Salāhit- dīns?.,. Mansūrs jau ari ieminējās par divu zinību vīru izpirkšanu, runāja par lielu naudu.»

Emīrs atlaida pirkstus un sakārtoja pār vēderu noslīdējušo jostu un zobenu. Pagrūdis jesaulu nost no ceļa, viņš, taisni izslējies un sasprindzis, devās uz durvīm.

—      Liec aiz auss, šķielaci! Kas stāv divās laivās, tas katrā ziņā ievelsies ūdenī… Emīrs Sultāns Džāndars nepārdod godu par zeltu un dārgakmeņiem!

… Dienā bi ja snidzis sniegs un bijis silts, pret vakaru sācis piesalt. To emīrs sajuta tūliņ, kolīdz bija no mājas iznācis nakts tumsā. Pie vārtiem nostāvējušies, zirgi tūdaļ laidās auļos. Akmeņiem bruģētais ceļš žvankstēja vien zem pakaviem, no sasalušajām peļķēm augšup triecās ledus skambas.

Samarkanda bija tukša un tumša kā kapsēta. Neklabi- nāja savus klabekļus naktssargi, kas ap šo laiku parasti apstaigāja ielas, nedzirdēja klusi šķindam zirgu iemauktus, jājot nakts apgaitniekiem, kas nesen bija pasākuši nezin ko meklēt, apgaismodami visus ielu stūrus ar kūpošām lāpām; ne reizi ceļā negadījās arī dervīši, kas parasti augām dienām un naktīm klaiņoja pa pilsētu, tā ka viņu slavas dziesmas par godu allāham varēja dzirdēt pat gluži neparastā laikā.

Turēdamies gabaliņu iepakaļ, Šakālis sekoja emīram, nemierīgi vērodams viņa stāvu, kas izskatījās pēc seglos iesēdināta akmens bluķa.

Jesaula nemiers bija saprotams: ko tad, ja emīrs Džāndars viņa sacīto atstāsta princim? Jādomā gan, ka viņš to nedarīs, bet ej nu sazini šos galma augstmaņus… Vārdi par zinību vīru glābšanu Šakālim bija pasprukuši nejauši. Gandrīz nejauši. Katrā ziņā viņš nebija tos domājis izrunāt šādos apstākļos un ne jau tā, kā šoreiz bija iznācis. Taču pēdējās dienās jesauls bija daudz ko piedzīvojis, un tiešām nebija ko nožēlot, ka viņš emīram drusku pastāstījis par dažādu cilvēku slepenajiem nodomiem.

Pirms nedēļas Šakāli atkal bija paaicinājis šeihs Nizāmitdīns Homušs. Kā vienmēr, šeihs bija sīki izprašņājis par visu, kas Koksarajā noticis kopš tās dienas, kad Šakālis bija izsaukts pie viņa pēdējoreiz, — par prinča sarakstīšanos ar citiem valdniekiem, par valsts padomes darbiem, par karavadoņu savstarpējo ēšanos. Smalki jo smalki šeihs izdibināja visu par tiem augstmaņiem, emīriem un zinību vīriem, kas bija iemesti pazemes cietumā, tāpat arī par tiem, kas atkal atlaisti brīvībā. Ar vārdu sakot, tā bija izsmeļoša un sīka atskaite par nedēļu. Šķita, ka šeihs ar atskaiti ir apmierināts. Taču beigās atkal tika pieminēts joprojām vēl ne vien nenotvertais, bet pat neatrastais Kalandars Karnakī, un garīgais tēvs bargi izrāja Šakāli. Viņš esot Šakālim līdzējis kļūt par jesaulu pilī, par valdnieka uzticības vīru, bet jesauls nekādi nevarot atrast un notvert kaut kādu klaidoni. Vai tas neesot kauns? Vai viņa uzticība neesot pievilta?

Šakālis aizgāja nelaimīgs un uztraukts.

Tā bija tumša nakts, bez mēness. Šakālis kapāja zirgu, it kā lopam atriebdams savu aizvainojumu: netaisns, cik netaisns ir šeihs!

Šakālis taču cenšas, cenšas cik spēdams, bet notvert Kalandaru nepavisam nav viegli.

Šakālis atkal uzšāva zirgam, bet tūliņ pievilka pavadu: pie svētceļnieku mītnes viņš bija izdzirdējis dervīšu pazīstamo dziesmu. Sirdī kaut kas ieviļņojās. Jesauls! Pagodinājumi! Labumi! Blēņas un nieki vien.

Uzreiz Šakālim sagribējās ieiet svētceļnieku mītnē, ieelpot jauki uzbudinošo un reibīgo harmalu smaržu, pasēdēt kopā ar tiem, kas pametuši nīcīgās pasaules sīkās raizes un rūpestus. Vai nebūtu tomēr labāk ģērbties skrandās un kankaros, taču just dvēselē mieru, būt vienam no dervīšu pulka, smēķēt hašišu, slavēt allāhu? Smagais neizpildītu solījumu un pārmetumu slogs, Kalandara noslēpumainā nozušana — viss aizmirsīsies, izgaisīs kā nebijis!

Šakālis iegāja svētceļnieku mītnē.

Krēslainajā telpā ar velvētajiem griestiem vieni dejoja, aizmirsuši visu pasauli, citi klusi un sastinguši sēdēja ar pīpi mutē, citi pārcilāja skrandas, skaitīdami dienā saubagotos naudas gabalus. «Cik reižu viņiem vajadzējis klaudzināt pie laužu durvīm,» šakālis domāja gandrīz vai laimīgā aizkustinājumā.

Viņu pamanīja. Kas nu tagad sākās! Cits viņu ķengāja — esot ķeceris, bezgodis, kas atteicies no dievam tīkama dzīves ce|a; cits, sajūsmā smiedams, glāstīja Šakāļa bruņucepuri un bruņukreklu, taustīja viņa svārku biezo un krietni dārgo vadmalu; bet citi no sirds priecājās par viņa ierašanos un tūliņ bāza viņam saujā pīpi, aicinādami nobaudīt smaržīgo hašišu. Vai nu hašišs bija varen stiprs, vai arī Šakālis jau bija no tā mazliet atradis, taču pēc diviem trim dūmiem gar acīm sagriezās miglas mutuļi, izkūpēja viss nemiers, visas raizes un satraukumi, un gluži cita pasaule likās paņemam viņu savās skavās.

Ek, tā tik senāk bija dzīve! Šakālis uzlika galvā kāda biedra veco, trejstūraino mici, iedzēra kuknaru1 — tā tik ir dzira ko vērts! — un uzsāka dervīšu svēto deju. Pēc tam galvā sarosījās dvēseli dziedinošas pārdomas, viņš prātā pārcilāja savu ciešanu un pazemojumu pihio dzīvi, atzina, ka tāda tā ir arī tagad pilī, un, reibinošās dziras un hašiša dūmu satraukts, pagalam apdullis, ilgi raudāja par savu mūžu, kurā bijis tik nožēlojami maz prieka, raudāja, līdz aizmiga kādā tumšā kaktā.

Šakālis neatcerējās, cik ilgi nogulējis. Pamodies viņš pat uzreiz neapjēdza, kur atrodas. Telpā dega viena vienīga kvēpene; sakrāvuši virsū visādus kankarus, piespiedušies cits pie cita, dervīši gulēja uz pīteņiem, kas bija izmētāti uz kula, kā pagadījies. Ar pūlēm sameklējis bruņucepuri un zobenu, Šakālis izgāja no smirdīgās telpas un ārā redzēja, ka pusnakts ir pāri: mākoņu spraugā tieši virs galvas kā oglīšu riekša mirguļoja Sietiņš. Labi, ka pie kādas sklandas piesietais zirgs paklausīgi stāvēja tepat netālu un gaidīja, aiz aukstuma mīņādamies.

Ceļš no «Labdzimtīgo kapsētas» uz Koksaraju vispirms gāja gar kailiem dārziem un tad tikai iegriezās amatnieku kvartāla šaurajās ieliņās un no turienes zemo veikaliņu rindās. Šakālis nakts tumsā jāja pa nomaļiem nostūriem. Dārzi un vīnogulāju lauki bija tukši; tukšs bija tirgus laukums, veikalu rindas kā izmirušas. Gar upīti stiepās kalēju, namdaru un galdnieku darbnīcas. Arī tur nedzirdēja ne skaņas. Diezin kāpēc sametās baisi. Šakālis uzšāva zirgam. Pajājis garām pēdējai kalēja darbnīcai, viņš

J No sausām magoņu galviņām gatavots narkotisks dzēriens, sadūrās ar trim jājējiem. Vai nakts apgaitnieki? Sākumā jau Šakālis tā arī nodomāja un pajāja kreisajā pusē, griezdams ceļu. Bet jājēji tuvojās un, tikuši viņam līdzās, apturēja zirgus. Vai tie būtu slazdi? Šakālis uzrāva ru- maku pakaļkājās, gribēdams pagriezties atpakaļ, bet viņam kāds iesita. Viņš joprojām turēja pavadu savilktu, rokas bija aizņemtas, un kāds no jājējiem pavisam viegli uzmauca viņam galvā platu, vilnānu maisu un tūdaļ pat parāva auklu, savilkdams cieti maisa galu. Šakālis, palaidis pavadas vaļā, vēl patapa sagrābt zobena spalu, bet viņa roku kāds saķēra un atlauza uz muguras.

Visu pārējo viņš vēlāk atcerējās tā, kā parasti atceras briesmīgu sapni. Tā notiek ar cilvēkiem, kas sapīpējušies hašišu: prātā cita aiz citas slīd garām nesakarīgas, miglainas ainas.

Kad bija noaujoti kādi divi farsangi, Šakāli norāva no zirga un iestiepa tādā kā alā, kā kapā; visapkārt cieši lokā stāvēja vai nu tik tumšsejaini cilvēki, ka nebija iespējams šīs sejas sazīmēt, vai arī tie bija uzlikuši maskas. Vienu savu aizvedēju Šakālis pazina pēc balss, tas bija — vai manu! — Kalandars Karnakī!

Ar lielām mokām Šakālis apjēdza, ko no viņa gribēja šie ļaudis maskās. Kalandars prašņāja par zinību vīriem, skaidroja, ka viņus vajagot atbrīvot no cietuma vai vismaz atvieglot viņu likteni, ja nav iespējams atbrīvot.

Šakālis te maz ko varēja līdzēt. Akmens pagrabos ieslodzīto cietumnieku liktenis ir cietuma priekšnieka ziņā, un šis priekšnieks pakļaujas pašam pavēlniekam, tikai viņam! Bet šie ļaudis nelika Šakāli mierā, taujāja un mudināja, solīja bagātību, un tad Šakālis iedomāja emīru Džāndaru. Un, to iedomājis, viņš, kaut steidzīgi un juceklīgi, taču patiesīgi sāka stāstīt, ka viņš nudien palīdzēšot cilvēkiem, kam tuvs zinību vīru liktenis, viņš darīšot ko vien spēdams. Tikai —- un te viņš atkal iedomāja emīru Džāndaru —, tikai vajagot zelta, daudz zelta!

Tad maskotais cilvēks, kas atgādināja Kalandaru, nu kā tad, pats Kalandars apsēdās blakus pusguļus noliktajam gūsteknim un, raudzīdamies tieši viņā, teicās nežēlot zelta, lai glābtu zinību vīrus. Viņš to sacīja tik cieši, ka Šakālis uzreiz ticēja teiktajam. Kalandars iedeva Šakālim rokā korānu un lika uz svētās grāmatas zvērēt, ka viņš nevienam neizpaudīs slepeno nodomu un ka tagad būs šo cilvēku palīgs. Kas ir šie cilvēki, to Šakālis neapjēdza.

Saprata tikai vienu — ka tie nav sultāna Abdullatīfa draugi.

«Bet kā alga,» viņš dzirdēja, «tev tiks piešķirta dzīvība un . . . zelts.»

Tad viņam atkal uzbāza galvā maisu, sasēja rokas uz muguras un aizveda nezin kur.

Šakālis tika atstāts meldriem noaugušajā Zeravšānas krastmalā, to viņš redzēja pēc tam, kad nolaupītāji bija viņam atraisījuši rokas, atbrīvojuši no maisa un aizau- ļojuši.

Nekas nebija atņemts: ne zirgs, ne zobens, ne bruņu- cepure.

Šakālis ierausās seglos, vēl arvien neticēdams, ka ir glābts, un palūkojās apkārt. Rītausma bija tuvu. Jau varēja saskatīt Kuhaka kalnus, kur Kalandars viņam bija nolicis nākamo tikšanos.

Pēc šī atgadījuma jesauls vairākas dienas staigāja, nekur miera nerazdams. Te viņš taisījās iet pie šeiha, krist tam pie kājām un izstāstīt visu patiesību. Bet tad viņš atcerējās alu, kas atgādināja kapenes, atcerējās ap viņu sastājušos cilvēkus un pats sevi to vidū — tik nožēlojamu kā pussamītu tārpu, atcerējās Kalandaru, savu zvērestu uz korāna, galvā uzmaukto maisu. «Ja nodosi mūs, tad zini — no atmaksas neizbēgsi. Kāp kaut debesīs, arī no turienes tevi norausim lejā. Aiz kājām!» Noraus ari!

Te atkal viņš pēkšņi iedegās apņēmībā patiešām palīdzēt Kalandaram un tiem cilvēkiem, kas domā par zinjbu vīru atbrīvošanu. Un paklusām ņēmās izdibināt visu, kam bija kāds sakars ar šo «darīšanu». Drīz vien viņam kļuva skaidrs, ka bez emīra Džāndara nav iespējams pat ieiet pagrabā, kur vārga mavlāna Alī Kuščī un mavlāna Mu- hitdīns. Emīrs Džāndars tur drīkstēja ieiet, jo bija pavēlnieka vistuvākais uzticības vīrs. Tātad ar emīru ķepā varētu …

Paslepen vērodams, Šakālis noprata, ka emīru kaut kas dara nemierīgu un īgnu. Viņš drīz vien apjēdza, kas emīram vainas: tas bija daudz gaidījis no troņmantnieka un nekā nebija sagaidījis no jaunā sultāna. Tad Šakālis nolēma rīkoties.

Taču viņš nekādi nespēja atrast piemērotu brīdi, lai sāktu vajadzīgo sarunu un izmestu makšķeri.

Šodien tāds brīdis bija pagadījies, taču saruna iznāca neveiksmīga: emīrs izturējās piesardzīgi un neatklāja, ko domā.

Un atkal Šakālis, palūkojies uz drukno jātnieku priekšā, juta sirdi sažņaudzamies: kaut nu viņš emīra vainas dēj netiktu iemests tai pašā pazemē, no kuras viņi abi ar Kalandaru sadomājuši atbrīvot zinību vīrus. leslodzīs viņu, nabaga jesaulu, blaktīm ko mieloties, vai varbūt izrīkosies vēl ašāk — nocirtīs viņam galvu, tāpat kā tagadējais pavēlnieks izrīkojās ar savu tēvu, ar pašu sultānu Ulugbeku. Pat allāha nebīdamies!

14

Mīrza Abdullatīfs gulēja uz sāniem, galvu rokā atbalstījis. Ķermenis gozējās zīda segu liegajā siltumā. Galvu tīkami reibināja izdzertais vīns. Acis aizvien biežāk pievērsās izejai no šīs zāles, ko vairāki gaiteņi savienoja tieši ar harēmu.

Abdullatīfam priekšā uz zema galdiņa atradās no paipalām ceptu šašliku kaudze un līdz pusei ar zeltainu vīnu pildīta Ķīnas kristāla karafe.

Zālē iegājis, emīrs Džāndars tūliņ ievēroja, ka deg tikai nedaudzas sveces un zāle ir pavisam krēslaina, un vai nu šī krēsla, vai arī prinča poza bija vainīga, bet viņu pārņēma neizprotams nemiers. Rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš grasījās noslīgt ceļos turpat pie sliekšņa, bet princis pamāja, lai nāk klāt. Emīrs piegāja, izturēja no bezmiega un vīna piesarkušo pavēlnieka acu skatienu un izdzirdēja parasto jautājumu, it kā viņi nebūtu šķīrušies tikai pirms dažām stundām:

—      Nu, emīr, kas jauns? Kādas vēstis atnesi no galvaspilsētas?

Emīrs Džāndars novērsās, lai neredzētu prinča dzeļošo skatienu.

—      Lai pateicība allāham, viss ir mierīgi, labdari.

—     Ja jau… viss ir mierīgi, tad. . . kāpēc tu slēp acis?

Vajadzēja pasmaidīt, un emīrs Džāndars ar varu izdabūja uz lūpām smaidu.

—     Manas acis nespēj skatīt pavēlnieka gaišo seju…

—      Kūmiņš! — Abdullatīfs iesmējās. — Proti jau glaimot, proti. .. Bet zini, emīr… — Princis smaidīja stulbu reibuma smaidu. — Bet zini… es redzu tev cauri… redzu visu, kas tev prātā. Un, ko tu slēp sirdī, kādi tavi mērķi… to arī redzu.

—     Nav man citu mērķu kā vien vairot jūsu slavu. Lai jūsu valdīšanu vainagotu aizvien spožāka un spož.. t

—     Gana!… — Princis nenogaidīja slavas dziesmas beigu. — Esmu noguris, emīr… Noguris no valsts raizēm. Mans gars, emīr, alkst… citu rūpestu. Kā dzejnieki saka: alkstu ieelpot rozes smaržu!

Izvilcis no spilvena apakšas zeltītu klabekli, princis to pakratīja. Tarkšķa aicināts, tūdaļ pat ieradās melnīgsnējais namzinis.

—     Pasaki vecākajai harēma kundzei, lai atnāk šurp!

Kad namzinis bija izgājis, princis sacīja Sultānam Džān-

daram:

—     Emīr, esmu daudz dzirdējis par kādu rozi. Viņas slava ir liela… Manai dvēselei sakārojies ieelpot šīs rozes smaržu.

Tavs skatiens spulgs, gazelīt jauko, man dvēsli apdedzina, Kā rozes zieds tev lūpas zied, kā rubins apžilbina.

Nu? Vai labi panti, emīr? Tavs pavēlnieks ir lietpratējs vārsmošanā … Dzer taču, emīr!

—     Panti ir lieliski, labdari. — Vienā paņēmienā emīrs iztukšoja kausu.

Vīns nedeva mierinājuma, neizgaisināja nojautu, ka notiks kaut kas nelāgs.

—     Kādā dārzā aug roze, kuras smaržu gribētu … ieelpot visugaišais sultāns?

Zālē ienāca harēma kundze. Viņas seju, kā jau pieklājās, sedza plāns, gaišzils muslīna auts. Ar zeltu šūdināto tupelīšu uzliektos purngalus greznoja pērle. Rokas sakrustotas uz kuplajām krūtīm. Sievietei paklanoties, liegi nodžinkstēja rotas. Prinča skurbās acis visai tīksmīgi pakavējās pie viņas apaļajiem gurniem, kas skaidri iezīmējās zem plānā zīda biksēm.

—     To rozi lai mums attēlo harēma kundze. Nāciet, kundze, apsēdieties pie mums.

Kaut arī drukna augumā, šī sieviete kustējās klusi un daiļi. Viņa nevis pienāca, bet gan līgot pielīgoja pie sēdošajiem vīriešiem, apsēdās prinča priekšā, paņēma pialu, ko smaidīdams sniedza Abdullatīfs, un ar otru roku atmeta sejas autu tik žigli, ka gredzeni pirkstos novizmoja vien. Kā jau pieklājas, viņa vīnā tikai lūpas vien apslapināja, kaklu izliekusi, augumu vingri izslējusi, pavēlniekam pievērstajās acīs atainojās dziļa godbijība un tvīksmaina kvēle.

Emīrs Džāndars paslepšus, bet neatlaidīgi vēroja viņas augumu, kas bija tvirts kā nobriedis ābols, viņas roku svelmaino apaļumu, kas bija jaušams zem vieglā auduma piedurknēm un atsedzās, kad daiļava ņēma pialu, vēroja viņas vilinošās krūtis, kas viļņojās zem sarkanā vadmalas virshalāta; emīrs aplaizīja lūpas, kas pēkšņi bija kļuvušas sausas, un norija rīklē iestrēgušo kamolu.

Pamanījis emīra satraukumu, princis pasmīnēja.

—     Kundze, attēlojiet mums to, kura rozei līdzīga…

Harēma kundze sarauca šaurās uzacis, starp kurām bija

uzzīmēta tumšzila skaistuma kārpiņa.

—            Varbūt emīram nav gadījies viņu redzēt, taču dzirdējis par viņu būs katrā ziņā. Es runāju par to, kuru princis Abdulazīzs kādreiz atņēma Ibrahīmbeka dēlam.

Tu re, kā! Emīrs pameta ašu skatienu uz princi, bet prātā pazibēja doma: «Ko šis necilvēks atkal sagudrojis?! Pasaule ir pilna pusplaukušu pumpuru, viņam sakārojies jau pārziedējušas rozes. Vai tā būtu slimīga kaisle? Nē! Tā ir atriebība! Atriebība brālim, kura … vairs nav dzīvo vidū! O, cik šausmīgi!»

Kolīdz atskanēja Abdulazīza vārds, tā prinča smaids pazuda, it kā nolēcis no lūpām.

—     Nu, kāpēc tu ciet klusu, emīr?

—            Man… ir gadījies dzirdēt par šo rozei līdzīgo, pavēlniek … Bet…

—     Kas ir?

Slaucīdams no pieres sviedru lāses, emīrs pašķielēja uz harēma kundzi. Sapratis, ka šis skatiens nozīmē lūgumu parunāties aci pret aci, princis pamāja, lai sieviete iet prom. Tā negribīgi devās uz durvīm.

Princis nepacietīgi pavēlēja:

—     Nu, saki, kas tev bija sakāms!

—          'Labdari! Šī roze ir jau bijusi ne vienās vien rokās … Prinča Abdulazīza harēmā viņa taču nedzīvoja tāpat vien.

Atkal izdzirdējis ienīstā brāļa vārdu, Abdullatīfs lēk- tin pielēca kājās, atsviezdams nost dūnu spilvenus. Pēkšņi nobālējis, viņš noteica, lūpas šķobīdams:

—            Nu redz, es arī… gribu paraudzīt, kāda ir tā daudzinātā roze, kas padarījusi traku to gaudeni — kaut viņš kapā otrādi apgrieztos, šis atkritēja sultāna mīlulis!

Emīrs lūkoja nemanāmi atvirzīties tālāk, taču runātāja skatiens likās pienaglojis viņu pie grīdas.

: — Nu, emīr, kāpēc apklusi? Runā tālāk!

—     Jā, jā, jums ir taisnība, labdari, — emīrs Džāndars nosvepstēja pagalam aplami. Atjēdzies viņš piebilda jau saprātīgi: — Jūsu griba ir likums, lai tā notiek!

Te uzreiz kā gaismas stars viņam prātā atausa laimīga doma:

—      Bet… bet šī roze, pavēlniek, ir no mavlānas Mu- hitdīna puķu dārza, jā gan… Vai visuvarenajam sultānam pieklājas ņemt harēmā cietumnieka meitu?

Prinča pierē ievilkās grumbas, šaurās ūsas nemierīgi noraustījās.

—     Ko dara mavlāna Alī Kuščī? Vai nav vēl atzinies?

—     Atzīstas tas, kas bijājas allāha, bet šis nešķīstais ir tiepīgs …

—     Tad darīsim tā! — Abdullatīfs atkal atlaidās spilvenos un paslēja uz augšu abas dūres. — Ja nav atzinies, lai tad sapūst pazemē! Bet mavlānu Muhitdīnu… atlaid viņu, emīr!

To pateicis, princis paņēma no galdiņa pialu, pielēja līdz malām pilnu ar vīnu un, sniegdams emīram, piemiedza aci.

—     Tevi vienīgo, emīr, cienāju pats ar savu roku. Paturi prātā šo pagodinājumu.

—     Tencinu jūs, labdari. Lai visuaugstais ar dāsnu roku dāvā jums savu žēlastību, āmen!

—      Amen… Kad tad tu atvedīsi mums to daiļavu?

Sultāns Džāndars ar varēm pasmaidīja, uzveikdams

spīvo naidu, kas šķita iecērtam nagus sirdī.

—     Pavēlniek, atļaujiet dot jums padomu… Nedēļu jānogaida, lai mājinieki nomierinās. Juvelierim Salāhit- dīnam tirgoņu vidū ir liela teikšana, turklāt visugaišais šeihs Nizāmitdīns Homušs ir viņam labvēlīgs… Vajadzētu pie viņa sūtīt augstmaņus, lai netiktu aizskarts vecā juveliera gods.

—      Labi, tad tu pats, emīr, arī iesi pie viņa! — Princis skurbi pasmējās. — Pats viņu man izlūdzies, ha-ha ha! … Tikai pieraugi, ja bolīsi acis uz daiļavu, es tās izduršu, ha-ha-ha…

«Sātanam sātana joki!» emīrs Džāndars domāja, un šī doma no viņa neatstājās nedz to īso brīdi, ko viņš vēl pavadīja pie galīgi apreibušā prinča, nedz arī pēc tam, kad jau bija pametis valdnieka mājokli. «To nu esmu guvis, atkrizdams no sultāna Ulugbeka, — tikai nelaimes, tikai neveiksmes… Domāju saradoties, domāju tikt atkal pie mantas… Tā bija pēdējā cerība, bet «labdaris» to satrieca kā porcelāna krūzi pret akmeni!… Ko lai iesāku? Kam lai prasu padomu?… Jā, bet kas tie tādi par uzticamiem ļaudīm, par kuriem pirmīt muldēja greiz- acainais velns? Vai tik tie nebūs Bobo Huseina Bahadīra karavīri? Pilsētā par tiem klīst visādas valodas…»

Kādā pils istabā emīrs saskrējās ar namzini, kas vēl bija nomodā; Balhas vīra zilās acis raudzījās Sultānā Džāndarā izbrīnītas un drusku neuzticīgas.

—     Kur ir greizacis Šakālis? Meklēju viņu mi

—     Šakālis?

—            Greizacis jesauls! — Sultāns Džāndars piemiedza vienu aci un ar pirkstu pavilka plakstiņu sāņus.

—     Ā-ā… Viņš ir pagalmā pie sardzes vīriem.

—     Labi, gan pats atradīšu!

Ar pūlēm valdīdams nepacietību, Sultāns Džāndars smagiem soļiem gāja uz durvīm.

15

—            Vai jūs atkal sākat veco dziesmu, mavlān, atkal gaužaties? Jau trīs mēnešus jūs lejat asaras, un kāds jums no tā ticis labums? — Alī Kuščī stāvēja, kā bija ieradis: rokas sakrustotas uz krūtīm, augums taisni izsliets un neatbalstās, tikai viegli skaras pie saltās mūra sienas.

Tumšajā kaktā atskanēja žēlabaina, raudulīga balss:

—            Kāds labums?… Būtu labums, ja jūs man paklausītu …

—     Diemžēl nevaru jums paklausīt.

—            Tā ir tikai tiepība, mavlān, nekas vairāk. Aiz augstprātības, aiz spītības jūs aiziesiet te bojā, pats sevi pazudināsiet un arī "mani — savu vārgo, slimības nomocīto draugu.

Šī smalkā balss, kas pauda lūgumu un žēlabas, bija kā truls nazis, kas nemitīgi urbjas krūtīs … Alī Kuščī pacēla rokas un aizspieda ausis … Tas ilga jau vairāk nekā divus mēnešus: vaidi un pārmetumi, pārmetumi un vaidi.

Tie mocīja Alī Kuščī gandrīz vai grūtāk nekā bads un aukstums, puvekļu smaka un mitrums, blaktis un blusas, pēc kuru uzbrukumiem niezēja visa miesa, niezēja nemitīgi un neatlaidīgi.

Pirmajā dienā pats Alī Kuščī aizkustināts nobirdināja asaras, pēc tam vairākas dienas mierināja mavlānu Muhitdīnu kā mazu bērnu.

Nevar nemaz zināt, kas būtu noticis ar mavlānu Muhitdīnu, nebijis Alī Kuščī, kurš aptecēja un mierināja slimo, pūlēdamies saglabāt viņa skaidro apziņu. Alī Kuščī lika lietā ne tikai vārdus, viņš atdeva slimajam lielāko daļu sava ēdiena, naktīs apsedza ar saviem virssvārkiem un pats, aiz aukstuma trīcēdams, nerimtīgi soļoja uz priekšu — atpakaļ pa šauro cietumu, soļoja līdz rītausmai, kad Muhitdīns modās.

Kādā no šīm bezmiega naktīm Alī Kuščī prātā atausa laimīga doma.

Jau vairākus gadus Alī Kuščī rakstīja lielu sacerējumu. Viņš bija nodomājis tajā apcerēt pašus sarežģītākos astronomijas jautājumus. Pirmo daļu, kas īstenībā bija tikai ievads, viņš bija paguvis pabeigt, kad vēl dzīvs bija Ulugbeks. Grāmatas nosaukums bija «Risolaī dar falā- kijāt», kas tulkojumā no farsī valodas nozīmē «Traktāts par debesu ķermeņiem», un pirmajā daļā tika sīki izskaidroti astronomijā visai svarīgie ģeometrijas jēdzieni: punkts, taisne, lauzta līnija, plakne, paralēlas līnijas un plaknes un, visbeidzot, mācība par apli un citām slēgtām līklīniju figūrām. To visu neizskaidrojot, nevarēja pāriet pie debesu ķermeņu kustības. Bet otro daļu Alī Kuščī nebija paguvis iesākt.

Tātad jāķeras pie darba šepat pazemes cietumā!

Vakaros un nakts pirmajā pusē, kad mavlāna Muhitdīns aizsnaudās, Alī Kuščī, soļodams pa šauro cietumu, lika galvai strādāt, noņēmās ar aprēķiniem, pilnveidoja secinājumus. Bez papīra, bez rasēšanas rīkiem bija grūti, gauži grūti. Domās iztēloties taisnes un lauztas līnijas, orbītas, griešanās plaknes — to jau var, bet aprēķināt un precīzi noteikt to sakarības — tas ir pavisam kas cits.

Lai cik grūts, lai cik nogurdinošs bija šāds darbs, tas tomēr deva mieru sirdij, izgaisināja drūmās domas — to Alī Kuščī tūdaļ ar prieku nomanīja. Laikiem viņš, ar debesu likumiem noņemdamies, pavisam aizmirsa, kur atrodas. Visas bēdas norima, visas raizes par sevi pašu un pat domas par māti — tās mūžam sūrstēja kā brūce sirdī —, pat tās atkāpās tālu, tālu projām …

Ari šonakt, tiklīdz mavlāna Muhitdīns bija iemidzis, Alī Kuščī aizmirsa visu, un miera nedeva tikai viens grūts jautājums: kādā veidā un kāpēc planētu stāvoklis ietekmē gadalaiku maiņu, no kuras ir tik atkarīga cilvēku dzīve. Bet Muhitdīns diez kāpēc pamodās un atkal ņēmās činkstēt. Alī Kuščī saērcināja tas, ka viņš tika iztraucēts īpaši svarīgu pārdomu brīdi. «Vājš cilvēks,» viņš prātoja, «un tas esot zinību vīrs! Kas gan tu par zinību viru, ja netiecies izzināt ko jaunu un šīs izziņas labad nespēj paciest? … Bet pavisam nesen vēl tika daudzinātas mav- lānas spožās prāta spējas, it īpaši matemātikā, un tā bija pelnīta slava…»

Alī Kuščī piesauca allāhu: lai nāk pār viņa galvu, kāda bēda nākdama, tikai ne šāds nožēlojams gļēvums, kas iznīcinātu viņā zinātnieku.

Atkal kaktā ieskanējās žēlabainā balss:

—     Ak, mavlān, mavlān! Kam ir kāds labums no jūsu nelokāmības un no jūsu iecirtības? Kam gan, kam tagad vajadzīgas mūsu grāmatas, šīs ķecerīgās grāmatas?

Alī Kuščī jutās kā pļauku saņēmis.

—      Ko jūs teicāt? Ķecerīgās grāmatas? Kur palikusi jūsu sirdsapziņa, mans līdzgaitniek, ka jūs spējat izrunāt tādus vārdus?

—     Nepieminiet, nepieminiet sirdsapziņu! … Nebūtu mēs sacerējuši grāmatas, kas nesaskan ar šariātu, vai tad visu augstais mums būtu uzkrāvis tādas mokas? Tā ir atmaksa par mūsu grēkiem, mavlān!

—     Kā tad, — Alī Kuščī pasmējās, — un vajag tik allāham sagribēt, viņš šodien pat atbrīvos mūs no šīm mokām!

—     Patiesi tā, patiesi… Ja nerunāsim vairs princim pretī un nožēlosim, ko esam sagrēkojuši!

—     Kur ir loģika visā, ko jūs sarunājāt, draugs? Nu, pieņemsim, ka es, jūsu padevīgais kalps, esmu noslēpis dumpīgās grāmatas, apgrēkodamies pret šariātu, kā apgalvo augstprātīgais šeihs. Es esmu apgrēkojies, es arī izciešu sodu. Bet jūs? … Jūs taču novērsāties no skolotāja, neņēmāt vērā viņa novēlējumu, vēl vairāk — jūs atklājāt slepenībā turamo skolotāja uzdevumu, jūs Izstāstījāt par grāmatām, kas nozudušas no observatorijas. Vai tā ir? … Ir… Kāpēc un par ko tad jūs tiekat sodīts?

—     Jūsu padevīgajam kalpam būs gan laikam arī elles ugunīs jādeg jūsu dēļ… par jūsu grēkiem.

—     Nē! — Alī Kuščī iesaucās, elpai aizraujoties. — Nē! Ne jau par maniem, bet par sava paša grēkiem! Jūs noniecinājāt skolotāja Ulugbeka — zinību vīru vadoņa — gribu! Nē, mavlān, nepārtrauciet mani! Nav grēks paslēpt grāmatas, lai cilvēka prāta dārgumi nenāktu tumsoņu un fanātiķu rokās, bet iznīdēt prātu — tas gan ir jo smags grēks!

—     Kas tad taisās iznīdēt grāmatas?

—     Kas? Vai jūs nezināt — kas? Kālab tad grāmatas — gaiša prāta radītās pērles — zākā par ķecerīgām, par nešķīstām? Ko mūsu zemē dara ar nešķīstajiem, mavlān? Tos nogalina,.. — Alī Kuščī nopūtās skali un grūti. — Nabaga skolotājs! Kādā nelaimīgā gadsimtā viņš piedzimis! Viens gaismas nesējs bija zem Māverānnahras debesīm ,..

—     Gaismas nesējs! Par eņģeli jūs viņu esat padarījuši …

—     Nē! Viņš nebija eņģelis. Viņš bija valdītājs un pavēlētājs. Reizēm nežēlīgs, reizēm netaisns… Bet viss ir iepazīstams tikai salīdzinot, mavlān! Un salīdzinājumā ar šo fanātiķi viņš patiesi bija gaismas nesējs! …

Brīdi valdīja klusums. Tad tumšajā kaktā atkal kā lēna urdziņa sāka plūst vaidi un žēlabas.

—      Uzticība skolotājam, uzticība skolotājam… Šīs uzticības vārdā jūs nežēlojat sevi. Labi. Teicami. Tās pašas uzticības vārdā jūs nepažēlojāt arī mani. Labi. Žēlsirdīgi. Bet būtu jūs kaut savu veco māti pažēlojis! Kā viņa tagad lai dzīvo!

Alī Kuščī neatbildēja: mavlāna Muhitdīns bija devis, triecienu pašā sāpīgākajā vietā,

Kopš tās dienas, kad kareivji viņu atveda uz cietumu, viņš nevienu brīdi nebija aizmirsis māti, gara acīm pastāvīgi skatīdams vienu un to pašu sāpīgo ainu: vecā sieva, kas viņu uzaudzinājusi, izbailēs nokritusi uz akmens sliekšņa un lūgdamās pacēlusi rokas, Reizēm šī aina bija it īpaši skaidra, un Alī Kuščī cieta it īpaši smagi.

Alī Kuščī klusēja ilgi. Iesmeldzās sirds, piespiedis roku pie krūtīm, viņš apsēdās sienmalē, ar muguru atbalstīdamies pret sienu.

Ienāca prātā bezrūpīgās bērnu dienas. Vasara, braucieni apjumtajos ratos, kad viņš, puišelis būdams, tēvam un mātei līdzi devās novākt melones. Ražas laiks mazajam Alī šķita visjaukākais.

Alī Kuščī jau bija izaudzis un sasniedzis tos gadus, kad jaunekļi piedalās ulaka[20] spēlē, jāšanas sacīkstēs un bumbu spēlē, taču māte joprojām vēl uzmanīja dēlu, neatkāpdamās no viņa ne sola, un dažu labu reizi metās tieši auļojošu jātnieku burzmā, saukdama: «Piesargies, kamie- lēn,» — nemaz nebēdādama, ka spēles satracinātie zirgi viņu var notriekt zemē un samīdīt. Alī Kuščī kaunējās no biedriem par to, ka māte viņu tik karsti mīl, un bieži jo bieži lūkoja māti pierunāt, lai neizturas tā, it kā viņis būtu mazs bērns, pat rājās ar māti, tomēr nekāda labuma no tā nebija, kolīdz jaunekļi atkal uzsāka savas rotaļas, tā māte uz tām pēdām bija klāt, atkal skanēja sauciens «Piesargies, manu kamielēn», atkal māte skrēja nopakaļ pārgalvīgo jaunekļu baram …

Mavlānas Muhitdīna gaudulīgā balss pārrāva atmiņu pavedienu.

—     Redzu, ka esmu sāpinājis jūsu sirdi, mavlān, Jel piedodiet augstsirdīgi.

Arā atskanēja soļi. Nožvarkstēja smagās bultas. Tumšajā kaktā Muhitdīns nočukstēja:

—     Sargi, radītāj, savu vergu!

Zemās un šaurās dzelzs durvis pavērās. Cietumā ienāca uzraugs un divi karavīri. Nē, tie vis nebija vienkārši kareivji — uzrauga ienestās sveces vārgajā gaismiņā varēja sazīmēt Sultāna Džāndara un greizacainā jesaula seju. Jesauls izņēma sveci uzraugam no rokām un pacēla to augstāk.

—     Ei, mavlān Muhitdīn! Kur jūs esat?

Nekādas atbildes.

—     Vai valodu esi zaudējis, mavlān? — jesauls uzsauca skaļāk un rupjāk. — Atjēdzies, mūsu pavēlnieks tevi žēlīgi ir atbrīvojis! Celies!

—     Ko? Ko jūs sacījāt? — Mavlāna Muhitdīns savā kaktā saknosījās, tomēr sveces gaismas lokā tā ir nerādījās. — Atbrīvojis? Mani?…. Jā, jā, tūdaļ, es tūdaļ… — Kaut ko nesakarīgu purpinādams, viņš joprojām, it kā meklēdams ko, rušinājās savā tumšajā kaktā.

—     Veiklāk, mavlān, lasies ārā no pazemes! — greiz- acis jautri uzkliedza. Viņš pagriezās pret Alī Kuščī. Bāls, it kā valodu zaudējis, tas bija piespiedies pie sienas. Jesauls paskatījās no augšas lejup un neteica neviena vārda, it kā būtu izdzirdējis, kā mavlāna domās lūdzas žēlsirdību, lūdzas, lai visuaugstais apžēlojas. Jesauls tikai tā ērmīgi pablisināja acis, it kā dodams zīmi, ka līdzās, raug, stāv Sultāns Džāndars, tad atņirdzās un pagriezās uz durvīm.

«Tātad man nekā … tātad man jāpaliek tepat, jāpaliek šai saltajā kapā!»

Durvis nočīkstēja. Nodārdēja bultas. Spraugā zem durvīm samanāmais bālais gaišumiņš ātri izdzisa; drīz apklusa arī pa gaiteni aizejošo cilvēku soļi.

Alī Kuščī nespēkā atkrita uz pīteņa.

Vai tiešām ir taisnība mavlānam Muhitdīnam, ka debesis viņu, Alī Kuščī, soda par nelokāmību un lepnību?

Tūliņ viņš aizdzina šo mazdūšīgo domu. Var sodīt to, kas palicis uzticīgs pienākumam un sirdsapziņai, bet vai drīkst, vai ir taisnīgi apžēlot to, kas nodevis, pievīlis, bijis zemiski nepateicīgs?

Piespiedis pieri pie raupjās, grubuļainās sienas, Ali Kuščī izmisīgi čukstēja, mierinādams pats sevi:

— Pacieties, Alī, pacieties!… Kam jānotiek, tas noliks … Ko liktenis lēmis, tas būs jāpieredz! Tā ļaudis teic. Pacieties, Alī, pacieties!

18

Huršīda pamodās rītausmā; pagalmā skanēja skaļas balsis, žigli soļi, it kā ļaudis tīšām skraidelētu, gribēdami sacelt jo lielu troksni. Vecās aukles guļvieta bija tukša.

Ātrāk jāsteidzas ārā!

Pagalmā varēja redzēt apgaismotos viesistabas logus, uz aizkariem iezīmējās apskāvušos cilvēku ēnas. «Tēvs pārnācis!» Un Huršīda, aizmirsusi, ka nav kārtīgi apģērbusies un ka viesu istabā ir daudz vīriešu, zibeņātri metās turpu.

Tēvs … jā, tas patiesi bija tēvs… Un reizē šis cilvēks nepavisam nelīdzinājās tēvam: matiem noaudzis, iekritušām acīm, izžuvis kā žagars.

Večuks, jā gan, tēvs bija kļuvis večuks!… Un šņukstēja vienā gabalā kā mazs bērns, nē, kā večuks, tāds večuks, par kuru mēdz sacīt, ka tas aiz vecuma jau prātu izkūkojis.

Visā galvā ieraudājusies, Huršīda pieskrēja pie tēva un pieglauda seju pie viņa krūtīm.

Juveliera Salāhitdīna nams vienā mirklī bija pārvērties par bēdu un prieka mājokli vienlaikus, un, jo ātrāk nožuva asaras, jo skaļākas tapa gaviles. Dārzā jau kāva un dīrāja aunu; jau pavāri, piedurknes uzrotījuši, gatavojās saviem tīkamajiem darbiem un rūpēm, jo kas tie par svētkiem bez kārtīga šašlika un krietna plova! Padzirdējis, ka pavēlnieks piedevis mavlānam Muhitdīnam un ka viņš pārnācis mājās, pirmais kaimiņš jau posās apciemot bagāto namu, sataisīdams ceļu turpmākajiem apsveicējiem, kas nāca augu dienu — kaimiņi, paziņas, tuvi radi un tāli radi, bodnieki un lieltirgotāji, amatnieki un dieva kalpi, pat dažs labs dzejnieks un bijušais medreses audzēknis. Kā viesiem, tā viņu ziņkārībai nebija ne gala, ne malas!

Tēvs noskuva galvu, apkopa bārdu un ūsas, aptina kuplu, čalmu, kuras košais baltums gan jo īpaši izcēla tēva izģindušās sejas bālumu. Zeltu austā halātā tērpies, viņš sēdēja viesu pieņemamajā istabā, uzklausīdams apsveikumus kā atveseļojies slimnieks.

Vectēvs, kolīdz dēls bija pārnācis, tūdaļ izslējās atkal taisni, sejā izzuda vaibsti, kas bija liecinājuši par neizpratni un aizvainojumu, gaita atkal kļuva cienīga un uzpūtīga kā senāk — par to varēja pārliecināties visi, kas ieradās viņa namā, jo vectēvs pats aprunājās ar katru viesi, katru pats pavadīja līdz vārtiem, protams, ja vien viesis bija kaut cik nozīmīgs vīrs, bet tikai tādus jau šajā namā uzskatīja par viesiem. Hodža Salāhitdīns katram pastāstīja, ka dēls esot ne tikai saņēmis piedošanu, bet arī kļuvis par tuvīnu cilvēku. Huršīda, to visu redzēdama un dzirdēdama, juta prieku par vectēvu un diezin kāpēc nemieru par tēvu un par sevi. Prātā nāca nežēlīgie vārdi, ko par tēvu bija sacījis Kalandars. Kad pirmais prieks bija pārskrējis, viņai arvien biežāk uzmācās domas par Alī Kuščī: «Vai viņš arī ir ticis ārā no cietuma? Vai tiešām nav ticis?… Bet kāpēc tad tēvs ir brīvībā, par kādiem nopelniem viņš ir izlaists?» Nē, nē, tēvs nav tāds, kā runāja Kalandars!… Ja tam, kuru viņa arvien vēl mīl, būtu taisnība, tad tēvs veselus trīs mēnešus nebūtu gulējis cietumā uz smirdīga pīteņa, nebūtu cietis tādas mokas, ka kļuvis gluži nepazīstams!

Kaut varētu izprašņāt tēvu pašu, tad varbūt noveltos akmens no sirds! Bet mājā ieradās aizvien jauni un jauni viesi. Un ikvienu vajadzēja pieņemt, ikvienam veltīt brīdi.

Tiesa, nu jau apmeklētāju nāca mazāk. Māja bija kļuvusi klusāka. Taču pavakarē atkal ieradās cienīgi viesi, kā šķiet, galminieki.

Ap šiem trim vai četriem augstmaņiem tagad skraidelēja un rosījās saimnieki un visa kuplā mājas saime. Beidzot viesi aizgāja, iestājās klusums, pat tāds kā baismīgs klusums — tā šķita Huršīdai. Hodža Salāhitdīns, pavēlējis kalpiem labi noslēgt vārtus un likties gulēt, viņu negaidot, uzvilcis sabuju kažoku ar vadmalas virsu, nezin kur aizgāja, kaut ārā plosījās liels vējš, lija lietus ar sniegu.

Huršīdas istabā ienāca aukle, diezin kāpēc noraudājusies, nerunīga un tāda kā nobijusies. Ienāca un tūdaļ apgūlās.

Huršīda manīja: kaut kas ir atkal atgadījies, viņus piemeklējusi kāda jauna nelaime … Kuru? Tēvu? Vai vectētiņu? … Varbūt tā draudēja viņai pašai, vai tad citādi par nelaimi nebūtu pastāstīts arī viņai? Kāpēc no viņas kaut ko slēpj?

Pēc neilga šaubu mirkja Huršīda vilcinādamās gāja pie tēva, zinādama, ka viņš vēl negul — lielās istabas logos spīdēja gaisma.

Uzmetis plecos virs citām drānām vēl siltu virssvārku, tēvs sēdēja sarāvies, šķirstīdams lielu, dzeltenā safjānā iesietu grāmatu. Viņš laikam gan bija nogrimis lasīšanā, jo sākumā nemaz nepamanīja meitas ienākšanu. Huršīda klusītēm piegāja pie tēva; sēzdamās uz maza, zema ķeblīša tēva priekšā, viņa ar kleitas malu no vējoja gar sudraba svečturī degošajām svecēm, sveču liesmas sašūpojās, un tēvs satrūcies pacēla galvu. Bailes, kas pavīdēja viņa lielajās acīs, tūdaļ atkāpās, dodamas vietu mīlestībai un izbrīnam.

—     A, tā esi tu? Sēdies, meitiņ, sēdies.

Tēva seja bija pelēkbāla, kaut kur acu dzīlēs vēl slēpās izbīlis.

Silts kamols sakāpa Huršīdai kaklā.

—     Ak, tēv, kā jūs esat izvārdzies, cik daudz moku izcieties!

Mavlāna Muhitdīns pagrozīja taisnāk samta tibeteju. Tad viņš sacīja klusi kā allaž:

—     Lai pateicamies taisnīgajam un visžēlīgajam allā- ham… Esmu atgriezies pie tevis sveiks un vesels …

—     Jā, tūkstoškārt lai paldies allāham par to, ka jūs esat atpestīts no sūra posta, — Huršīda nočukstēja un apklusa. Viņai bija gauži žēl tēva, bet prātā stāvēja arī Kalandara vārdi, Viņa gribēja tos aizmirst, tomēr atcerējās, un nekas tur nebija līdzams. Viņa vēlējās pārliecināties, ka šie vārdi ir netaisni un nepatiesi, taču tad vajadzēja šo to pajautāt tēvam, bet jautāt viņa neuzdrošinājās … Taču jautāt vajadzēja.

—            Tēv, — Huršīdas balss ietrīcējās, — tēv, vai baismajā pazemē jūs bijāt viens pats?

Acis aizvēris, mavlāna Muhitdīns noliedzot papurināja galvu.

—           Nē, meitiņ, biju kopā ar mavlānu Alī Kuščī, * < tu jau viņu pazīsti…

Huršīda pārvērtās sejā, kļūdama gluži bāla.

—           Vai mavlāna Alī Kuščī… šis godājamais zinību vīrs — vai viņš arī atguva brīvību?

—            Ak vai, bērns, tas nenotika.., viņš joprojām smok tur, pazemē …

—     Kāpēc tā, tēv?

Mavlāna Muhitdīns ierāvās vēl dziļāk virssvārkā, it kā viņam aiz krekla, būtu iemests ledus gabals. Kāpēc meita viņam to vaicā? Un tik dedzīgi!

Meita atkal pamanīja tēva acīs pazibam izbailes un ne tikai izbailes, bet arī piesardzīgu vērību.

—            Tāds gan laikam ir dieva prāts, bērns, — mavlāna beidzot pateica un novērsās. Pelēkbālā, sakritusi seja drusku piesārta.

«Tiesa gan, tiesa!» Huršīda domās izsaucās. «Kalandars ir teicis taisnību!»

Viņas domas sajuka, it kā viesuļa brāzmas savandītas.

—     Tēv, vai viņam tur klājas gauži grūti?

Joprojām neskatīdamies uz meitu, mavlāna Muhitdīns pamāja apstiprinādams.

—     Gauži… gauži grūti… Gauži smagi, meitiņ.

—            Par ko tad viņu vārdzina?… Kāpēc nelaiž ārā no pazemes?

Mavlānas Muhitdīna seja atkal tapa pelēki bāla, vaibsti sastinga un kļuva asi — kā alabastrā cirsti.

—            Viņš pats ir vainīgs … mavlāna pats, meit! … Viņš ir pārāk stūrgalvīgs. Un šādos laikos… — Tēvs tramīgi pašķielēja uz tumšo logu un pazemināja balsi. — Šādos laikos nedrīkst spītēties… Tronī sēž Mīrza Abdullatīfs. Nedrīkst, nepavisam nedrīkst spītēties …

—           Tēv, es nesen dzirdēju… — Huršīda mirkli apklusa, pamanījusi, cik salta un sveša pēkšņi kļuvusi tēva seja: acis samiegušās, lūpas cieši sakniebtas.

Huršīda nodūra acis, tomēr runāja tālāk:

—            Nesen dzirdēju … stāsta, ka mavlāna Alī Kuščī… noslēpis daudz retu grāmatu no mūsu labdara, nelaiķa pavēlnieka Mīrzas Ulugbeka bibliotēkas …

—     No kā tu to dzirdēji?!

Meita joprojām vēroja uz grīdas izklātā tepiķa rakstus. Nevis samulsusi, nē, bet gan nevēlēdamās tēvam atbildēt.

«Taisnība, viss ir taisnība…» Huršīda domāja. «Mavlāna Alī Kuščī ieslodzīts pazemē par grāmatu slēpšanu un … tēva vainas dēļ.»

—     Es vaicāju — kur tu dzirdēji par grāmatām?

—     Daudzi runā …

—     Kas tie tavi «daudzie» tādi ir?

—      Viens otrs kaimiņš… draudzenes, ar kurām kopā kādreiz mācījos …

«Vai tālab es viņu skoloju? Nepaklausīju labus ļaudis. Un še tev nu bija — izskoloju! Pārlieku gudra tapusi. Skolota! Sev par postu izskoloju.»

—      Draudzenes! Ar kurām kopā kādreiz mācījies? — mavlāna Muhitdīns pacēla balsi. — Mīrza Ulugbeks, kuru tu nosauci par mūsu labdari, bija augstprātis, kas neatzina svēto šariātu. Viņš noveda no ceļa daudz sieviešu, iegalvodams tām, ka zināšanas iegūt esot cilvēka pienākums … tas esot katra musulmaņa un katras musulmanie- les. pienākums, Bet tas ir grēks! Smags grēks! Vai saproti?

«Grēks? Bet kā tad ir ar pavēlnieka traktātu, kas bija tik gudrs un tik aizraujošs kā pasaka, ar traktātu, ko es izlasīju un pēc tam ar mīlestību pārrakstīju? Tā bija Māverānnahras vēsture. Un to pārrakstīt man uzdeva tēvs! Vai toreiz tas nebija grēks?»

Huršīda pēkšņi sāka raudāt.

—     Tēv! Kas ar jums ir noticis, tēv?!

Viņa aizsedza seju ar plaukstām, sāļās lāses sūcās pa smalko, gredzeniem rotāto pirkstu starpām, ieritēja lūpu kaktiņos, krājās uz apaļā zoda …

«Aplam izrunājos… Nelāgi iznāca.ii nevajadzēja paļāt ne Mīrzu Ulugbeku, ne Alī Kuščī… Viņa taču atminas, kā es senāk par tiem runāju… Vai tiešām mani tagad sāks nicināt ne vien Alī, bet arī mans mīļotais bērns?»

Mavlāna ar rūgtumu nodomāja: kas gan tagad viņu no sirds pažēlos, kas piedos viņa vājumu?

Doma par savu vientulību mavlānu tā aizkustināja, ka viņam pašam arī apbira asaras.

—     Gana, meitiņ, gana, neatgādini man tās briesmu dienas! Lai neliek allāhs nevienam mirstīgajam pieredzēt tādas mokas, kādas es esmu izcieties… Ko lai dara, meitiņ? Mana drauga mavlānas Alī Kuščī liktenis nav manās rokās. Tavs tēvs ir vājš un slims cilvēks…

Tomēr mavlāna Muhitdīns, kopš mazām dienām būdams jūtīgs, saprata, ka nedz viņa vārdi, nedz asaras patlaban neaizkustina meitas sirdi. Viņu māca ir kauns, ir rūgtums, ir bailes — viss kopā. Gribējās ar meitu runāt stingrāk, taču viņš neuzdrīkstējās ne galvu pacelt, jo zināja to, ko Huršīda vēl nezināja. Šī vakara vēlīnie viesi bija pavēstījuši, ka princis vēlas savam harēmam iegūt jaunu rozi un ka šis gods ir lemts viņa meitai. Huršīdu vajadzēja sagatavot tāda goda saņemšanai, bet viņš nespēja tā uzreiz uzsākt kutelīgo sarunu. Ja jau to nespēja darīt tēvs, juvelieris Salāhitdīns, ja jau tas, naktij nākot, aizgāja kaut kur meklēt padomu, tad viņam vēl ne tik nav viegli pastāstīt Huršīdai par viņai parādīto «godu».

Atkal Koksarajs, atkal harēms … pirmāk Abdulazīza, tagad Mīrzas Abdullatīfa, «žēlīgā pavēlnieka» harēms!

Nespēdams pretoties prinča gribai, mavlāna Muhitdīns ņēmās pats sev iestāstīt, ka viņam patiesi ir parādīts gods.

Tāpēc jau mavlāna bija izbijies, redzēdams ienākam meitu, — viņš vēl nebija, nepavisam nebija sadūšojies tiktāl, lai pavēstītu tai šo jauno ziņu. Bet tagad jau nemaz nevar saprast, kā uzsākt vajadzīgo sarunu, kā noslāpēt sašutuma uguni, kas uzliesmos — to viņš paredzēja — meitas sirdī.

— Pavisam par ko citu mums šodien jārunā, meitiņ, pavisam par ko citu … Piedod man, bet pats pavēlnieks ir sagribējis … Tev to pastāstīs aukle, ej pie viņas, ej,.. Un piedod man …

Vētra Huršīdas dvēselē piepeši norima. Palika izpostīta, kaila zeme. Vēl viņa nezināja, kāda nelaime uzbrukusi, taču, redzēdama, ka tēvs, kas tik pēkšņi bija sācis citu valodu, tagad nevarīgi raud, spiezdams mutautu te pie acīm, te pie deguna, viņa saprata, ka nelaime ir briesmīga,

Grīļodamās Huršīda izgāja negantajā vējā, lietū un sniegā. Vecie koki dārzā čīkstēja un izmisīgi vaidēja. Pagalms bija tukšs. Tikai pie vārtiem neskaidri murdēja sargu balsis.

Viņa gāja uz to pusi, nezinādama, kālab iet, nejuzdama saltās ūdens straumes, kas ritēja pār drēbēm un miesu, un pēkšņi kā zibens nāca baismīga atjauta, lai nenokristu, viņa pieķērās pie staba, kas balstīja vīnogulājus.

«Piedod, bet pats pavēlnieks sagribējis … esmu vājš un slims cilvēks…» domās virpuļoja tēva sacītie vārdi.,. Un šie svarīgie viesi no Koksaraja. Un kalpu skraidelēšana pa māju … Uztrauktais vectēvs, kas šādā slapjdraņķī diezin kur aizgāja …

Atmiņā iznira Abdulazīza neķītrā seja, balā, slimīgā seja, aiz vārguma un iekāres trīcošais zods.

«Bēgšu! Tūdaļ pat! ,.. Ielēkšu Zeravšānā! Pakāršos! … Bet harēmā neiešu! Nedrīkst sēdēt un gaidīt… Nolādētā ir šī māja, nolādēta!»

Caur ledainajām lietus straumēm Huršīda aizskrēja uz savu istabu.

Drīzāk, tikai drīzāk!

17

Alī Kuščī piecēlās no pīteņa: vajadzēja pastaigāt, drusku izlocīt sapampušās kājas. Divreiz viņš apgāja visapkārt savam cietumam, kas bija šaurs kā sprosts; viņš tikko turējās uz nespēcīgajām, izdilušajām kājām, ik pa laiciņam vajadzēja apstāties, lai tās paberzētu; bet, kolīdz nolieca galvu, tā tūliņ apreiba, un Alī Kuščī aiz vārguma pieslēja muguru vai sānus pie glābējas sienas.

Viņš aizvēra acis, un kā izsmieklam acu priekšā tūdaļ parēgojās aina: mavlāna Muhitdīns sēž siltā istabā savu mājinieku vidū, satinas ciešāk sabuļādu kažokā un pastiepj pēdas tuvāk pie sandala; šo ainu skatīdams, Alī Kuščī sajuta, ka paša kājas sāk sāpēt vēl niknāk, nepanesama, trula, smeldzoša sāpe viņu atkal nogāza atpakaļ uz pīteņa. Bet tikpat labi tad varētu sēdēt arī uz ledus gabala. «Mitrais un saltais klons sabeigs manas kājas,» cietumnieks domāja. Bet nav jau iespējams dienām un naktīm stāvēt…

«Loki muguru prinča priekšā, krīti uz vaiga, parādi ceļu uz Pūķu alu — un tūliņ tu tiksi ārā no šī drūmā, kapam līdzīgā cietuma, tūliņ arī tu būsi gaišā un siltā istabā, un tavas zīda segā ietītās kājas mierīgi atpūtīsies uz sandala režģiem, tīksmīgi baudīdamas no oglēm plūstošo siltumu. Siltā un mājīgā istabā sēdēdams, tu pabeigsi savu sirdij dārgo traktātu par zvaigznēm, par to kus

tību… Mīrza Abdullatifs taču teicās tevi iecelt par galma vēsturnieku.

Tiks uzrakstītas jaunas grāmatas, tās jau vēstīs par Mīrzas Abdullatīfa «dižajiem žēlsirdības darbiem», tās būsi sacerējis tu, un tās sagādās tev bagātību, kuras tev nekad nav bijis. Bet slava… būs arī slava, tā ies no mutes mutē … tikai tā būs citāda slava!»

Alī Kuščī pakratīja galvu un, it kā šo domu vajātsr izmisis sāka ātri staigāt.

— Ar zeltu piebērta tīne stāvēs tavas istabas kaktā, — skajā balsī viņš dzēlīgi noteica un tad nodomāja: «O, allāh, kas ar mani notiek? … Glāb mani no šīs apmātības, palīdzi, vairo manu pacietību.»

Viņš atkal pakratīja galvu. Sasprindzinājis visu gribasspēku, pievērsa domas traktātam . . . Pie kā viņš iepriekšējo reizi bija apstājies? Jā, pie aptumsumiem … Ir planētu aptumsumi. Mēness aptumsumi. Saules aptumsumi. Pilnīgi un daļēji aptumsumi. Aptumsums notiek tāpēc, ka ir sakars starp Zemes un Mēness kustību ap sauli. Tas ir skaidrs kā diena . . . Kam skaidrs? Viņam? Zinību vīriem? Ulemi notrīc, jau padzirdējuši vien vārdu «kustība».

Alī Kuščī atcerējās: strīdi par spīdekļu kustību, par kuru viņš patlaban prātoja, vēlēdamies savus secinājumus ietērpt stingrās matemātiskās formās, notika jau tolaik, kad vēl bija dzīvi augsti godājamie skolotāji Kazī- zade Rumī un Gijāsitdīns Džamšīds. Toreiz Ulugbeka observatorijas vēl nebija, tāpēc par spīdekļu stāvokli un to pārvietošanās laiku varēja runāt tikai aptuveni. Divdesmit gados skolotājs Ulugbeks — viņš patiesi ir paradīzes cienīgs! — bija sastādījis visai pilnīgas tabulas, kas rādīja debesu ķermeņu kustību un to augšējo un apakšējo kulmināciju. Ja tagad būtu pie rokas šīs tabulas, tad viegli varētu iztikt bez rakstāmspalvas un papīra!

Zinību vīra gara acu priekšā pavērās Pūķu ala. Un dārgā tīne, kurā savu laiku, savu brīdi (o, radītāj, kad būs tas laiks, kad būs tas brīdis?) mierīgi gaida četrdesmit sešas tabulas, kur atzīmēts, kādā debesu telpas vietā ikvienā no četriem gadalaikiem atrodas tūkstoš divdesmit divas zvaigznes. Kā skolotājam patika skatīties šajās tabulās — ne tikai strādāt ar tām, bet arī tāpat vien skatīties. Ar zelta krāsu uz papīra uzzīmētās zvaigznes šķita dzīvas, it kā no īstās, tumšzilās debesu velves nokāpušas šajā — tik prasmīgi uzzīmētajā.

Alī Kuščī pūlējās atcerēties tabulas, atveidot prātā tādas, kādas tās tiešām izskatījās, taču tas nebija viņa spēkos. Toties tūliņ viņš atgādājās strīdu, kas pirms sešiem gadiem bija noticis starp skolotāju un šeihu Nizā- mitdīnu Homušu, atgādājās varbūt tāpēc, ka šeihs — cik dīvaini! — bija runājis tieši tos pašus vārdus, ko Alī nesen bija dzirdējis no prinča mutes.

Tā bija piektdiena, kad notiek pati lielākā, pati svinīgākā dievlūgšana. Ulugbeks ar svītu, kurā bija arī Alī Kuščī, medības beidzis, steidzās uz galveno mošeju. Taču, lai viņš steidzās kā steigdamies, diemžēl nokavēja. Pie mošejas vārtiem sultānu sagaidīja šeihulislams Burhānitdīns un ieveda visus pagalmā: svētruna jau bija nolasīta, bet līdz lūgšanai vēl palicis brīdis laika. Ulugbeks un viņa svīta ātri izdarīja apmazgāšanos un posās uz lūgšanu, bet te pagalmā izcēlās troksnis. Valdonīga balss vairākas reizes uzsauca: «Klau, īsteni ticīgie!»

Alī Kuščī atradās tuvāk pie durvīm nekā citi skolotāja pavadoņi. Lai kā viņš centās gremdēties lūgšanā, tomēr tepat līdzās — pagalmā — notiekošais aizvien vairāk novērsa viņa domas no dievam tīkamās nodarbības. Bet pagalmā valdonīga balss aizvien dedzīgāk cēla gaismā kāda grēkus un pērkonīgi piesauca debesu sodu pār… pār ko tad? Citu vidū arī pār viņu pašu, pār Alī Kuščī, jo — tā sludināja pērkonīgā balss — galvaspilsētā daudz, pārlieku daudz esot saviesies zinību vīru, kuri viltīgi dēvējot sevi par gudriem un, nekā nebijādamies, tīkojot izdibināt no cilvēka acīm noglabātos radītāja troņa — debesu — noslēpumus, kuri ne vien paši esot noklīduši no īstā ceja, bet novēršot no tā arī īsteni ticīgus musulmaņus.

To visu, protams, dzirdēja arī Ulugbeks. Beidzis lūgšanu, viņš strauji pielēca kājās. Gar Alī Kuščī acīm aiz- zibēja viņa bālā seja un dusmās cieši sakniebtās lūpas, un Alī Kuščī skolotājam pakaļ arī steidzās no mošejas ārā. Viņi ieraudzīja pagalma galā uz vaļēja lieveņa stāvam šeihu Nizāmitdīņu Homušu un tā priekšā baltos apmetņos un baltās čalmās tērpušos ulemu pūli; tiem tad arī kaisīja savas daiļrunības pērles šeihs — daiļš un stalts, tolaik smuidrāks nekā tagad, turēdams, kā jau vienmēr, vienā rokā lūgšanu krelles, bet otrā to pašu iemīļoto nūju, ko nēsāja līdzi arī tagad. Ieraudzījis pavēlnieku, šeihs nenodrebēja, gluži otrādi — šķita, ka viņa sašutums top vēl niknāks, viņš cēli vicināja pa gaisu spieķi, cēli

grozīja galvu, laizdams visapkārt izteiksmīgus skatienus, un, Ulugbekam tuvojoties, izsaucās:

—     Lai mūsu pavēlnieks pats apliecina manu vārdu pareizību!

Ulugbeks uzkāpa lievenī un apstājās pa gabalu no runātāja.

—     Es nesapratu vārdus, ko jūs, šeih, sacījāt: ka zinību vīri zaimoj ot.

—     Vai tā nav nekrietna zaimošana, o, maldos iestigušais allāha vergs, ja cilvēks apgalvo, ka zeme, ko visuaugstais radījis gludu un plakanu, esot lode?

Skolotājs saknieba lūpas vēl ciešāk. Brīdi cietis klusu, viņš ierunājās:

—     Piedodiet, svētais šeih, bet šo patiesību jau sen pirms mums . . . jau pirms piecsimt gadiem ir pierādījis gudrais Abū Reihāns Muhameds ibn Ahmads al-Cijunī.

—     Sis Muhameds, man šķiet, nav pravietis Muhameds, tātad viņa sacītais . ..

—     Viņš nav dieva sūtīts, taču viņa gudrība tiek daudzināta visā pasaulē!

—      Bet es apgalvoju joprojām, ka viņš nav pravietis un nav arī pravieša dēls! … Kas cits kā vien sātans zinību vīrus samācīja un iestāstīja tiem, lai visuaugstā valstību — debesis — salīdzina ar okeānu, bet allāha sveces — zvaigznes — ar zivīm tajā okeānā?

Ulugbeks nepacietīgi pārtrauca šeihu:

—     Nē, nevis sātans iečukstēja manam māceklim Alī Kuščī tādu salīdzinājumu. Viņš to atrada pats ar savu prātu. Bet kāpēc tas jums liekas tik briesmīgs?

—      Redziet nu, redziet nu, — šeihs atstāja neatbildētu Ulugbeka zobgalīgo jautājumu. — Musulmanis, kam galvā valdnieka kronis, un viņa mācekļi… — viņš atkal paceltā balsī uzrunāja savus ulemus, kas stāvēja strīdnieku priekšā nodurtām galvām, nokārtām bārdām. — Musulmanis, kam galvā valdnieka kronis, un viņa mācekļi ir noslēguši sirdi vārdiem, kas rakstīti svētajā korānā: «Debesis pār pasauli mēs izrotājām ar spīdekļiem, darīdami tos no akmeņiem, ar kuriem sviest sātanam . . .» Jūs, pavēlniek, kā rādās, esat aizmirsis šo pantu?

—     Nē, godājamais šeih, šo pantu es atceros. Bet vai jūs neesat aizmirsis, kālabad visuaugstais savam vergam — cilvēkam — ir devis saprātu, — vai allāhs to nav darījis tālab, lai cilvēks gūtu zināšanas, lai spētu domāt?

—     Patiesi gan — tālabad! — piepeši atskanēja šeihulis- lama Burhānitdlna izsauciens. Sakārtojis čalmu, viņš grasījās iziet no pūļa un pievienoties strīdniekiem lievenī. Bet šeihs, nejaudādams valdīt sašutumu, iekliedzās, rokas izplezdams, it kā nelaizdams svētuma zaimotāju sev ne tuvumā:

—     Ej prom, neuzdrīksties kāpt augšā, šeihulislam! Vai šeihulislamam piedien mīdīt kājām mūsu ticības likumus?

—      Gana! — nu arī Ulugbeks pacēla balsi. — Jūsu darbs, šeih, ir sēdēt lūgšanu istabā un noņemties ar savas dvēseles šķīstīšanu! Tāds darbs jums ne vien piestāv, bet ir pat visai nepieciešams. Visi dumpji, sazvērestības, zemiski apmelojumi — viss ir jūsu roku darbs. Bet sazvērniekus . . . pie tiem es sūtu kareivjus, kareivji tos ņem cieti un met pazemē. Lieciet to vērā, šeih!

Un pavēlnieks — tā mavlānam Alī Kuščī palicis prātā — nokāpa no lieveņa, bet samulsušais šeihs cieta klusu, jo viņa skatiens, meklēdams lejā stāvošo ulemu atbalstu, atdūrās pret baltajiem turbāniem, kas bija pazemīgi noliekti tolaik visvarenā Mīrzas Ulugbeka priekšā. Ulemi neizdvesa ne skaņas!

Tai pašā vakarā atnācis uz observatoriju, skolotājs vēl arvien nespēja nomierināties; vai viņš raudzījās tabulās un debesīs vai lēnītēm staigāja pa bibliotēku — visu laiku pār viņa lūpām plūda nopūtas un viens vienīgs vārds: tumsoņi, tumsoņi. . .

Jā, viņš, Alī Kuščī, kādreiz tiešām bija salīdzinājis debesis ar okeānu un zvaigznes ar zivīm, lai nebūtu tieši jārunā par kustīgo debesu sfēru, un Alī atceras, ka skolotājs, saprotoši pasmaidīdams, bija šo tēlu uzslavējis.

Labi, arī tagad viņš nelieksies ne Abdullatīfa, ne tumsoņu priekšā. Izturēs! Taču ilgam laikam spēka nepietiks, viņš aizies bojā šai šaurajā sprostā. Kas tad notiks ar Pūķu alā noglabātajiem dārgumiem? Noslēpumu vēl zina vienīgi Mīrams Čalabī. Bet Mīrams vēl ir jauneklis, tikai medreses audzēknis, kas nav pat pilngadīgs. Ko Mīrams Čalabī iespēs, ja nebūs viņa — Alī Kuščī?

Atlaidies pret sienu, cietumnieks atslābināja muskuļus: ik miesas audā bija jūtams smags nogurums, tas spieda pie zemes.

Alī Kuščī atkal taisījās atgulties uz pīteņa, bet tajā brīdī nočīkstēja novērošanas lodziņš durvīs. Alī Kuščī piegāja pie durvīm, jo zināja, ka lodziņš tūdaļ atvērsies un staru kūlī, kas ieslīdēs pa lodziņu vīrieša plaukstas platumā, viņš ieraudzīs pasniegtu plāceni. Tā notika arī šoreiz. Tikai. . . tikai plācenis nebija tāds kā vienmēr. Parastais plācenis bija cepts no miežu miltiem un tik liels kā piala, bet šis — no kukurūzas miltiem, mazs, apaļš un biezs. Arī lodziņš neaizvērās tūliņ, kā tas parasti notika, un Alī Kuščī palūkojās ārā gaitenī. Sargs — tavu brīnumu! — nedzina viņu nost, bet klusēdams pamāja, dodams kādu neizprotamu zīmi, un iebāza pa lodziņu nelielu čuguna krūku.

Saņēmis rokās krūku un plāceni, Alī Kuščī aizgāja kaktā, kur bija noklāts saltais pītenis. Krūku viņš nolika uz grīdas un, tāpat kājās stāvēdams, pārlauza plāceni — ne jau tāpēc, ka gribētos ēst, pēdējā laikā bads jau bija viņu padarījis vienaldzīgu pret ēdienu, bet tāpat vien, lai nosistu laiku. Viņš pārlauza plāceni un — it kā visuaugstais patiesi būtu sadzirdējis viņa lūgšanas! — lūzuma vietā ieraudzīja cieši saritinātu papīriņu («Vēstule?»), mazu kinžalu un zīmulīti.

Sirds dauzījās aši un skaņi. Nelikdamies zinot par sāpošajām kājām, mavlāna pieskrēja pie durvīm — ērmoti, lodziņš vēl nebija aizvērts. Cietumnieks atspieda muguru pie durvīm, lai viņu nevarētu redzēt, paskatoties pa lodziņu iekšā, atritināja papīriņu («Tiešām vēstule!») un vārgajā gaismas kūlītī izlasīja: «Dārgo skolotāj! Pirmkārt, dienām un naktīm mēs lūdzam allāhu, lai viņš dāvā jums veselību. Otrkārt, vēlamies zināt, kas mums jādara, lai atvieglotu jūsu ciešanas. Uzrakstiet to šīs vēstulītes otrā pusē. Izdzēris ūdeni, iebāziet papīriņu krūkas snīpī, uzticami cilvēki krūku iznesīs un atdos mums. Esam jums uzticīgi kā tēvam. Mēs iekļūsim pie jums. Izlauzīsim eju līdz jūsu sirdij un izvedīsim jūs no tumsas . . . Ceriet, un lai allāhs izpilda, ko lūdzam! Jūsu mācekļi.»

Alī Kuščī juta acīs sakāpjam asaras. Viņš aizkustināts pasmaidīja. «Re nu, tik asaru vien vēl trūka, mavlān Alī!»

Kas tad ir tie uzticīgie, tie «jūsu mācekļi?» Vai Mīrams Čalabī? Pārlieku jauns. Mansūrs Kašī? Diezin vai, šis medreses skolotājs ir pārlieku kluss un lēnīgs, vēstuli rakstījis straujš karstgalvis. Kalandars, nudien, Kalandars, bezbailīgais stepes brašulis Kalandars! Bet kinžalu droši vien sūta meistars Timūrs Samarkandī. ..

Bet ko gan viņš darīs ar šo kinžalu? Vai zīmuli asinās? «Mēs iekļūsim pie jums. Izlauzīsim eju līdz jūsu sirdij un izvedīsim jūs no tumsas…» Ko šie vārdi nozīmē? Vai drosminieki lūkos rakt apakšzemes eju?

Pēkšņi apreiba galva. Tagad vairs nav ko domāt, ka varētu nosēdēt uz vietas! Turēdamies pie grubuļainās sienas, Alī Kuščī atkal apgāja visapkārt savam sprostam.

«Nē, nav iespējams izlauzt caurumu šajos akmeņos, izrakt eju granīta slānī! Tukši sapņojumi! … «Ceriet»? Bet vai gan cits kā tikai vientiesis, kas nekad tuvumā nav Koksaraju redzējis, var cerēt, ka izdosies sadrupināt šo granītu? Paša Timūra Laimīgā vergi, tūkstošiem vergu stiepa un krāva šos granīta bluķus! . . . Mani mācekļi, jūs nezināt, kas ir Koksaraja pazemes cietums! … Un tev, mavlān Alī, pieaugušam un, kā esmu dzirdējis, saprātīgam cilvēkam nevajag cerēt uz apakšzemes eju. Vajag paciesties un atkal paciesties, visugudrais!»

Lodziņš vēl joprojām ļāva skatīt gaismas staru kūlīti. Un Alī Kuščī vēstules otrā pusē uzrakstīja tikai divus vārdus: «Papīrs. Zīmulis.» Padomājis viņš vēl pierakstīja: «Māmuļa Tillabibī.» Tad viņš vienā paņēmienā iztukšoja krūku, noslēpa zīmīti, kā bija mācīts, piegāja pie durvīm, viegli pieklaudzināja un, kad lodziņš pavērās platāk, pasniedza krūku sardzē stāvošajam kareivim.

18

Runas par brīnumainās daiļavas — juveliera Salāhit- dīna mazmeitas — bēgšanu ātri izplatījās Samarkandā un nonāca ausīs pašam valdniekam. Emīram Džāndaram tika pavēlēts bēgli sameklēt, lai tas maksā ko maksādams. Taču bija pagājusi jau nedēļa, un nedz no bēgles, nedz no Sultāna Džāndara nebija ne ziņas, ne miņas. Princim pašam vajadzēja sūtīt pēc emīra vēstnesi: šovakar pirms vakara lūgšanas laukumā observatorijas priekšā notiks ķecerīgo grāmatu dedzināšana — ceremonija, kas tīkama visuaugstajam un ir par mācību pavalstniekiem, jo nekas tā nestiprina varu kā tās šķietamās visspēcības izrādīšana.

Šeihs Nizāmitdīns Homušs un citi ticības kalpi sen jau bija Abdullatīfu mudinājuši uz šo visuaugstajam tīkamo darbu. Bet princis nespēja vien saņemties, dedzināšanu allaž atlika un atlika uz vēlāku laiku. Vairākkārt viņš bija aizbraucis uz visu pamesto observatoriju, sēdējis otrā stāva bibliotēkā, pat izraudzījies un paņēmis līdzi uz pili vairākas grāmatas. Un ikreiz, palūkodamies uz plauktiem, kas sniedzās līdz pašiem griestiem un bija piekrauti neskaitāmām grāmatām, vai arī apskatīdams plānā zīda drānā ietītos retos rokrakstus, viņš juta tādu kā saviļņojumu, kā līdzjūtību, vai, un nedrīkstēja par to atzīties pats sev, kur nu vēl ulemiem. Princis apjēdza gan, ka !:ēva grāmatu krātuves slava ir pelnīta. Kaut arī Abdullatīfs bija audzis svētulīgajā Herātā dievbijīgā vectēva Sāhruha uzraudzībā, tomēr bija mācījies ne tikai garīgās, bet arī pasaulīgās zinības, viņu valdzināja arī daiļās mākslas, piemēram, dzeja. Kaut arī ne visai stipri, tomēr viņu pievilka ir astronomija, ir matemātika. Cik daudz šeit bija vērtīgu grāmatu — gan astronomijas, gan matemātikas, gan dzejas grāmatu, kaut arī vērtīgākās Alī Kuščī bija noslēpis!

Seiha Nizāmitdīna Homuša vērīgajai acij nepaslīdēja garām tas, ka princis apmeklē observatoriju un pavada laiku šai ķecerību perēklī. Nupat vakar šeihs piepeši bija ieradies Koksarajā, lai ar princi kārtējo reizi risinātu pamācīgu sarunu viņa dvēseles glābiņa labad.

Šeihs uzsāka valodu iztālēm, taču viņa sadrūmusī seja bija izteiksmīgāka par vārdiem. Galu galā viņš pasacīja tieši, ka princis, viņa audzēknis, jau esot iznīdējis labu tiesu tā ļaunuma, ko dzemdinājusi viņa nelietīgā tēva valdīšana, tomēr neesot vēl galīgi satriecis zinību vīrus, kuri atkrituši no īstenās ticības. Šeihs princim nekā nepārmeta, tikai nodeva viņam vēstījumu no Sašas, no išāna Ubaidullas Hodžas Ahrāra. Šis dievbijīgais vīrs rakstīja asāk, nekā šeihs Nizāmitdīns bija runājis. Viņš aicināja tagadējo valdnieku nešaubīties nenieka un allāham par prieku cīnīties pret dieva zaimotājiem. Ja vajadzētu pacelt zobenu pret dumpiniekiem un bezgožiem, kas ieperinājušies Māverānnahrā, tad išāns arī šai cīņai došot svētību. Tā rīkodamies, Abdullatīfs iepriecināšot dižā ticības cīnītāja — sava vecvectēva Timūra Guragāna gaismā mirdzošo dvēseli.

Ja jau nu bija saņemts šāds vēstījums, tad grāmatu dedzināšana vairs nebija atliekama. Šim darbam tika izraudzīts šīs dienas vakars. Tiesa, Abdullatīfs gan gribēja no svarīgās ceremonijas izvairīties, palikdams Koksaraja, tomēr šeihs, atkal saraukdams uzacis, valdniekam paskaidroja, cik nepieciešama esot viņa žēlīgā klātbūtne šajā notikumā. Šeihs vēl aizrādīja, ka nešķīsto grāmatu dedzināšanā vajadzētu būt klāt visiem ievērojamiem amatvīriem, karavadoņiem, visiem augstākajiem ulemiem, tāpat būtu derīgi, ja to noskatītos zinību vīri un dzejnieki, un visi, kas mācījuši un mācījušies Ulugbeka med- resē. Tiem būtu par mācību pašiem savām acīm noraudzīties, cik karstām liesmām taisnīgajās ugunīs sadeg ķecerīgās grāmatas, tiem nekaitētu arī pašiem pārliecināties, ka valdnieks, ticību aizstāvēdams, žēlastības nezina!

Garīgā tēva vēlēšanos vajadzēja izpildīt.

Kad šeihs Nizāmitdīns Homušs bija atstājis pili, Abdul- latīfs izsauca valsts padomes priekšnieku un jesaulu priekšnieku un pavēlēja tiem nākamajā dienā aizsūtīt uz observatoriju divsimt jātnieku no uzticamajiem Baibas vīriem, lai tie apsarga visas ielas, kas ved no observatorijas uz Koksaraju.

Pavēle tika izpildīta, galma amatvīri, karavadoņi un pārējie, kam vajadzēja ceremonijā būt klāt, tika laikā apziņoti. Viss bija kārtībā.

Tomēr nemiers no prinča neatkāpās.

Viņš nespēja apjēgt, kur cēlies šis nemiers. Pēkšņi atcerējies savu vēlēšanos iegūt harēmam jaunu rozi, lai tādējādi vēl lieku reizi sariebtu nelaiķa brālim, viņš nosprieda, ka tikai emīra Džāndara tūļāšanās ir viņa nemiera cēlonis. Tāpēc viņš aizsūtīja ziņnesi pēc emīra, kaut šodien nebija īstā reize, kad domāt par mīlestības priekiem.

Tomēr, nodevis pēdējos rīkojumus par visiem šīsdienas darbiem, viņš, palicis vienatnē, nespēja vairs noslēpt pats sev, kur rodas nemiers, kas grauza viņu ne tikai patlaban, bet gan diendienā.

Bailes par sevi, bailes par troni — tas bija nemiera cēlonis.

Uzkāpis tronī, Abdullatīfs iepriekšējos augstmaņus un amatvīrus citu bija atcēlis no amata, citu licis iemest pazemē, citam pat pavēlējis nocirst galvu. Tikpat bargi viņš bija apgājies ar zinību vīriem. Un slēdzis visas med- reses!

Šķita, ka visur ir nodibināta kārtība. Bet sirdi grauž nemiers, tik un tā grauž nemiers. Un tronis liekas grīļojamies. Un emīri aizdomīgi sačukstas. Amatvīri, kam viņš nodarījis pāri un kas nav saņēmuši gandarījumu, auž sazvērestību tīklus. Un kaut kur slēpjas, kaut kur nemitīgi trin savu kara zobenu Bobo Huseins, lai celtu to pret viņu.

Vēl viņš — Māverānnahras valdnieks — nevar savā Koksarajā pa naktīm mierīgi gulēt. Kolīdz plaksti aiz- darās, tā rēgojas kāds atriebējs, kas ienāk guļamistabā ar kailu zobenu rokā, un valdnieks drebēdams uztrūkstas no miega, ar varu valdīdamies, lai nesauktu sargus un tā neatklātu savas bailes. Pietrūcies viņš tā ir paliek nomodā līdz pašam rītam.

Varbūt šīsdienas dievam tīkamais darbs, kam svētību devuši ne vien Samarkandas ulemi, bet arī pats augsti godājamais Sašas išāns, varbūt tas liks visuaugstajam apžēloties par savu pazemīgo vergu un dāvāt viņa sirdij mieru un iepriecinājumu?

Cik labi būtu!

Klusītēm pavērās durvis. To dzirdot, princis strauji apcirtās. Durvīs stāvēja greizacainais jesauls — šim paša šeiha ieteiktajam jesaulam princis bija atļāvis nākt, ne- piesakot savu ierašanos namzinim.

—     Kur tad ir emīrs Džāndars?

—     Žēlīgais pavēlniek! Emīrs Džāndars … ir saslimis. Guļ.

—     Vai pats savām acīm redzeji?

—     Pats savām acīm, visužēlīgais …

—     Ko tad tu ar tām varēji ieraudzīt, greizacainais sātan? — Princis ļauni pasmīnēja. Viņš piecēlās un piegāja jesaulam klāt. — Nu, vai par to izlaidīgo bēgli ir kādas jaunas ziņas?

—     Nekādu nav, pavēlniek . . .

—      Nav, atkal nav! Vai jūs reiz man atnesīsiet arī kādu patīkamu vēsti? … Ko dara mavlāna Muhitdīns?

—     Mavlāna… — Pašķiebis galvu uz kreisajiem sāniem, jesauls bikli pašķielēja uz princi. — Stāsta, ka mavlāna Muhitdīns esot zaudējis prātu, pavēlniek. — Atbildēdams uz valdnieka izbrīnīto skatienu, viņš piemetināja vienkāršākiem vārdiem: — Nu, sajucis prātā . . . Papriekš to dzirdēju no kareivja, kas tur bija pārmeklēt māju, bet šodien Registānā pats redzēju mavlānu: kailu galvu, neprātīgām acīm, vienā kreklā skraidīja pa laukumu. Pēc tam Hodža Salāhitdīns esot viņu aizvedis mājās, rokas un kājas iekalis važās un norīkojis sargus viņu uzraudzīt.

—     Nelaimīgais! — Sis vārds princim izspruka negaidot. Viņš saviebās, palūkojās uz Šakāli un piebilda: — Bet. . . pats vien vainīgs. Tā notiks ar visiem, kas atdos dvēseli nelabajam… Ej! Saki, lai galminieki sagatavojas: drīz dosimies ceļā!

No greizacainā jesaula dzirdētā ziņa prinča sirdi sarūgtināja vēl vairāk. Bet, kad Abdullatīfs no saltajām Koksaraja istabām izgāja ārā — un diena bija brīnum- silta, no biezā, pirms nedēļas uzsnigušā sniega vairs nebija ne miņas —, tad pār viņu pēkšņi nāca tik ilgi un veltīgi gaidītais atvieglojums. Bija silts, gaišs un saulains laiks, gar ielām, uz zemajiem velēnu jumtiem, uz kleķa sētu augšmalām bija sadīgusi jauna zālīte. Gar urdzošajiem arikiem saaugušo vilkukārklu zari pamazām metās sārteni, pumpuros kāpa barotājas sulas. No kalniem vēsmoja liegi silts vējš, nesdams līdzi tik tikko samanāmu pavasara dvesmu; vēja pūsmā jaucās lcopā rūgtenā un satraucošā vērmeļu, meža sīpolu un stepes līgas smarža.

Princis elpoja pilnu krūti. Viņa apskaidroto gara acu priekšā diezin kāpēc iznira tālie, zaļie Herātas pakalni. Vectēvu Šāhruhu Laimīgo pavadīdams, Abdullatīfs ik pavasari bija izjājis Pierātas apkaimes paugurainajā stepē, kur tad notika ulaka un jāšanas sacīkstes, un citas pārgalvīgas rotaļas. Nebēdīgs gan viņš bija jaunās dienās, ak, cik nebēdīgs!

Uzsmaidīdams atmiņām, princis uzšāva melnim ar pletni, un tas nepacietīgi drāzās uz priekšu, pēc sultāna parauga arī tuvīnie galminieki atlaida pavadu, un ielas bruģis dārdēja zem straujo auļotāju pakaviem.

Kā jaunības laikos!

Tikai toreiz — jaunībā — princi neviens neapsargāja. Bet tagad gar abām ielas malām no Koksaraja līdz pašai observatorijai ik pa piecpadsmit, divdesmit soļu stāvēja pīķneši, bet netālu no ceļa, pa kuru jājams pavēlniekam, šķērsielās un klusos nostūros mudžēt mudžēja bruņās tērpti jātnieki.

Kaut arī Mīrza Abdullatīfs trieca zirgu straujos aulekšos, viņš tomēr paspēja pāri sargu bruņucepurēm, caur žogu, ko veidoja gaisā izslietie pīķi ar vējā plandošiem karodziņiem galā, saskatīt padevīgo ļaužu tūkstošu acis un sejas. Šurp sadzītie ļaudis klusēdami, acis nodūruši, stāvēja sētmalēs un šķērsielās, veikaliņu un amatnieku darbnīcu durvīs, bērni tupēja uz jumtiem, un viņu acīs princis manīja tādas pašas bailes, taču arī jūsmīgu izbrīnu par krāšņo jājienu. Prinča sirds nodrebēja līksmē. Patlaban viņa sirds — princis pats atrada šo dzejisko salīdzinājumu — bija kā Samarkandas zilgās debesis. Viņa sirds bija zilzila! Nē, viņš nebija velti cīnījies, lai iegūtu Mā- verānnahru, lai iegūtu dižo Samarkandas pilsētu! Bija vērts likt ķīlā dzīvību ne tikai vienu reizi, bet kaut simtu reižu, lai varētu šādi izauļot pa Samarkandu, pa cēlāko no visām pilsētām, pa sava neuzvaramā senča emīra Timūra galvaspilsētu, un auļojot redzēt ceļos noslīgušu ļaužu pulkus un noliektas galvas. Salda un cildena ir vara! Šo pašu brīdi viņš var apstāties un pavēlēt visiem šiem cilvēkiem: lieciet muguras vēl zemāk! Skūpstiet zemi, pa kuru auļojis mans zirgs! Un viņi lieksies! Un viņi skūpstīs zemi!

Lai tikai uzdrīkstas kāds nepildīt, viņa pavēles . . .

Arī observatorijas priekšā bija ļaužu, ka biezs. Pār laukumu šalkoja neiedomājams troksnis!

Simtiem dervīšu, vicinādami kvēpināmos traukus ar tajos gruzdošām harmalām un dziesmai līdzi šūpodami smailās mices, gaudulīgi, taču saskanīgi vilka: «O, allāh… o, radītāj . . .» Vienkāršie ubagi un kropļi diedelēja, laukumā sanākušajiem ļaudīm stiepdami pretim izģindušas rokas. No visām malām vēl arvien nāca klāt ļaudis, arvien skaļāk un niknāk uz tiem klaigāja apsardzes jātnieki, kas, turēdami rokā kailus zobenus, pūlējās šajā barā nodibināt jel kādu kārtību. Bet observatorijas torņos rībēja bungas, gaisu savām vara rīklēm drebināja taures, kas spētu satricināt ir zemi, ir debesis.

Observatorijas divviru vārti bija vaļā: taciņa, kas no vārtiem gāja tālāk pagalmā, bija atstāta brīva, bet gar to abās pusēs sarindojušies Samarkandas dižmaņi. Kaut bija silts, tie tomēr stāvēja, savilkušies smagos vadmalas virssvārkos, lapsu un sabuļu kažokos, bebrādas cepurēm galvā. Imāmi un ulemi turēja rokā svētās grāmatas.

Pa labi no vārtiem bija uzcelts liels koka paaugstinājums un noklāts ar tepiķiem un segām — šī vieta bija paredzēta ticības balstiem, šeihs Nizāmitdīns jau atradās tur. Puslokā ap paaugstinājumu, baltos apmetņos, čalmām galvā, stāvēja paši dižākie ulemi un dārgās drānās saposušies augstākie valstsvīri. Pērles pie cepurēm, zobenu zelta spali, jostu sudrabs — viss dzirkstīja tā, ka sejas uzreiz nemaz nevarēja saskatīt. Tomēr pilsētas priekšnieks Mīrānšāhs bija pamanāms pat šādā pulkā.

Tieši pretim paaugstinājumam, punktā, caur kuru prātā varētu novilkt līniju no vārtiem uz observatorijas durvīm, bija sakrauta saksaula zaru un pagaļu kaudze un uz tās grāmatu kalni. Tie kļūs vēl augstāki, jo no observatorijas nāk kalpi rindām vien, nesdami vēl citas grāmatas un celdami kalnu augstāku un augstāku …

No vārtiem princis devās pa taciņu taisni uz priekšu un tad pagriezās pa labi. Pie paaugstinājuma stāvošie dižvīri un garīdznieki pašķīra viņam ceļu. Princi sagaidīdams, Nizāmildīns piecēlās un, aicinot pamājis uz segu kaudzi, kur princim pienācās sēdēt, godbijīgi piespieda rokas pie krūtīm. Nenovērsdams acu no paaugstinājumā uzkāpušā Mīrzas Abdullatīfa, šeihs sacīja kādam ulemam:

—     Lai ielaiž te zinību vīrus un dzejniekus, kas atkrituši no īstenās ticības! Lai viņi redz paši savām acīm, kā degs grēcīgās grāmatas.

Pagalmā ieveda kādus trīs desmitus trūcīgi ģērbušos, uztrauktu un izbiedētu medreses audzēkņu. Līdzās audzēkņiem, patālāk no paaugstinājuma, nostājās medreses pasniedzēji, vēl joprojām ģērbušies mudarisu tērpos.

—      Vai sāksim? — šeihs jautāja, pagriezdamies pret Abdullatīfu. Par atbildi princis pameta ar galvu.

Šeihs izslējās visā augumā. Ripinādams pirkstos smagās dzintara lūgšanu krelles, viņš sakārtoja balto apmetni, apsegdams pavīdējušo melnā samta halāta plankumu. Paspēris soli uz priekšu tuvāk paaugstinājuma malai, viņš sāka svētrunu tautai. Nesteigdamies, rūpīgi izvēlēdamies ik vārdu, šeihs stāstīja, kāda svētība nākšot pār zemi, kad būšot sadedzinātas ķecerīgās grāmatas, ko šajā nešķīstības perēklī — observatorijā — savācis cilvēks, kurš līdz ar saviem mācekļiem atkritis no īstenās ticības. Uguns liesmas, kas iznīcināšot šīs grāmatas, ar nāvīgu viesuli būtu nākušas pār visu grēcinieku galvām — tā arī notikšot, ja allāha vergi, ko nešķīstie kārdinātāji noveduši no ceļa, dienām un naktīm nelūgšot allāhu, lai tas piedod viņu grēkus, tā ari notikšot, jo cerēt varot vienīgi uz allāha žēlsirdību, uz to, ka viņš grēciniekus žēlīgi vedīšot atpakaļ uz īstā ceļa … Amen!

Milzīgais pūlis atkārtoja skaļi, it kā visi ļaudis reizē būtu izdvesuši:

—     Amen!

Abdullatīfam tā vien šķita, it kā šis sauciens būtu satricinājis ir bezdievju midzeņa — observatorijas — sienas, ir visu pilsētu.

Visugaišais šeihs paņēma dervīša rokas pasniegto lāpu un nodeva to princim. Otru lāpu viņš paņēma pats sev. Tad šeihs stingriem soļiem nokāpa lejā, zinādams, ka princis sekos.

Abdullatīfs nebija domājis, ka grāmatu sārts pašam būs jāaizdedzina, viņš to nemaz nebija gribējis darīt, bet garīgā tēva svētruna, laukumā sanākušā ļaužu pulka varenais, vienbalsīgais izsauciens — tas viss likās viņu padarījis par dieva gribas paudēju, tas bija saviļņojis viņa reliģiskās jūtas, tāpēc viņš stingriem soļiem sekoja šeiham pie malkas un grāmatu kalna. Aizgrābtībā trīcēdams, viņš pirmais piegrūda degošo lāpu pie sausajiem zariem sārta apakšā. 2agari tūliņ uzliesmoja. Šeihs pielaida uguni vēl citā vietā. Vienā mirklī milzīgi liela, sarkana liesmu mēle šāvās augšup, šņācot kā čūska un šļācot dzirkstis uz visām pusēm. Vēl mazs brītiņš — un grāmatu kalns nozuda dūmos un ugunī. Lidinājās un bira zemē dzirkstis, sprakstēdami sariezās grāmatu vāki, lapas sabira pelnos.

—     Amen! — pūlis par jaunu vienbalsīgi nodārdināja.

Dervīšu dziedāšana, ļaužu balsu atzinīgā dūkoņa, žagaru sprēgāšana — tas viss apšalca princi kā silts vilnis, atmaidzinādams sirdi un atslābinādams sasprindzinājumu.

Abdullatīfs aizvēra acis. Liegais, glāsmainais vilnis likās ceļam viņu aizvien augstāk un augstāk, nē, tas nebija vilnis, viņš pats, spārnus izpletis, lidinājās, šūpodamies siltajā debesu zilgmē.

—     O, allāh! Piedod savam vergam! Neskopojies ar savu žēlastību, dāvā man iepriecinājumu, — princis čukstēja.

Tāda kā kņada viņu atsauca īstenībā, lika atvērt acis. Sārts dega, kā dedzis, — vienmērīgi un spēcīgi, augstu šaudīdams liesmas, sprēgādams un dzirksteļu spietus mētādams. Taču daudzi lūkojās ne vairs uz sārtu, bet gan uz vārtiem. Tur joprojām notika neizprotama plūkšanās, skanēja apslāpēti kliedzieni un lāsti: «Turi viņu!», «Nelaid!», «Stāvi!».

Visus tomēr izgrūstījis, visiem sargiem ticis garām, observatorijas pagalmā ieskrēja baskājains cilvēks kailu galvu, sapinkojušos bārdu, līdz vēderam pārplēstā kreklā ar norautu piedurkni. Muļķītis vai ārprātīgais? Jā, bet… tas bija mavlāna Muhitdīns!

Abdullatīfs pēkšņi juta stipri sagriežamies galvu, neizprotamas bailes aizdarīja viņa lūpas, krampji sašķobīja seju.

269

Acīm zibot, mavlāna Muhitdīns metās pie sārta, pusceļā apstājās un sastinga, bet tad, iepletis dzelzs ķēdītēm sasaistītās rokas, kā dervīšs sāka mīņāties dejā. Tikpat pēkšņi viņš aprimās, novērsās no sārta un iekliedzās:

—      īsteni ticīgie, dzi, īsteni ticīgie! Sis sārts — tās ir elles ugunis! Kas izraida no sirds visvareno allāhu, kas sper kāju uz ķecerības ceļa, tas degs, raugi, šādās ugunīs. Skatieties, skatieties, allāha vergi! Tādās ugunīs degs nešķīstais, kas nodevies ķecerībai! Skatieties un paturiet prātā, īsteni ticīgie!

—     Ķeriet ciet bezprāti! — pārkliegdams vispārējo troksni, šeihs Nizāmitdīns pavēloši uzsauca.

Mavlāna Muhitdīns sāka purināt galvu, it kā kratīdams nost kvēlojošas ogles, tad neprātīgām acīm ieurbās šeihā un pēkšņi smalkā, griezīgā balsī iebrēcās, it kā priecādamies diez par ko:

—     Ei, īsteni ticīgie! Verieties — tur viņš ir, tur ir nešķīstenis Alī Kuščī! Re, kur viņš, atradās gan dieva nolādētais, re, kur ir no pazemes izbēgušais, re, kur viņš… Turiet viņu, turiet!

Sargi saklupa ap mavlānu Muhitdīnu, lūkodami viņu nogāzt zemē. Bet mavlāna, ar pārdabisku spēku tos atgrūdis nost, paspēra dažus soļus uz paaugstinājuma pusi, joprojām kliegdams:

—     Alī Kuščī! Tas esi tu — atkritējs! Turiet viņu, ļaudis! Turiet!

Mavlānas lūpas pārklāja baltas putas, acīs liesmoja neprātīgs spēks.

Princis neviļus parāvās atpakaļ. Tad atjēdzās, roka strauji pastiepās pēc zobena. Viņš uzsauca:

—     Ķeriet taču cieti šo neprātīgo!

Uz muguras atlauztām rokām, ceļus ķēmīgi izpletis, mavlāna līgojās, mēģinādams izrauties no sargu rokām. Bet, to darīdams, mavlāna skatījās uz Mīrzu Abdullatīfu, uz viņu vien. Tā šķita pašam Abdullatīfam.

—     Āre-e… — uzreiz mavlāna iekliedzās smalkā, spiedzīgā balsī. — Re, kur tu esi, tēva slepkava… Ei, īsteni ticīgie! Es atradu tēva slepkavu … Atradu to, kurš nokāva savu godājamo tēvu Mīrzu Ulugbeku! Ķeriet viņu cieti! Turiet viņu! Metiet elles ugunīs tēva slepkavu! Ugunī viņu, ugunī!

Brīdi viss laukums sastinga kā valodu zaudējis. Gan zemie ļaudis, gan augstmaņi, gan cienījamie imāmi un ulemi, gan arī sargi. Bet mirkli vēlāk uz paaugstinājuma sēdošie ieraudzīja caur pūli izlauzušos juvelieri Salāhit- dīnu. Juveliera zods drebēja apvaldītās raudās, acīs vizēja asaras, čalmas gals atraisījies vilkās teju pat pa zemi.

—      Garīgo tēv, piedodiet, piedodiet! — Hodža aizelsdamies uzrunāja šeihu. Viņš pieskrēja pie dēla, ko sargi beidzot bija nogāzuši zemē, bet vecais vīrs tika rupji atgrūsts. Mavlānu Muhitdīnu pa zemi rāva projām. Viņš spārdījās kājām un ķēdēs iekaltajām rokām lūkoja kaut kur pieķerties; pie akmeņiem apdauzītā galva asiņoja, tomēr pār vājprātīgā lūpām joprojām gārdzot plūda baismie vārdi:

—     Metiet ugunī tēva slepkavu, metiet ugunī, īsteni ticīgie! .,.

Hodža Salāhitdīns pieklibodams skrēja sargiem pakaļ, lūkodams te vienu, te otru saķert aiz piedurknes; viņš skaļi raudāja, kaut ko lūgdamies, bet veltas bija asaras, velta bija lūgšanās …

Laukums, ļaudis, sargi ar juvelieri un viņa ārprātīgo dēlu — Abdullatīfa priekšā viss piepeši sāka virpuļot. Acīs sametās tumšs. Aiz bailēm, ka tūliņ nokritīs, princis saķēra šeiha plecu, pievirzīdamies tuvāk, it kā lūgdams aizstāvību.

—     Turieties taisni, mans dēls! Jums pašlaik ir pievērstas visas acis, — šeihs nošņāca. Galvu stalti izslējis, viņš no augšas noskatīja ļaužu pulku un tad svinīgi un valdonīgi ierunājās skaļā balsī:

—     īsteni ticīgie, musulmaņi! Jūs visi esat liecinieki, jūs paši visu redzējāt: kas padevies ķecerībai, kas padevies lepnībai, tas pelnījis visuaugstā sodu un ir to saņēmis! Tā ir debesu atriebība!

Šeihs runāja vēl ilgi, runāja valdonīgi un kvēli, un viņā laikam gan neklausījās tikai viens cilvēks: princis. Princis dzirdēja citus vārdus: «Ei, īsteni ticīgie! … Metiet ugunī tēva slepkavu … ugunī!…»

19

Ceļos noslīdzis, Kalandars Karnakī arvien vēl tupēja pie nesen aizbērtā kapa kopiņas, tik mazas, it kā tur būtu apbedīts bērns. Acis aizvēris, viņš skaitīja lūgšanu.

— Celieties, dzejniek, mums laika maz, un mirušo no kapa neatsauks pat lūgšanas.

kalandars zināja, kas teicis šos vārdus: četrus piecus soļus tālāk, gobas ēnā, kājas sakrustojis, sēdēja Mīrams Čalabī.

Vēlreiz noskaitījis lūgšanu, Kalandars piespieda plaukstas pie sejas un tad cēlās kājās.

Tuvojās jau rītausma, skrajo mākoņu spraugās, ātri bālēdamas, mirgoja zvaigznes; pār kapsētu klusi plūda korāna lasītāja balss. «Cik tā ir līdzīga Alī Kuščī balsij!» Kalandaram ienāca prātā… Jā, skolotājam jau pienāktos lasīt korānu pie mātes kapa, skolotājam, nevis viņa skolniekam. Ak vai, skolotājs ir ieslodzīts cietumā, tāpēc tas ir skolnieka pienākums …

Nabaga večiņa! Uzbruka bēdu viesuļi, notrieca viņu zemē. Tillabibī no slimības tā ir nebija atlabusi. Viņa dzisa kā svece, kas izdeg, nemitīgi lūkojās uz durvīm un lēca no guļvietas augšā, kolīdz tās iečīkstējās: «Manu kamielēn, vai tu, vai tu tas esi?» Un nu ir galā viņas mūžs un viņas mokas.

Par Alī Kuščī mātes nāvi Kalandars nebija uzzinājis uzreiz. Pēdējā laikā viņš bija drudžaini meklējis iespēju, kā izglābt skolotāju, Abi ar meistaru Timūru viņi bija kaluši visvisādus plānus. Tomēr nekā cita nebija spējuši izgudrot kā vien to pašu, kas vecajam meistaram bija ienācis prātā jau pašā sākumā: Šakālim palīdzot, dabūt savā pusē kādu cietumsargu. Dabūt jau bija gan dabūjuši, taču labuma tik vien, ka tas šo to ienesa Alī Kuščī cietumā.

Kalandars cieta, apzinādamies savu bezspēcību, un piedevām vēl kā selje kalnos, kā krusas graudi uz kailas galvas nāca vēsts par Huršīdas nozušanu!

Iemeslus, kas jauno sievieti mudinājuši spert tik izmisīgu soli, Kalandaram pastāstīja tas pats Šakālis. Un tad paklīda atkal jauna ziņa: par mavlānas Muhitdīna ārprātu, par to, kā viņš aizskrējis no mājas un ieradies uz grāmatu dedzināšanu, par viņa kliedzienu, kas izskanējis pa visu Samarkandu: «Tēva slepkava!… Metiet ugunī tēva slepkavu!»

Huršīdas banū nozušana Kalandaru ķēra kā smaga vesera sitiens. Tagad viņš nepavisam vairs nejaudāja visu laiku sēdēt Timūra Samarkandī alā. Aizgājis Kuhaka kalna pakājē, viņš augām dienām gulēja Zeravšānas krastmalas meldrājā. Lūkojās debesīs, domāja par savu likteni, par to, cik nelaimīgs bijis viss viņa mūža ritums.

Pat uz Kalkanbeka kāzām viņš neaizjāja.

Kalkanbeks, kas bija saderināts ar tālīnu radu meitu, gauži viņu aicināja aizjāt uz Urguta kalniem — ir viņu aicināja, ir meistaru Timūru. Meistars sacīja, ka vajagot gan aizjāt, lai atspirdzinātos un izvēdinātu no sirds un no galvas bezcerīgās domas. Bet Kalandars stingri noraidīja aicinājumu. Vai tagad viņam prāts nesās uz kāzām un kāzu priekiem, kaut tie arī būtu drauga prieki!

Uznākot tumsai, Kalandars pameta meldrāju un gurdi kāpa augšā pa Kuhaka nogāzi uz vietu, kur jau senāk bija norunāts tikties ar Šakāli. Šakālis paņēma to, kas bija sagatavots mavlānam Alī Kuščī, daudz solīja, vēl vairāk prasīja, bet… līdz nākamajai tikšanās reizei viss palika, kā bijis.

Tiesa, vakar Šakālis bija atnācis visai satraukts un nepacietīgs, stāstīja, ka beidzot pierunājis emīru Džāndaru, lai sāk rīkoties, lai pielauž beku, kas pārzina pazemes cietumu. Ļoti iespējams, ka drīz vien viņi pa slepenu eju izvedīšot mavlānu no cietuma. Bet tam esot vajadzīgs zelts, daudz zelta. Lai Kalandars gatavojoties drīz tikties ar mavlānu.

Kalandars tūliņ pat atgriezās meistara Timūra alā un tur uzzināja, ka mirusi Tillabibī. Un ka večiņas bērēs bijis vienīgi Mīrams, vairāk neviens: dēls cietumā, Kalandars pats dienas pavadīja meldrājā, meistars Timūrs un abi brāļi nebija vēl pārjājuši no kāzām. Mīrams Čalabī un daži gaužām tālīni radinieki bija Tillabibī miesas guldījuši zemē.

… Kā no sava paša mātes kapa Kalandars šķīrās no Tillabibī dusas vietas. Iedams projām no kapsētas, viņš vairākkārt apstājās, un atskatījās.

Melnais argamaks ar baltu zvaigznīti pierē (par zirgu Šakālim bija noskaitīti saujā piecdesmit zelta gabali) ganījās karagaču birzī aiz kapsētas. Te Kalandars un Mīrams šķīrās. No šejienes Kalandars jāja… Uz kurieni? Kurp lai viņš jāj? … Domas vēl aizvien kavējās pie nelaimīgās večiņas, tad nāca prātā paša māte — tāda pati mīlas pilna, klusa un maiga … Viņas kaps palicis pavisam nekopts, droši vien ieaudzis zālē… Tikai aizvakar, Kalandars iedomāja, tikai aizvakar viņš no skolotāja bija saņēmis pirmo atbildes vēstuli. . . Tikai četrus vārdus: «Papīrs. Zīmulis. Māte Tillabibī.» Visi esam grēcīgi, vienīgi radītājs ir bezgrēcīgs. Bet, ja arī mavlāna ir kaut kā apgrēkojies, kāda tad ir viņa mātes vaina? … Vai tikai tā, ka viņa mīlējusi dēlu? Un tā viņa, dēlu piemeklējušās bēdas līdzi ciezdama, sadega kā svece vējā.

Pavasarīgi straujās upes krastā Kalandars apturēja zirgu. Vajadzētu atkal nolīst meldros. Negribējās! Un viņš pagrieza zirgu uz Kuhaka kalna pusi. Pa ceļam izraudzījies sausāku pauguru, uzjāja pašā virsotnē, nokāpa no zirga, sapina to un atgūlās zālē.

Saule vēl nebija lēkusi, bet kautrs, liegi sārts blāzmojums jau pletās pār kalnu galiem, tos izgaismodams un tuvinādams skatienam; blāzmojums tapa aizvien spožāks un košāks, iespīgojās liesmainā sarkanumā, un drīz visa pamale dega kā milzīgs sārts: gaviļaini līksma pār zemi cēlās pavasara saule!

Zāle mirka biezā rasā. Vai varbūt naktī nolijis lietutiņš, ko viņš nebija pamanījis? Rīta vējš līgoja zāli, te noklādams to uz zemes kā zaļu zīda pārsegu, te uzbubinādams kā neiejāta auļotāja krēpes. Maigi zaļie pakalni, tālo virsotņu sniegotais sārtums, lejā sudrabainā upes lente — cik tas viss bija līdzīgs viņa dzimtajai pusei! Vai gan tagad tāpat nezaļo nelielie pauguri ap Kārnākās ciemu? Vai aprikožu un persiku koki biezajos Kārnākas dārzos tāpat negatavojas ziedu un lapu plaukšanas mistērijai? Kaut varētu mavlānu Alī Kuščī izglābt no cietuma, saņemt viņa svētību un tad doties projām uz dzimto zemi, jo siltās dienas taču vēl priekšā!

Doties projām? Bez Huršīdas? Pat neizdibinājis, kur viņa atrodas un kas ar viņu noticis?

Ne vienreiz vien Kalandars sapnī bija redzējis sevi atgriežamies dzimtajā zemē, taču kopā ar viņu vienmēr bija Huršīda. Pavadīdams bezmiega naktis meistara Ti- mūra krēslainajā alā, viņš bieži bija iztēlojies, kā abi ar Huršīdu līdzās jāj pa bezgalīgajiem stepes plašumiem uz ilgoto tēva namu … Huršīdai galvā ir gana cepure, mugurā vīrieša virssvārki — ganuzēns kas ganuzēns, bet citādi jau viņu nevarētu paglābt no ļaunu ļaužu acīm! Huršīdas sejā staro prieks, smiekli skan klusi, bet laimīgi. Jā, laimīgi, par spīti visam — laimīgi. Viņš spēj Huršīdas sejā uzburt priecīgu smaidu, spēj ieskandināt laimīgus smieklus. Divas pēdējās tikšanās Hodžas Salā- hitdīna dārzā zem vecā riekstkoka bija liecinājušas, ka Huršīdas sarūgtinātā un izmocītā sirds, kas likās salauzta un mirusi, tomēr nav mirusi, nav salūzusi, ka tā… atkal tiecas pēc viņa, Kalandara … Laime … Viņu laime bija iespējama, nenācis atkal jauns trieciens, kas laikam nav vairs par labu vēršams.

Nelietīgais tēva slepkava! Kaut viņš sadedzis ar visu; savu harēmu! Desmitiem, simtiem verdzeņu — no Herā- tas, Balhas, Samarkandas! Nē, vēl iekārojis Kalandara vienīgo mīlestību …

Nelaimīgā tauta! Kāpēc tev uz kakla uzsēdies šis sātans prinča izskatā?

Jā, Kalandara bēda nav vienīgā.

Aizviņnakt, kad Kalandars bija aizgājis pie meistara Timūra, lai paņemtu šādus tādus apģērba gabalus un ieročus, bet abi brāļi kalēji posās jāt uz kalniem pēc Kalkanbeka līgavas, ciemā pēkšņi atskanēja troksnis, dārdoņa, pakavu dima un ļaužu kliedzieni. Brāļi neizturēja, izskrēja no alas, bet Kalandaru nelaida vecais meistars. Tūdaļ arī atnāca atpakaļ Kalkanbeks, saukdams: «Kur mūsu zobeni?… Prinča kareivji laupa ciemu!» Sagrābis zobenu, arī Kalandars izmetās ārā. Melnajā tumsā ļaudis kliegdami kaut kur skrēja. Raudāja sievietes… Izrādījās, ka prinča karavīri kā laupītāju varza uzbrukuši, pagalam izlaupījuši malējās mājas, sagrābuši kāda ciematnieka meitu un aizauļojuši.

Tonakt meistara Timūra alā nesarunājuši sapulcējās vīrieši no visām apkārtējām mājām. Atnāca kalēji un podnieki, akmeņkaļi un kokgriezēji; atnāca arī biklie un nerunīgie zemnieki, to vidū nolaupītās meičas tēvs — sīks vīrelis, tīrais īkstītis ar grumbainu seju dūres lielumā. Līdz rītam viņi nosēdēja alā, spriezdami par vienu un to pašu: valstī klājas ļauni, kur vien skaties — visur varmācība, cik ilgi to lai pacieš? Pilsētā veikali slēgti, amatnieku darbnīcas apklusušas — kāda jēga strādāt, ja nav pircēju. Apkārtējo ciemu zemnieki uz pilsētu nebrauc, jo uz ceļiem laupa gaišā dienas laikā, un Samarkandas tirgi — slavenie Samarkandas tirgi stāv tukši un klusi.

Cik ilgi lai pacieš? Vai darba cilvēkiem nav pienācis laiks celties?

Lai nu tas būtu vai cik dīvaini, taču pirmais to vaicāja sīkais, grumbainais zemnieks. Citi apstiprināja, sak, ir gan, ir laiks. Bet meistars Timūrs, kas līdz tam brīdim bija cietis klusu, runātāju dedzību atvēsināja, prātīgi aizrādīdams, ka vēl par agru sacelties, spēki pagaidām ir pārāk nevienādi, nevajag velti liet ļaužu asinis. Jākrāj spēki.

Kalandaram, kas agrāk allaž bija vienis prātis ar veco meistaru, tagad šķita, ka meistaram Timūram ar viņa prātīgumu nav taisnība. Jaunībā cilvēki ir pārgalvīgi, uz vecumu gudra apdomība var pārvērsties nevajadzīgā rimtumā. Amatniekiem ir taisnība — jāceļ ļaudis kājās un jāiet uzbrukumā uz Koksaraju! Kalandars bija gatavs viņus vest cīņā, kaut arī uzvarēt būtu maz cerību, kaut arī pašam kaujā būtu galva jānoliek. Bet tas notiks kaujā! Nevis nīkuļojot, nevis tikai sēdot un gaidot, sēdot un gaidot.

Un kāda viņam jēga tagad dzīvot, vai tā maz ir dzīve, ja jau satrūkušas vai arī teju pat satrūks pēdējās saites, kuru dēļ bija vērts dzīvot, kuru dēļ dzīve viņam vēl nebija pagalam apriebusies?

Kalandars kā dzelts pielēca kājās, drudžainā steigā apsegloja zirgu un auļiem trieca to lejup, ceļu nemeklēdams, stāvumu nevērodams. Meldru biežņa priekšā rādījās degam — tik neganti sarkanu, liesmainu kvēli pār to lēja pavasara saule …

Vakara krēslā jādams uz kārtējo tikšanos ar Šakāli, Kalandars bija tīri vai pārliecināts, ka emīru Dž|ņdaru izdosies uzpirkt un emīrs savukārt uzpirks cietumsargu, Tad pienāks izšķīrēja nakts. Patiesi, reiz taču tai ir jāpienāk. Vai maz viņš mūžā redzējis pērkamus, pēc zelta, pēc sava labuma kārus augstmaņus, emīrus, ierēdņus?… Bet sirds dziļumos mājojai vēl cita doma — par Huršīdu. Kaut gan tam nebija nekāda jēdzīga pamata, Kalandaram tomēr šķita, ka šoreiz Šakālis pastāstīs ko jaunu par Huršīdu. «Viss var būt, viss var būt…» Kalandars skaitīja kā buramvārdus.

Viņš ilgi gaidīja Šakāli. Sēdēja, ceļus rokām aptvēris, nekā neredzēdams, lūkojās tumsā.

Beidzot kalna nogāzē kaut kas iebrikšķējās, it kā sausi zari lūztu zem mīkstiem zābakiem. Kalandars, kas bija sēdējis zem zīdkoka zariem, izgāja klajā vietā; pret gaišzilo debesu svītru, kas apņēma nogāzes ieliekumu, kā tumša ēna vīdēja cilvēka stāvs.

Kalandars pakāpās pretim.

—     Vai tu, Šakāli?

— Es pats, dervīš …

Abi satikās.

—     Kāpēc tu ciet klusu?

—     Vēstis nav priecīgas, tālab ciešu klusu.

Kalandara sarunas biedrs smagi elsa kā pēc aša gājiena.

«Vai varbūt aiz bailēm?» Kalandars domāja.

—     Vienalga, stāsti.

—     Mīrza Abūsaīds izbēdzis no pazemes cietuma. Koksarajā sacelta trauksme, dervīš.

—     Kas izbēdzis?

—     Abūsaīds… Nu, nelaiķa pavēlnieka Ulugbeka brāļadēls. Viņš taču arī vārga cietumā.

—     Kad viņš aizbēga?

—     Allāhs vien to zina. Vakar princis staigāja pa visiem cietuma kambariem un atklāja, ka no Mīrzas Abūsaīda nav ne ziņas, ne miņas. Uzraugs pats nokļuva pazemē… bija gan tracis …

—     Un kur ir emīrs Džāndars?

—• Laikam jau nodarbināts ar savas ādas glābšanu.

Viss, viss pagalam! Tik daudz pūļu pielikts — un nu viss vējā! Vējā vairāki cīņu, cerību, gatavošanās mēneši! «Nabaga skolotājs,» Kalandars teju pat balsī noteica ar rūgtumu. Sirds dzītin dzina pavaicāt, vai nav kādas ziņas par Huršīdu. Tomēr viņš nevaicāja. Noturējās. Tikai caur zobiem izgrūda:

—     Vai tas ir viss, ko tu, kūmiņ, varēji man šodien pavēstīt?

Dūres sažņaudzis, Kalandars ilgi, ilgi raudzījās tumšajās, saltajās debesu dzīlēs. «Kāpēc likteņa pabērnus piemeklē jaunas bēdas, kāpēc pār cietējiem nāk jaunas ciešanas?»

Vieglo pavasara mākoņu spraugās kā vienaldzīgi ledus gabaliņi spīguļoja zvaigznes.

«Nevar ticēt nedz šīm debesīm, nedz šīm zvaigznēm, nedz emīriem, kas ir tik kāri pēc zelta… Kur ir meistars Timūrs, Kalkanbeks un Baskanbeks?»

It kā aizmirsis Šakāli, Kalandars, pār akmeņiem klupdams, gāja pie sava zirga.

20

Ziņnesis no Koksaraja pie Sultāna Džāndara ieradās pavisam nelaikā: emīra viesistabā bija sanākuši kādi pieci seši vīri, arī emīri, un, klusi runādamies, sēdēja, gaidīdami Mīrānšāhu un šeihulislamu Burhānitdīnu. Vārti bija aizslēgti, istabas durvis cieši aizdarītas, smagie, tumšzilie samta aizkari nosedza logus tā, ka ārā neizspraucās ne sīkākais gaismas stariņš — un vai gan daudz gaismas tiek no vienas vienīgas sveces, kas dega plašajā viesistabā? Tomēr uzticama kalpa izrunātais vārds «ziņnesis» sanākušos pārsteidza un apstulboja. Pietrūkušies kājās, viesi salīda pūlītī. Emīrs Džāndars pats bija viesus apkalpojis un tagad, baltā kreklā un raibā pašausta zīda halātā ģērbies, palika pie durvīm stāvam, sastindzis kā akmens tēls. Aukstasinību nebija zaudējis vienīgi Bobo Huseins Bahadīrs — arī viņš, Ulugbeka mīļotais miesassargs, bija še; žigli nopūtis sveci, viņš nedzirdamiem soļiem pa tumsu piegāja pie namatēva un valdonīgi nočukstēja:

—     Zāli no ārpuses aizslēdziet! Pats ejiet uz citu istabu un liecieties guļvietā … neaizmirstiet novilkt halātul… Lai ziņnesis pats savām acīm redz, ka jūs guļat.

Bet ziņnesis nevēlējās redzēt savārgušo emīru guļam slimības gultā. Kalps, kas bija izgājis ziņnesim pasacīt, ka emīrs sasirdzis, tūdaļ atkal ienāca atpakaļ.

—      Tur ir pils namzinis… tas melnīgsnējais, no Bal- has. Un desmit jātnieku līdzi. Teica, ka šim esot uzdots aizvest jūs uz pili, kaut jūs būtu jau pie miršanas… Jums jāiziet pašam pie viņa, emīr, citādi baidos, ka viņi ielauzīsies mājā …

Sultāns Džāndars pielēca no guļvietas.

—     Ej un saki, ka es tūliņ iziešu. Un liec apseglot zirgu! Pagaidi Koksarajā laikam būs atgadījies kas nelāgs, lai viesi neiet prom, lai sēž klusi un gaida mani pārroda- mies.

Melnīgsnējais balhietis, īgni saviebies, gaidīja Sultānu Džāndaru pie vārtiem. Palaidis emīru pa priekšu, viņš jāja nopakaļ, savus pavadoņus sarindojis ķēdē.

Nakts bija tumša, taču nevaldīja tāds klusums kā parasti tik vēlā stundā. Lāgiem ielās un šķērsielās noklaudzēja zirgu pakavi; te priekšā, te aiz muguras, te sānos allaž pavīdēja kādi jātnieki ar lāpām — vai tie arī bija ziņneši? Visā emīra ceļā līdz pilij ik pa brītiņam tumsā kā ēnas parēgojās okšķeri, kas staigāja kājām.

Kaut kas ir atgadījies! Kaut kas noteikti ir atgadījies! Kaut kas nopietns.

Bet kas?!

«O, allāh, glāb, pasargi mani no šā bezprāša dusmām!» emīrs lūgdamies piesauca visuaugsto. Viņu māca nelaimes nojausma… Jau kādu mēnesi emīrs nebija rādījies Koksarajā. Kopš tās dienas, kad bija nozudusi «puķu dārza roze», vājprātīgā mavlānas Muhitdīna meita.

Baidīdamies Mīrzas Abdullatīfa dusmu, Sultāns Džāndars tūliņ bija licies gultā, un visiem ziņnešiem tika atbildēts, ka emīrs esot grūti sasirdzis. Viņš nebija klāt pat grāmatu dedzināšanā, kaut arī, protams, dabūja dzirdēt stāstu par vājprātīgo mavlānu Muhitdīnu un par vārdiem, ko tas sacījis princim un kas tagad Samarkandā visiem bija uz mēles, arī augstmaņiem, šīs pasaules varenajiem … Un jāatzīst, ka šie varenie arvien kuplākā skaitā sāka ierasties emīra Džāndara namā. Tie nāca, it kā vēlēdamies apjautāties par emīra veselību, un ikviens katrā ziņā sāka valodu par notikumu observatorijas pagalmā: cits, nosodīdams mavlānu, bet cits… Un emīrs Džāndars ar izbrīnu pārliecinājās, ka beku, emīru un amatvīru vidū ir vairāk ar pavēlnieku neapmierināto, nekā viņš bija domājis. Tie runāja, ka neesot pienācīgi atalgots neviens, kas ar sirdi un dvēseli kalpojis troņmantniekam, kad viņš karojis ar tēvu. Mīrza Abdullatīfs esot pakļā- vies Nizāmitdīnam Homušam, un tika sacīti pat vārdi par vīru, kas nokļuvis melno ulemu nagos: pēc ulemu pavēles princis guļoties, pēc ulemu pavēles ceļoties… Tie, kas gudri, tie daudzi jau atraujoties no prinča, kaut vai tas pats šeihulislams… Pilī neritot nedz dievbijīga, nedz mierīga dzīve.

Emīrs ilgi bija šaubījies, iekams nolēma saaicināt kopā pašus varenākos no neapmierinātajiem. Viņš gribēja redzēt, cik vienprātīgi tie ir, un, ja tie savā nemierā patiesi būs vienprātīgi, tad … Kas tad notiks, par to emīrs baidījās atzīties pats sev …

Un tagad viņš tiek saukts uz pili!

«Uzostījis, būs uzostījis, tēva slepkava! Beigas ir! Gals klāt. Nolidos augstdzimušā emīra galva kā nogriezts ķirbis. Tiesa gan: no vilka bēgdams, uz lāci esmu kritis! Mīrzu Ulugbeku pametis, nokļuvu slepkavnieka nagos… Patiesi gan — neviens darbs nepaliek neatmaksāts! Par nevainīgi izlietajām sultāna Ulugbeka asinīm līs Sultāna Džāndara asinis, par viņa galvu noripos manējā!» Emīrs sagrīļojās tā, ka teju pat novēlās no zirga, tik tikko pa- tapa vēl pieķerties pie seglu loka.

Klāt bija laukums pils priekšā; emīrs nesteidzās, elsa un pūta, tīšuprāt skaļi vaidēja. Sargi atgāja nost no ugunskura, kas apgaismoja Koksaraja vārtus, pienāca tuvāk un, pazinuši emīru, palīdzēja nokāpt no zirga, atbalstīdami zem rokas.

Emīrs tiešām dega kā drudzī. Tomēr pa vārtiem iegāja pats savām kājām; zodu izslējis, pārsoļoja pār pagalmu;

tikai pirms ieiešanas pilī mirkli apstājās, pūlēdamies apvaldīt trīsas, kas sa]odzīja ceļgalus.

Namzinis atvēra pieņemšanas zāles durvis, un emīrs Džāndars iegāja pa tām, rokas godbijīgi uz krūtīm salicis. Princis stāvēja zāles vidū. Kājas plati ieplestas — it kā tālab, lai stingrāk varētu nostāvēt, bet seja… o, visu- augstais, cik baisma bija prinča seja: slimīgi bāla kā allaž, bet tagad vēl klāta ziliem plankumiem, zili maisi zem acīm. Un acis — asas, dzēlīgas! Bet pats briesmīgākais bija tas, ka galva aši, aši trīcēja tāpat kā brālim Abdulazīzam.

Emīrs Džāndars zemu paklanījās. Un tā arī sastinga, negribēdams izslieties taisni, negribēdams atkal ieraudzīt trīcošo galvu. Viņš dzirdēja princi tuvojamies, saklausīja ar švīkstošu elpu izdvestos vārdus:

—     Nu, emīr Džāndar, — kur tad ir Mīrza Abūsaīds?

—            Mīrza Abūsaīds? — Sultāns Džāndars neizpratnē pārvaicāja, pacēla acis un tūliņ atkal nodūra: zili plankumi bālajā sejā, un galva trīc, galva trīc! Patiešām — atdzīvojies mironis!

—            Kāpēc neatbildi? Es taču tev vaicāju: kur ir Mīrza Abūsaīds?

—     Abū … saīds … ir pazemē, pavēlniek.

—            Pazemē?! Tad ej un atved viņu! — Abdullatīfs abām rokām ieķērās emīra halātā. — Tūliņ atved! Uz tām pēdām!

«Aizbēdzis!» emīrs atģida. «Tātad aizbēdzis! Un viņš taču arī ir mantinieks!»

—            Ka mana nāve pienāks, to zinu, labdari, par Abū- saīdu nezinu nekā… Jums taču tika stāstīts, žēlīgais, ka smags sirgums nogāza mani gultā.

—            Sirgums?! — Abdullatīfs piepeši iebrēcās. — Ak sirgums, tu saki?… Nobarojies kā vepris rudenī, bet sūdzies par sirgumu. Vāļājies gultā, bet vērp viltu pret mani!

«Zina! Zina vai brēc tāpat uz labu laimi?»

—            Nu, atbildi! Esi saostījies ar Abūsaīdu vai arī neesi vēl paguvis?

—     Pie allāha zvēru …

—            Pie allāha? Tad zvēri, kā sameklēsi šo nemiera cēlēju! Noķersi un nometīsi man pie kājām!

—     Nometīšu, pavēlniek…

—     Jau šodien nometīsi!

—     Jau šodien, labdari!

Abdullatīfs palaida vajā emīra halātu un grīļodamies aizgāja pie troņa.

Emīrs Džāndars skaļi ievilka elpu un atbalstījās pret sienu. Nebija spēka.

Aizvēris acis, viņš garā tūliņ ieraudzīja mājā apslēpušos viesus. «Jau šodien nometīsi viņu man pie kājām!» Labi, nometīšu, kaut tikai varētu izsprukt no šejienes, tikt projām no šā apsēstā. Bet tad … es tev gan «nometīšu», es tevi iemācīšu atšķirt, kas ir ļauns un kas ir labs.

Emīrs atvēra acis. Abdullatīfs kā neprātīgs sāka kratīt zelta klabekli. Ieskrēja namzinis.

—     Dod emīram Džāndaram no galma sardzes… cilvēku desmit… divdesmit! Cik viņš prasīs! Emīrs jau šodien noķers to aizbēgušo sātanu… Abūsaīdu!… Un atvedīs pie manis — šurp! — ķēdēs iekaltu!

Pamādams ar roku, princis atlaida emīru. Tad paaicināja klāt namzini. Balhieša tumšzaļā čalma noliecās pie pavēlnieka lūpām.

—     Norīko okšķeri! — princis pačukstēja. — Šis ar čūskas taukiem barotais viltnieks var nodoty var pārsviesties Abūsaīda pusē. Ja tā notiks, tava galva noripos! Vai saprati?

—     Visu sapratu, pavēlniek.

—     Pagaidi! — Mīrza Abdullatīfs apturēja namzini, kas jau grasījās skriet ārā, ieskatījās tam sejā un, it kā aizmirsis, ko gribējis teikt, novērsās, un ilgi lūkojās tālumā.

Namzinis pacietīgi gaidīja, ko princis teiks.

—     Labi, ej! — princis pamāja ar roku. Tad, namzinim par izbrīnu, it kā neviļus bilda: — Jā, pasaki cietuma priekšniekam, ka es gribu redzēt mavlānu Alī Kuščī, Lai atved viņu pie manis …

21

Mavlāna Alī Kuščī nesaprata, ko ir domāt: viņam vairs nedeva kukurūzas plāceņus. Kopš vakardienas bija aizmirsuši atnest arī miežu plāceni un ūdens krūku. Ko tas nozīmēja? Vai viņu nolēmuši nomērdēt badā? Bet viņš jau bija sapņojis, ka drīz vien pabeigs sava «Traktāta par debesu ķermeņiem» nodaļu un nodos to uzticamajiem mācekļiem. Ieliks to krūkā, un viņa doma nokļūs brīvībā. Bet še tev nu bija! Rādās, ka arī cietumsargi nav snauduši, ir uzošņājuši šo sarakstīšanos.

Pēdējā laikā mavlānas kājas bija stipri pietūkušas, sāpēja vēl niknāk nekā iepriekš, un sāpe nerimās ne tad, kad viņš sēdēja, ne tad, kad staigāja pa savu šauro sprostu. Stundām ilgi viņš berzēja pietūkušās locītavas, zobus sakodis, braucīja ceļgalus, potītes, gurnus. Paguris nespēkā nokrita uz pīteņa, taču ilgi nogulēt nejaudāja: drēgnais saltums uzklupa kājām un plosīja tās kā zvērs. Alī Kuščī cēlās un, gar sienām turēdamies, klibodams staigāja pa savu cietumu. Cerēdams piemirst sāpes, viņš ņēmās skaji domāt, turpinādams savu traktātu. Taču nekas lāgs nesanāca: izrādījās, ka pat doma nav visvarena, ka arī to galu galā uzveic sāpes un bads… Laikiem visa miesa sāka degt kā ugunī, apziņa aizmiglojās. Mavlānu ietina kā dūmakains auts, caur kuru viņam rādījās te asarām noplūdusi mātes seja ar nespodrām, izbalējušām acīm, te skolotājs Ulugbeks, te audzinātājs Kazīzade Rumī, un ērmoti: abi deva viņam padomus par sacerējumu, kas viņa prātu nodarbināja še cietumā. Reizēm tie ar viņu strīdējās, izlaboja viņa teikto, un brīnums: kad karstumi bija atlaidušies, kad mavlānas apziņa pamazām noskaidrojās, tad šie padomi un labojumi pavisam gaiši nāca prātā un bija visai noderīgi.

Šodien sāpe viņu bija saņēmusi it īpaši stipri. Tā urbās miesā līdz roku un kāju pirkstu galiem. Alī Kuščī dega karstumos. Viņam rādījās, ka cietuma durvis paveras un ienāk pavēlnieks, tuvojas un noliecas pār izdilušo pīteni.

—     Kas tev kait, mans dēls?

—    Redziet, skolotāj, slimība mani pagalam pievei- kusi, — Alī Kuščī atbildēja, pūlēdamies celties un atkal atmuguriski atkrizdams atpakaļ. — Pavisam pieveikusi…

—     Man gauži, gauži žēl tevis, Alī. Tā ir mana vaina, es uzkrāvu tev pārāk smagu nastu. Ej pie prinča un nožēlo grēkus, krīti pie kājām. Cita glābiņa nav, Alī…

—     Ak, skolotāj, tā nerunājiet. Drīzāk nomiršu tepat šajā kapā, nomiršu saltumā un badā, bet nenodošu jūs, nenodošu princim jūsu … mūsu … noslēpumu.

Bet Ulugbeks saņēma viņu aiz padusēm un paslēja uz augšu.

—     Nē, nē, — Alī Kuščī murmināja, — kā es… node- .vis … varēšu stāties jūsu priekšā? Kā es .,. pastarajā dienā drīkstēšu skatīties … jums acīs?

Neklausīdamies Alī Kuščī vārdos, skolotājs vilka vien viņu uz augšu, celdams kājās. Un tad uzreiz uzkliedza pārvērstā, rupjā balsī:

—     Celies tak, ka tev saka! … Slienies augšā! Tevi sauc saulei līdzīgais pavēlnieks Mīrza Abdullatīfs!

—      «Kas tas tāds — saulei līdzīgais?…» Alī Kuščī ar mokām atpleta acis, aizgaiņādams rēgainos redzējumus. Divi kareivji, zem padusēm saņēmuši, pūlējās piecelt viņu kājās, trešais ar lāpu rokā stāvēja durvīs. Sakodis zobus tā, ka nočirkstēja vien, Alī Kuščī tomēr saslējās. Lai atkal nenokristu, viņš tūliņ atzvēlās pret sienu, nočukstēdams:

—     Ūdeni!

—     Ei, dod ūdeni! — viens kareivis uzsauca durvīs stāvošajam,

Tas šo vārdu izkliedza tumšajā, garajā gaitenī.

Vienā elpas vilcienā Alī Kuščī izdzēra ūdens kausu — ūdens bija tik auksts, ka svilināja iekšas, taču galva likās kļūstam skaidrāka. «Kāpēc princim manis ievajadzējies? Vai atkal tincinās? Vai arī pirms spīdzināšanas vēlas paskatīties, cik nožēlojams tagad esmu?»

Mavlāna negribēja izrādīt savu vārgumu, pats gribēja iziet no cietuma, taču kājas neklausīja, elpa aizrāvās, tad kareivji saķēra viņu katrs pie sava elkoņa un aiznesa gandrīz nēšus.

Tā viņš tika cauri garajam pazemes gaitenim, kam, likās, nemaz nebūs gala, bet augšā, elpu atvilcis un saņēmis visus spēkus, gāja pats. Lēni lēnītēm, taču pats.

Ārā vēl bija tumšs, tomēr ausmas tuvumu jau varēja nomanīt pēc tālīnajiem, žēlajiem ēzeļu brēcieniem un gaiļu dziesmas, pēc rīta vējiņa, kas atnesa vēl neaizmirsto, ilgoto pavasara zāles smaržu. Zvaigznes vēl mirgoja gluži spožas, un pie baseina Alī Kuščī apstājās un palūkojās uz kvēlojošajām Sietiņa oglēm, uz Lielo Lāci, uz koši nospodrināto Veneras dimantu, kas bija nostājies taisnā leņķī pret minareta perpendikuli… «Rītausma ir tuvu, cik skurbinoši skaista ir šī zeme un debesis, un vējiņš, kā gribas to elpot un elpot, ar pilnu krūti… Brīnumskaista ir brīvība, brīnumskaista ir dieva pasaule. Un zemiski, cietsirdīgi un nežēlīgi ir cilvēki.» Alī Kuščī sagrīļojās, kareivji metās klāt, atkal saķēra aiz rokām, bet viņš ar vārgu rokas mājienu tos atraidīja un, pateicis: «Pats, es pats,» — soļoja tālāk ..,

Ieraudzījis pieņemšanas zāles durvīs Alī Kuščī, princis aši piecēlās no troņa un, šķērsojis zāli, apstājās viņam līdzās.

—     Esiet sveicināts, mavlān!

«Kāpēc viņš tā? Vai liekuļo? Atkal liekuļo?» Bet prinča seja radīja žēlumu: aiz bezmiega sasarkuši acu baltumi, nemierīgas, šķības acis, deguns tapis plāns, āda mironīgi bāla. Šķidrā bārdele sapinkojusies, Osiņas neapkoptas, izspūrušas. Kustības drudžainas, pats tāds mulsi satraukts.

«Nē, šobrīd viņš neliekuļo …»

Alī Kuščī sarāvās, atskanot spalgajam klabekļa tarkšķim, ar kuru princis aicināja kalpu. Ūn tūdaļ pat, nemaz negaidīdams, līdz mavlāna atņems sveicienu, Abdullatīfs sāka runāt, vērsdamies te pie Alī Kuščī, te pie atsauktā namziņa:

—     Cietuma priekšnieks ir rīkojies cietsirdīgi… Pārpratis manu pavēli, pārcenties … Cienījamais mavlāna pārcietis grūtas mokas. Diemžēl!… Tūliņ aizvediet augsti godājamo zinību vīru uz pirti. Dodiet viņam jaunu apģērbu, paēdiniet — un nekavējoties šurp pie manis. Lūdzu pie manis, cienījamais mavlān …

Rokas uz muguras salicis, pats būdams visai labā prātā pēc šīs žēlīgās pavēles izteikšanas, princis grozījās pa zāli. Taču vieglums, kas bija nācis viņa sirdī, ātri atkal pagaisa, tas bija šķietams vieglums, kas tikai mirkli kliedēja smagu nomāktību.

Abdullatīfu atkal sagrāba bailes no ienaidniekiem un apziņa, cik nevarīgs viņš ir pret likteni. Tas, kas bija noticis todien, kad tika dedzinātas ķecerīgās grāmatas, vēl tagad šķita vēstījam ko ļaunu. Slimīgās rēgu ainas tagad rādījās ne vien naktīs, bet arī gaišā dienā, allaž viņš domājās dzirdam aizdomīgus trokšņus.

Bija jau no kā baidīties!

Izlūki bija pārtvēruši un atnesuši princim vēstuli, ko no Horasānas sūtījis brālēns Sultāns Muhameds. Tā sūtīta šeihulislamam Burhānitdīnam, bet svarīgākais bija tas, ka šajā vēstījumā tika pieminēts Mīrza Abdulla un Mīrza Abūsaīds, kas abi divi cēlušies no Timūra cilts un kam arī bija tiesības uz troni. No brālēna vēstules Abdullatīfs nespēja neko īpašu izdibināt — tā laikam gan bija rakstīta tādos vārdos, kas izprotami vienīgi tam, kuram vēstule domāta. Taču Abdullatīfā sarosījās aizdomas jau tāpēc vien, ka vēstule bija sūtīta šeihulislamam — šim likumu zinātājam, kas izturējās lepni un neatkarīgi arī pēc Ulugbeka sakāves. Taču visbriesmīgākais bija tas, ka vēstulē pieminēts Abdulla un Abūsaīds — abi īstenie brāļi, no kuriem princis baidījās visvairāk, tāpēc arī, tikko uzkāpis tronī, turēja ieslodzītus pazemes cietumā.

Cietumā? Varbūt abu brāļu tur vairs nav, varbūt tie sen ir aizbēguši, bet viņš sēž tronī un to nemaz nezina?

Paņēmis līdzi cietuma priekšnieku un galveno jesaulu, princis, ar riebumu un bailēm cīnīdamies, nokāpa Koksaraja pagrabos un devās uz pašu tālāko stūri, uz turieni, kur drūmos cietuma kambaros vecvectēvs Timūrs Laimīgais bija dzīvus sapūdējis savus niknākos naidniekus. Ceļš, vīdamies kā čūska, likās bezgalīgs. Pa priekšu gāja kareivji ar lāpām. Pa grubuļainajām, tumši rūsainajām sienām lēkājošie uguņu atspulgi, smacīgais gaiss, negaidītie ejas līkloči, smagā, mēmā pils, kas zvilnēja virs šīs šaurās pazemes ejas, neviļus darīja biklu pat princi, kuram taču kalpoja tas viss. Sargs, vērdams vaļā Abūsaīda cietuma durvis, satraukts mirkšķināja acis, viņa rokas sāka trīcēt. Viņš ilgi pūlējās ap slēdzeni. Galvenais jesauls atgrūda sargu un izrāva atslēgu tam no rokām…

Cietuma kambaris pielija ar lāpu gaismu, un… princis sagrīļojās, it kā saņēmis pēkšņu triecienu pa krūtīm: cietumnieka nebija. Garā ķēde, kuras viens gals bija piekalts pie granīta sienas, brīvi aizlocījās pa klonu.

Sargs kā nopļauts nokrita princim pie kājām, apķēra viņa zābakus un piespieda pie tiem seju.

—     Ka mana nāve pienāks, to zinu, pavēlniek, bet par gūstekņa … bēgšanu … nezinu! Ticiet man, ticiet!

—     Zini, ka nāve pienāks? Tad mirsi arī! — Ar apkalto zābaku Abdullatīfs, cik bija spēka, iespēra sargam tā, ka tas aizvēlās pie sienas. Princis uzlēca tam virsū un negantā niknumā sāka to mīdīt, cenzdamies iespert pa seju. Sargs pūlējās rokām aizsegt seju un vēdera lejasgalu, asinis spļaudams, kliedza un lūdzās piedošanu. Bet ir kliedzieni, ir asinis princi satracināja vēl vairāk. Viņš spēra vienā speršanā, visu laiku cenzdamies trāpīt sejā un pa vēderu. Beidzot sargs pārstāja mētāties, apvēlās augšpēdu un, samaņu zaudējis, iepleta asiņaino muti un atmeta sāņus rokas. Tikai tad princis, elpu atvilkdams, paskatījās uz tiem, kas bija atnākuši kopā ar viņu. Tie steigšus novērsa acis. Pašķielējis uz sarga ķermeni, kurā nemanīja dzīvības, princis pats ari sajuta pretīgu nelabumu kāpjam rīklē un apcirties izskrēja 110 cietuma kambara.

Visa pils tika sacelta kājās.

Slimo emīru Džāndaru atveda pie valdnieka. Emīrs solījās bēgli noķert. Bet kāda jēga no tādiem ar varu izplēstiem solījumiem? Princis neticēja, ka Abūsaīdu noķers. Nebija vairs šaubu: sazvērestība ir notikusi. Neskaidrs bija tikai viens: kas vada sazvērestību? Vai šeih- ulislams Burhānitdīns vai arī kāds cits? Ja tas ir šeih- ulislams, tad kurš no emīriem un amatvīriem viņu atbalsta, kuri ir tuvākie palīgi?… Kas palicis uzticīgs princim? Uz kuru var balstīties, kuram uzticēties? Pat tie, kas princim līdzi atnākuši no Balhas, pat tie uz viņu, uz savu labdari, sāk skatīties greizi!

Piepeši Abdullatīfs atcerējās, ko šai pašā pieņemšanas un apspriežu zālē reiz bija sacījis tēvs Mīrza Ulugbeks. Sis tronis — tēvs toreiz sacīja — nevienam nav nesis laimi. Nav nesis laimi pat vecvectēvam, pasaules satricinātajam! Tāpēc cilā zobenu piesardzīgi. Ar zobenu vien troni nevar nosargāt, tāpat kā ar spēku nevar iegūt sievietes uzticību. «Vai tiešām nešķīstā sultāna lūgšanas ir aizsniegušas visuaugsto? Vai tiešām debesis ir uzklausījušas tēva žēlabas? Nē, nē, kaut viņš mani ir dzemdinā- jis, tomēr nevar, nedrīkst saņemt piedošanu valdnieks, kas sacēlies pret īsteno ticību!» Abdullatīfs domāja, vienlaikus tomēr apzinādamies, ka melo pats sev. Viņš zināja, ka Ulugbeks nebija ticības ienaidnieks, zināja arī to, ka, ne jau ticību aizstāvēdams, pats cēla karu pret tēvu. Princi vilināja tronis, kārdināja skurbinošā inde — varas saldums, nedalīta, pilnīga vara, kas savā visspēcībā neievēro neviena cita gribu.

Par šīm alkām tagad vajadzēja saņemt atmaksu.

Bet ja tā ir… tad kāda būs šī atmaksa? Kas viņu gaida turpmāk, un kad tas notiks? Vai nav iespējams piekrāpt likteni? Šis jautājums Abdullatīfam lika iedomāt, ka žēlsirdība spēj izpirkt daudzus grēkus, un, iedomājis žēlsirdību, viņš atcerējās Alī Kuščī.

Kad ienāca namzinis pavēstīt, ka mavlāna ir atgriezies no pirts, princis atkal juta sirdi topam tādu kā vieglāku. Viņš sakārtoja apģērbu, izlīdzināja ar rubīniem greznoto jostu, kas bija sakrokojusies. Piegājis pie troņa, apsēdās tajā.

Uz troņa paliktņiem noguldītās rokas trīcēja, sirds strauji pukstēja.

— Saki, lai nāk iekšāI

Zem rokas balstīdams, namzinis ieveda Alī Kuščī zālē. Mavlāna paspēra dažus nedrošus soļus — tā staigā ilgi nogulējuši slimnieki, kas nule sāk atveseļoties. Viņš nolieca galvu — vai nu sveicinādams, vai arī aiz nespēka.

Princis vērīgi aplūkoja mavlānu.

Alī Kuščī bija uzāvis jaimus dzeltena safjāna zābakus; silts labas drānas virssvārks noslēpa to, cik izģindis ir viņa stāvs; melna bebrādas cepure viņu vērta augumā garāku.

«Pacentušies gan apģērbt, kā pieklājas.» Princis pamāja namzinim, lai atstāj viņus vienus.

—     Kā jūs tagad jūtaties, cienījamais mavlān? — Prinča balss skanēja neparasti maigi un līdzcietīgi.

«Vai tiešām būs apkaunējies?»

—     Lai pateicība visuaugstajam… esmu sveiks un vesels.

—     Vai jūs kārtīgi paēdināja, mavlān? Varbūt iebaudīsiet malciņu vīna?

Alī Kuščī neatbildēja uzreiz. Pēc karstās pirts un sātīgajām pusdienām ķermenis bija atslābis, smeldzošās kājas viņu tik tikko vairs turēja. Acis lipa cieti tā, ka viņš labprāt nokristu un aizmigtu tepat uz grīdas, uz tepiķa, ja vien princis atļautu.

No smalkiem rakstiem apgleznotas krūciņas Abdullatīfs pielēja kausu pilnu līdz malām.

—     Iedzeriet, mavlān. Vīns jūs uzmundrinās.

«Labi, kāpēc gan lai nenobaudu?»

Roka mavlānam lāgā neklausīja. Tomēr kausu viņš noturēja un ne vien noturēja, bet arī iztukšoja, izdzēra vīnu līdz pēdējai pilītei. Abdullatīfs paņēma kausu no viņa rokām, apgāja zālei apkārt un nolika kādā sienas nišā.

Brīdi abi klusēja. Princis gaidīja, lai iedarbojas Alī Kuščī izdzertais vīns. Drīz mavlānas acis patiesi iemirdzējās, vaigos uzplauka sārtums. Nu viņš jau drošāk aplūkoja zāli. Abdullatīfs piebīdīja zinību vīram kādu no mīkstajiem krēsliem, pieglaudīgi teikdams:

—     Sēdieties, mavlān, sēdieties.

Sevī smīnēdams, Alī Kuščī apsēdās: vīns bija apziņu noskaidrojis, nevis aizmiglojis. Pat sāpes kājās bija pie- rimušas.

Mīrza Abdullatīfs palika stāvam mavlānas priekšā un nenovērsdamies lūkojās viņa sejā.

—      Augsti cienījamais mavlān! Jūs varbūt brīnāties, kāpēc esmu jūs ataicinājis pie sevis. Sak, kas tā tāda par dīvainu laipnību, ja atceramies, kas mūsu starpā agrāk noticis. Taču uzklausiet mani, lūdzu, uzklausiet. Kad es … kad man vajadzēja jūs aizsūtīt uz cietumu … man nenāca prātā, ka mani kalpi tā… pārcentīsies, pildīdami manu gribu … Lūdzu mani atvainot, mavlān!

«Nenāca prātā?… Kā tad, nenāca. Kad tēvam uzsūtīji slepkavu, tad tev arī nenāca prātā, ka tas nocirtīs tēvam galvu…»

—     Ticiet man, redzēdams jūsu pašreizējo stāvokli, es dziļi nožēloju notikušo. Cietuma uzraugu esmu sodījis, tas tagad pats ieslodzīts cietumā! Valdnieka gribas izpildītājiem ir jābūt tīriem valdnieka priekšā, tie nedrīkst darīt vairāk, nekā tiem pavēlēts. Bet bezgrēcīgs ir tikai visuaugstais, vai nav tiesa, mavlān? Var būt, ka ne tikai cietuma priekšnieks savā nezināšanā, bet arī es pats esmu sagrēkojis, nodarīdams jums pāri… Ceru, ka piedosiet man!

«Vai viņš liekuļo, vai arī šo cilvēku patiesi piemeklējusi kāda nelaime? Un tā, rādās, nav nekāda mazā, ja jau valdnieks lūdz piedošanu nevarīgam cietumniekam!»

Alī Kuščī pamanīja, kā pārvērties prinča acu skats — tas nebija vairs vērīgs, bet gan bikli žēlabains. «Valdnieki nelūdz piedošanu tādiem pavalstniekiem, kāds esmu es!» — tā viņš jau grasījās atbildēt, taču, redzēdams Abdullatīfa lūdzošo skatienu, sacīja citus vārdus:

—     Man gribētos zināt, kādā nolūkā esmu tik laipni aicināts šurp.

Princis samulsa un, nobālējis vēl vairāk, atbildēja asāk, nekā pats būtu vēlējies:

—     Man vajadzīgs horoskops. Man jāzina, mavlān, kāds liktenis gaida mani… un arī valsti!

Abdullatīfs ievēroja Alī Kuščī neizpratnes pilno skatienu un, baidīdamies, ka mavlāna viņu pārtrauks, sāka aši runāt:

—     Ja esmu vienreiz rīkojies tā, citreiz citādi, tad … piedodiet man arī to, mavlān. Neslēpšu jums — notikumi risinās tā, ka gribot negribot jādomā, kas mani sagaida… Jādomā! Jums taču ir zināms, cik cieši saistīts valsts un valdnieka liktenis… Bet jūsu acis, mavlān, saredz nākamības noslēpumus, zvaigžņu noslēpumus.

Alī Kuščī paguris aizvēra acis.

«Ko lai saku tev, kas savam tēvam, dižajam prātniekam, esi atņēmis troni un dzīvību?… Pārvērtību pilna ir valdnieku un varas kārotāju dzīve… Tu vaicā par savu likteni, bet vai tu negaidi labvēlīgu atbildi? Vai tad tu patiesību vēlies zināt?.,. Nelaimīgs, vajāts cilvēks, tāds kā es, ir līdzīgs ceļiniekam pasakā: ies pa labi — sastaps lauvu, ies pa kreisi — ieskries pūķim rīklē… Bet tavs liktenis ir skaidrs arī bez horoskopa: kas pacēlis zobenu pret tēvu, būs nolādēts mūžu mūžos, un glābiņa tam nav!»

Skaļi Alī Kuščī sacīja:

—      Lai princis man piedod, bet es jau sen esmu pametis astroloģiju…

—      Nestāstiet nu, — princis satraukti pasmējās. — Jūsu pareģotāja māka tiek plaši daudzināta.

—     Esmu aizmirsis, visu aizmirsis …

—     Tad atcerieties, mavlān!

—     Mani pieveikusi grūta slimība, atņemdama spēkus. Sādā stāvoklī es nekā nespēju — nedz ko atcerēties, nedz tulkot zvaigznes.

Nemaz īsti nenoklausījies mavlānas vārdus, Abdullatīfs patarkšķināja klabekli.

—      Mēs izārstēsim jūs, mavlān. Labākie ārsti jūs dziedinās. Jums tiks atļauts apmesties, kur vien gribat: vai šeit, vai observatorijā — kur gribat. Jūs apkalpos labākie pavāri, veiklākie sulaiņi. Mēs ātri atjaunosim jūsu spēkus… — Tad viņš pavēlēja ienākušajam namzi- nim: — Ierādiet mavlānam pašu ērtāko, pašu klusāko un gaišāko Koksaraja istabu. Mana paša ārsti lai apskata viņu jau šodien. Pavāri lai gatavo to, ko mavlāna vēlas …

Jau iedams ārā no zāles, Alī Kuščī atgādājās mātes brīdinājumu: turies tālāk no valdniekiem, manu kamielēn, turies tālāk ir no viņu dusmām, ir laipnības. To atgādājies, viņš sevī pasmaidīja. Ko lai dara, šī valdnieka dusmas ir izbaudītas, kā rādās, jāizbauda būs arī viņa laipnība.

22

Emīrs Džāndars nepacietīgi staigāja ap nelielu, kalnu strauta malā uzceltu telti, kas bija paslēpta koku ēnā. Izdzirdējis pakavu dunu, viņš pagriezās uz to pusi.

Jājējs bija Šakālis. Starp skrajajām kalnu eglēm, kas auga pa visu nolaideno pakalni, parādījās loss aidinieks, kuram mugurā tāpat bez segliem sēdēja jesauls. Pavadā viņš veda līdzi emīra karabairu sugas zirgu, un Sultāna Džāndara jājamzirgs ne visai labprāt nāca pavadā nopakaļ losajam. Taču šīs grūtības, kā likās, Šakāli nemaz neuztrauca, viņš plati smaidīja. «Skat vien, diez par ko nu tā priecājas, greizacainais sātans,» Sultāns Džāndars, ilgi nogaidījies, apskaitās un metās jesaulam pretim, svaidīdams smago pletni ar sudraba kātu.

—     Kur tu tik ilgi vazājies apkārt?

Šakālis likās nedzirdam rupjo uzbrēcienu. Acis piemiedzis, viņš smaidīja vēl līksmāk, iepletis muti vai līdz ausīm.

—     Jūsu kalps, emīr, redzēja brīnumu brīnumus!

—     Liecies nu mierā ar savām pasakām, tagad nav tām laika! Seglo ātrāk zirgus! Nokavēsim apspriedi!

Emīra niknumam bija savs iemesls: Šakālis bija aizjājis pēc zirgiem pirms pusdienas, bet nu jau nāca vakars. Atgadījies tas bija šādi. Pār strautu bija skrējis zirgu bars, un emīra ugunīgais rumaks, kas sapīts ganījās tepat tuvumā, bija pinekļus sarāvis un aizauļojis zirgiem līdzi. Šakālim vajadzēja dzīties pakaļ, un viņš pat nepaguva sakārtot seglus un apseglot savu losi. Zirgu baru viņš panāca diezgan tālu no šejienes — Kuigante- pes ciema apkaimē pie kalnu upes. Emīra straujais kara- bairs, kas bija nobarojies un ļauns, nedevās rokā, tā ka Šakālim iznāca krietni pasvīst. Vajadzēja zirgu iedzīt kāda dārznieka sētā, kas atradās pašā kalna pakājē. Ar lielu troksni, putekļiem kūpot, Šakālis, zedeņu žogu gāzdams, beidzot noķēra nevaldāmo lopu, un tajā laikā, kad viņš, stingri sagrābis ap roku aptīto pavadu, ļāva zirgam atšauties, tad arī ieraudzīja to «brīnumu brīnumu», par kuru stāstīdams, bija gribējis savaldzināt un pielabināt Sultānu Džāndaru. Šis brīnums bija grezni ģērbusies un neparasti daiļa jauna sieviete. Šakālis viņu skatīja tikai īsu mirkli — sieviete iznāca otrā stāva balkonā un tūliņ atkal nozuda, izbailēs ieraudzījusi, ka ir pamanīta, Šakālis veda zirgu projām, un jau pie vārtiem viņam kā zibens iešāvās prātā noslēpuma atminējums: tā taču… tā taču bija mavlānas Muhitdīna meita, lai tad es uz vietas palieku!

Tāda daiļava, tērpusies smalka zīda drānās, seju aizsegusi ar zelta pavedieniem šūdinātu autu, — kur tāda varēja rasties nabadzīgā kalnu ciemā, pussagruvušajā dārznieka mājā? Nē, citādi nav — tā ir Huršīda banū, kaut gan Šakālis pirms tam daiļavu ne reizes nebija redzējis.

Tiešām gan — kāpēc tā nevarētu būt Huršīda? Ir zināms, ka viņa aizbēgusi no tēva nama kopā ar vecu kalponi, savu aukli, bet aukle nākusi no Čorsu, proti, no tā Samarkandas nostūra, kur mājoja daudz ienācēju no šī kalnu novada. Glābdama ir sevi, ir savu kundzi, kalpone būs atbēgusi šurp — uz šo tālo malu, kur nav nevienas svešas acs. Kāpēc tā nevarētu būt? Var būt.

Šīm domām, šim minējumam Šakālis arī bija smaidījis, vezdams aidinieku tā saimniekam Sultānam Džāndaram.

Emīra rupjība un nevēlēšanās uzklausīt stāstījumu par «brīnumu brīnumu» Šakāli bija sarūgtinājusi, tomēr apdomājies viņš nosprieda, ka varbūt tā arī ir labāk. Pārdodot noslēpumu uzreiz, to parasti pārdod lētāk, nekā pienāktos. Ir vērts pagaidīt.

Pēc laiciņa emīrs Džāndars iznāca no telts, sagatavojies auļot uz «apspriedi», kā pats bija teicis, bet, pareizāk sakot, uz sazvērnieku sanākšanu. Emīrs bija uzposies kā uz pieņemšanu Koksarajā: brokāta halāts, plata sudraba josta, dārgs zobens! Ierodoties trūcīgā izskatā, var taču palikt ēnā iepretim citiem augstu stāvošajiem sazvērniekiem.

Vēl aizvien sabozies, emīrs piegāja pie zirga un, Šakālim palīdzot, uzstīvēja savu smagnējo augumu seglos.

Diena gāja uz beigām, tomēr plašā saulrieta atblāzma baltajās kalnu virsotnēs vēl nebija izgailējusi, tās atspulgs dzelteniem un sārtiem plankumiem rotāja dzidri zaļās kalnu pakājes, par kalniem zemāko pauguru nolaidenās nogāzes, kas bija noaugušas ar nesenā lietus atsvaidzinātiem ložņu paegļiem, kalnu upi, kas šai gadalaikā šalkdama nesa lielos ūdeņus. Dzidra starojuma pielietas, gulēja ielejas starp pakalniem, un katra zālīte likās austa no zelta diegiem, zāļainie klajumi pletās kā zaļdzeltena zīda sega, kas, vēja varai ļaudamās, zeltaini vizmoja. Debesu zilgmē, tur, kur nesniedzas cilvēka skats, dziedāja cīruļi; klintīs un pauguru galos skanēja kalnu fazānu dobjie saucieni. Šie putni pagadījās arī ielejās, tie ar troksni cēlās gaisā turpat pie zirga pakaviem, taču, trekni nobarojušies, nejaudāja ilgi palidot un atkal nokrita zālē.

No piepešā trokšņa, ko fazāni uzspurgdami sacēla, emīrs ik reizi salēcās un neganti lādējās, bet tad atkal nogrima domās, nemitīgi prātodams par to, kas ar viņu pēdējā laikā noticis, un par to, kam, viņaprāt, vēl jānotiek.

Abūsaīda bēgšana bija brīdinājums, ka laiks ir pienācis.

Ir pienācis laiks padomāt par sevi, glābt sevi, un tā nu Sultāns Džāndars jau vairāk nekā divas nedēļas klīda pa šo nomaļo, dieva aizmirsto nostūri. Līdz ar viņu arī Šakālis. Šeihs Nizāmitdīns Homušs un tātad princis arī bija sākuši diez kāpēc skatīties uz jesaulu neuzticīgām acīm. Zināms jau: kas sargās pats, to arī dievs sarga. Un Šakālis, tāpat kā emīrs, bija laidies uz šo pusi. Toreiz zāle vēl tikko bija sākusi zaļot, nu sniedzas līdz ceļiem, -kalnu aprikozes jau piebriedušas rieksta lielumā … Slikti ' tikai, ka šajos mežonīgajos kalnos viņi dzīvo kā meža zvēri: baidīdamies, ka viņam nesadzen pēdas, emīrs ik dienas apmetas jaunā vietā, klīst no vienas ielejas citā, slēpjas alās un visādās vientuļās vietās. Veco, grūti pamanāmo telti uzslien aizā, gravas dibenā. Bet Šakālim jāiet medībās: dienā uz fazāniem un klinšu irbēm, vakaros uz lielākiem zvēriem. Gadījās veiksmīgi vakari, kad Šakālis no kāda ciema atstiepa aveņu vai āzi, taču šādas «medības» tapa aizvien bīstamākas ne jau tāpēc, ka mazāk būtu kļuvis «nolaidīgu saimnieku», bet gan tāpēc, ka ciemos saradās ar katru dienu vairāk nodokļu vācēju. Protams, ka zemnieki pret tiem nekādu mīlestību nejuta, viscītīgākajiem turējās pretim, un tad nodokļu vācēji aizvien biežāk ņēma palīgā kareivjus — varonīgos valdnieka miesassargus, kuru nagos nokļūt Šakālis nepavisam nevēlējās…

Ari emīrs Džāndars nedirnēja bezdarbīgi šai nomaļajā priekškalnē. Ik pēc trim četrām dienām viņš pa nakts melnumu kaut kur nozuda. Vēlāk viņš pasāka ņemt līdzi arī Šakāli, tikai atstāja to pa gabalu, lai tas neredzētu, ar ko īsti emīrs satiekas. Šo «apspriežu» laikā Šakālim uzticēja zirgu uzraudzīšanu. Šakālis ziņkārē vai dega, taču pagaidām par šīm «apspriedēm» nezināja neko skaidrāk pastāstīt kā vien to, ka emīra biedri ir tādi paši aizbēguši emīri, kas nemierā ar princi.

Ne vienreiz vien Šakālis bija prātojis, ka šie pieci seši vīri diez vai spēs kaut ko kaitēt valdniekam, kuram ir tik kupls karaspēks, un, taisnību sakot, bieži bija apsvēris, vai viņam, uzticīgam kalpam, nevajadzētu doties atpakaļ uz Koksaraju.

Arī šobrīd, lūkodamies uz priekšā jājošā emīra plato muguru, viņš apsvēra šo pašu jautājumu. «Vai tu re, tiepīgais ēzelis, cik viņš ir rupjš! Sēd seglos kā siena guba!… Nebūtu grūti tai notriekt pauri,» Šakālis domāja, un šī doma uzdzina tirpas. «Kas tur liels? Jāšu atpakaļ uz Koksaraju, kritīšu princim pie kājām un visu izstāstīšu. Bet ko tad tu — kāpēc aizbēgi līdz ar emīru Džāndaru? Kā tā — kāpēc? Meklēju daiļavu, nozvērējos, ka nerādīšos, iekams nebūšu viņu atradis. Atradu arī!»

Te domas sāka jukt. Par šādu vēsti princis viņam droši vien piedotu. Piedotu, bet ko vairāk? Daiļavu paņems sev, kas atlēks viņam — uzticīgajam jesaulam?… Vai no emīra viņam, nabaga cilvēkam, neatkritīs kas vairāk?

Uzšāvis zirgam, Šakālis panāca emīru. Sultāns Džāndars viņā drūmi pavērās. Abi pagrieza zirgus augšup uz pauguriem. Aiz viena no tiem līkumoja kalnu upe, kas tecēja uz Kuigantepes ciema pusi.

—     Tur, viņpus upes, ir Kuigantepes ciems, — Šakālis brīdināja emīru. — Tur ir daudz ļaužu …

—     Zinu! Stāvi klusu! — Pie vientuļa ložņu paegļa Sultāns Džāndars pievilka zirgam pavadu. — Ciems ir viņā pusē, bet šajā… Uzjāj pašā kalngalā un pārlaid acis šai pusei. Ieraudzīsi sētu. Ja sētā degs divi ugunskuri, tad žigli dod man ziņu. Vai saprati, greizacainais sātan?

—     Sapratu, kungs …

Koši sarkanā vakarblāzma bija nodzisusi, un ieleja grima tumsā. No kalna gala vairs nevarēja saskatīt ne upes lenti, ne arī kurgānu, kuram līdzās, kā emīrs bija skaidrojis, atradās sēta. Upes tālīnajā krastā iemirdzējās pirmās uguntiņas ciema mājās. Zirgu pie pavadas turēdams, Šakālis jau taisījās kāpt lejā, kad uzreiz kaut kur priekšā melnajā tumsā uzliesmoja ugunskurs — tik liels, ka, par spīti attālumam, uguņu gaismā pavīdēja neskaidri cilvēku stāvi. Tad iedegās otrs ugunskurs, apspīdēdams vārtus un pie tiem jātniekus. Šakālis gribēja to pastāstīt, bet nepacietīgais emīrs pats uzjāja kalnā, pavēroja ugunskurus un izgrūda strupi — kā noskaities:

—     Emīri ieradušies … Man pakaļ!

Sultāna Džāndara izturēšanās, kad viņš atklāti atzina to, ko iepriekš bija slēpis — «emīri' ieradušies!» — samulsināja Šakāli. Kā rādījās, tad divas nedēļas ilgusi piesardzība vairs nebija vajadzīga. Taču nebija laika gudrot, kas tagad būtu darāms. Šakālis arī iecirta zirgam ar piešiem un ātri vien sasniedza vārtus. Te viņus sagaidīja nepazīstamu jātnieku jesaulu pulciņš. Tie palīdzēja emīram Džāndaram nokāpt no zirga. Zemē nolēkušajam Šakālim emīrs stingri, taču klusi pieteica:

— Neatej no vārtiem! Vēro, kas ieradīsies. Lai skaidri zinātu, kas ir atnācis un kas ir aizgājis!

Ar pletni plīkšķinādams pa zābaka stulmu, emīrs iegāja pagalmā un izgaisa tumsā.

Šakālis piesēja zirgus pie kupliem vilkukārkla krūmiem, ar kuriem bija noaugusi krastmala līdz pašam ūdenim. Palūk, tur vēl ieradās daži jātnieki. Iejucis starp kareivjiem, kas atjājējiem palīdzēja nokāpt no zirgiem, Šakālis paņēma kādu zirgu aiz pavadas un izbrīnā vai iesaucās: vīrs ar ķīļbārdiņu un lielu čalmu galvā nebija neviens cits kā šeihulislams Burhānitdīns, kas retumis vien parādījās Koksarajā! … Tad redz, kā! Saki nu viens! Te taču-bija arī Samarkandas pilsētas priekšnieks Mīrān- šāhs! Te bija… Šakāļa sirds sāka pukstēt žiglāk: pie mājas durvīm Mīrānšāiiu sagaidīja slaiks karavīrs, kam bruņas stāvēja kā uzlietas. Mīrzas Ulugbeka mīļotais miesassargs Bobo Huseins Bahadīrs! Viņš bija nozudis tūliņ pēc Ulugbeka nāves. Mīrzas Abdullatīfa ļaudis viņu bija uzcītīgi meklējuši, meklējis arī… emīrs Sultāns Džāndars, neviens nebija atradis, tāpēc visi neganti ļaunojušies un izmisuši! Un raugi nu… Kas meklējams te visiem šiem pasaules varenajiem? Kādi darījumi tiem padomā? Tā nu gan ir «apspriede»! …

Pagājis tālāk pagalmā, Šakālis stūrī noklāja zālē virs- svārku un atgūlās.

Laikam bija sapulcējušies visi, kam vajadzējis ierasties «apspriedē», jo pie vārtiem stāvošie kareivji nodzēsa lāpas. Izdzēsa arī ugunskurus pagalmā, tikai otrā stūrī blāvi spīgoja ogles, uz kurām cepās šašliki. Tie bija paredzēti emīru un beku izsalkuma remdēšanai, no tiem pa visu pagalmu pludoja garda smarža, un Šakālis norija siekalas.

Tā viņš te gulēja — jesauls Šakālis, uz muguras atlaidies, lūkojās debesu zvaigznēs un domāja, domāja,

Nē, šobrīd viņš nedomāja, kā dārgāk pārdot savu noslēpumu. Viņam šķita, ka spožās zvaigznes mirkšķina kā ķircinādamās. It kā tās būtu dzīvas būtnes un zinātu cilvēku noslēpumus. Mirzu Ulugbeku dēvēja par zvaigžņu valdnieku, viņš bija dižens zinību vīrs, kas izdibinājis zvaigžņu noslēpumus, bet, kam zināmi citu noslēpumi, tas… Ulemi runāja Ulugbekam glaimu vārdus, bet aiz muguras viņu apkrāva lāstiem. Tie neieredzēja Ulugbeku un baidījās viņa… Un patiesi: neviens, kas naidojies ar viedo Ulugbeku, neviens nav palicis nesodīts. Lai nu šāda vai tāda, bet atriebība ir nākusi. Cik bargi allāhs sodīja sultāna slepkavu Saīdu Abāsu! Un visādi emīri un beki, kas piespļaudīja trauku, no kura bija baudījuši Mīrzas Ulugbeka cienastu? Daudzi jau ir saņēmuši pēc nopelniem. Tagad šķiet, ka atriebība sasniegs arī princi.

Šakālis aiz bailēm pat sarāvās čokurā, taču ne jau tāpēc, ka būtu izbijies par šādām domām, kas nedrīkst rosīties uzticīga pavalstnieka galvā, bet gan tāpēc, ka bija atcerējies neseno vēlēšanos doties uz Koksaraju un nožēlot savu vainu. Nē, tēvā slepkava nav tas atbalsts, uz kuru varētu paļauties. Ja jau «apspriedē» ieradies ir Mīrānšāhs, ir šeihulislams Burhānitdīns, ir Bobo Huseins … ir šis emīrs Sultāns Džāndars, kam ēzeļa daba… Nē, redzams, ka prinča laimes dienas ir skaitītas.

To visu apsvēris, Šakālis juta, ka sirdi pārņem dīvainas skumjas… Kā migla, kas pārklāj ieleju. Ieleja — tā bija viņa sirds. Nevis ieleja, bet aiza, plaisa klintīs, sprauga starp diviem kalniem, starp divām milzīgām ugunīm. Kā lai no šīs plaisas tiek ārā brīvībā?

Šakālis neatminējās savus vecākus. Vienīgais, kas viņam palicis prātā no bērnu dienām, ir Samarkandas tirgus. Bezgala plašs! Daudzināts no rietumzemēm līdz austrumzemēm! Šajā tirgū Šakālis pārdeva ūdeni. Tur viņš slaucīja ielas gar veikalu rindām un karavānu iebraucamām vietām. Tur kurināja pirti. Nebija neviena nicināta amata, ar kuru viņš nebūtu nodarbojies. Nebija neviena sliktu slavu iemantojuša pilsētas nostūra, kur viņš kādu laiku nebūtu mitinājies. Viņš zaga. Laupīja. Pat slepkavoja citu uzdevumā, nezinādams, ko un kāpēc nokauj. Vēlēdamies tapt labāks un izlūgties grēku piedošanu, kļuva par dervīšu, bet arī vientuļnieka dzīvē nerada miera. Būdams vēl nejēgas puika, viņš bija nokļuvis kāda slavena zagļa rokās. No dzīves noguris vīrs būdams, nonāca šeiha Nizāmitdīna Homuša rokās. Kļuva par okšķeri, par ziņu pienesēju, ko visi nicina! … Un tagad ar miesu un dvēseli ir šī niknā, kā ēzelis stūrgalvīgā emīra varā … Jau četrdesmit gadu uz muguras, bet kādu labumu, kādu gaišumu ir mūžā redzējis? Ir nācis šai grēcīgajā, šai netīrajā un melīgajā pasaulē, bet kālab?

Negaidot Šakālis samanīja uz lūpām sāļu garšu. Vai asaras? Bet kāpēc gan lai viņš neparaudātu? Kāpēc nevarētu pamest grēcīgo dzīvi, aiziet no šīs pilsētas, ko pārplūdinājušas tūkstošiem ļaužu nevainīgās asinis? ,..

—     Vadzi, jesaul, vai tu guli, vai? Seglo zirgus ceļam! Viesi izklīst.

Šakālis knaši pielēca kājās. Viņš bija nevis gulējis, bet gan sapņojis un, pēc debesīm spriežot, sapņojis pailgi: pilns mēness jau mirdzēja pār kalnu grēdu kā milzīgs zelta šķīvis. Maigās mēnesnīcas apspīdēta, pasaule bija pārvērtusies. Kā pienā mazgāta likās paleja, kas starp pauguriem aizstiepās tālumā, tumšie dārzi upes viņā krastā, urdzošā tērcīte, kas plūda kaut kur no augšas, zirgi, kas ganījās ap šo sētu, un kalni, tālie kalni… Brīdi jesauls stāvēja, izbrīnā vērodams acīm pavērušos nakts daiļumu tā, it kā nule būtu uztrūcies no dīvaina sapņa, kurā bija nokļuvis citā pasaulē, tad aizgāja pie zirgiem un lēni, it kā būtu kādas burvības varā, ņēmās pievilkt ciešāk seglu jostas, un tikai skaļš troksnis pie vārtiem lika viņa rokām kustēties naskāk.

Pievedis zirgus pie vārtiem, jesauls parāvās malā, jo no pagalma balta — kā gulbis balta auļotāja mugurā izdrasēja Bobo Huseins Bahadīrs; tam nopakaļ devās prom pilsētas priekšnieks Mīrānšāhs un augstcienīgais šeihulis- lams Burhānitdīns. Karavīri stāvēja malā, rokas bijīgi uz krūtīm sakrustojuši, bet šīs pasaules varenie cienīgi ardievojās no emīra Džāndara, kas bija iznācis viņiem nopakaļ. Tumsā pamanījis Šakāli, emīrs ļauni noburkšķēja:

—     Vai man atkal vajadzēs tevi gaidīt? — Viņš iecēla kāju kāpslī. Kāds kareivis piesteidzās palīdzēt, bet emīrs to atgrūda un nokrekstējies ar vienu rāvienu iemetās seglos.

… Emīrs Džāndars dancināja zirgu līdz pašai pakalna pakājei. Uzjājis virsotnē, viņš apstājās un ilgi lūkojās lejup, turpu, kur mēnesnīcā melnēja kurgāna apveidi un kur viensēta tik manīgi bija paslēpusies no svešām acīm.

—     Nu, vai pazini tos, kas bija atjājuši?

—     Vai tumsā, kungs, var ko sazīmēt? — Šakālis atbildēja izvairīgi kā allaž.

—     Mānies vien, greizacainais sātan, — Sultāns Džāndars vairs nerunāja tik īgni kā pirmāk.

—     Zvēru pie allāha …

—     Labi jau, labi! — Emīrs apmierināts pasmaidīja. — Māju, kur nupat bijām, ar savu ierašanos pagodināja cienījamais Mīrānšāhs un augstcienīgais šeihulislams

Burhānitdīns! Vai tagad apjēdz, kālab tā steidzos un arī tevi steidzināju?

—     Apjēdzu, apjēdzu, emīr! — Piejājis tuvāk, Šakālis paļāvīgi čukstēja: — Ko tad apspriedē nolēmāt? Vai drīz būs gals mūsu bēdpilnajai klaidu dzīvei, kungs?

—      Pacieties, jesaul! — Emīrs Džāndars skaļi atteica, diezin par ko sapriecājies. — Pacieties tik, pacieties, varbūt drīz, tā vien skaties, nebūsi vairs nelaimīgs klaidonis, varbūt ir prinča harēmā padzīvosies, daiļavas tur skausi, cik sirdij tiks!

«Skaitītas prinča dienas, skaitītas gan!»

Rādās, ka būs pienācis brīdis, kad ir vērts emīram izstāstīt par skaistuli, ko Šakālis bija manījis dārznieka mājā.

Bet vai ir vērts? Pavisam nesen viņš taču bija domājis par ko citu, par ko cildenāku un labāku, taču nožēla pazibēja un pagaisa, Šakālis neizstāstīja gan nekā, tomēr vienīgi aiz ierastās piesardzības.

«Nav ko steigties, nav ko steigties… Kā vējš skrien, kā miets atduras. Visam savs laiks,» viņš sprieda. Bet skaļi sacīja, par emīra joku ķiķinādams:

—     Nez vai emīrs solījumu turēs … to par harēma daiļavu skaušanu, tomēr… jūsu kalps parādā nepaliks, labdari!

23

«Laukuma dārzā» princis ieradās uz mazu laiciņu. Tikai drusku ieelpot svaigu gaisu un apskatīt dārzu — tā viņš domāja. Taču pēkšņi vairs nevēlējās atgriezties Koksarajā.

Dienvidū pār dārzu pāršalca lietus. Pēc tā dārzs iemirdzējās, kļuva jaunāks un svaigāks, atplauka kā līgava pēc peldes. Lietus straumju nomazgātās cipreses pāri dārza alejām raidīja cita citai liegus skatienus. Caur ložņu paegļiem varēja saredzēt baltu, dzeltenu, mēļu un sarkanu puķu jūru, un ik ziedkausiņā zaigoja dzidra lāse kā vīns plānā, sīkā pialā.

Dārzs džinkstēja lakstīgalu dziesmās, it kā zem katras lapas, katrā zarā būtu paslēpušās lakstīgalas un sarunājušas ar savām jūsmīgajām gavilēm aizdziedāt visus citus putnus.

Šajā paradīzes dārzā ciešanas atkāpās no prinča. Viņš mierīgi staigāja pa takām, kas gājēju aizveda pašos tālākajos dārza stūros, klausījās, cik jauki zem kājām čirkst sarkanīgā smilts. Grozījās ap puķu dobēm, kam bija mēness un zvaigžņu apveidi un kas tika koptas ar īpašu mīlestību un rūpību.

Staigādams princis atcerējās bērnu dienas. Atcerējās svētkus, ko tēvs šajā paradīzes dārzā bija reiz sarīkojis viņam — pusaugu zēnam par godu. Un dzejnieku sacensības, un tēva dzīres, slavenās dārza dzīres, kurās skanēja saldas dziedoņu balsis, dejoja prasmīgas dejotājas.

Asaras sariesās Abdullatīfa acīs.

Atausa atmiņā, ka reiz uz kādiem svētkiem viņš bija jājis šurp no pašas Herātas kopā ar vectēvu Šāhruhu — lai allāhs dod viņam mūžīgu dzīvošanu paradīzēl Abdullatīfs toreiz jāja straujā rumakā, un kaut kas viņu dzītin dzina pastāvīgi būt karavānas priekšgalā, bet tur vieglajās Kabulas arbās brauca vecmāmuļa, augstprātīgi cēlā Gavharšādas kundze, un viņas galms — uzticības ļaudis, kalpones un verdzenes. Tās bija jaunas un brīnumdaiļas, tās valdzināja prinča sirdi, kairināja iztēli jo vairāk tāpēc, ka daiļavu sejas slēpa zīda auti. Abdullatīfs drasēja gar segtajām arbām, tad atkal, nepacietības gumdīts, uzšāva argamakam un drāzās uz priekšu, apsteigdams karavānu. Vectēvam Šāhruham nepatika straujš jājiens, viņa aidinieks nesa pavēlnieku rāmos rikšos, Jaudams tam sarunāties ar līdzās jājošajiem, augstajiem ticības kalpiem. Tomēr jaunajiem prinčiem nebūt netika liegts padižoties ar savu brašumu, gluži otrādi — tos pat pamudināja parādīt jāšanas, džigitēšanas un zobenu cīņas prasmi.

Vakaros lielā karavāna apstājās plašajā stepē pie kāda pakalna. Kuplajā zālē uzcēla raibas teltis; spoži iedegās ugunskuri, un slavenie Herātas pavāri rādīja savu māku: cepa šašlikus no jauna avena gaļas, vārīja viru, aizdarīdami to ar visādām smaržīgām un veselībai derīgām zālītēm. Karavānas atpūtas vieta jaunajam princim toreiz šķita kā milzīga karapulka nometne, viņu vilināja tālumi, kārdināja cīņas un iekarojumi, kaut gan apkārt nekas neatgādināja karu. Abdullatīfs nodrebēja, kolīdz, stepē ganīdamies, iezviedzās kāds zirgs, kolīdz tuvējā teltī ieskanējās verdzeņu allaž liegie smiekli un iešķindējās rotas; viņš gulēja uz muguras, lūkojās zvaigznēs, kas bija izkaisītas stepes debesu plašumos, un dzīve viņam rādījās bezgala jauka un bezrūpīga, šķita, ka tā piepildīs visas cerības. Sirds alka uzvaru kaujas laukos, alka slavas un varonības, sieviešu apbrīna un varas, varas! Nevienā, pat visļaunākajā sapnī viņam tolaik nerādījās, ka vara, ka tronis nesīs nevis slavu un laimi, bet gan bēdas un ciešanas.

Ak, cik daudz viņš atdotu, ja varētu būt atkal tikpat drošs un bezrūpīgs kā jaunībā! …

Gausi, it kā negribēdams šķirties no tik senajām un jaukajām atmiņām, Abdullatīfs soļoja uz «Četrdesmit kolonnu» pili. Piegājis tuvāk, viņš neviļus sāka priecāties par varavīkšņaino gaismas mirgojumu uz Ķīnas podiņiem, ar kuriem bija noklātas pils sienas, tikai četri stūru tor- nīši zilgodami slējās gaisā, tiekdamies prom no ugunīgās gaismas dzirksteļošanas.

Princis izgāja caur kalpu un miesassargu rindām un, lēni skaitīdams pakāpienus, devās augšā pils otrajā stāvā. Grezni iekārtotajā istabā viņu sagaidīja melnīgsnējais namzinis, kam labajā ausī karājās auskars. Abdullatīfs nelikās redzot namziņa zemo paklanīšanos. Viņš izgāja terasē, ko iežogoja kokgriezumiem rotātas margas. Terases vidū pie zema, ar ēdieniem piekrauta galdiņa bija izveicīgām rokām sakārtota zīda segu kaudze, bet princis neievēroja arī to. Viņš lūkojās dārzā. No šejienes caur vieglo, sārteno dūmaku skaidri bija saskatāmas tālās kalnu grēdas, bet koku aizsegto Samarkandu gan nevarēja redzēt, tikai viena celtne, pareizāk sakot, tās kupols laistījās rieta staros. Tas bija Ulugbeka observatorijas kupols, jo observatorija, pakalnā celta, atradās it kā vienā līmenī ar pili.

—     Lai pavēlnieks man piedod… — princis izdzirdēja nedrošu balsi, — bet… ir laiks atgriezties galvaspilsētā .. . vārtus drīz slēgs.

Atpakaļ uz galvaspilsētu? Bet kālab vajag atgriezties Koksarajā? Nē, nē, šonakt viņš pārgulēs šajā paradīzes dārzā. Un varbūt tiks pilnīgi vaļā no smagajām skumjām un nemiera!

—    Vai vīns ir? — princis vaicāja, nenovērsdams acu no tālajiem kalniem.

—     Vīns? … Kā tad, ir, pavēlniek, ir!

Pēc maza brīža namzinis nāca atpakaļ. Abdullatīfs joprojām raudzījās uz kalniem.

—     Lūdzu, pavēlniek, iebaudiet…

Vienā malkā princis izdzēra skaņo, zeltaino vīnu. Vēl tāpat namzinim muguru uzgriezis, viņš pastiepa puķoto

Ķīnas kausu: ielej! Izdzēris otru kausu, viņš beidzot pagriezās pret kalpu un sacīja:

—     Šodien pārnakšņosim tepat. Vai pavāri ir še?

—     Tie gatavi jums kalpot, pavēlniek.

—     Saki, lai izcep paipalu šašliku!

—     Tiks izpildīts!

—     Nesteidzies taču! Vēl kas… — Princis nolika kausu tieši galdiņa vidū. — Aizsūti uz Koksaraju ziņnesi ar manu pavēli, lai harēma kundze atved šurp dziedātājas un jaunākās verdzenes. Baudīsim svētlaimi abi divi. — Viņš rotaļīgi pameta namzinim ar aci. — Varēsi izraudzīties, kura iepatiksies.

—     Pateicos, pavēlniek!

Princis no kristāla karafes pats ielēja vīnu, atkal izdzēra vienā paņēmienā, ar pirkstu galiem paņēma no šķīvja nez kādas ogas uzkodai. Tad viņš atlaidās uz segām un atbalstījās uz elkoņa, galvu atspiezdams saujā.

Beidzot, tumsa bija uzveikusi vakarblāzmu. Caur vieglajiem mākoņiem varēja saredzēt pirmās biklās zvaigznes. Princis ieklausījās, kā lejā dun soļi: tur kalpi steidzās izpildīt namziņa rīkojumus. Bet drīz visu augumu pārņēma silts gurdums, atslābinot muskuļus. Princis atmeta roku, nolika galvu uz spilvena un aizvēra plakstus.

Sākumā sapnis bija tīkams un jauks. Koksaraja zālē, kam blakus atradās harēms, gāja vaļā varenas dzīres. Tur bija visi emīri un beki, visi amatvīri un miesassargi, un visi slavināja viņu, Abdullatīfu. Viesu vidū tekalēja kalpi, izstieptajās rokās nesdami bļodas — ēdienus, vīnus, augļus.

Pie durvīm sēdēja visslavenākie muzikanti, priecēdami ausis jaukām skaņām. Plāns priekškars aizsedza paaugstinājumu, uz kura dejas ritmā vijīgi locījās dejotājas, sperdamas klusus soļus un tiem līdzi šķindinādamas rotas, un aizkars nebūt neapslēpa viņu daiļos augumus, neaizkavēja tvīksmainos skatienus, kas viesos modināja saldkaislas domas.

Pēkšņi jautrību pārtrauca emīra Džāndara ierašanās.

—     A, te viņš ir! — princis iekliedzās. — Ķeriet cieti nelietīgo sazvērnieku! Viņš bija nozudis! Aizbēdzis! Viņš rok mums bedri!

Vairāki emīri, kas bija sēdējuši durvju tuvumā, izrāva zobenu un pieskrēja pie Sultāna Džāndara. Bet viņš tos atgrūda un nāca pie prinča.

—     Troņa aizstāvi! Jūsu kalpam sazvērestības nenāk ne prātā…

— Kur tad biji nozudis?

—     Jūsu kalps klaiņoja pa kalniem. Viņš medīja gazeli savam labdarim … Un nu esmu jums atnesis viņas galvu! Baudiet to — un, kļuvis brīvs no visām vainām, jutīsieties kā paradīzē!

To sacījis, emīrs pagriezās uz durvīm un pamāja. Durvis atvērās, ienāca kāds svešs karavīrs, izstieptajās rokās nesdams ar baltu galdautu pārsegtu zelta bļodu.

Emīrs paņēma bļodu no karavīra rokām un sniedza princim.

—     Baudiet — un kļūsiet brīvs no visām vainām!

Princis pacēla galdauta malu un… iebrēcās šausmās:

viņam pretim raudzījās paša asiņainā galva atieztiem zobiem, uz mūžiem sastingušu smaidu lūpās… Princis izsita bļodu emīram no rokām, un galva aizripoja pa grīdu, atstādama asiņainu sliedi.

Briesmīgam kliedzienam noskanot, pārtrūka Abdullatīfa sapnis.

Kliedzienu izdzirdējuši, no blakusistabas, kur muzikanti skaņoja savus čangus un sitaras[21], ieskrēja namzinis un vel kāds kalps.

Viņi ieraudzīja princi ar kreiso roku apķērušu terases kolonnu, labajā sažņaugušu kaila zobena spalu. Princis- grīļojās kā piedzēries un kuru katru mirkli varēja pār- velties pār.margām. Acis mežonīgi šaudījās apkārt. Namzinis un kalps kā iemieti palika stāvam pie terases durvīm.

—     Kas … kas noticis, pavēlniek?

Namziņa balsij atskanot, princis šķita atjēdzamies. «Sapnis… Tas bijis sapnis,» viņš beidzot atģida un uz- . reiz it kā sašļuka, atkāpās no kolonnas un, paspēris soli pretim kalpiem, aizvēra acis. Tūliņ atkal parēgojās baismais redzējums — no zelta bļodas atkal blenza pretim galva ar atņirgtajiem zobiem, un princis gandrīz patiesa neprāta niknumā sāka vicināt zobenu, iedams virsū at- skrējušajiem kalpiem. Namzinis un sulainis atmuguriski kāpās iekšā istabā. Princis tiem sekoja, joprojām nemaņā vicinādams zobenu. Pretējās durvīs stāvošie muzikanti un dziedoņi bēga lejup uz pirmo stāvu; jaunās verdzenes šausmās sastinga, un tikai viena — pavisam vēl meitene,

kas spiedās klāt pie biedrenēm, — skaļi iebrēcās, metās bēgt un, sapinusies zīda aizkaros, iekliedzās vēl spalgāk.

No šī -kliedziena princis atguva sajēgu.

Viņš paspēra soli atpakaļ uz terases durvīm. Nolaida zobenu.

—            Arā, ārā no šejienes! — viņš uzbļāva. — Vācieties visi prom! Arā no pils!

Puskailās verdzenes kā izbiedētas stirnas izmetās no istabas, viņu kurpītes aši noklaudzināja lejup pa marmora trepēm.

Princis novērsa acis. «Tur bija kailas, te arī kailas. Vai tas patiesi bija sapnis? Vai tas ir beidzies vai nav?… Piedod, visuaugstais, piedod savam nožēlojamajam, nelaimīgajam vergam!»

Princis palika viens. Viņš iebāza zobenu maksti, vēlreiz pārlaida acis tukšajai istabai.

—            Lai slavēts radītājs, tas ir bijis sapnis! Sapnis! … Tā asiņainā galva… kā tā aizripoja pa grīdu!… O, allāh, kādasj nelaimes man liktenis vēl uzsūtīs?… Liktenis?»

Sis vārds princim atsauca atmiņā horoskopu.

«Kur tad ir Alī Kuščī? Mēs taču bijām nosprieduši mūsu sarunu turpināt.»

Princis sasita plaukstas. Durvīs parādījās namziņa stāvs.

—            Triec ziņnesi uz Koksaraju! … Nekavējoties … Lai atgādā šurp mavlānu Alī Kuščī!

Namzinis sadūšojās ienākt iekšā.

—            Pavēlniek, pusnakts ir jau pāri, pilsētas vārti droši vien slēgti.

Princis nepacietīgi purināja galvu.

—            Kas man daļas? Dod ziņnesim manu rakstu, uzspied tam zīmogu .Vai auļo pats turpu! Kaut no zemes apakšas izrauj mavlānu! Viņam jābūt še. Viss! Izpildi!

Vairāk par visu Abdullatīfam pašlaik kārojās apgulties, pārvilkt segu pār galvu un aizmirsties miegā. Bet viņš baidījās gulēt, zinādams, ka nocirstā galva atkal ņirgs pretim, kolīdz viņš aizdarīs acis.

Princis iztukšoja vēl vienu vīna kausu — kurš tas šonakt jau bija? Viņš cerēja apreibt. Bet šoreiz musal- lass1 nelīdzēja.

Laiks vilkās lēni.

Abdullatīfs neviļus ieklausījās katrā troksnī, katrā klusajā skaņā, kas atplūda šurp no lejasstāva un no trepēm. Viņam šķita, ka kuru katru brīdi var ienākt Sultāns Džāndars, nesdams ar galdautu apklātu zelta bļodu…

Skatienam slīdot pār istabas sienām, princis nelielā nišā virs terases durvīm ieraudzīja saliktas grāmatas. Šķita, ka tām ilgi neviens nav pieskāries: kupolveida niša bija pieputējusi, zaļie, sarkanie, dzeltenie iesējumi izba- lojuši.

Princis paņēma biezu, zaļi iesietu grāmatu. Zeltīti burti vēstīja, ka viņa rokās ir diženā Nizamī Gandževī grāmata,

Jaunās dienās, mācīdamies medresē, Abdullatīfs ar patiku bija lasījis Nizamī dzejoļus, kas skanēja kā mūzika, viņa gudrās poēmas un prātulas. Gudri vārdi dvēseli dara mierīgu — tā nospriedis, princis steigšus atšķīra grāmatu, kur pagadījās, kārodams izlasīt ko tādu, kas atvieglotu smago sirdi. Pārlaidis acis pirmajām rindām, ko bija uzskatījis, viņš sagrīļojās. It kā pa bruņucepuri būtu iegāzts ar smagu kara vāli: ausīs iedūcās, istaba sāka griezties, un acīs metās tumšs. Sējums izkrita no rokām. Lūkodams to saķert, Abdullatīfs neviļus izrāva dažas lapas, tās izkaisījās uz tepiķa, bet grāmata pati aizripoja … Atkal aizripoja! Un pēkšņi no zaļas tapa sarkana, tapa asiņaina… Abdullatīfs cieši saspieda plakstus, baidīdamies tos pacelt un uz grīdas ieraudzīt galvu… Ak, nieks par galvu! No prāta neizgāja izlasītās noslēpumainās rindas, zeltītie burtiņi, visādi šķobīdamies, rēgojās acīs.

Kā beidzās tās divas divrindes, ko viņš bija uzšķīris uz labu laimi un kas tālab vēstīja viņa likteni, tas Abdul- latīfam nebija palicis prātā. Toties sākums … sākums … tas bija baismāks nekā asiņainā galva sapnī… «Tēva slepkava tronī nesēdēs ne pusgadu.:.» Kā nokaitēta dzelzs šie vārdi dedzināja prinča smadzenes.

«Tēva slepkava tronī nesēdēs ne pusgadu .. .»

«Bet es… cik ilgi jau sēžu?» Norijis siekalas, princis drudžainā steigā sāka rēķināt. «Toreiz bija šagbans. Tagad? Tagad ir rabiulavals1 … Tātad pagājuši… seši mēneši!»

U*

Kur stāvējis, turpat princis nokrita ceļos. Viņš žēlabaini izdvesa:

— Tātad esmu grēkojis, un tu, radītāj, mani sodi? Grēkojis… ka spriedu nāvi dumpiniekiem, kas novērsušies no tevis nospraustā ceļa, kas mulsinājuši tavu īsteni ticīgo vergu dvēseli? … Esmu grēkojis, ka sadedzināju atkritēju rakstītās ķecerīgās grāmatas?… Apskaidro, apskaidro savu vergu: ko esmu sagrēkojis?!

Abdullatīfs raudādams skūpstīja grīdu, lūgdamies žēlastību. Viņa asaras bija gļēvas, viņa teiktie vārdi nesakarīgi.

24

Pašā nakts melnumā uzrauts no miega, Alī Kuščī tūdaļ nojēdza: «Tas ir princis … uz§tās atkal, lai pareģoju viņa likteni.»

Mavlānam gauži negribējās tikties ar princi. Viņš zināja, ka nav apveltīts ar pareģotāja spējām, kas nepieciešamas astrologam. Jau sagaidījis sirmus matus, Alī Kuščī vēl arvien nebija skaidrībā, vai tādas spējas maz pastāv, kaut nenoliedza ari, ka dažam tās varētu piemist. Bet pats nekādā ziņā nevēlējās mānīties, izlikdamies, ka viņam tādas ir.

Tomēr nelāgi jau iznācis: divi nedēļas princis bija viņu barojis un dzirdījis, viņš bija dzīvojis pie visa brīva silti kurinātās, gaišās istabās; kaut vai par. šo gādību vien princis, protams, vēlējās saņemt labvēlīgu nākotnes pareģojumu, taču Alī Kuščī viņa cerības nepiepildīs. Nelāgi, nudien, nelāgi!

Alī Kuščī pabrīnījās, kad kareivji viņu izveda no pils un palīdzēja tikt arābu rikšotāja mugurā. Vispirms ceļš veda uz Registānu.

Pēc siltās dienas bija pienākusi salta, vējaina nakts. Melnas tūces sedza debesis, tukšajās ielās jātniekus gaidīja saltums un putekļu mākuļi.

«Kur gan viņi mani ved?» Alī Kuščī neziņā prātoja. «Nakts ir kā radīta slepkavīgiem darbiem!» Bet, ka jau allaž, viņš nomāca nemieru, pazobodamies pats par sevi: «Esi rāms, mavlān, netrīci bailēs… Nekas ļaunāks par to, kas jau bijis, nevar vairs notikt!»

Pa priekšu jājošie kareivji viņu izveda pa pilsētas vārtiem, pagriezās pa kreisi, aiz muguras palika kaut kādas gravas, ariki, dārzi un lauki, un tad beidzot viņi sasniedza taisnu un platu ceļu, Alī Kuščī to pazina. Kā nu ne! Tas taču bija cejš uz observatoriju… «Vai patiesi viņi jāj Viz observatoriju? Kālab? Kaut kas viņiem ir padomā… Bet kas? Kā lai sagatavojos turpmākajam?»

Tomēr ne: trīs jātnieki — viens kareivis priekšā, viens aizmugurē, pa vidu Alī Kuščī — nogriezās atkal pa kreisi, līdz observatorijai neaizjājuši. Tālāk ceļš gāja tikai uz «Laukuma dārzu». Tur viņi arī nonāca: Pie vārtiem Alī Kuščī sagaidīja melnīgsnējais namzinis, kas, ne vārda neteicis, tūliņ ieveda viņu pilī. Namziņa klusēšana nekā laba nesolīja, un arī šis tumsā grimušais, milzīgais dārzs,' .kas šalca kā mežs, mavlānam šķita vēstījam ko ļaunu.

«Četru kolonnu» pils apakšstāvs grima tumsā, bet no otrā stāva loga krita spilgtas gaismas kūlis, un gaisma arī šķita salta un nedzīva — varbūt tāpēc, ka visu pili apņēma mēms klusums.

Pa marmora trepēm namzinis uzkāpa augšā, Alī Kuščī sekoja. Pie kādām durvīm nonācis, namzinis, vispirms tās pavēris, palaida zinību vīru pa priekšu.'

Istaba bija spoži apgaismota; acīs dūrās raibu segu kaudze un galdiņš ar ēdieniem, un tikai pēc tam Alī Kuščī kaktā pamanīja lūgšanām nodevušos, sagumušu cilvēku, kas bija piespiedis pieri pie grīdas un tā arī sastindzis.

Princis!

Pie durvīm vāļājās zaļi iesieta grāmata, uz sarkanā tepiķa spīdēja lapiņas, kas laikam bija izplēstas no tās pašas grāmatas.

Drusku izbrīnījies, Alī Kuščī pavērās namzinī. Tas paraustīja plecus un, neviļus sagumis, it kā atdarinātu prinča pozu, paspēra kādu soli uz priekšu un klusi ierunājās:

—     Pavēlniek, mavlāna Alī Kuščī ir še ,..

—     Ko? Kas ir? — Princis ātri pagriezās uz ienācēju pusi. Uz bālajiem, iekritušajiem vaigiem, izspūrušajās ūsās un sapinkotajā bārdā vizēja asaru lāses. — Ak tā, jā, jā … mavlāna Alī Kuščī! … Esiet sveicināts, mavlān, esiet sveicināts …

Steigšus piecēlies, princis sagrīļojies paspēra divus trīs soļus mavlānam pretim, ar zobena maksti aizķerdams galdiņu.

—     Esmu priecīgs, jūs redzot, mavlān, esmu gauži priecīgs …

Princis runāja, gandrīz stostīdamies, rokas drudžaini mētādams kā bezprātīgs cilvēks.

«Varbūt manā priekšā patiesi ir bezprātis,» Alī Kuščī domāja, «taču tas vairs nav tāds kā agrāk, tas vairs neārdās, drīzāk šķiet aizlauzts … Kas ar šo nelaimīgo notiek?»

Ar drebošu roku norādījis uz grāmatu, kuras zaļie vāki blāvi spīdēja uz košā tepiķa, norādījis tādā riebumā un bailēs, it kā tur būtu nevis grāmata, bet skorpions, princis pavēlēja namzinim:

—     Pacel… Iemet ugunī!

Namzinis ielika atpakaļ grāmatā izrautās lapas un klusēdams aizgāja. Princis pacēla pret Alī Kuščī vēl arvien asarainās acis.

—      Augsti cienījamais mavlān! Es jums lūdzu sastādīt man horoskopu. Vai esat izpildījis manu vēlēšanos?… Ko stāsta zvaigznes?

Uzruna skanēja laipnīgi, Abdullatīfa sejā kā pielīmēts turējās smaids. Nožēlojama smaida atblāzma.

Alī Kuščī novērsa acis. Juzdams žēlumu pret šo postā gājušo cilvēku, viņš atteica klusi, gandrīz bikli:

—     Piedodied man, princi… Reiz jau jums atzinos, ka astroloģijā'es maz sajēdzu.

—     Nē, nē! — princis izbijies atvēcinājās abām rokām. — Nevar būt, ka jūs, tik slavens zinību vīrs, nekā nesajēgtu nO zvaigžņu rakstiem …

Prinča balsī skanēja lūgums. Alī Kuščī vilcinājās ar atbildi, meklēdams vārdus, kas nesāpinātu Abdullatīfa slimo dvēseli.

—     Lūdzu piedošanu, princi… Būtu jūsu vēlēšanās kaut kādi saistāma ar ģeometriju… ar debesu spīdekļu izvietojumu, tad es varbūt jums noderētu … Bet tagad …

—     Jūs esat izdibinājis zvaigžņu noslēpumus! Tātad jūs katrā ziņā izprotat, kā zvaigznes nosaka mūsu likteni. Zvaigžņu noslēpumi — tie jau ir arī astroloģijas noslēpumi.

—     Lūdzu man piedot, bet tā nav …

—     Nē, ir. Iri … Jūs to zināt, jūs zināt, kas man lemts un kas lemts manai valstij. Jūs zināt, mavlān. Tikai negribat man stāstīt!

Princis pakāpās soli atpakaļ. Labā plauksta uzgula uz zobena spala. Acīs pazibēja mavlānain jau pazīstamais prātā jūkoša cilvēka nežēlīgums. Tūliņ viņš aizsvilsies, sāks kliegt, pasauks kareivjus. Pavēlēs tiem: «Nogaliniet šo atkritēju!»

«Ko lai iesāku? Vai lai stāstu, ka esmu vērojis zvaigžņu stāvokli, ka esmu sastādījis horoskopu, kas viņam sola laimīgu nākamību? Tie taču būs meli! Divkārši meli, jo es izjikšos protam to, ko neprotu! … Nē, būt par krāpnieku nav zinību vīra cienīgi. Turklāt… tēva slepkavas liktenis jau sen ir rakstīts uz viņa pieres, jau kopš tā brīža, kad viņš pacēla zobenu pret tēvu!»

Alī Kuščī kā mēms stāvēja prinča priekšā, gaidīdams dusmu uzliesmojumu. Viņš bija uz to sagatavojies.

Bet uzliesmojums nenotika. Princis aizklāja seju "un atkal ierunājās asarainā balsī:

—     Apžēlojieties par mani, mavlān. Kāpēc jūs esat tik nelokāms? Zinu, jūs ticat manu naidnieku nevalodām un melu stāstiem… Ko lai dara, ja manam tēvam, jūsu skolotājam, liktenis bija lēmis izciest to, kas notika? Es sodīju tos, kas pacēla roku pret viņu! Ko citu es vēl varēju iesākt? Kāda ir mana vaina, mavlān? Ka sadedzināju dumpīgās grāmatas? Varbūt esmu rīkojies nepareizi, taču tas tika darīts ticības un taisnīguma vārdā-ā-ā! — Princis raudāja, vai bez elpas palikdams.

Viņš joprojām izturējās tikpat pazemīgi un lūdzoši, tomēr «dumpīgo grāmatu» pieminēšana nodzēsa to sīko, silto stariņu, kas nupat jau- bija paplaiksnījis Alī Kuščī sirdī.

«Nē, tās bija nevis dumpīgas grāmatas, bet gan patiesības un.dailes lāpas, un, tām nodziestot, tumsā iegrima ir mūsu zeme, ir tu pats, nejēga!» Viņam gribējās šos vārdus iekliegt princim tieši sejā. Taču, palūkojies uz Abdullatīfa drebošajiem pleciem un straumēm plūstošajām asarām, Alī Kuščī apvaldīja dumpīgo prātu.

—     Šodien redzēju sapni, — princis piepeši sāka par gluži ko citu. — Gauži ļaunu sapni, mavlān, gauži ļaunu…

Un Abdullatīfs atkal paslēpa seju plaukstās, it kā baidīdamies no jauna skatīt sapnī redzēto.

Grūti novaidējies, viņš apklusa.

Alī Kuščī nesaprata, ko darīt. Līdzjūtības pret Abdullatīfu sirdī nebija, tomēr noraudzīties uz ciešanu mocīta cilvēka asarām un sāpju trīsām vienmēr ir smagi.

—     Lūdzu, piedodiet, princi, — mavlāna ierunājās, cik spēdams sirsnīgi. — Bet jūsu kalpam nav dotas spējas atvieglot un remdēt jūsu sirdi… Būs labāk, ja iešu. Vai atļaujat, princi?

Princis neatbildējis piepeši atkal nometās sienmalē uz

grīdas un, zemu klanīdamies, sāka lūgties, murminādams neskaidrus vārdus.

Alī Kuščī uz pirkstgaliem izgāja no zāles. Nonācis stāvo trepju galā, viņš izdzirdēja Abdullatīfa žēlabaino izsaucienu:

— Ko esmu nogrēkojies, teic jel, radītāj?

Alī Kuščī pielika soli.

Lejā pie trepēm namzinis, kas staigāja, rokas uz muguras^ salicis, vaicādams pavērās uz Alī Kuščī. Tagad mavlāna paraustīja plecus, bet namzinis piedūra pirkstu pie deniņiem: sak, valdnieks būs sajucis prātā, vai ne?

Alī Kuščī aizsoļoja pa kādu gaiteni, garām durvīm, kur pa apakšējo spraugu lauzās ārā vārgs gaišums. Trinkšķēja mūzikas instrumenti, skanēja klusi sieviešu smiekli. «Viss ir, kā bijis…» Alī Kuščī domāja. «Mūzika, mīlas rotaļas, parastās rūpes, un nevienam nav nekādas daļas par valdnieku ciešanām. Laikam jau taisnīgi vien ir.»

Namzinis pagrūda vaļā kādas sāndurvis un nozuda tajās. Dīvaini: nedz viņš sauca mavlānu līdzi, nedz nodeva kareivjiem, kas zinību vīru bija atvadījuši no Koksaraja uz «Laukuma dārzu».

Alī Kuščī izgāja dārzā.

Dārzs bija kļuvis gaišāks, mākoņi pie debesīm pašķī- rušies, spoži mirdzēja pēdējās rīta zvaigznes. Milzīgais dārzs trīcēja tīksmē, klausīdamies lakstīgalu dziesmās, kas likās pielējušas to līdz malām. Pils tuvumā neredzēja ne dzīves dvēseles. Kāda puķu dārza vidū bija lapene ar kupolu, tur mierīgi krāca kareivji, kas mavlānu bija atveduši šurp. Atkal paraustījis piecus, Alī Kuščī pa aleju devās tālāk dārzā.

Viņš arvien vēl domāja par princi, vēl redzēja tā nelaimīgo, asaroto seju, dzirdēja žēlos vaidus un lūgšanos.

«Kas teicis, ka šajā pasaulē, mūsu nīcīgajā pasaulē'nav taisnības? Lai kas būdams, viņš ir vai nu apzināti melojis, vai arī, labi domādams, rūgti maldījies. Ir pasaulē taisnība un ir patiesība! Kas darījis ļaunu, lai viņš būtu šahs vai ubags, tas nepaliks nesodīts. Lai šo patiesību apjēgtu, cilvēkam ir dots saprāts un sirdsapziņa. Sods nāks pār to, kas šo patiesību negrib saprast, divkārt smagi cietīs tas, kas ļaunu dara, sava labuma tīkodams, un tāpēc noraida šo patiesību! … Raugi, kā tagad klājas princim — tēva slepkavam!»

Aiz muguras Alī Kuščī izdzirdēja smagu soļu dunu:, nāca kareivji.

«Vai atkal princis sauc? Vai arī viņi baidās, ka aizbēgšu?»

Nē, kareivji viņu veda nevis uz pili, bet uz vārtiem. Palīdzēja uzkāpt zirgā. Laikam būs jādodas atpakaļ uz Koksaraju. Mavlānam, to domājot, prātā bija nevis gaišais pagaidu mājoklis Koksarajā, bet gan pazemes cietums, Laikam jau atkal iebāzīs tajā!

Divi kareivji jāja mavlānam līdzās — viens pa labi, otrs pa kreisi.

Alī Kuščī kā atvadīdamies raudzījās zvaigžņotajās debesīs, nesteidzīgi vēroja slaidās papeles abās ceļa pusēs, dārzu tumšās aprises, rasotu zāli noaugušos pakalnus.

Brīnumskaista ir pasaule, brīnumskaistai Brīnumaini ir sēru vītoli, kas arika malā stāv. cēli kā jaunas, maigas līgavas, kautri noliekušas galvu; brīnumainas ir sudrab- apses, uz kuru lapām kā dārgi akmeņi dzirkstī rasas lāses; brīnumainas ir putnu dziesmas un tālīnie, klusie pamodušos aitu blējieni, un brīnumaini ir rūgtenie dūmi, kas diezin no kurienes atplūduši šai laikā, kad nakts iet uz beigām, un piejaukušies smaržīgajam stepes vējam, kas nes šurp jaunās pavasara zāles smārdu.

Tās viss būs viņam laupīts, atkal būs laupīts, kacl viņu iebāzīs akmens maisā …

Te uzreiz klusums sabruka un sadrupa gabaigabalos. Mežonīgi dimdēja pakavi. No palejas, no meldru biežņas izbrāzušies, straujos auļos tuvojās četri jātniēki, Zobeni augstu virs galvas, pacelti cīņai; sejas aizsegtas melnām ādas maskām. Kareivji nepatapa ne zobenu izraut, kad tiem galvā jau bija uzmaukti maisi un paši nogāzti no zirga.

Kāds no uzbrucējiem saķēra Alī Kuščī zirga pavadu.

«Kur uzradušies šie laupītāji?» Alī Kuščī vēl paguva nodomāt, bet uzbrucēji uzšāva viņa zirgam, nobļāvās, nosvilpās, un mirkli vēlāk Alī Kuščī jau atradās tālu projām meldru biežņā. Milzis, kas bija sagrābis viņa zirga pavadu, norāva masku un apgriezās …

—     Kalandars Karnakī!

—     O, skolotāj! — Iepletis rokas apskāvienam, Kalandars izliecās no segliem. — Redzams, kā. tīri ir bijuši mūsu nodomi, ja jau tiem bija lemts piepildīties un mēs esam satikušies!

Alī Kuščī kā neticedams tik skatījās vien un skatījās Kalandara bārdu noaugušajā, bargajā sejā un acīs, kurās vizēja asaras, Tad palūkojās uz abiem pārējiem «laupītājiem», kas iznāca no meldrāja kājām, nokāpuši no zirga.

—     Mīram, dēls! Mansūr Kašī!

—     Skolotāj!

Vēl divi jātnieki melnām maskām uz sejas pienāca pie Kalandara un kaut ko pavaicāja.

—      Ek, piesieniet viņus pie kāda krūma. Bet tā, lai tik drīz nevarētu atraisīt. Un rīkojieties ātri, Kalkanbek, labi ātri, Baskanbek, laika mums tā vien ir līdz ar nagiem!

Kalandara steigai bija pamats. Zvaigznes debesīs dzisa, vēlajai naktij agrs rīts jau mina uz papēžiem.

Lauzdami meldrā jā ceļu, viņi nebija vēl aizjājuši ne simt soļu, kad atkal sadzirdēja pakavu dunu un zirgu zviegšanu. Jājēji tuvojās no «Laukuma dārza» puses. Kalandars ar biedriem nokāpa no zirga. Visi paslēpās biežņā.

Uz lielceļa parādījās kāds desmits jātnieku, pret debesu malu, kas metās aizvien gaišāka., tie bija labi redzami. Tie pajāja garām vietai, kur Kalandars ar saviem brašuļiem bija sēdējuši slēpnī, un pa bruģēto ceļu devās augšup paugurā.

Bet kas tad tas? Tai pašā paugurā uzradās vēl kāds jātnieku pulciņš un, pamanījis pirmos, mežonīgi kliegdams, drāzās tiem .pretim. «Kā rādās, tad mūsu slēpnis nav bijis vienīgais,» Kalandars nodomāja.

Tie, kas-jāja no «Laukuma dārza», vilcinādamies apstājās, dažs jau grieza zirgu atpakaļ. Tā bija kļūda. Otrs pulks, kailiem zobeniem rokā, kaujai sagatavojies, kā viesulis uzklupa pirmajam, un tur daži kareivji jau krita, nepaguvuši izraut zobenu no maksts.

—      Jāsim, skolotāj, — Kalandars teica. — Te palikt ir bīstami. *

Alī Kuščī vēroja ciršanos. Pirmajā pulciņā viņš pamanīja princi, jā, tiešām. «Es redzēju sapni, mavlān, gauži ļaunu sapni,» Alī Kuščī atcerējās.

Uz ceļa šķindēja zobeni, zviedza zirgi, neganti kliedza cilvēki…

Jā, to vidū, kuriem uz ceļa uzbruka, bija arī Mīrza Abdullatīfs.

Desmit kareivju un namziņa pavadīts, viņš bija aizjājis no «Laukuma dārza», kad debesis tik tikko sāka mesties gaišākas. Visu nakti princis ne brīdi nebija iesnaudies, un laikam tāpēc viņam likās, ka visu apkārtni sedz salta migla un drūmās debesis slīgst zemu pār galvu. Princis jāja priekšgalā un, pastāvīgi no kaut kā satrūkdamies, gan piecirta piešus, gan atkal pieturēja rumaku: ceļmalā zem papeļu zariem viņam ik brīdi rēgojās tādi kā ēnu tēli.

Viņš bieži lūkojās atpakaļ uz saviem balhiešiem, ^uz melnīgsnējiem karavīriem, kas visi bija izrotājušies lieliem auskariem. Uztvēruši valdnieka skatienu, karavīri pievilka pavadu, lai zirgi rikšotu lēnāk. Viņi nobijušies rāvas tālāk prom no valdnieka, bet valdnieks vēlējās redzēt ko citu: atbalstu, apņēmību, nevis godbijīgu biklumu. Niknodamies uz šiem nesapratīgajiem un gļēvajiem, princis gribētu apstāties, pagriezties atpakaļ un viņus visus samīdīt ar zirga pakaviem, bet vajadzēja steigties uz Koksaraju, kur — tā viņam pēkšņi likās — viņš tiks vaļā no uzmācīgajiem nakts murgiem.

Jau parādījās Afrasiāba pakalni un robainie cietokšņa mūri, kas debesu malu sašķēla joslās. Vecās cietokšņa sienas apjoza sauss grāvis. Pārjās tam pāri un būs jau tikpat kā Samarkandā.

• Bet tai pašā brīdī, kad princis pirmais tuvojās grāvim, no labās puses paugura galā un tad uz ceļa izauļoja jātnieki, ko līdz šim bija aizslēpuši pakalni. Kā melns viesulis tie brāzās virsū prinča pulciņam, un visi šie jātnieki bija melni — vienādos, melnos virssvārkos, melnās, pinkainās cepurēs, daži arī melnās maskās.

Dīvains stingums pārņēma princi. Viņš uzrāva zirgu stāvus, tomēr neauļoja ne pretim melnajam viesulim, ne arī atpakaļ. Viņš redzēja, kā uzticamie balhieši pagrieza zirgus atpakaļ, tomēr nevis sekoja tiem, bet palika stāvam, skatīdamies, kā tuvojas viņa nāve.

Rau, mežonīgiem kliedzieniem skanot, melnais viesulis pārbrāzās pār sauso grāvi, rau, no tā nošķīrās divi jātnieki un, zirgus pātagodami, pirmie izauļoja uz ceļa.

Viens — viņš norauj masku! — viens ir Sultāns Džāndars. Bet otrs, kas iztālēm rādās tik līdzīgs sapnī redzētajam karavīram, tam, kurš ienāca zālē, nesdams zelta bļodu… ak, allāh, tas ir Bobo Huseins -Bahadīrs! Atradies! Lūk, viņš — nāvīgais, ļaunprātīgais ienaidnieks!

Princis saķēra zobena spalu un atkal uzrāva zirgu pakaļkājās. Viņš cīnīsies!

Bet kāds auļodams izšāva bultu, tā ieurbās plecā, un princis aiz sāpēm salīka. Tā arī zobenu no maksts neiz- vilcis, ar muti tverdams gaisu un ķēmīgi rokas vicinādams, Abdullatīfs pamazām slīdēja no zirga zemē.

«Vai tas ir viss?… Gals?… Vai tiešām gals?..» Vai viss pagalam — tronis, vara, slava, dzīve?»

Princis smagi nogāzās pie zirga kājām. Sirdi atkal sažņaudza sāpju uzplūdums, un viņš apmetās uz muguras …

Zirgs izgaisa skatienam,

Viss izgaisa, palika tikai debesis.

Bezdibenīgas, tumšsarkanas debesis pletās pār viņu.

Asiņaina jūra.'Ugunīgi padebeši.

«Bet kas tas par cilvēku kāpj lejā no padebešiem? Viņa zeltu austais halāts laistās tā, ka sāp acis, sarkanā čalma liekas asinīs mērcēta! Pat ūsas ir sarkanas… Viņš viss ir sarkans! Viss asinīs! … Kas ir šis cilvēks? .. i

Ak, piedodiet man, piedodiet, tēv!»

25

Kalandars trauktin traucās uz Urguta kalniem! Jau vairākas dienas viņš nekur nerada miera.

No kāzām atgriezdamies, Kalkanbeks bija atnesis pārsteidzošu ziņu: kalnu ciemā Kuigantepē līgavas kaimiņu sētā uzradusies kāda samarkandiete — jauna, bagāta sieviete, kas aizbēgusi no tēva mājas. Kopā ar savu veco aukli viņa kalnos slēpjoties no vajātājiem. Viņas vārda neviens nezinot. Tātad Kalandars nevarēja būt drošs, ka tā ir Huršīda banū. Mājas saimnieki, pie kuriem viņa mītot, turot mēli aiz zobiem. Taču nebija arī pamata domāt, ka tā nav Huršīda. Gluži otrādi: tas, ka sieviete aizbēgusi no Samarkandas, ka ar viņu kopā ir veca aukle, ka bēgle ir brīnumaini daija… Jā, nebūtu gadījusies labā iespēja izglābt skolotāju, Kalandars jau sen būtu Urguta kalnos!

Skolotāja glābšana — lai slavēts allāhs! — izdevās tā, ka labāk nevajag!

Kolīdz Alī Kuščī bija iekārtojies meistara Timūra Sa- markandī alā, kur viņu aizveda «laupītāji», tā Kalandars pavēstīja savu apņemšanos jāt uz Urguta kalniem. Un no turienes mājup — uz savu stepju novadu Ja nedzirdētā ziņa nebūs patiesa, ja noslēpumainā bēgle nebūs Huršīda, tad Kalandars tieši no turienes laidīsies mājup— Samarkanda viņam jau līdz kaklam! Bet., ja viņš — allāhs lai palīdz! — ja viņš tur satiksies ar savu mīļoto Huršīdu, tad ari viņi nevis atgriezīsies Samarkandā, bet nogaidīs, līdz iestāsies miers šai mūžam nemierīgajā pilsētā.

Un nogaidīs, apmetušies Kalandara dzimtajā pusē. •

—1 Un ja nu tu aizjāsi viens, bet viņa atradīsies vēlāk? — sašļucis jautāja meistars' Timūrs, kas, tāpat kā visi Kalandara draugi, nespēja aprast ar domu, ka drīz būs jāšķiras.

Kalandars noplātīja rokas.

—     Ja to uzzināšu, tad atauļošu, tēv…

—     Uzzināsi… un spārnos atlaidīsies, — skumji pasmējās Kalkanbeks, kuram Kalandars bija jāpavada uz kalniem.

Ceļā viņi posās pusnaktī, lai ar rītausmu jau būtu Kuigantepes ciemā..

Kad vakars jau bija satumsis, Kalandars un vecais meistars mavlānam Alī Kuščī līdzi aizjāja pie Tillabibī kapa. Kopš viņas nāves nebija apritējis vēl ne mēnesis, bet kaps jau ar zāli apaudzis.

Līdz melnai tumsai Alī Kuščī kavējās pie kapa. Nepakustēdamies, nerunādams Kalandars skatījās uz sagumušo mavlānu, uz viņa aizvērtajām acīm, uz lūpām, kas klusi kustējās, un, sirdij stingstot, domāja par veco Kārnākās kapsētu Sardzinieku kalna pakājē. Neviena nekopts, tur bija cits kaps, kur dusēja cita māte.

Jādams no kapsētas atpakaļ, Alī Kuščī nepateica neviena vārda. Klusēja meistars Timūrs. Klusēja arī Kalandars, nerazdams vārdu mierinājumam.

Tuvojās ceļā došanās brīdis, un visi, kas bija salasījušies meistara Timūra alā, nekā nerunāja, tikai raudzījās uz mavlānu. Arī Kalandaram pazīstamie amatnieki, ienākuši no viņa atvadīties, nepārtrauca klusumu. Beidzot Kalandars pavērās uz veco meistaru, kas sēdēja pie laktas. Sapratis šo skatienu, meistars piecēlās un piegāja pie mavlānas, kas bija izvēlējies alas tumšāko kaktu. Viņš mavlānam kaut ko pačukstēja. Mavlāna piecēlās un taisījās sacīt Kalandaram ceļa vārdus. Bet viņu aizkavēja alā ienākušie Mansūrs Kašī un Mīrams Čalabī. Un Kalandars atkal atlika aizjāšanu.

Mansūrs Kašī pastāstīja, ka uzvarējušie sazvērnieki prinča galvu uzsprauduši uz Ulugbeka medreses vārtiem, lai visi skatās un ņirgājas. Tronī uzsēdināts princis Ab- dulla :— tieši no pazemes cietuma! Pilsētā viss liekoties mierīgi. Visi ļaudis esot nolīduši savos mājokļos, tomēr atrodoties arī tādi, kas ar patiku ejot uz Registānu pa- tīksmināties par neredzēto un atbaidošo skatu — par bijušā valdnieka Mīrzas Abduliatīfa nocirsto galvu.

Protams, daudzi par notikušo priecājoties, taču neviens nevarot zināt, kas viņus gaida rīt, vai būs labāk, nekā bijis, vai sliktāk.

Kalandaram ienāca prātā četrrinde, un viņš to norunāja:

Tas, kurš'no zelta traukiem Ēd, Kurš tronī radis pavēlēt, Tāpat kā parasts mirstīgais Mēms līķis nu, kam jāsadēd.

Meistars Timūrs gandarīts pasmējās.

—- Patiesi gan: «Mēms līķis nu, kam jāsadēd.»

Alī Kuščī kā pārdomādams klusi piemetināja:

—      Bet pirms tam viņš straumēm izlēja cilvēku asinis un nelietību pastrādāja, ka ne saskaitīt… Ak, šis ātri gaistošais varas saldums! Lai to baudītu, tad varaskārie ar mieru ugunīs degt! Cik daudzi mūži nav beigušies tāpat kā prinča mūžs, tomēr mācību neviens neliek vērā! — Mavlāna paskatījās uz Kalandara. — Paf Mīrzu Abdullu gan esmu labus vārdus dzirdējis, runāja, ka viņš esot krietns cilvēks. Varbūt viņš ņems mācību no likteņa, kas piemeklēja asinskāro tēva slepkavu? Varbūt ar laiku atvērs arī medreses? Ko teiksi, dzejniek?

Kalandars saprata mājienu. Bet, ieklausīdamies savā sirdī, viņš arvien skaidrāk saprata, ka tā jau ir dzimtajā Kārnākā. Kopā ar Huršīdu — lai piepildās šis sapnis! Arī tagad, būdams tuvu, dārgu cilvēku vidū, viņš iztēlē redzēja sevi kopā ar Huršīdu jājam pār zaļiem pakalniem, pa ziedošu stepi.

—     Ak, skolotāj! Lai notiek tas, par ko jūs runājāt… Bet es nevaru palikt. Jādodas uz dzimteni!

—     Kāpēc, kāpēc? — Mīrams Čalabī saviļņots ierunājās. — Vienmēr jau pār Samarkandu neklāsies melni padebeši …

Mansūrs Kašī arī ņēmās Kalandaru pierunāt, lai paliek, bet meistars Timūrs viņu pārtrauca:

—      Labāk dzimtajā pusē būt par ganu nekā svešā malā par sultānu, tā ļaudis teic… Mani bērni! Neuzstājiet, Kalandars lai izšķir pats, ko viņam darīt… Viņš man bija dēla vietā, un man gauži negribas šķirties, taču dzimtajā pusē pat cīrulis šķiet paradīzes putns! Redzu, dēls, tu esi noilgojies pēc tēvtēvu zemes. Atlaidīsim viņu…

Vecais meistars pacēla rokas, lai sāktu lūgšanu par laimīgu ceļu.

Alī Kuščī sadabūja alā noslēpto ceļasomu. Viņš pasniedza Kalandaram riekšavu dārgu akmeņu un zelta gabalu, kas izskatījās pēc pazemas pialas.

— Lai Ulugbeka zelts kalpo labam mērķim! — Alī Kuščī izjusti noteica. — Par visu, ko tu man laba esi darījis, Kalandar, lai tev tūkstoškārt paldies! Ja man nebūs lemts vēl daudzreiz tev teikt paldies, lai tad visuaugstais tev atdara par taviem labajiem darbiem …

Un nu Samarkanda bija palikusi aiz muguras. Bet Kalandara domas aizvien vēl kavējās šai brīnumainajā, mūžīgajā pilsētā, pie tās ļaudīm. Skolotāja noskumusi seja … Meistara Timūra aizkustinošie ceļa vārdi… Nekad viņš neaizmirsīs šos cilvēkus! … Arī pašlaik viņa dvēsele klaiņoja pa Samarkandas ielām un laukumiem, pa neskaitāmajām šķērsielām un strupceļiem. Domās Kalandars atvadījās no observatorijas, no Ulugbeka medreses — cik daudz gadu, labāko mūža gadu tajā aizvadīti! Jauneklis būdams, viņš bija ieradies Samarkandā. Nu atstāj to, kad četrdesmit gadu jau pāri un deniņi sākuši sirmot. Divdesmit piecus gadus viņš bijis samarkandietis — un kādas mokas tik nav izcietis! Bet visuaugstais žēlīgi dāvājis viņam ari balvas — retas balvas, kas ikkatram nav gūstamas: šai dižajā pilsētā viņš kļuvis par divu lielu cilvēku, lielu prātnieku — Mīrzas Ulugbeka un Alī Kuščī mācekli. Paldies radītājam arī' par to, ka neļāva spert kāju uz nodevības ceļa. Jā, Kalandars Karnakī ir izpildījis skolnieka pienākumu pret skolotājiem… Kā viņš mocījās, kā cieta, kad bija nozudis nelietīgais Šakālis un likās, ka nekādi un nekad vairs nevarēs palīdzēt mavlānam Alī Kuščī. Tomēr taisnība bija vecajam kalējmeista- ram: prinča uzticības vīru vidū nebija tāda, kas nebūtu uzpērkams ar zeltu. Atradās cits jesauls. Un vakar skolotājs beidzot atguva brīvību. Var sacīt — saņēma to no viņa, no Kalandara Karnakī rokām.

Tagad var mierīgi doties uz dzimteni.

Mierīgi? Bet ja Kalkanbeķa atnestā ziņa, kas Kaļan- darā bija modinājusi tādas cerības, ir nepatiesa, ja bēgle, kas slēpjas kalnu ciemā, nemaz nebūs Huršīda? Vai tad viņš jās mājup ar mierīgu sirdi? Vai varēs maz aizjāt, neko neizdibinājis par mīļoto?

Kalandaru māca tumšas, neskaidras jausmas. Sāpēja sirds, un, jo tālāk aiz muguras palika Samarkanda, jo manāmāka kļuva šī neizprotamā, nekad agrāk nejustā sāpe.

Kalandars un Kalkanbeks bija jājuši jau vairākas stundas." Nakts jau gāja uz otru pusi — mīlīgā, samtaini melnā nakts. Kalandars izslēja galvu. Pār viņu staroja zvaigžņotas debesis. Piena Ceļš bija izbirdinājis zelta putekļus. Virs tā laistījās Lielā Lāča stingrās līnijas. Zemāk spīgoja kvēlojošas oglītes — Sietiņš. Venera — Rīta zvaigzne — vēl nebija redzama, bet suņu rejas un gaiļu dziedāšanu jau varēja saklausīt. Tad kalnu virsotnes iesārtajās kā no milzīga ugunskura liesmām. Tas bija liels, apaļš, tumšsarkans mēness, kas tagad ieņēma savu vietu, un tā gaismā, visa apkārtne kļuva vēl diženāka un noslēpumaināka.

Kalandars paskubināja zirgu … Brīnums: pēdējās divās nedēļās zāle stepē bija tā izstiepusies, ka sniedzās gājējam līdz ceļiem. Pat zirgam nemaz nebija viegli skriet auļos… Kalandara dzimtenē pavasaris atnāk vēlāk nekā te. Tur pašlaik zāle vēl sīka, bet Saihūnas krastos liesmo pirmās tulpes. Droši vien liesmo… Kā koši sārts tepiķis ziedi klāsies viņiem — Huršīdai un Kalandaram — z<?m kājām, kad laimīgais pāris griezīs zirgus uz dzimto Kārnāku … Ja vien griezīs!

Uzlēca Venera. Pamale kļuva krietni vien gaišāka.

Ceļinieki jāja no pakalna pakalnā.

Rau, priekšā pazibēja upes līkloči, aiz upes neskaidri melnēja dārzi. Kalandars pagriezās pret ceļabiedru. Paskubinājis zirgu, tas piejāja tuvāk un apstiprinādams pameta ar galvu: jā, tas pats ir Kui gan tepes ciems.

Atkal Kalandaru pārņēma neizprotama sāpe. Viņš nolēca no zirga un strautiņā, kas steidzās uz upi, nomazgāja rokas, noskaloja seju. To izdarījis, noskaitīja pirmo rīta lūgšanu. Sirds pukstēja satraukti.

Viņi bija atjājuši pārāk agri, ciems vēl gulēja. Varbūt viņš Huršīdu uzreiz nemaz nevarēs satikt? «Nerunā niekus!» Kalandars aprāja pats sevi. «Mēs taču jāsim nevis uz dārznieka māju, bet gan uz Kalkanbeka līgavās māju.»

— Vai beidzāt lūgšanu? Jāsim, brāl Kalandar.

Kalandars atvēra acis un palūkojās tālumā. Turp, kur aiz nolaidenajiem pakalniem kā tumšs mūris pret bālējošajām debesīm iezīmējās zaļo dārzu josla.

Smeldzīgā nelaimes jausma neatlaidās. īgņodamies pats uz sevi, Kalandars aši pielēca kājās, vingri iemetās seglos un trieca argamaku auļos, cīnīdamies ar nemieru, kas kļuva aizvien stiprāks.

EPILOGS

Bija rudens diena astoņi simti septiņdesmit otra hidž- ras1 gadā.

Liela karavāna ar simt kamieļiem ap brokastu laiku bija izgājusi no Samarkandas, ap dienas vidu pārcēlusies pār Dargomas upi, un pusdienas maltītes laikā tās priekšā pavērās bezgalīga stepe. Plašais līdzenums saplūda ar debesu malu, tā vienmuļību atsvaidzināja tikai zemie pauguri, pussabrukušie senlaiku cietokšņi, nelielie ciemi ar piecām sešām sētām un retiem koku puduriem pretstatā pilsētas apkaimes ciemiem, kas grima dārzos.

Karavānas priekšgalā gāja četri vīri. Četri — karavānas beigās.

Spēcīgi kamieļu tēviņi nesa smagākās nastas; dižo dzīvnieku kaklā uzkarinātie zvārguļi spoži mirdzēja saulē un šķindēja ik uz soļa. Karavānā bija daudz zirgu, to starpā arī cēlasiņu zirgu, tāpat ēzeļi un mūļi… Arī ļaudis bija visai dažādi: zirga mugurā drasēja cienīgi augstmaņi, viņu sievas sēdēja ar zīdu segtās arbās; bija bagāti tirgoņi un ne visai bagāti tirgoņi, bez tiem jau karavāna nebūtu nekāda karavāna; bija sargi, bez kuriem nevar doties kaut cik tālākā ceļā; trūcīgie ļaudis jāja uz ēzeļiem; dervīši cilpoja kājām, putekļus saceldami, savas caurumainās mices šūpodami, allāhu slavēdami.

No visiem pārējiem karavānā krasi atšķīrās divi, kam galvā bija tumšas samta tibetejas, kādas valkāja medreses skolotāji, ap tibetejām aptītas plāna auduma čalmas, bet mugurā pār vadmalas virssvārkiem vēl balti halāti bez piedurknēm. Vienam varēja būt ap septiņdesmit gadu, viņš tomēr rādījās žirgts, sniegbaltā bārda bija īsi

' Hidžra — ar ribu vai. «bēgšana»; Muhameda bēgšana no Mekas uz Medīnu 622. g. Ar šo notikumu sākas musulmaņu gadu skaitīšana.

apcirpta, pats izskatījās glīts un kārtīgs un nemaz neatgādināja veci. Otram varētu dot gadu piecdesmit, tas arī izskatījās jaunāks par saviem gadiem, varbūt tāpēc, ka tam vēl nebija neviena paša sirma mata.

Glītais, kalsnējais sirmgalvis, savilcis platās uzacis, kas tik labi saskanēja ar viņa melnīgsnējo, apņēmīgo seju, saspringti lūkojās gan atpakaļ, kur bija palikusi Samar- kanda, gan-uz Urguta kalnu grēdu, kas stiepās karavānas ceļa labajā pusē; sirmgalvis jāja aidiniekā, kura līdzenā gaita ļāva lūkoties apkārt, bet jātnieka acīs bija nomanāms ir nemiers, ir tāda kā nedrosme.

Karavāna bija šķērsojusi kārtējo plakankalni, kad tālumā kļuva redzams Karakči ciems, un tajā brīdī sirmgalvis nogriezās pa kreisi un jāja projām no lielā karavānu ceļa.

—     Mavlān Alī Kuščī! Kurp jūs?

Patīkamais sirmgalvis pavērās atpakaļ un uzsauca;

—     Par mani nebaidieties, jesaul. Neaizbēgšu,

Jesauls, drusku samulsis, nokāsējās un tad skaļi sacīja:

— Baidos, ka jūs neatpaliekat no karavānas, mavlān,

—     Esiet mierīgs. Pielūgšu allāhu un panākšu jūs.

Kareivis aizjāja uz priekšu, bet ,vecā vīra ceļabiedrs

palika iepakaļ un pievienojās viņam, Alī Kuščī ar izsenis ierasto kustību aizēnoja acis ar plaukstu un ilgi vēroja Urguta kalnus. Tad nopūties nokāpa no zirga. Savam ceļabiedram viņš sacīja:

—     Mīrams Čalabī atjās šurp. Jūs, mavlān Kašī, viņu te pagaidiet, vai jā? Es drīz būšu atpakaļ.

Viņš lēni soļoja lejup uz noru pakalna pakājē.

«Tur tā ir — tā pati paleja, tā pati vieta!» Jā, ari toreiz bija rudens. Arī toreiz bija pavakare un skaidras debesis… Abi ar Kalandaru Karnakī, no prinča karavīriem baidīdamies, bija nokāpuši un paslēpušies šai grūti pamanāmajā palejā, bet tad jātnieku vidū sazīmējuši pavēlnieku un skolotāju, un tas pats bija devies pretim, neļaudams viņiem atkal izjāt uz bīstamā ceļa. Šai pašā noriņā viņš un skolotājs apskāvušies bija stāvējuši ilgi, un skolotājs atkal bija runājis par savu pēdējo vēlēšanos. Un otrā dienā Samarkandu — ne vien Samarkandu, bet visu Māverānnahru bija satricinājusi bēdu vēsts.

Jā, tas viss likās tikko vakar noticis: ausīs vēl skanēja skolotāja aizrādījumi, vārdi, ka viņš — Alī Kuščī — esot skolotāja vienīgā cerība… Tomēr šai pēdējā liktenīgajā

stundā skolotājs bija iedomājis ari savu mīluli ~~ mavlānu Muhitdīnu…

Alī Kuščī pievēra acis. Iztēlē parādījās baisma, uz mūžīgiem laikiem atmiņā iespiedusies aina …

Nakts tumsā Alī Kuščī bija nokjuvis līdz Hodžas Salā- hitdīna mājai. Lai arī cik bieži Muhitdīns bija rīkojies necienīgi, tomēr Alī Kuščī, uzzinājis, ka mavlānas prāts aptumšojies, ka viņš iekalts važās, nespēja rimties, viņu neapmeklējis.

Savādi: juveliera mājas dzelzīm apkaltie divviru vārti, kas parasti bija cieši noslēgti un rūpīgi apsargāti, tagad stāvēja līdz kājai vajā. Nojumē pie vārtiem, kur allaž uzturējās sargi, nebija neviena. Māja, tik liela kā pils, mirdzēja gaišās ugunīs; pagalmā skraidelēja sievietes ar krūkām un bjodām rokā.

«Kas šeit notiek? Vai atgadījies kas ļauns?» Alī Kuščī piesteidzās pie sīkā, salīkušā večuka, kurš bija iznācis iekšējā pagalmā. Šis vārgais večuks bija tas pats lepnais, slavenais juvelieris Hodža Salāhitdīns! Ieraudzījis AI! Kuščī, viņš sāka skaji raudāt.

—      Palīdziet mums, mavlān … Ārsts … Tur ir ārsts!

Alī Kuščī nedroši atvēra mavlānas Muhitdīna istabas

durvis.

Ap gultu, kurā pa spilvenu izjukušiem matiem nesamaņā gulēja jauna sieviete, rosījās večiņa un uz pirkstgaliem tupēja kārns vīrs ar ārsta balto, smailo mici galvā. Alī Kuščī ienākot, ārsts žigli pagriezās pret viņu un, rokas noplātījis, kaut ko pasacīja večiņai.

Tā bija Huršīdas banū _aukle, bet jaunā sieviete — o, allāh! — pati Huršīda. Ārsta vārdus Alī Kuščī nebija sadzirdējis, taču tūliņ aptvēra to jēgu, jo pēc mirkļa visu māju satricināja večiņas sāpju kliedziens.

Durvīs parādījās Hodža Salāhitdīns, paspēra dažus grīi. ļīgus solus un visā garumā nogāzās pie mazmeitas gultas.

—     O-o-o! Mana dārza, puķe! Novītusi, novītusi!… Kāpēc nomiri tu, nevis es?! O-o mana pēdējā cerība! Kam tagad visu… to visu atdošu? Šo māju. Visu, kas ir šajā mājā … O, es nelaimīgais! …

Spalgi noklaudzēdamas, atsprāga vaļā durvis, un istabā ieskrēja mavlāna Muhitdīns. Rupjais krekls bija pārplēsts un atsedza izģindušās krūtis. Strupo bārdeli izslējis, galvu ērmīgi kratīdams, mavlāna Muhitdīns iesmējies sacīja:

—      Kāzas? Kā tad tā? Mūsu mājā ir kāzas, bet mani uz tām neaicina?

Novērsies no šausmās sastingušajām sievietēm, viņš palūkojās uz gultu. Brīdi stāvēja vērodams. Tad acīs pazibēja kaut kāda sajēga. Seja pārvērtās trīskārt: vispirms tā bija vājprāša pretīgā, mežonīgā seja, tad gauži izbiedēta cilvēka un, beidzot, cietēja seja. Mavlāna Muhitdīns atkal paskatījās uz Alī Kuščī, uz tēvu, sievietēm, uz gultu.

— Meitiņ!

Mavlāna Muhitdīns pastiepa ķēdēm sasaistītās rokas pret meitas ķermeni, paklupa pār kādu metāla bļodu, tai nodārdot, nokrita uz grīdas un sāka raustīties lēkmē…

Alī Kuščī nemanot izgāja no istabas.

Bet pēc stundas viņam uzbruka vēl citas bēdas. Alī Kuščī uzzināja par Kalandara bojāeju: viņa skolnieks un neaizmirstamais draugs bija kritis nevienlīdzīgā kaujā ar Džāndara kareivjiem, ko vadījis — tādas runas vēlāk paklīda — kāds Šakālis. Kalandars kalnos bija atradis savu mīļoto un tūliņ atkal to zaudējis uz visiem laikiem. Arī Huršīda nespēja ciest kaunu, ar kuru emīrs Džāndars taisījās viņu apkraut, negribēja pārdzīvot mīļpto, kas bija • kritis, aizstāvēdams viņu pret emīra kareivjiem. Vecā aukle Huršīdu bija atvedusi mājās, un te jaunā sieviete bija slepšus iedzērusi nāveszāles.

Alī Kuščī paguris atlaidās zemē. Viņš atkal domāja par to, kas pēdējā laikā bija viņu visvairāk nomācis,, ko viņš pūlējās āizgaiņāt un kas tomēr tieši turējās apziņas dzīlēs. Viņš domāja par to, ka dzīve ir netaisna, ka par radītāja žēlsirdību nekādi neliecina tā dzīve, kādu vada krietni un godīgi ļaudis, un ka saprāts, kura varenībai viņš cieši ticēja, nepavisam nav visspēcīgs un nevar kaut cik jēdzīgi izskaidrot, kāpēc tas, kurš radījis visu dzīvo, ar savu taisnīgo sodu piemeklē gan tādus asinskārīgus slepkavas, kāds bija princis Abdullatīfs, gan tādus nevainīgus upurus kā Huršīda banū un krietnus un skaidrus cilvēkus — tādus kā Kalandars. «Ja tavs taisnais sods ķer visus vienādi, tomēr nabagos un skaidros biežāk, vai tad tava tiesa ir žēlsirdīga, cilvēciska un taisnīga? Ja nav, vai tad tā maz ir taisna tiesa?»

Jā, daudz gadu aizritējuši kopš tām dienām! Daudz ūdens aiztecējis pa šo laiku! Daudz notikumu brāzušie? pār zemi, daudz cilvēku atstājuši šo nīcīgo pasauli! Bet zeme, debesis, plānā jo plānā miglas autā ievīstītie kalni ir tādi paši, kādi bijuši. Ne divdesmit gadu, bet divdesmit dienu, ak nē — tikai mirklis aizritējis, skolotāja skumjā s6ja kā dzīva ir mācekļa acu priekšā, viņš redz skolotāja sēri domīgo, diez kur aizklīdušo skatienu, vajag tikai aizvērt acis — un jau skan ausīs skolotāja padobjā balss, kas spēj aizkustināt sirdi.

Pirms divdesmit gadiem atvadīdamies no Alī Kuščī, pavēlnieks un skolotājs bija šai pašā vietā — šajā ielejā atzinies, ka vissūrāk sāp neziņa, vai viņš kādreiz vēl skatīs dzimto zemi, vai atgriezīsies vēl dzimtajā pusē. Šodien tā pati sāpe sūrstēja Alī Kuščī sirdī. Alī Kuščī bija nolēmis aizceļot no Samarkandas, un sāpe tagad nerimās ne dienu, ne nakti.

Bet aizceļot no Samarkandas, no dārgās, bezgala dārgās pilsētas viņš bija nolēmis tāpēc, ka …

Divdesmit .gadu viņš bija gaidījis izklīstam padebešus pār Māverānnahru. Divdesmit gadu bija dzīvojis tumsas valstī, cenzdamies ievērot skolotāja norādījumus, cik vien bija spēka, Bēdzinādams savus sacerējumus no stulbajiem lanātiķiem, viņš bija uzrakstījis traktātu par astronomiju (jā gan, to pašu, kas iesākts bija pirms cietuma un turpināts cietumā), traktātu par matemātiku, komentārus skolotāja grāmatām. Kā spēdams bija pūlējies, lai Ulugbeka iedegtā svece neapdzistu. Gan Mīrza Abūsaīds, kas bija kāpis tronī pēc sava brāļa, gan pats Hodža Ahrārs, kura vara nebūt nebija beigusies, bet bagātība bija palielinājusies neizmērojami, abi pūlējās no viņa izdabūt, kur noglabāti Ulugbeka dārgumi — pūlējās gan paši, gan ar savu uzticības vīru starpniecību; Viņu kārdināja ar visādiem pagodinājumiem, viņam draudēja ar nāvi. Nē, viņš nepadevās ne solījumiem, ne draudiem… Bet vai ir kāds labums no tā, ka viņš tik uzticīgi glabājis skolotāja piemiņu? Paši labākie no dižā astronoma Ulugbeka darbiem joprojām vēl nav pazīstami nedz cilvēkiem, nedz zinātnei. Tie glabājas slepenībā. Tos nedrīkst rādīt Māverānnahras gudrajiem vīriem. Tātad vajadzēja aizceļot, lai skolotāja atklājumus varētu nodot zinību, vīru rokās.

Nē, gribētos ticēt, ka viņš pamet nevis tautu un nevis zemi, kas dzirdējusi viņa pirmo kliedzienu šajā pasaulē, bet gan šīs zemes un tautas valdniekus uņ aprobežotos fanātiķus. Vajadzēja doties projām, citādi nāve var pienākt, kad viņš vēl nebūs paguvis skolotāja domas darīt zināmas tiem, kas tās saprastu un pienācīgi novērtētu. Laime, ka augsti godājamie Abdurrahmāns Džamī un Mīrs Ali- šers Navojī no tālās Herātas sniedza palīdzīgu roku, gā- dādaihi, lai viņam atļautu doties uz turieni. Lieliski cilvēki! Tomēr… cik neizsakāmi grūti ir aizceļot… kā

nomāc doma, ka tēvzemi viņš varbūt nekad vairs neredzēs. Kaut Alī Kuščī nebija vājas dabas, viņš tomēr nejaudāja valdīt asaras, par to domādams.

Arī šobrīd, sēdēdams zemajā norā, kur pēdējo reizi bija redzējis skolotāju, viņš nenovaldīja asaras.

«Visuaugstais, esmu ar mieru ciest visas likstas, kas mani gaida svešā malā, tikai vienū lūdzu tev: lai mani pīšļi rod mieru šajā zemē!»

Tā viņš lūdzās debesis.

Pēc tam ar meistara Timūra senās dienās dāvināto tērauda nazi parušināja zemi un pagrāba riekšavu. Viņš piebēra to pie tās smilšu saujas, kas bija paņemta no mātes kapa, piesēja dārgo kulīti ciešāk pie jostas un devās uz norunāto vietu.

Tur jau stāvēja divi: Mansūrs Kašī un vēl tīri pajauns, sarkanbārdains un zilacains vīrietis mudarisa tērpā.

—     Esiet sveicināts, skolotāj!

—            Sveiks, Mīram, dēls! Redzu, ka tava soma ir pilna. Vai Pūķu alā viss kārtībā?

—            Viss kārtībā, visas grāmatas kā noliktas, tā ir. Kā jau jūs vēlējāt, es atvēru tikai to kasti, kurā glabājas skolotāja Mīrzas Ulugbeka sacerējumi. No katra rokraksta paņēmu pa vienam norakstam, no «Tabulām» — trīs…

—     Un no godājamā Kazīzades Rumī grāmatām?

—            Man, skolotāj, ir līdzi viena viņa «Matemātikas» grāmata un viena augstcienīgā Gijāsitdīna Džamšīda grāmata par ģeometriju.

—            Teicami, dēls. Un vai visas kastes atrodas, kur noliktas?

—     Kur noliktas. .

—     Vai ieeju tu labi aizslēpi?

—     Labi aizslēpu, skolotāj,

—     Paldies tev… Lūdzu, aiznes somu pie mana zirga.

Un atkal Alī Kuščī nenovērsdamies lūkojās uz Urguta

kalniem, it kā no šejienes gribēdams saskatīt Pūķu alu. Bet kalni bija slikti redzami; diena gāja uz beigām, un nesen vēl skrajie mākoņi biezēja, acīm redzot.

Galvu noliekuši, mācekļi stāvēja Alī Kuščī priekšā.

—            Visu, visu atceros… Līdz šai dienai atceros. Pirms tās baismās nakts mēs stāvējām te abi ar skolotāju, un viņš man uzdeva sargāt noslēptos dārgumus … Tagad to uzdodu es jums. Vienmēr atcerieties: šis krājums, kur vienkop kā dārgas pērles savākts gudru cilvēku prāta radītais, ir vajadzīgs ja ne šai, tad nākamajām paaudzēm,

mūsu pēcnācējiem. Pienāks diena, kad tumsas valstība sabruks un saule atmirdzēs pār dzimto zemi… Neesmu zaudējis cerību, ka līdz tai prieka dienai paspēšu atgriezties. Ja nepaspēšu, ja man būs lemts nomirt svešumā, tad jūs noslēpumu par Ulugbeka dārgumu atrašanās vietu nododiet saviem mācekļiem, un tie lai nodod s'aviem. Tā šis noslēpums no mūsu dēliem kļūs zināms mūsu dēiu dēliem, līdz nonāks pie tās laimīgās cilts, kas redzēs sauli uzlecam pār Māverānnahru! Tūkstoškārt pateicos liktenim, ka man ir tādi mācekļi kā jūs. Ja esmu jums kādreiz kaut ko nodarījis pāri, tad piedodiet un- svētījiet mani ceļam…

Mīrams Čalabī un Mansūrs Kašī pavadīja skolotāju līdz lielajam karavānu ceļam. Jādams pakalnā, Alī Kuščī pēdējoreiz paraudzījās atpakaļ. Savus mācekļus viņš ieraudzīja, tie ilgi māja viņam. Bet Samarkandu saskatīt viņš vairs nevarēja. Arī dārzus neredzēja. Ne tikai tāpēc, ka tas viss jau bija pārāk tālu, bet arī tāpēc, ka Alī Kuščī acis aizmigloja asaras. Viņš stingru roku tās noslaucīja no sejas un steidzās pakaļ karavānai.

1971—1974

CAUR SENATNI UZ MŪSDIENĀM

Pie zaļuma pieradusī latvieša' acs spēji samiedzas, ieraugot nepārskatāmos, saules sakarsētos Vidusāzijas smiltājus. Te nav ēnas, kur paslēpties. Tikai gar upju ielejām, gar apūdeņošanas kanāliem, oāzēs un pilsētu dārzos ir sulīga ēna. Dodoties ceļā, sievietes apsedzas ac ūaltu apmetni, lai tas atstaro saules starus. Vīrieši tinas halātos uit apvij galvas ar'čalmām. Agrāk mēs nesapratām, kādēļ Vidusāzijas sieviešu apģērba neatņemama sastāvdaļa ir garas bikses. Bet, kad mūsu sievietes bija pastaigājušas pa dzelkšņiem, un tas bija redzams uz viņu stilbiem, mums Vidusāzijas «mocies» jēga uzreiz kļuva skaidrāka, Mūsu daba ir tik krāsaina, ka paši mēs vairāk ģērbjamies pasteļtoņos. Vien svētku tērpi mūsu tautai bijuši ļoti krāšņi, Toties Vidusāzijas ikdienas tērpi ir tik krāsaini, ka cilvēks ai savu klātbūtni atdzīvina tuksneša smiltis. Vidusāzijas pilsētu kleķa mājiņas un putekļainās ieliņas ir ļoti pelēkas. Pa tām iet sievietes platās, krāsainās spilgta zīda vai atlasa kleitās, vīrieši svītrainos halātos,' un vienmuļā ieliņa uzzied kā puķu dobe. Viskrāšņākie Vidusāzijā iE tirgi. Tērpu krāsām vēl pievienojas augļu spilgtie toņi. Un ar Vidusāzijas tirgiem krāsu ziņā var sacensties vien mūsu Dziesmu vai deju svētku gājiena krāšņais kolorīts.

Vairumam Vidusāzijas tautu ir sena rakstība, bet nav tēlotājas mākslas tradīciju. Korāns aizliedza attēlot cilvēkus un dzīvniekus. Tā bija nuisulmanisma garīgā verdzība. Atļauts bija tikai ģeometriskais ornaments un augu vijīgās stilizācijas, kas Vidusāzijā ir izkoptas lidž apbrīnojamai daudzveidībai. Tas sevišķi spilgti redzams lielajos arhitektūras pieminekļos — medresēs, mošejās, kapenēs, minaretos.

īpatnēji, ka arī mūsu tautas kultūra bagāta tieši ar ornamentiem. Lai gan mums it kā neviens ne ar kādiem priekšrakstiem nebija liedzis nodarboties ar tēlotāju mākslu, tomēr šo iespēju bija laupījusi vācu verdzības septiņsimt gadi. Rakstība mūsu tautai kļuva pieejama sāpīgi vēlu, un tās pirmsākumi ir ar roku aizsniedzami.

Mūsdienu Vidusāzija… Aizsvelpj autobusi, šķērsojot senos kamieļu karavānu ceļus. Lēns bija kamieļa solis. Kā vēstures attīstība. Straujš ir automobiļa skrējiens — kā divdesmitais gadsimts. Dienā dzelzceļa sliedes ir karstas, vilciena logos cērtas, svelme, vagonu sāni ir pārkarsuši, ka nevar ne roku pielikt.

No visām pusēm kalnu apņemtā Ferganas ieleja ir viena no zaļākajām un auglīgākajam Vidusāzijā, tur izsenis audzētas zemkopības kultūras un apūdeņota zeme. Netālu no Ferganas pilsētas kalnos ir

Zilais un Zaļais ezeriņš, Pat šo ezeru krāšņumu un pārdabisko speķu klīst leģendas. Ļaudis grib redzēt izdaudzinātās vietas. Sie ezeriņi jāredz saullēktā, un tad tie neizdzēšami paliek atmiņā. Vietējie ceļotāji ņem līdzi zaļo tēju, rīsus, burkānus, eļ)u, sīpolus, sāli, pat dzīvu aunu uzved kalnos. Tur ir čuguna katls, Tajā vāra plovu. Sievietes ēd savā bariņā, vīrieši — savā. Tas nav parastais konservu bundžu un pudeļu tūrisms. Tam klāt ir skaistuma un svētuma pielūgsme, rituāla elementi, Te godā arī draudzības, ļaužu brālības un viesmīlības likums — pie plova bļodas tiek aicināti arī ceļotāji no citurienes, Man ir bijis gods apsēsties vīru ap3ī, ņemt ar pirkstiem rīsu graudus, bērt tos mutē un lūkoties, kā Zilajā vai Zaļajā ezeriņā atspoguļojas zilākas vai zaļākas kalnu virsotnes. Jauns uzbeks noplūc sārtu kalnu ziediņu un smaidīdams pasniedz to latvietei. Un latvietes attēls redzams viņa melnajās, labvēlības gaismas piestrāvotajās acīs. Pa taku uz šo brīnišķo zemes stūrīti dzelkšņu krūmos balinās un vējojas ceļotāju drānu strēmelītes. Varbūt tie'ir laimes talismani?

Ferganas ielejā ir senā un kādreiz ļoti varenā feodālās valsts galvaspilsēta Kokanda. Tur pirms gadiem divdesmit man vēl izdevās redzēt dažas sievietes melnās parandžās. Kaut kas drūms uzvējoja no šī skata. Bet tā bija vienīgā reize, kad saskāros ar tik dzīvu jau dziestošo pagātni.

Esmu bijis seno feodālo valstu galvaspilsētās Hivā un Buhārā. Samarkandu esmu apmeklējis trīsreiz. No Samarkandas dveš liels pagātnes diženums, sens, gadsimtos padzisis garīgums.

Un runāja sirds: «Es zināt

gribu un atzīt!

Māci mani, Haiļām, kas tik

daudz pūlējies esi!»

Es nosaucu pirmo burtu, un

širds mana teica:

«Tagad es zinu — viens pirmais

Ir skaitlī bez gala.»[22]

Bezgalīgi ir zvaigžņu ceļi, bet ari cilvēka prāta gaišums ir bezgalīgs. Ulugbeks Muhameds Taragajs (1394—1449), slavenā Timūia mazdēls, jau vairāk nekā pirms piecsimt gadiem netālu no Samarkandas uzcēla vienu no nozīmīgākajām sava laika observatorijām, izskaitļoja 1018 zvaigžņu ceļus un sastādīja astronomijā pasaulslavenu darbu «Jaunās astronomiskās tabulas». Tajā pašā laikā viņš četrdesmit gadus bija tronī, pārvaldīja savu lielo impēriju kopš pusaudža gadiem. Viņš nesa tautai izglītību un gara gaismu. Vēsture viņu ierakstījusi gaišo valdnieku ailē. Reakcionārās musulmaņu garīdzniecības sakūdīts, Ulugbeka dēls lika nogalināt tēvu, sagrāva observatoriju, sadedzināja grāmatas. Troņa dēļ, neierobežotas varas dēļ. Vēsture dēlu ierakstījusi tumsonīgo valdnieku ailē.

Kopš Prometejs nonesa uguni «no dievu debesīm, tā ir klīrējusies visos pasaules pavardos. Ne tikai kurējusies pavardos, bet, cilvēka dvēseles negantuma vaļā palaista, noslaucījusi no zemes virsas ne vienu vien civilizāciju.

Vidusāzijā tūdaļ aiz uguns iet smiltis. Gidi pamāj ar roku uz to pusi: tur tādos un tādos gadsimtos ir bijusi sena, ziedoša pilsēta.

No smiltīm vējš sanes tādus kā jūras viļņus. Tāpat kā jūras viļņi, ari smilšu viļņi skalojas visam pāri. Tikai daudz lēnāk.

Ulugbeka observatoriju atraka 1908. gadā. To atrada krievu arheologs V. Vjatkins. Pirms tam viņš redzēja šo observatoriju gara acīm: pēc visa spriežot, jābūt šajā pakalnā! Pēc tam ļaudis to atraka. V. Vjatkina kaps restaurētās observatorijas pakalnā. iedveš goddevību katram nācējam,

Gari ir tumsības gadsimti.

Vai Vidusāzijas musulmaņu garīdzniecības tumsoniba viduslaikos bija tumšāka par viduslaiku kristietības kareivīgo tumsonību Eiropā? 1449. gadā Ulugbekam nocirta galvu un garīgie tēvi sadedzināja observatorijas bibliotēku. Džordāno Bruno sadedzināja uz sārta 1600. gadā. Dēļ tā paša Zemes apaļuma. Dēļ tās pašas Zemes griešanās. Eiropā raganas pārbaudīja ūdenī: nenogrima — tātad ir sakars ar velnu, tātad jāstiepj uz sāita. Vidusāzijā nometa no minareta: ja nebūs vainīgs, allāhs paglābs …

Ai, kā galvas ir ripojušasl .No zobeniem. Zem bendes cirvjiem. Zem giljotīnas asmeņa. Vēl Pilsoņu kara gados pēc Buhāras emīra pavēles cirta galvas un pārgrieza rīkles. Neviens sūtnis, ne parlamentārietis nejutās drošs, kāpjot pāri Buhāras emīra pils slieksnim,

Vidusāzijā pēdējie tumsas gadsimti tomēr bijuši garāki nekā Eiropā. Pirms Oktobra revolūcijas deviņdesmit astoņi procenti uzbeku bija analfabēti. Un uz tādu gaismas piļu drupām kā Ulugbeka observatorija, kā viņa dibinātā medrese! …

Cik analfabētu nupat vēl bija Afganistānā? Cik sievietēm atkal uzvilks parandžas Irānā? Cik musulmaņu dvēseļu aizies pie allāha pašreizējos Tuvo Austrumu savstarpējos karos? Cik katoļu, cik protestantu vēl aizies pie dieva Olsterā?

Vēl pasaules esība, pasaules gaišais garīgums nav ļāvis sakurt cilvēces lielāko ugunskuru, bet vēsture mūs brīdina no varaskāriem un tumsonīgiem valdniekiem. Ari romāns «Ulugbeka dārgumi» no tā brīdina,

Varaskāres apsēstais Ulugbeka dēls Abdullatīfs noturējās tronī tikai sešus mēnešus. Bet pa šo laiku paspēja iznīcināt sava un iepriekšējo gadsimtu unikālas grāmatas. Vienīgos eksemplārus.

Arī katrs cilvēks ir tikai vienā vienīgā eksemplārā.

Mēs sakām, ka Rīga aizvien ir bijusi vēstures krustceļos. To pašu var teikt arī par Samarkandu. Vien senākas senatnes putekļi ir nosēdušies uz koši zilajiem mošeju, rnedrešu un kapeņu kupoliem. Līdz Rīgas vissenākajiem slāņiem vēsturnieki vēl rokas. 1201. gadā likti pamati Rīgas pilij. Bet Samarkanda 1970. gadā oficiāli atzīmēja savas pastāvēšanas 2500 gadadienu. Protams — ari zem šī skaitļa vēl ir gadsimti.

Kādi ir bijuši stiprākie Samarkandas likteņa vēji? Zemi starp Amu- darju un Sirdarju, ko dēvēja par Māverānnahru, ar Samarkandu kaut kur vidū, X gadsimtā iekaroja Mahmūds Gaznevīds. Karahanīdi tur iebruka X gadsimta beigās un XI gadsimta sākumā. Lielais pasaules iekarotājs Cingizhāns — XIII gadsimta sākumā, Šeibanīliāns — XV gadsimta beigās un XVI gadsimta sākumā.

Gaiši uzplaukuma laiki Samarkandai ir bijuši Ulugbeka valdīšanas četrdesmit gadi. Ne kari, ne zemestrīces, ne uguns nespēja apdzēst zilos Samarkandas kupolus un minaretus, smilšu vētras nespēja aizbērt šīs dižās pilsētas laukumus. Plaisas ir šķēlušas senos mūrus, daža siena ir sadrupusi, torņi ir svērušies slīpi, bet Samarkanda aizvien slējusies pāri Vidusāzijas smiltājiem kā Austrumu pasaka.

Neviens laikmets ar tādu aizrautību nav ķēries pie šī vēstures un arhitektūras pieminekļa atjaunošanas kā mūsu laiks. Blakus krāsainajam Samarkandas tirgum ar tējnīcām, ar melonēm, kas spēj izsūkt no sausās zemes tik daudz dzīvības sulu, ar askētiskajiem Austrumu ļaudīm . notiek plaši seno pieminekļu restaurācijas darbi — nošķiebušos torņus atgriež savās vertikālēs, atšifrē seno majoliku noslēpumus, atjauno ornamentu mirdzumu.

Ir vērts redzēt Samarkandu!

Pēc izrēķināšanās ar Ulugbeku un citiem zinību vīriem Samarkanda panka daži zinātnieka mācekļi. Viņi izglāba no iznīcības arī visvērtīgākās Ulugbeka bibliotēkas grāmatas un rokrakstus. - Medresi, šo valdnieka un zinātnieka nodibināto un atbalstīto mācību iestādi, slēdza.

Tagad Uzbekijā ir ap divi simti augstāko mācību iestāžu un zinātniskās pētniecības institūtu. Samarkanda vien ir sešas augstākās mācību iestādes,

§miltis atkāpjas.

Adila Jakubova vēsturiskais romāns «Ulugbeka dārgumi» ļoti saistoši un emocionāli papildina mūsu visai fragmentārās zināšanas pāt Samarkandu un Uzbekiju kopumā. Es domāju par sevi un citiem, kas ir bijuši Samarkandā. Muzeju materiālu pamatīgai studēšanai tūristam bieži vien nepietiek laika. Gidu stāstījums reizēm nobirst gar ausīm — nogurums, klimata maiņa, nespēja sevī uzņemt visu informācijas straumi, kas tūristam gāžas virsū.

Romāns rosina interesi par šo vēsturiski un etniski spilgto zemi, kur redzamais tik ļoti kontrastē ar mums pierasto. Askētiskais, .iekšēji koncentrētais un it kā nesteidzīgais austrumnieks ar čalmu galvā un baltu bārdiņu šķiet pats miera un gudrības iemiesojums.

Bet vai tad Ulugbeka cīņa ar tumsību nav tā pati Lāčplēša cīņa ar Melno bruņinieku?

«Nestāvi uz vietas — jo pat mēness un zvaigznes nestāv uz vietas,» ir teicis kāds senais Hivas prātnieks.

Samarkandas debesis atgādina Ulugbeka zvaigžņu karti. Pāri galvai, signālugunis mirdzinādama, aizdūc lidmašīna. Varbūt tur kāds steidzas piepildīt savu mūža sapni — atrakt senu, smiltīm aizbērtu pilsētu?

Smilšu viļņi ir ļoti līdzīgi jūras viļņiem un aizmirstības viļņiem, Jūras viļņus nevar atrakt. Smilšu viļņus un aizmirstības viļņus — var.

Sēžam kā zaļā oāzē — samarkandieša māla kleķa mājas pagalmā. Ķjpkads tuvinieks namatēvs murns nav. Tirgū sastapām viņu kopā ar niūsii tūristu grupas biedru, rīdzinieku. Jā, viņi draudzējoties jau vairākus gadus. Ciemojoties viens pie otra. Apmainoties vēstulēm, Mēs esam glvjži sveši, bet ari tiekam aicināti ciemos. Virs pagalma no koka kārtiņām veidotas redelītes. Pa tām vijas vīnogulāju vītnes. Vēsi, krēslaini, patīkami. Lejup nokarājas smagi, zeltaini ogu ķekari. Paskatāmies augšup — siekalas saskrien mutē. Namatēvs notver mūsu kāros skatienus un liek mazdēlam rāpties augšā. Drīz jau vīnogas parādās uz galda. Un zaļā tēja ir. Saimniece rosās gar vasaras pavardu, gatavo plovu. Viņa uzsūta mazdēlu -tfecā aivas kokā. Aivas augļus, izrādās, liek pie plova. Mums dod pagaršot arī tikko noplūktu augli. Pēc tam ēdam plovu un runājam par dzīvi Samarkandā un Rīgā.

Cenšamies uzzināt mūsu jauno draugu vārdus. Izrādās — visi tie ir ar nozīmi, ar simbolisku saturu. Bērnam dotajā vārdā ir Ielikts vai nu- kaut kas no dzimšanas laika sakritībām, vai viņa likteņa vēlējums. Pirmais dēls Ilkons, izrādās, ir Laime. Jaunākā meita Umlda, vēl bērns sarkanā džemperītī, ir Cerība. Mazmeitiņa, kas dzimusi pilnmēness naktī, nosaukta par Mahtobu — Pilnmēnesīti.

Mēs, visas padomju tautas, esam Ulugbeka garīgie mantinieki, viņa Cerība, smilšu atracēji no viņa piemiņas vietām. Ekonomiski grOtajā pēckara laikā 1948. gadā tika pabeigti observatorijas atrakšanas darbi. Smilšu atracēji ir ari šī romāna autors un mēs — tā lasītāji. Ulugbeks Ir vārds, kuru nedrīkst nezināt neviena kultūras tauta. Romāns Ulugbeka vārdu un domu krietni pietuvinājis arī latviešu lasītājiem. Sevišķi tiem, kuri paši neceļo. Ceļotājiem pēc romāna izlasīšanas gribēsies redzēt Samarkandas kultūras pieminekļus pašu acīm.

Mēs esam garīgā tiesa toreizējiem Ulugbeka tiesātājiem. Vēsturiskā taisnība vienmēr pārkaļ varoņu pieminekļu?, maina to lielumus, postamentu augstumus.

Ulugbeka pieminekļa postaments nekad nevar būt par augstu,

Pēteris Jiuclņš, izdevniecības «Liesma» redakcijas vadītājs

HE .V» 3993 Adils lakubovs ULUGBEKA DĀRGUMI

Redaktore B. Zubikaite. Mākslinieciskais redaktors J. Petraškevičs. Tehniskā redaktore G. Slepkava.

Korektore L. Smilga. Nodota salikšanai 06.06.83. Parakstīta iespiešanai 21.U'.83. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Mi 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 17,43 iizsk. iespiedi.; 18,06 uzsk. krāsu nov.; 19,48 Izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. MV 1065-5. Cena 1 rbl. 40 kap. Izdevnieciba «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Mi 12/3I641/D-37. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11,

Adils Jakubovs 386 Ulugbeka dārgumi:. Romāns / No uzb. vai. tulk. A. Rudzroga; P. Jurciņa pēcv.; II. V. Liepiņa. — R.: Liesma, 1984. — 329 lpp„ il. — (Stāsti par vēst.)

1 Vidusāzijas novadi. Māverānnahra atradās starp Amudarju un Sir- darju, tajā valdīja Ulugbeks. Horasāna atradās tagadējās Afganistānas teritorijā, kuras centrs bija tagadējās Afganistānas pilsēta Herāta. Tur valdīja Šāhruhs.

4 Tagad Šahrīsabza,

S — 1065

7 — 1065

8 — 1065

1 Vidusāzijas zirgu šķirne,

11 — 10(35

J Vīna šķirne,

1 1450. gadā tas sakrita ar maija mēnesi.

303

[1] burtiskā tulkojuma «zilā pils» — valdnieka rezidence Samar- Kandā.

8 Senais Amudarļas nosaukums.

1 Mudariss — skolotājs medresē.

[4] musulmaņu mēness kalendāra mēnesis, kas atbilst oktobrim,

[5] pilskalns samarkandā, apdzīvots no 6. gs. p. m. ē. līdz 1220. g„ kad to nopostīja mongoli.

• ! Samarkandas centrālais laukums.

[7] musulmaņu garīdzniecības galva.

[8] godbijīga uzruna sievietei,

[8] Si pilsēta atradās netālu no tagadējās Balhas (Ziemejafganistānā).

[9] mirušā radinieks vai tuvs draugs, kas soļo bēru gājiena priekSgalā ar nūju rokā,

2i

[10] augstmanis, kas atbrīvots no visiem- nodokļiem,

[11] vienība, kurā lr apmēram desmittūkstoš kareivju,

[12] cilts, no kuras cēlies Timūrs,

[13] senais taškentas nosaukums.

[14] nostāsti par Muhameda dzīvi.

[15] sūfisms — mistiski askētisks islama novirziens, sufiji — tā piekritēji.

[15] Vidusārijā šim vārdam bija dažādas nozīnu's. Šeit: sekroiārs. rakstvedis,

[16] zems galdiņš, ko novieto virs zemes klona izrakta, ar karstām oglēm pildīta dobuma un pārklāj ar segu; ziemā pie sandala silda rokas un kājas.

[17] stīgu instruments.

[18] plāna metāla vai kaula plāksnīte, kas saliekta nenoslēgta gredzena veidā.

[19] kāda no uzbeku klasiskajām melodijām.

[20] jāšanas sacīkstes, kurās to dalībnieki cenšas cits citam atņemt auna liemeni.

[21] mūzikas instrumenti.

[22] omara haljāma četrrinde. Atdzejojis Andrejs Kurcijs,

Content

Jakubovs Adils Ulugbeka dārgumi

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

EPILOGS

CAUR SENATNI UZ MŪSDIENĀM