Niedre Jānis

Un vēji triec nodegu pelnus...

JĀNIS NIEDRE

UN VĒJI TRIEC NODEGU PELNUS..,

(Jersikas zeme) Romāns

PIRMĀ NODAĻA

Jātnieki aptur zirgus. Pēkšņi tiem priekšā paveras kas negaidīts: šķērsu ceļam valni sakrituši, aplauztajos zaros atstutējušies, guļ ar saknēm izgāzti koki. Visapkārt, cik notumsā iespējams saskatīt, savandltas un salauzītas priedes un egles ar nošķeltām galotnēm. Pameža sīkaudze sadzīta vālos. Un pāri visam draudīgi drūmas debesis. Šķiet, tumsas drauds ir augumā sīkākā vīra satrauksmes cēlājs, mēmais spēks, kas viņam liek raut zirga iemauktu valgu un iesaukties:

—     Kāvu ceļš, kara ceļš! … Vadātājs mūs atvilinājis pie aizjūras suņgalvju slēpņa. Taisnība ļaudīm, kas teica, ka vāci jau ir šijpus Naujienes. Jau siro visgarām kņaza un latgaļu robežai.

—    Valšķi! — attrauc augumā snaikākais no jātnieku trijnieka. — Teitan viesuļtēva aulī uzarts meža stūris — un tikai! Arī visu tēvaines radu un bāliņu talkas saime nesašķaidītu tādus mūžameža kokus. Turplikām Gerciges zemē vācu šķēpnešu nesalasīsies vairāk, kā saiet trijās polockiešu Daugavas strūgās.

—    Nesalasīsies vairāk, kā saiet trijās polockiešu strūgās? — sīkais vīrs pārjautā. — Vai tad katram no viņiem būtu trejdeviņu vīru spēks, vai katrs no viņiem būtu ij lācenes dēls, ij kokurāvējs, ja viņi ir paguvuši pakļaut lielum lielo tiesu no Gerciges valsts? Sagrābt lībiešu un igauņu zemes un vēl snaikstīties gar Krievzemes kņazu valdījumiem?

—    Gar Krievzemes kņazu valdījumiem viņi gan snaik- stas, bet tikt tajos — tur Rīgas rīmām par īsiem pirksti. Domāt, nezinām, kas atdeva vāciem latgaju tēvaini, kas daudziem brīvajiem arājiem uzlika dreļļu valgus, kas aizdeva viņu sievas un līgavas svešinieku prieka namiem!

—    Runātnieks zelta mute ir tava iesauka, Jurģi popa dēls. Iegalvošana tev asinīs gluži kā zvēru medniekam lāča galēšana, kā zemes arājam līduma līšana. Tikai tavs sacītais manam prātam par vieglu. Pārlieku daudz sirdi- bas, Jurģi, tu esi saņēmis sevī.

—    Bet tu kalpa vīra bijāšanu, raitniek Paike.

—    Rimstiet, bāliņi, — iejaucas līdz šim klusējušais trešais jātnieks. Šķiet, krietni padzīvojis vīrs. — Vēl apkārt mijkrēslis, vēl rīta blāzma nav iesarkusies un acis labi neizšķir sausumu no muklāja. Notupsimies uz brīsniņu, kamēr sadziedāsies rīta putni, kamēr kjūs redzams, kur kumeļiem kājas likt.

—    Ja tā būtu, kā saka Paike, tad mums nevajadzēja raudzīt uz tēvaini ceļa zvaigzni. Varējām nīkt turpatās, kur esam nīkuši. Dzīvot no rokas mutē — un gana, — attrauc par popa dēlu sauktais. Tomēr ieteikumu nogaidīt viņš neatraida. — Labi. Pakvernēsim, atpūtināsim kumeļus pirms tālāka ieskrējiena.

Vīri nokāpj no zirgiem un ved tos pa klieno meža taciņu līdz āres liekumam strautiņa krastā. Noceļ nešļa- vas — jumī sasietas nasteles, šaujamos lokus un āvas cirvjus. Sačupo tos vienā apkopā pērngada stiebru zā- lumā, palaiž rīta vēsumā drebošos rumakus pie kārklu cera un paši nometas tupus, pauru skaldāmos pa ķērienam turēdami. Razbainieku, ceļa vīru uzglūnētāju, tagad ir guru guriem visās pusēs. Un zemju robežās laukos jo īpaši. Neba sava prieka pēc tuvi un tāli tirgus viesi ceļā laižas tikai labi apbruņotas karadraudzes apsardzībā. Ar visu to, ka tirgus viesi maksā kņaziem un piļu valdītājiem bagātas nodevas ij graudā, ij naudā un kņazi un piļu valdītāji apsolījuši tirgotājiem drošu un brīvu ceļošanu.

—    Klau, pamalē ceļas pūsma. Gaišums sijājas. Drīz uzlēks saule. — Vecākais raitnieks izņem no azotes tādu kā sažāvētu saknīšu kriku un ņemas to košļāt.

Jātnieki dīkā ar seju pret rītiem. Un, tā kā debess jau nosārtusi, viņu veidoli kļūst labi viedami.

Par karadraudzes vīriem, īstiem krievu vai leišu bajāru ieroču nesējiem, parastajiem siru ļaudīm vai pils draudzes

brāļiem viņus nesauksi. Arī par medniekiem vai tirgu sargiem ne. Trijniekam nav karadraudzes gaitnieku bruņu un vairogu, nav kalēju darināto ceļu, elkoņu un dilbu aizsargu, nav plato važoto jostu, pie kurām karina kaujas zobenus, vāļus un cirtņus. Tomēr zem plecu apmetņiem viņiem zvīņo važu uzkrekli, kas žvadz pie ašākas kustības, tāpat jātnieku galvas sedz ar zaļu varu ap- šūstitas lūšādas cepures^ -— brīvu ļaužu un kara sargu tērpa piederums. Katram pie sāniem ir pieķēdēts gardun- cis makstī un kājās mītas ādas stulmeņi ar durstekļu piešiem.

Kas viņi? Bajāra, baznīcas tēva, tirgotāju grāmatas nesēji, izlūki?

Varbūt viens ir sūtnis, bet divi — viņa gaitnieki un apsargātāji? No viena novada, no vienas pils zemes uz otru dodoties, ceļiniekam neklājas būt vienam. Cilvēkam nav ne lāča spēka, ne mežakuiļa ilkņu, ne lūša vingruma, ne putna ātruma, toties ir milzums naidnieku. Un starp tiem bīstamākie — divkājainie. Tie citpusietim brīvi paieties neļaus. Vai nu uzmetis galvā kaņepjauklu tīklu, vai piegrūdīs # pie kakla dunci un spiedīs, kamēr sagūstītais rims pretoties. Līdz kļūs kalps vai smirds, ko no posta likteņa var paglābt tikai brīnums.

Par Jurģi popa dēlu nosauktais ir ne vien snaikākais, bet arī jaunākais trijniekā. Puisis līgavaiņa gados. Tumjat uzplecis, lūšādas cepure dara savādi melnīgsnēju viM rūzi bārdaino, vējā aprepušo seju, taisno, apakšā paplato degunu un lūsīgo skatienu.

Paike ir večuks. Linu baltām ūsām, kodeļas izskata bārdu. Plecu apmetnis viņam ir mēļi zils, pakaklē trīsstū- riski sasiets, nevis sasprausts ar saktu kā tiem abiem.

Trešā, izskatā druknākā un kareiviskākā jātnieka galvu apņem izbalējuši mati un sirma pilnbārda. Viņa pelēkais ģērbs ir stipri novalkāts, plecu apmetnis vienos ielāpos. Vīra skatiens, kā sevī gremdējoties, it kā no pasaules vairoties, atkal un atkal plok pie kājām.

Ciltsmāte, šķiet, viņiem visiem trim tomēr viena: no lielās latgaļu radu saimes. Vīru valodā labi saklausāma latgaliskā

izruna. Bet, ta ka viņi lieto arī kriviču, tiešāk — polockiešu vārdus, šķiet, ceļinieki ir dzīvojuši Krievzemē starp krievu kņaza ļaudīm. Jurģim runā iejūk arī pa grāmatnieka teicienam, kas zīmīgi pa'reizticīgo baznīcas sludinātājiem.

—           Man rādās, sābris Paike klusībā nožēlo āvību — slepus atgriezties Gercigē, — Jurģis ierunājas.

—    Sābri, bratiņi… — Vecākais nokrekšķina.

—          Jurģis tiesu saka, — Paike attrauc. — Nebija prātīgi laisties pa dumbru ceļiem tādu gaisa gabalu. Prātīgāk nest ziedu un saņemt svētību ceļam no Rīgas bīskapa sūt- nieka plostojumam pa Daugavu.

—          Mest krustu pa katoļu modei, atzīt, ka varmākas no aizjūras zemēm ir Gerciges novada valdītāji? — Jurģis sarosās. — Vai tā?

—    Ne gluži tā. Takšu man domāt.

—    Ko domāt?

—          Kas zina, kurās baznīcas svētie tajā augstajā debesu kalnā…

—          Kas tev liedz piesaukt senču godātās Zemes, Aizsaules un Mājas mātes? Kas liedz pušķot ziedokļa akmeni tēvutēvu pielūgtajam Pērkonam un Saulei?

—          Es ne par to. Prātoju, vai tikai Romas baznīcas svētie netiek priekšā kriviču brīnumdaru mocekļiem,

—   Dulburība.

—    Diezin vai.

—          Tad kālab Paike zvērēja Jurģim nākt biedros līdzi uz Gerciges tēvaini? — iejaucas vecākais.

—   Miklāss lietu runā: kālab zvērēji? — Jurģis uzstāj.

Domā, man, svešotnē klimstot, nav piegurusi sirds?

Domā, es nejaušu, ka tuvu jau mans zemes gaitu gals, ka man jāpiebiedrojas dzimtes senču sadraudzei? Jāapguļas smilšu kalniņā pie tiem, kuri viņā saulē kopj druvas, ser rijas, kāpj bites un dukurē zivis.

—    Tikai tālabad?

—          Ko vairāk var gribēt nosirmojis vīrs šajā Nelaimes mātes sajauktajā dzīvē?

—    Ak Nelaimes mātes sajauktajā dzīvē?

—           Sacīsi — tā nav? Kad mēs, vāciešu postītās Gerciges ļaudis, meklējām krievu zemē glābiņu, kad triecām duncīšus dievu birzs koku stumbros, plēsām vāti saviešu sirdīs, mēs ticējām drīzai atpakaļ nākšanai. Polockas kņazam Gercige veda savu ļaužu labumu, lai kriviči aizstāvētu latgaļus grūtā brīdī. Mēs cerējām, ka atgriezīsimies līdz ar Polockas karadraudzi zem krievu krusta karogiem un atmaksāsim aizjūras vardarbniekiem. Ticējām: ieradīsimies tēvainē zem svētā Gorgija karoga kopā ar savu valdītāju Gerciges Visvaldi. Bet — valdnieks Visvaldis ir aizbraucis veļu laivā …

—    Nerunā aplam! — Jurģis saslienas. — Visvaldi veļu laivā kāpjam nav redzējis nedz savs, nedz svešs. Biedu vēsts nāk no kriviču baznīcas atkritējiem, tā ceļas pilīs, kur bajāri dzer medaļu brālībā ar aizjūras suņugalvām.

—    Sacīsim, bajāri dzer brālību ar aizjūras suņugalvām. Sacīsim, valdnieka Visvalža nāve ir ļaunas mēles dzinums. Bet Polockas kņazam gāna pašam savu nelaimju. Kopš Kijevas Krievzemē auļo šauracainie loku bultnieki, kuriem kņazu družīnas nav īstas pretimstāvētājas, Polockas sētu labieši un tirgotāji bailēs no tatāru iebrukuma rok zemē savu mantību. Nepaļaujas vairs brīnumdara Gorgija aizgādībai, neuzticas kņaza karadraudzes šķēpa un skald- vāles spēkam.

—    Pat tādā dzimtē, kas tur svētu katru sentēvu vēlējumu, trāpīsies pa zaķpastalīgam cilvēciņam. Kur nu vēl daudzu ģinšu sadraudzē, kņaza valdījumā. Tikai zaķ- pastalas nebūs tie, kuri saglabās tautu. Kauču Kijevas Krievzemei tikušas grūtas dienas un Polockas labieši ar amatnieķiem trīc bailēs par savu mantību, latgaļu Gerci- gei vēl pāri nav klāts līķa auts. Mēs saklaušināsim tēvai- nei uzticībā turošos vīrus, kuru zobeni un āvas ir bez rūsas, kuri glabā Gerciges sarkano karogu ar krustu. Mēs uzmundrināsim viņus, liksim attīt Gerciges karogu, saukt Visvaldi, lai atkal stājas tēvaines karotāju priekšā..®1

—    Mēs… aicināsim karotājus? Mēs aicināsim? Es Vis tā negribu.

—    Negribi brīvu tēvaini?

—    Es? Pret zemes un debesu spēkiem?

—    Tauta nemirst, kad ir, kas viņā uztur ticības gun- tiņu nezūdamībai.

—    Bet guntiņa bez sausa iekura nesilda.

—    Taisnība: guntiņa pīkst un plok, kad tajā met slapjas pagales, liek apšu šķilas, — Jurģis attrauc. — No tāda kura ij sunim salst. Redzams, mēs ar Paiki esam bijuši īsās dienas ceļabiedri. Tālab prātīgāk būs, ja mēs šķirsimies. Un tūlītās. Kraukļa kliedziena attālumā no šejienes 'pa kreisi nogriežas taka. Tā aizved uz Drisu, latgaļu pilsētiņu pie Daugavas Krievzemes pusē. Drisā piestāj preču strūgas no Daugavas augšienes, Drisā ierodas Rīgas, Kokneses un Krusta pils tirgus ļaudis. Drisā ir vācu mūks. Ja viņam maksā, viņš dod atvēli un katoļu krusta zīmi brīvam

braucienam pa Daugavas lejasgalu. Nospļaujies pār kreiso plecu, Paike, lai nelabais atstājas,un kāto prom!

—   Brālīši, kāt' tā? — Paike nočiepst kā cerā iztraucēts putns.

—    Gerciges ļaužu lietai tu tad nenodarīsi tik daudz ļauna, kā ar mums turēdamies.

—   Laidies vien! — Miklāss pagriež Paikem muguru un iet pēc zirga^ — Saule ir jau ijiāpusi no nakts laivas. Mums laiks tālāk.

—    Īstais laiks! — Arī Jurģis raisa zirgu. — Man domāt, meža gāzmu mēs iziesim, rumakus pavadā vezdami. Būs vieglāk lopiņiem, raitāk pašiem.

—   Vedīsim pavadā, — Miklāss piekrīt. Pārkāpj pār zemē nogāztā koka stumbru un pēkšņi apstājas.

—    Tauriņš! Senču dvēsele. Pirmais pavasara tauriņš.

—    Un gaišs? — Jurģis atsaucas. — Sola mums gaišas, priecigas dienas.

Koku sagāzma jātniekiem palikusi tālu aiz muguras. Kādreiz zvēru, vēlāk cilvēku iesliedētais meža ceļš tagad uz ziemeļvakariem cauri lielam vērim. Koku sulīgi Eā zarotne tur zemieni puskrēslā — ar visu to, ka zaļo !zņu no debess augstumiem apspīd izšķērdīga pavasara saule — ļaužu apbrīnotais zelta krusts debesu zilumā. Jātnieku virzīšanos uz priekšu pavada meža iemītnieku pārsteigsmes un brīdinājuma kliedzieni. Lielputnu terkšķoņa un brēkšana, sikputnu pīkstēšana, kvarkšana, svilpšana, vidžināšana, meža lopiņu aurēšana, klibināšana un bra- dzinašana. Šķiet — viss dzīvīgais, kas mitinās zarojumā, krūmos, paceros un uz koku saknēm, izkliedz savu nemieru par zaļās valstības ierastības traucējumu. Reizumis paklajākā vietā jātniekiem priekšā pāri taciņai pārskrien rojiņa lapsas bērnu vai vilcēnu. Lapsēni slaidos lēcienos, vilcēni kūleņodami, veldamies, kā kaķēni spēlēdamies. Ietuntuļo noaudzē, sagumst bariņā, glūn un ausās. Sak, ko darīs ērmīgie, uzbudinoši smakojošie zemes dimdi- nātāji.

Bet jātnieki tikai klandās uz priekšu un klusē. Tur asu redzi un dzirdi pret draudīgām pazīmēm un, kamēr tādu nejauž, ļaujas atmiņu pārdomām un minējumiem. Visvairāk minējumiem, jo tie, tikpat kā cieti novīts grožu ritums, saista piedzīvoto un jausto ar gaidāmo, ar vēlamo un iespējamo.

Jau tas, ka abi ceļinieki bijuši ilgi atšķirti no dzimtās puses, ka pa šo laiku dzimtos novadus vairākas reizes izdangājuši iebrucēji laupītsteigas, pamezdami pirmāk raženus ciematus pelnu dzedziedā, ir kupls zelmenis tiklab šaubām, kā minējumiem.

Polockas pusē Miklāss nokļuva kopā ar Nīcgales apvidus labieti Nīcinu, bēgdami no vāciem un viņu pielīdēju varzas, kas uzklīda latgaļu ciemiem, gūstīja zemes arājus, medniekus, dravniekus un vajāja latgaļu labiešus, kuri ievāca Polockas kņaza pagastu: graudus, vaskus, zvērādas, kalumus, audumus, rotaslietas — nodevas par Polockas kņaza un pareizticīgo baznīcas svēto aizstāvību pret tuvu un tālu nelaužu iebrukumiem.

Pirmoreiz Gercigē — Jersikas valstī vāci ieradās ar dāvanām un mielasta maizi, vēstīdami, ka viņu katoliskais bīskaps Meinards esot saņēmis cēlsirdīgā un varonīgā Polockas kņaza atvēli sludināt Daugavas krasta apdzīvotājiem Kristus Pestītāja priecas mācību un dievmātes Marijas žēlsirdību. Lišķēdami, glaimus šķiezdami, mūki sāka mujāties kā sapītas vistas pa Jersikas zemes pilsciemiem, garām pareizticīgo baznīcas namiņiem. Dziedāja ļaudīm nesaprotamas stieptas dziesmas, biedināja ar parādībām pie debesīm — tās šejieniešiem draudot ar dieva tiesu, ja viņi nepiegriezīšoties īstajai Kristus ticībai, bet — ieguva tikai cienastu atbiras un laba ceļa novēlējumus. Pēc kāda laika Romas baznīcas sludinātājiem nācās mest kājas pār pleciem. Manīties prom, jo noskaities Polockas kņazs pulcināja savas, Jersikas Visvalža un Lietuvas karadraudzes gājienam uz vācu migu Daugavas grīvā. Tikai karagājiens pajuka Smoļenskas kņaza un leišu kašķēšanās dēļ. Visvaldis viens lielo kauju neuzsāka, un pēc tam svešie pieņēmās spēkā. Drīz Kokneses kņazam Večko vajadzēja atstāt savus valdījumus, meklēt patvērumu pie pleskaviešiem, un pēc tam — nākamā gada rudenī — Rīgas krustneši pēkšņi ielauzās Jersikā un nodedzināja Daugavas ceļā lielāko — Jersikas pilsētu. Vāci sagūstīja Visvalža sievu, lietuvju kunigaiša meitu, piespieda valdnieku noslēgt lēņu līgumu ar Rīgas bīskapu Albertu. Pēc kāda laika vāci iebrukumus atkārtoja. Gan pašai Jersikai, gan novadu pilīm, pilsētiņām un ciematiem. Arvien nekautrīgāk vāci brazdināja latgaļu zemēs. Un tad labietis NIcins ar savu ka- radraudzi devās uz Polocku. Un Miklāss viņiem līdzi, lolodams cerību drīz tikt tēvainē atpakaļ.

Bet vasaras tveici nomainīja ziemas puteņi, pēc tam atkal lietavas vasaras tveici. Tikai labieša Nīcina karakalpam Miklāsam dzimtās puses ceļš palika staltkokiem pie- gāzts. Labietis Nīcins sametās kopā ar Polockas kņaza tirgus ļaudīm, Miklāss aizgāja kalpot klostera brāļiem. Tur viņš sastapās ar klosterī mītošo grāmatu rakstītāju Jurģi. Viņi sadraudzējās, un tad vienu pavasari Jurģis viņam deva kaltu sudrabu un varu, lai apgādā zirgu un bruņojumu.

«Polockas baznīcas virsgans sūta Gerciges novada priesterim baznīcas grāmatu. Mums tā jānogādā. Un pa ceļam jānodara kas cits arī. Tagadīt pa latgaļu ciematiem sikšņo pļāpu večas. Teic: kaulainā sirpja sieva jau pērngad esot noklaudzinājusi Visvalža logā, sienās ķirmji nočirkstinā- juši valdniekam kapa dziesmu. Kur tas laiks, kopš Visvaldis vairs nemīdot Saules zemi. Tā gvelž Gerciges latgaļu valsts nedraugi. Vieš tēvaines ļaudīs neticību. Bet patiesībai jābūt tādai, ka valdnieks Visvaldis kaut kur slēpti pulcina tēvainei uzticamus karotājus. Tas mums, baznīcas grāmatu nesot, jāpavēsta ciltsbrāļiem. Jāuztur viņos ticība tēvaines taisnībai, Visvalža zobena spēkam. Arī šobrīd, kad draugiem polockiešiem uzmācas līko zobenu vicinātāji — tatāri.»

Jersikas popa dēlu pusaudzi Jurģi kopā ar pulciņu latgaļu labiešu jauniešu bija aizveduši Polockas novada kņaza družīnas vīri, lai viņus nenogrābtu vācu krustneši, kas Piedaugavas pilīs un pilsētās meklēja labiešu bērnus, rosīdamies no viņiem izaudzināt patekuļus Romas baznīcai, aizjūras laupītāju mūdžai. Jurģa tēvs, pils baznīcas svētnieks, bija no labo — lielo ļaužu saimes, jo Polockas lielais bīskaps Jersikā, tāpat kā citās kriviču zemēs, priestera amatā iesvētīja grāmatu pratējus no vietējo labiešu saimēm. Pareizticīgo bīskapi izraudzījās jersikiešiem priesterus no latgaļiem, likdami iesvētītajiem dzimtajā novadā mācīt un krustīt, gādāt, lai Jersikā būtu baznīcas un lūgšanu namiņi. Bet aizjūras mūkiem, alkatīgajiem bruņiniekiem jebkurais tejieniešu baznīcas vīrs bija sātana kalps. Viņuprāt, vienīgā īstā Kristus ticība esot katolicisms. Un, lai Daugavas krasta novados vājinātu pareizticīgo baznīcu, vāci rīkoja medības uz labiešu un labiešu priesteru bērniem.

No Jersikas Jurģi glābēji aizrāva pēkšņi, gandrīz kā meitai uzglūnējuši sievu zagļi. Uzsēdināja uz zirga un, sniegputeņu raganām gaisos jaucoties, aizveda pa meža gatvēm, gar lāču migām, pretim asajiem rītadienvidu vējiem. Uz lielo krievu kņaza valdījumu Polocku, kas augstā Daugavas krastā.

Pirms tam Jurģis nejauda, cik diži liela ir krievu kņaza pilsēta. Piedzimušam un izaugušam latgaļu pils sētā starp ozolu un priežu baļķu cirtņu mājām Daugavas radžu krauju augstumā, pieradušam pie pils karadraudzes ļaužu mītnēm un baznīcām, no kuru torņiem pārredzamas zemes vaļņiem apjoztas tirgoņu un amatnieku dzīvojamās rijas un pirtis otrpus pils gravas strautam, Jurģim Jersika šķita pati lielākā un bagātākā pilsēta, kāda vien var būt. Neba skaistu vārdu dēļ tālie tirgus viesi brauca uz Jersiku buru laivās ar zvēru galvām rotātiem priekšgaliem, maksāja muitu ar audumiem, sāli, kalumiem un rotām, ar romiešu un citādu naudu. Neba velti Jersiku slavināja Cargrades vārdā — tālās, pasakainās dienvidu puses pilsētas vārdā, kura milzim līdzīgi plešoties pie liela ūdens klajuma, esot bagātākā un neuzvaramākā no visām pilsētām un citādi saucoties par Bizantiju.

Jā, Jurģim Jersika šķita pati staltākā no pilsētām. Bet tad, ieraudzījis Polocku, Jersikas priestera dēls saguma kā pārsalis putnēns. Dieviņ augstais, šito varenību! Tāds neredzēts milzums baļķu cirtņu un mūra ēku ar gatves gaņģu ejām starp tām! Tik daudz amatnieku un tirgus gāšu un — tik daudz baznīcu! Baltu kā Daugavas baltra- džu krāvumi. Ar lokveida uzlodām un zilajās debesīs sniedzošiem zaļiem un zeltaini zvīņainiem torņiem.

«Kādu ļaužu jūru spēkavīru, akmeņkalēju, citu amatnieku vajadzēja pulcināt, lai uzceltu tik teiksmoti daudz piļu un svētnīcu . . .»

Pilsētas laukumā pavadoņi Jersikas jauniešus izšķīra_ — aizveda katru uz savu pusi. Jurģi — uz baznīcas setu, četrstūrī saceltu baltmūra ēku kopumu ar gandrīz aklām āra sienām, bet ar zelta staru vainaga apvītu krustu virs lielo vārtu uzjumes. Baznīcas sētā Jurģis nokļuva klosterī, klostera ejās, kas oda pēc vaska deguma un_ paegļu sviluma. Pēdīgi viņu ieveda istabā ar blietēta mala klonu un krustā sistā tēlu pie sienas.

Tur Jurģi savā gādībā ņēma mūks melnā garmētell. Paēdināja, izklaušināja. Un pēc kāda laika ieveda lielistabā, kur uzturējās bārdains, varens kā meža vīrs svētnieks dārgā apģērbā. Uz krūtīm virs melnā mēteļsvārka viņam karājās spožā važā zelta krusts. «Bīskapa tēvs,» pavadonis Jurģim pačukstēja. Skubināja klanīties un krustīties, ar trim pirkstiem skarot sev pieri, plecus un krūtis.

«Vai tu māki taisīt rakstu zīmes?» bīskapa tēvs noprasīja, iepriekš likdams svētniekam pagriezt Jurģi ar vaigu pret gaismu. «Protu.» Taču, kad viņam pasniedza bērza tāss noplēsumu un ogles strupuli, Jersikas priestera dēls uz krijas puses uzšvīkāja latgaliešu sievu audumos noskatīto: krustiņu — debess zīmi, trīsstūrīti — debess kalnu, krūmu ar trim krustiņiem — debess mātes zīmi.

«Evaņģēlija raksti tādi nav. Lai gan tu uzzīmēji arī svēto krustu,» bīskapa tēvs noteica. «Tomēr tava neprasme nav elkakalpība. Jersikas priesteris ir izteicis pazemīgu vēlmi: lai viņa dēls iemācītos rakstus. Svētās Sofijas baznīcas skriptorijā grāmatnieks tevi apgaismos. Ja pats tu no sirds gribi kalpot svētajai trīsvienībai.»

«Gribu,» Jurģis apliecināja, vēl īsti nesaprazdams, ko nozīmē sacījums «kalpot trīsvienībai».

«Lai notiek visaugstākā prāts! Tevi svaidīs ar svēto ūdeni, tu valkāsi dieva kalpotāja tērpu, ar tevi maizē dalīsies svētās Sofijas kalpotāji…» Bīskapa tēvs pieskārās savam zelta krustam.

Turpmākais pagāja, tikpat kā brienot pa aizputinātām pēdām. Jurģis dzīvoja mazā kā lapsas ala tumšistabiņā, valkāja garus svārkus, katru dienu apmeklēja baznīcas gTāmatu istabu. Mācījās lasīt pareizticīgo baznīcas grāmatā.

Pirmoreiz Jurģis Polockā sabija nepilnus četrus gadus. Iemācījās saprast un dziedoši lasīt ļaudīm priekšā sakāmos evaņģēlijus, iemācījās izburtot gadu miklumā pie- milzušās grāmatās žuburainu zīmju kopojumus. Un — vilkt ar ziedē iemērcētu zirga krēpju sīkslotiņu Kijevas burtu zīmes, lūkoja palīdzēt svētniekiem pie retu grāmatu pārrakstīšanas.

Klosterī viņš arī pa īstam sāka apjēgt laužu apdzīvotās pasaules lielumu. Visātrākais putns var lidot gadiem, bet pasaules malu tā ij neaizsniegs. Katrā ziņā ne vietu, kur zvaigznāja jums sakļaujas ar visa dzīvā lolotāju un trū- dinātāju — velēnu un smilti.

Jurģis uzzināja: aiz Polockas zemes plešoties kriviču zemes klajumi, tirgus vīrus un amatu ļaudis tur vilinot staltas un bagātas pilsētas. Aiz pilsētām sākoties tālo ganību lauki, un, kad tie pārstaigāti, ceļinieka skatienam paveroties nepārredzami ūdeņu klaji — silta jūra, kuras krastos akmens sienām apjoztas teiksmainas balt- akmens pilsētas, pilis, svētnīcas. Tā jau neesot, ka zvaigžņu ceļus visiem cilvēkiem visā pasaulē sacītu priekšā Zemes māte ar Debess tēvu, ar jaunavu Mariju un svētajiem Kristus mocekļiem. Grāmatnieki, Kijevas Sofijas un Cargrades viesi, minēja par kaut kādiem tālās dienvidu saules karsētiem apvidiem, kur svešāda izskata ļaudis pielūdzot svešus dievus. Viņpus deviņu zemju valdījumiem esot jūras, kur ūdens vietā tekot karsta smilts, bet aiz tās esot brinum bagāti ārumi. Akmeņu krāvumos tur mirdzot tīrais zelts un ūdeņu dzīlēs zaigojot pērles. Klosterī Jurģis saklausīja, ka Polockas skriptorija goda kambaros glabājoties teiksmaino tālieņu akmenī kalti un dārgakmeņos veidoti dievi un varoņi — gan bārdaini, gan jauneklīgi, no izskata dzīvi kas dzīvi. Tāpat kņaza mantnīcās esot svešotnes kausi no vistīrākā zelta un sudraba un košuma krūkas ar dziedošiem zelta putniem, Un daiļas stabules un kokles, kas tik brinum skaisti skanot, ka cilvēkam gandrīz apmulstot prāts. Dzirdēja: Polockas bajāriem un tirgoņiem esot bērums sudraba un kapara ripullšu, uz kuriem bārdainu, bargu viru galvas vai sejas veiduļi. Sejainajiem tālzemju sudraba un vara ripulīšiem esot tāda pati vērtība kā kriviču, leišu vai latgaļu naudām — sudraba stienīšiem un stīpu gredzeniem.

Polockas klosterī aizvadītie gadi Jersikas priestera dēlam gan bija lielu zināšanu uzkrājas, bet reizē arī sirdssāpju un grūtsirdības gadi. Dienas ausa un dzisa bez jaunības līksmes, bez draugiem. Lielākoties vienatnībā, it kā gūsta būra nošķirtībā, rītos un vakarot klausoties mūka Simeona mācības. Tālab naktīs uz guļas lāviņas, kazu ādās ietinies, puisis bieži domās un sapņos staigāja tēvaines zemē.

Redzēja Jersikas nocietinājumu torņus un vārtu mastus slienamies pret zvaigžņotajām debesīm, redzēja valdnieka pilī stiklus zaigojam varavīksnes lokos, dzirdēja pils baznīcu zvanus, dzirdēja, kā, svētbilžu zeltam spīguļojot, priesteris pērkondārdīgā balsī saka svētrunas.

Redzēja buru laivas un airu plostus, svešpuses kuģus, kam priekšgalā zvēru un cilvēku galvu attēli, pietauvojamies Daugavas krastā pretim pilsētai ar septiņiem torņu vārtiem — pie amatu un tirgus viru apmetnes uz lielā ūdensceļa starp Polocku un Koknesi. Daugavas dienvidu krastā Dignājas pils, kur Visvalža karadraudzes sargā ceļu no leišiem uz Krievzemi. Dignājā ir arī pils sētas šķūņi, kuros krāj purva dzelzi Jersikas kalvjiem. Sapņos Jurģis redzēja Jersikas priekšā oša mastā pacelto sarkano karogu ar krustu vidū. To uzvilka vienmēr, kad ieradās dižciltīgie vai tālzemes tirgus viesi. Dažreiz Jurģis sapņos klīda pa pilsētu gar līčloču ailēs saceltajām pusotra stāva un divstāvu mājām, kas cirstas no sveķo- tiem priežu baļķiem uz ozolbluķu pamatiem. Pilsētā pil- num pilns tirgus mītnieku, kaļvu, rotkaļu, audēju, podnieku. Viņu namu priekšā celiņi pārklāti ar līdzeni noguldītām, pušu plēstām kārtīm. Pat rudens dubļotnē cilvēki pa galdojumu gāja sausām kājām.

Murgu nomidzī Polockas klostera kambarītī Jurģis sarunājās ar vācu uzbrukumā nozūmēto māmuļu, rādīja viņai sveci, pasniedza dziju kamolu, kad viņa vilka dzīparu rakstus stellēs aužamajai villainei. Klaiņoja gar pilsētas rotkaļa sirmbārža kalvi. Un tur Jurģis pirmoreiz ieraudzīja viņu. Saulmataino meiteni ar vara vijiņu krustiņiem greznotu mēļu sagšu pār plecu un viju vainadziņu galvā. Ģedušu pils labieša meitu. Ieraudzījis apjuka tik ļoti, ka noslīdēja no kāršu klāsta. Meitene iesmējās, savīcināja sagšas staras, kā putns lidojumā ceļoties. Pēc tam Jurģis katru brīvu brīdi zagās uz pilsētu. Cerēja atkal satikt saulmataino.

Tikai… nesatika. Brīdī, kad valdnieks ar mazo kara- draudzi bija pārcēlies pāri Daugavai, lai Dignājas pilī satiktos ar Lietuvas kunigaiti, Jersikai naktī uzkrita vācu krustneši. Nebijis tobrīd Jurģis tēvam līdzi Ploņu salā, kur lūgšanu nanīiņš upes kuģotājiem, droši vien arī viņu nogāztu iebrucēja šķēps. Vai arī viņš sadegtu izlaupīto pils baznīcu sētā kā māmuļa un citi no psalmotāju saimes.

Pēc trim Polockā pavadītiem gadiem, sapņos un nomodā raudzītām pareģu zīmēm, gaidot, kad tās vēstītu brīvu ceļu, kļuva zināms, ka nūlet atjaunotajā Jersikas pilī pie valdnieka Visvalža nākšot Rīgas vācu bīskaps Alberts un tad Polockas kņaza klātienē slēgšot mieru un 'nolīgumu par brīvu Daugavas tirgus ceļu no grīvas līdz iztekai. Tad arī Jersikas sūtnieki aicināja kopā Po- lockā un kņazistē izkaisītos latgaļu labiešu jauniešus. Un tad Jurģis uz krievu lielās strūgas atburoja līdz Jersikas krastam — līdz vēju vandītam pilsētas nodegu un krāsmatu laukam aiz ostas pāļiem.

Jaunuzceltā pils jau bija apdzīvota. Atjaunoti ar māliem pildītie bluķu krāvumu apcietinājumi, vaļņu iekšpusē svaigumā dvakojoši valdnieka un karadraudzes ēku cirtņi un baznīca ar krustbaļķos saslietiem zvanu torņiem, tāpat klētis, ieroču kalve, laidari. Tikai nodedzinātās pilsētas vietā — slieteņi, zemes būdas un pāris koka mā- jeļu ar lubu jumtiem — Daugavas kuģotāju un muitnieku mītnes. Toties Jersikas kapu kalnā nocirsto vietā jau lapoja bērzi, ozoliņi un liepiņas.

Pilsētā bija apmetušies daži nodedzinātās pilsētas ieroču un darba rīku kalēji, stiklu kausētāji, zvanu un zvaniņu lējēji, audēji, apavnieki. Rotkaļa darbnīcā klaudzināja smalkamatnieka veserītis. Žilbi, žilbi, tāpat kā dzenis cērtot sausā priedē. Nebija tikai viņas, kuras apveids vīdēja Jurģa acu priekšā tālienē aizvadītajos gados.

Jurģis līdzēja tēvam skandināt sīkbalsīgos lētā lējuma lūgšanas zvanus Jersikas krāsmatās uzceltajā pagaidu baznīciņā un klausījās sirmgalyju minējumus, ko vēsta agro putnu brēcieni, ko, saulei noejot, pareģo mākoņu tīstīšanās, ko šalc koku lapotne dzimtes kapu kalniņos. Un gaidīja …

Kamēr — piedzīvoja vēl vienu briesmu nakti un liesmu vērsmi. Šoreiz vāci uzkrita no Aizdaugavas, no kurienes allaž ieradās leišu draugi — valdnieka Visvalža sievas radi. Uzkrita pilij pēkšņi kā rudens vētra. Kara vāles, kara šķēpi šķaidīja ij vīrus, ij sirmgalvjus, valgi, kaņepāju virves žņaudza sievietes, bērnus. Vaimanām brēca aplaupītie un liesmās mestie. Tomēr varmāki pirmajā aulī baznīcas namiņu atstāja neskartu. To izmantoja priesteris, līdz ar dēlu iesprukdams kādā neaizgruvušā apakšzemes ejā agrāk nodedzinātās Visvalža dižpils vietā, sendienās izgrebtā valdnieka ļaužu glābiņam briesmu brīdī. Rāpodami pa apakšzemes alu, priesteris ar dēlu izkļuva aiz pils vaļņa upītes krastā. Tumsas aizsegā aizlavījās līdz mežezera ciematam Lielā purva galā, kur salasījās vairums kautiņā paglābušos no labiešu dzimtēm, no tirdziniekiem un no Lietuvas ciemiņiem — leišu viesu saimes. Izglābušies jersikieši bija pagalam ērcīgi un drīz sakrita strīdā. Kas vainīgs nelaimē? Kālab vāci lauza miera norunu?

«Tika zvērēts pie krusta, zvērēts pie svētītā ūdens, pie kātoju dievmātes bildes un pareizticīgo brīnumdara svētā veidola…» labieši jārēja. «Kā Rīgas bīskaps pieļāva karakalpu laupīšanas uzbrukumu?»

«Vāci Gercigei atriebjas par Visvalža biedrošanos ar leišiem. Gercigi pelnos kaisa vācu zobenbrāļu ordenieši,» kāds leišu labietis rādījās zinošāks nekā citi.

«Vācu ordenis padots Romas baznīcai. Bet Romas baznīcas taisnību šeitan uztur Rīgas bīskaps. Ordenim jāklausa bīskaps.»

«Ordenis klausa bīskapam vārdiski. Šķietami, nevis patiesībā.»

«Ordeņa karavīra pakļautība bīskapam nevar būt šķietama.»

«Nevarētu būt, bet tāda ir. Vāczemes ordenieši netur baznīcas solījumus. No aizjūras saradušies krusta karotāji nav debesu mātes sargi, bet laupītsteigas. Ordeņa vīri saviem mērķiem lielāko kavēkli redz Rīgas bīskapa darbībā. Bīskapa miermīlīgajos nolīgumos ar latgaļu un kriviču zemju valdītājiem, ar leišu kunigaišiem,» lietuvis lieca savu. Meta leimaņiem sejā riekšavām pārmetumus.

«Par notikušo, par vāciešu ārēšanos pārpārim vainīgi paši Gerciges piļu valdītāji. Svešotnes sudraba dārgumu iekārē viņi luncinājās ap aizjūras vilkačiem, alkatībā kļūdami savas cilts un tēvaines nodevēji.»

«Nodevību liecības nav tālu jāmeklē. Tās redz ikviens, kurš nav ar aklumu sists.»

«Sakiet — kas līdzēja pirmoreiz vāciešiem ielavīties Gerciges cietoksnī? Kas pačukstēja vācu bīskapam Visvalža norunu ar viņa sievastēvu leišu kunigaiti Dauge- resti, ko ordenieši sagūstīja atceļā no Novgorodas un pēcāk nogalēja?. ..»

«Kas pameta Līksnas pusē uz svēto karu sapulcējušos ciematu un salu šķēpmešus un loku šāvējus? Aizturēja viņus, kamēr Vāczemes suņi sapulcina pamatīgu bruņu nesēju pulku? Kas viņi bija? . ..»

Jersikas labieši tvēra tuteņus. Un diezin vai lietuvi neiedzītu veļu pagalmā, ja neiejaukušies drošuļi, kas āvās garajam gājienam uz Krievzemi. Viņi pasargāja lietuvi un pēc uzņēma ceļu uz Polocku. Un Jurģis viņiem piebiedrojās. «Vētras izgāž kokus, kas ir aizkaltuši vai virsēju sakņojumu, turplikam veselīgos gan noliec, taču tie atkal atslienas taisni,» šķiroties noteica tēvs. «Tava vieta, dēls, taisnības turētāju pusē. Ej un nāc atpakaļ spēcināts. Polockas svētie ir arī mūsu svētie.»

Garu ceļu stiedzot, Jurģis satuvinājās ar leišu kunigaiša vēstnieku Labi. Pirms gadiem Labis vedis leišu karadraudzes bogu, kas gājis zem polockiešu karoga pret tatāriem. Kaujā savainoto Labi polockieši nodevuši kādam Krievzemē dzīvojošam Lielās Cargrades dziedniekam. Ārstēdams Labja brūces, dziednieks reizē ņēmies dziedēt arī leišu karodznieka prātu. Pasaule esot plaša, skaista un bagāta, viņš teicis. Un dzīvās radības kronim cilvēkam neklājoties dzīvot prāta tumsumā, ložņājot kā kurmim alās. Cilvēks esot aicināts uz lielumu. Cilvēkam jāvairojot ij savas dzimtes, ij visu citu dzimšu krātās mantas. Tās, kuras visaugstākā vēstneši, ticības priesteri ielikuši rakstu zīmēs. «Klostera rakstu glabātavās var salasīt pasaules visdižākos noslēpumus un pareģojumus.»

Jurģis jau bija dzirdējis, ka Polockas klosterī glabājoties Kijevas un citu Krievzemes gudro grāmatu norakstījumi. Arī seno grieķu un Bizantijas gudrajo sacī- jumi. Pirmāk, mācekļa gados, Jurģim gudrās grāmatas nerādīja.

«Ja Jurģis pamanītos sadraudzēties ar citzemes gudrajo rakstu glabātāju? Ja klostera tēvs uzticētos Jurģim?… Tas ir — ja Jurģis iemantotu klostera lielā svētnieka uzticību? …»

Un — viņš to iemantoja.

OTRA NODAĻA

Viņa katoliskajai svētībai Aizkraukles komturam. No Līksnas apvidus svētnieka brāļa Benediktus pazemīgi goddevīgs vēstījums.

Slavēts lai ir dievs un mūsu kungs Jēzus Kristus, un svētā jaunava Marija, kas dod saviem uzticīgiem kalpiem spēku uzvarēt pagānus, lai viņi bijīgi un pazemīgi nāk saņem katoliskās baznīcas kristību. Lai sodīti ar uguni un zobenu tādi, kuri upurē svešiem dieviem, paliek kurli pret Romas aicinājumu. Nolādēti lai ir tie, kas kūtri dara tā kunga darbu, tāpat kā nolādēti lai tādi, kuri savu katoļa zobenu nemērc neticīgo asinīs.

Ir jau pagājušas pēc kārtas astoņas mūsu kunga Kristus dzimšanas dienas, kopš es, pazemīgais brālis Benediktus, nesu latīniskās Livonijas baznīcas misionāra nastu, cenšos vest pagāniskajā Līksnas novadā ļaudis pie gara gaismas, karoju ar visu, kas nāk no tumsības un aiziet tumsībā. Gādāju priekš mūsu svētās kundzes, šķīstās debesu ķēniņienes karapulkiem labus zirgus, labi noaugušus lopus, maizi, iesalu un to, kas tam līdzi nāk. Sēju paklausības sēklu arājos, medniekos, zvejniekos un dravniekos. Lūdzu dieva palīdzību Kristus bruņiniekiem, lai gan visās lietās ir bijis tik daudz grūtību, ka to nevar izteikt. Acīm nepietiek to redzēt un ausīm nepietiek dzirdēt. Vienmēr pastāv bažas, ka atkal var uzrasties kāds pagānisks sludinātājs, kas patiesās kristības ļaudīm liks maksāt nāves meslus un grābs lielu laupījumu. Kā tie pagalam nešķīstie pagāni no Lietuvas, no Polockas, no Pleskavas un citām slāvu zemēm ir jau darījuši. Un, lai gan visuvarenais dievs savā neizmērojamajā pacietībā vēl atļauj tumsības valdniekam līdzēt pagāniem turēt stipras rokas un lielus karapulkus, — kas ir līks, tas nevar taisns tapt, un, kā nav, to nevar skatīt.

Augstais komtur, svētais tēvs!

Šajā rakstā, ko, ar zieģeli apstiprinātu, Tavai gaišībai nogādās Tev pazīstamais ziņnesis, tērpies dāvanu lūdzēja ģērbā, vēstu Tev nupat kā uzzinātu, Polockā izperinātu sātanisku viltību. Pretēji solījumam, kas apzieģelēts ar zvērestu, — turēt mieru un godīgu tirgošanos ar Koknesi, Rīgu un ar citām vācu pilsētām Austrum jūras krastos, atturēties no naidīgas darbības pret katolisko Zobenbrāļu ordeni, kā tika nolīgts starp bīskapu, ordeņa mestru un Polockas krievu kņazu ar viņa vasaļiem, — slāvu valsts un neticīgās baznīcas valdītāji slepus sūta no Polockas jātniekus bruņu kreklos. It kā nest latgaļiem grieķiskās baznīcas rakstus, bet patiesībā mudināt nepateicīgos, lai viņi paceļ pagānu Jersikas karogu, lai ceļas atbrīvot ķēniņu Visvaldi, ko Rīgas baznīca turot gūstā.

īsi pirms mūsu kunga Jēzus debesbraukšanas dienas no Polockas uz Jersiku esot devies ar diviem ieroču kalpiem slāvu klosterī sātaniskās gudrībās mācījies Jurģis, kam mutes vārdu iesākums ir ģeķība un neprātība viņa valodas gals.

Bet gods visaugstākajam! Cilvēki nevar izprast dieva darbus, nedz viņa iesākumu, nedz galu. Un dievs tas kungs ir licis nākt Līksnas pusē noziedzīgā Jurģa līdzgaitniekam jersikietim Paikem. Kungs Kristus un visušķīstā jaunava Marija mani apgaismoja, un man prātā nāca svētā mocekļa sacītais: kas bedri rok, tas kritīs iekšā, un, kas sētu ārda, tam čūska iedzels. Es liku Paiki vilkt degošā krāsnī, un sātans, kas Paiki vadīja, atkāpās no viņa.

Un Paike atzinās. No Polockas uz latgaļu zemēm nāk kūdītāji. Viņi dzīs pēdas zvēresta lauzējam Visvaldim, pulcinās tādus, kas glabā naidu azotē pret katolisko baznīcu un Kristus ordeni.

Augstais komtur un svētais tēvs!

Manai niecībai gan neklājas teikt priekšā Tavai gaišībai, kas darāms, jo, kā māca gudrais Zālamans: «Nedod savai mutei savu miesu apgrēcināt,» — bet mana uzticība ordeņa brālībai mudina mani izteikt manas niecīgās domas.

Par polockiešu spiegu, pagānisko Jurģi, steigšus jāap- vēsta ordeņa ļaudis un Romas baznīcai zvērējušie piļu labieši. Un ar polockieti jāizdarās tā, kā jaunavas Marijas kalpotāji ir darījuši Beverīnā un pagānisko slāvu valdījumos. Jo tā kunga kalps nav nācis taisnus aicināt pie atgriešanās no grēkiem, bet grēciniekus. Pat ja Jurģis būs kurls pret taisnības vārdiem, viņu gūstīdami, Romas karotāji būs izlauzuši zobu sātana čūskai.

Lai mūžīgi slavēts ir mūsu kungs un viņa godības krēsls!

Benediktus no Līksnas

Anno Domini 1237

TREŠA NODAĻA

Aiz Riežu pilenes, ko Miklāss ar Jurģi apjāja tālu malā, ceļu uz ziemeļiem abi raitnieki ietur pa Jaužu neapdzīvotu apvidu. Pa netramdītu zvēru izložņātu lielmežu, kur uz priekšu tiek, tikai zirgu pavadā vedot, palaikam ar cērtni nokapājot aizaudžus. No biezokņa izkļuvuši, viņi uziet iemītu taku pie lazdām un c-itiem lapu kokiem apaugušas kaupres.

—     Mana nāss mati sviluma sm&ku. — Miklāss apstājas brīdinājumā.

—     Mana arī. — Jurģis skatās krūmu ceros. — Tā vēl tikai trūkst, lai mēs uzskrietu razbainieku midzenim.

—    Pasargi dievs!

—     Divatā mēs razbainieku lūzkai pretim nepastāvēsim, un aizlavīties nepamanītiem no viņu alām maz cerību. Divkājainajiem meža vilkiem ir lapsas oža, lūša uzkritiens un ērces iecērtība.

—     Jā, divkājaiņi mežā ceļa vīrus gar.ām nepalaiž. Ja ne ar kaujamo, tad ar burvestību, dedzinādami sveci pie miroņa rokas, ko katrs no laupītājiem glabā azotē.

—     Vai nu katrs glabā? — Jurģis atrūc. Viņu mazāk baida miroņa rokas burvestība (kaut arī grāmatu zinātājs, viņš laupītāju glabātas miroņa rokas burvju spēkam tic tāpat kā nevīžas rakstu mākā: aizdegtai svecei uz izžuvušas līķa plaukstas esot briesmīga vara!) nekā iespēja saskrieties ar laupītājiem. Ja arī kautiņā viņus nenogalētu, razbainieku uzglūņas tik un tā neatlaidīsies.

—    Jāizlūko. — Jurģis atmet zirga pavadas galu. — Arī pazemes urdējs kurmis reizēm izbāž galvu dieva pasaulē.

—    Tu nē! — Miklāss atvaira Jurģi. — Esmu izlūkošanā rūdītāks karadraudzes vīrs. Tev mugurā žvadzošs važu krekls, bet manējam cilpas ieziestas ar nomedīta zvēra taukiem. Tu labāk noved rumakus aizvēnī. Kad būšu izdibinājis, kas priekšā, nākšu izstāstīt. Ja līdz dienvidum neatgriežos, kāto prom. Un aizrunā par mani senču draudzei. Kauču es tik ļauni nedomāju. Mežā slapstošies cilvēku dzīvības nekāros. Viņi mīļāk loba.

—    Loba gan. — Jurģis raugās zirgiem aizsegas vietu un nodomā, ka vecajam karavīram Miklāsam liela taisnība. Mežu glūņas taču ir un paliek sagrābto apskrubinā- tāji. Lobītāji, kā kriviči saka. Turpretim novadu virsaiši, piļu valdītāji pēc saviem siru uzbrukumiem pamet aiz sevis līķu vālus un izdegas. Lielmaņi neloba, viņi laupa pa īstam. Arī kaimiņi leiši nesaka «lobīt», viņi iztiek ar vienu vārdu — «laupīt».

Ieklausīdamies Polockas grāmatniekos, Jurģis priestera dēls ir sācis urbties pateiciena, vārda saknē. Apsvērt vārda tiešumu. Kā nekā klostera skriptorija grāmatu grāmatā, sprediķojumu kopojumā, ierakstīts: «Iesākumā bija vārds. Un tas vārds bija dievs.»

Vārds… dievs. Jūdu dievs. Bet — neba kristiešu baznīcas svētumu pielūdzēji ir vienīgie cilvēka izteikuma varenības sludinātāji. Tauta piesauc senču garus, Sauli, Pērkonu, Zemes māti, Veļu māti un citas mātes. Kļūst milzis tas, kurš zina īsto vārdu.

Gan cilvēku vārdus, nevis četrkājaina mežeņa auru atdarinājumu. Mazotnē, Jersikas pasilos ložņājot, pēc lāča rūciena vai vilka kauciena atkārtošanas mēģinājumiem Jurģim tika daža smaga pļauka. Arī no visādi rāmās māmuļas.

«Mežaini nedrīksti saukāt. Kas zvēru mēda, tas atsauc nelaimi. Meža dieviem patīk klimst zvēra izskatā, un viņi nezvēra klaigāšanu ņem ļaunā.»

—   Au-ū! Vau-ū! — lazdu biežņās padzirdas ievainota dzīvnieka kaucienam sabalsīga rēkšana.

Zvērs vai cilvēks? Bet neprātīgi izbiedēts gan. Un bie- dētājs droši vien ir Jersikas zemes bijušās karadraudzes vīrs Miklāss. Šķiet, viņš notvēris kādu pie čupra un velk to ārā no brikšņiem.

Līdz Jurģa ausīm atlido nikna sēkoņa, gremšana un tad skaidri cilvēcīgais:

—    Nekod! Nāc pie cilvēkiem! Nokaut tevi neviens netaisās!

Jurģis pamet zirgus, dodas pretim troksnim un saskrienas ar Miklāsu, kurš stiepj plosīgu, ruzgi melnās zvērādās un drānu driskās ietuntuļotu divkājaini. Plosīgā gaišo, pinkaino matu buskuli sev pie krūtīm piespiedis, Miklāss velk viņu aiz padusēm.

—    Esi rāms! Teicu, tev neviens ļaunu nedarīs. — Miklāss lūko sagūstīto uzsliet kājās. Tagad Jurģis redz: divkājainais zvērādās patiešām cilvēkbērns. Puisis meitu raudzību gados. Brūni melnu kā iedegusi rijas krāsns, mūsainu seju, ieplakanu degunu, sarētotu zodu, zilām acīm. Atkailinātās, tumšbrūni norepušās rokas un kāju stilbi izskatās cilvēcīgāki nekā viņa seja.

—    No migas izcēlu. No alas zem vētras izgāztas priedes. Gulēja netālu no apkrimstu vāveru un vārnu kaulu čupiņām. Redzams, ne pirmo dienu meža tekuļa dzīvē. Nu, atbildi klaji — kas tu tāds esi? — Miklāss krata puisi aiz pleca.

—   Varbūt viņš latgaļu mēli nesaprot? Varbūt viņš svešzemnieks?

—    Prot! Nupat auroja skaidri mūsiski. Svešzemnieks nebūtu kārpījis alu zem koka sfeiknēm ceļa tuvumā. Atbildi jel — kas tu esi? Vai sērgas nozūmētais vai izdzītais?

—    Iz-dzī-tais, — mežainis rīstās.

—   No cieminiekiem vai no pilenes saimes? — Jurģis liecas lūkoties puisim sejā.

—    No cieminiekiem. — Un svešais novērš galvu.

—    Skaties acīs, lai zinu, kāds tu! Kas otram acīs neskatās, tas ir ļauns cilvēks. — Miklāss tver sagrābto pie rokas. — Netrin gar mani pakaļu! Tā tev pēc kūliena niez, vai?

—   Jaužu — mani kulstīs …

—    Savu reizi kulstīs, ja būsi pelnījis. Gan ne mēs un ne šeitan.

—    Ne mēs, ne šeitan. Ja tu neizlocīsies, ja stāstīsi patiesību. — Jurģis izvelk no jostas kulītes sakaltušu doniņu graudu maizes, pārlauž to un pusi sniedz nogūstītajam. — Ieturies! Kas zina, būsi aizmirsis, kā cepiens garšo. Sen neesi baudījis?

—           Sen. — Sakaltušās maizes gabals skraukšķ mežai- nim zobos. Tie viņam reti, spraišļoti. Redzams, ar savvaļā salasāmo ēdamo viņš dažu zobu pazaudējis. — Kopš Miķeļiem.

—    Kopš tā laika, kad tevi padzina?

—    Aha.

—    No kurienes?

Gūsteknis pārstāj čemāt kumosu.

—    No Aulas.

—    Aulas pagasta?

—    Aulas pagasta.

—    Un kā tevi sauc? — Miklāss virzās puisim klātāk.

—    Stepa.

—    Vai tas māšu dots vārds?

—    Cargrades baznīcas.

—           Cargrades? — Jurģis izbrīnīts pārprasa. Bet tūlīt pats atbild: — Cargrades — tas būtu Gerciges. Dažuviet Gercigi saukā par Carģradi. Pēc kriviču pareizticīgās baznīcas, kas iedibināta Bizantijas grieķu Cargradē.

Tātad Stepa ir no Aulas. No pilenes, kur drīz pēc Visvalža pils nodedzināšanas iemetušies aizjūras bruņinieki.

—           Un tev mežā uz savu roku medīt bail nebija? — Miklāss jautā. — Pils novada zemēs zvērus gūstīt un šaut ļauts vienīgi labiešiem un viņu loku vilcējiem. Nebija bail?

—          Es jau ne tā kā lielie. Es ar cilpām un uz sīkajiem. Slepus, kad mednieki citur.

Puisis ir aprijis Jurģa iedoto graudu maizi un nu siekalojas, pūlēdamies noslāpēt salkuma uzmāku. Tad Miklāss izgrābj no jostas kulītes sauju kaltētu pupu un sniedz tās.

—          Notiesā un tad izstāsti visu par sevi. Par tēvu, māti, par radu dzimti. No sākuma līdz šim brīdim.

—           Par dzimti, saimi, Aulas pilenes ļaudīm, — Jurģis piebilst. Viņam vairāk rūp zināt, kas ir noticis par Aulu sauktajā Jersikas zemes cietoksnī, pilenē tuvu lielajam ceļam no leišiem uz kriviču Novgorodu un Pleskavu. Pats izdzītais ziņkāro Jurģi mazāk. Patriekteņu no dzimtām vietām, no radu saimes gana visās malās. Iespītīgus, saviešu dzīves kārtībai nepakļāvīgus ieražu apgānītājus patriec mežos, purvos vai smilšu tuksnešos. Jurģis varētu dienām stāstīt, ko dzirdējis par tādiem Polockā, ko lasījis grāmatu tīkstokļos. Polockā daudzi piemin kņaza Borisa sievu Svatohinu, kas savus padēlus un viņu aizstāvētājus likusi izraidīt no kņazistes pa vienam un pulkiem. Tāpat piemin Smoļenskas popu Avramiju, grāmatas «Zelta važas» (grāmatas «lieliem un maziem, vergiem un brīviem») sarakstītāju. Avramiju kņazs esot uz mūžu mūžiem izdzinis pie čūskām un vilkiem.

Latgaļu, kriviču, leišu, tālās Cargrades ļaužu saimes ir patrenkušas no sava vidus gan spēka vīrus, gan jauniešus, gan vārgdieņus. Lai viņi plosās vienatnības izmisībā, bailēs no draudīgā, kas uzglūn cilvēkam no kokiem, no zemes, no debesīm un ūdens. Tāpēc ka viņi nav svētu turējuši dzimtes svētnieku un valdītāju nolikto. Ātra nāve tādiem būtu pārāk viegls sods. Lai viņi mokās un cieš, kamēr nobeidzas, kamēr viņus saplosa zvēri. Vai kamēr — tas atgadās tikpat reti, kā no debesīm krīt zvaigznes, — par vajāto iežēlojas kāds no labajiem, no bajāriem, padara par drelli — vergotāju.

«Stepa … svētā Stepana aizgādībai novēlētais…» Jurģis pārliek. «Baznīcas kristībā puiša gādnieks un aizstāvis ir baznīcas moceklis Stepiņš. Bet, ja puiša tuvinieki svētajam parādījuši pienācīgu bijību, ja puisis pats godam turējis savu «vārdaini», viņa nelaime var pārtapt labestībā, pat laimē. Pasaules auglības sīkā asniņa — cilvēka sekmes ir viņa debesu aizgādnieka ziņā. Pasaulē jau nekas pats par sevi nenotiek, nekas no sevis nemainās.»

Stepa iemet mutē pēdējo pupu. Tā nokraukšķ vien viņa zobos, un nu puisis labpatikā atrauš no pieres matus un kā ziņkāra vāvere blenž gūstītājos, neslēpti apbrīnodams viņu puskareiviskos ietērpus — važu kreklus, dunčus un piešus. Visvairāk piešus. It kā viņš tos skatītu pirmoreiz. It kā viņš nezinātu, ka jātnieki dažreiz iztiek ar piesi pie vienas kājas.

—    Kā dēls tu esi?

—   Bitinieka. Aulas pusē daudz bitinieku. Aulas pilene savu vārdu arī esot dabūjuši no bišu koka. Aulieši sen- dienis kāpj bites, senis kausē vasku, taisa vaska rituļus, maksā ar tiem pagastu Polockas kņaziem.

—   To mēs zinām. Aulas vaska sveces deg daudzās kriviču baznīcās. Tikai mans prāts neaptver, kā tevi, kristībā turētu puisi, savieši padzen mežā tikpat kā paklīdušu suni. Kā to pieļāva tavs tēvs?

—    Tēvu man nomušīja, — Stepa izmet caur sakostiem zobiem. — Kad pilenes valdītājs noskaloja pirts ūdenī Cargrades kristību, sameta atvarā Polockas svēto krustiņus un pazvērēja vācu razbainieku dievmātei. Tolaik doru dūrēji, amatnieki, citi mazie ļaudis grāba vāles un spriguļus. Kā dara liesajā gadā, kad tīrumos plikas lāčauzas, kad govis aizrauj pienu, bet labieši prasa dot pagastu kā allaž.

—    Un labieši ar vāciem mazos ļaudis kāva, dedzināja viņu sētas, — Jurģis iebilst.

—    Kā tu to zini? .. .

—    Zinu… — Jurģis apklust un pavirzās nostāk. «Ak, labieši, bajāri… Melnplaukas tautas druvā! Kāda neganta roka iekaisījusi ļaužu ģintī šito sumpurņa sēklu? Kāds spēks aizsargā tādus pret krusu, plūdiem, sausumu un čūskām? Bajāri ar līķu vilku iedabu plosās arī kriviču zemēs, par viņiem līdzīgiem runā ceļinieki no rīta un dienvidus jūru pakrastiem. Vāczemes varmākus aptek lībiešu labieši. Bet tēvainē Gercigē… tēvainē Gercigē…»

Paļāvies domai, kas dedzina kā sveķēļa šķila, izvēlusies no gunssārta, Jurģis ir palaidis gar ausīm Stepas stāstījumu. Kā svešā krusta nesēji no Daugavas lej gala un pilenes lielmaņi turējuši asins dzīres pār Aulas novada bitiniekiem. Kā bajāri arājiem un bitiniekiem viesuši padevību ar paegļu bozēm, ar važu strupļiem. Un kā nepakļāvīgos pusaudžus labieši iztrenkuši no ciemata zemes pie zvēriem.

—    Pati Zemes māte, Pērkona tēvs un pats svētais Gor- gijs ir saveduši mūs ar šito puisi, — Miklāss saka Jurģim. — Puisim pie mums tiks cilvēka tiesa, savukārt mums ceļā būs palīgos ātru kāju pāris, asas acis un ausis. Apkopsim viņu, cik rocība ļauj. Ūn, kad tiksim īstos ļaudīs, uzposīsim un apgādāsim, kā pienākas.

—    Zinājis, kurā pusē tagad meklēt īstus ļaudis.

—    Polockā stāstīja: Lāču purva salās esot vēl gana brīvu latgaļu ciemu.

—    Labi, ejma uz Lāču salām.

—    Nagojam, puis!

—    Vispirmāk apgriezties! — Stepa raujas sāņš. — Apgriezties deviņas reizes. Ja tev priekšā nestaigāts ceļš, iepriekš jāapgriežas deviņas reizes, lai labāk padodas.

—    Redzējies, kāds zintnieks!

—          No zintnieku saimes. Mana tēvamāte bija dziedniece, prata pareģot pēc zvaigznēm un pēc lapu kukainīšiem.

—   Tad jau mums pagadījies noderīgs ceļa līdzgaitnieks.

—    Nu ka! — Stepas smūglais purniņš atmaigst smaidā.

*

Tiešām, nebijis Stepas, polockieši nezin vai ietiktu Lāču purva Tumšajā salā. Retām žuburu priedītēm un sīkbērzi- ņiem piekaisītais purvājs, acīm nepārskatāmais, grīšļa, vaivarāju, spilvu puduriem salāsumotais sūneklis jūdzēm tālu ir bez kādas cilvēku iesliedes, bez jebkādas takas. Pats ļumais rājums neļauj piekļūt pret mākoņu gubenām rietumu pamalē zaļi iezīmētajiem pauguriem — Tumšajai salai. Trīs, pieci soļi, vīra svarīgāks kāpiens uz ciņa, un tas sāk grimt, un burbulēdama augšup spiežas dūņu biežņa. Turklāt raitniekiem ir zirgi, kas pakļaujas tikai tad, kad kājām pamats, kur atsperties.

—    Laikam salu sargā Tumsas māte, — Miklāss gaužas. — Jebšu mūsu gaitas noskaudušas ļaunas acis vai arī vilina rēgi. Vakar maldījāmies ap cilvēku pamestu ciematu, šodien netiekam pāri purvam. Gandrīz jāsāk ticēt Paikem: vācu katoļu dievi varenāki par mūsējiem.

—    Paike teica vēl citu ko ar, — Jurģis attrauc. — Nedomāju, ka Tumšās salas ciemata ļaudis tikai ziemas sprē- goņā iziet no savām dalienām. Paiesim tālāk, raudzīsim citu vietu.

—    Bet sīļa brēciena attālumā no šejienes, kur padzeltējusī zāle, no āra zemes uz salu aizstiepās velēnu eža. Lokumaina kā čūsku mātes mugura, — Stepa runā ātri, pusaudža iedegsmē. — Tāda eža rāda cietu pamatu. Es tādu vietu esmu staigājis. Daudz, daudz tālāk nekā līdz Tumšajai salai. Un vēl nokrēslī — kad brūnganajā slīkšņā tik tikko samanāma pelēkā ciņu sūna, kad drošākais ceļa rādītājs ir paša taustīgās kājas nekā senču dvēseles, tava neredzamā aizgādnieka sarga mudinājums. Purvu iet es labi protu.

—    Proti labi purvu iet? — brīnās Miklāss.

—    Tēvs mani purvā mazu ņēma līdzi, mācīja likt putniem cilpas. Pītenes no zirgu astriem. Bridām gan laikā, gan nelaikā. Gadījās, no sētas izgājām reizē ar otrajiem gaiļiem. Laipodami no ciņa uz cini. Ar laiku cilpu likšanā es tiku tēvam priekšā. Un tad viņš purva brišanu atstāja man vienam. Pats noņēmās tikai ar bišu kokiem. Tā es linkāju visu vasaru līdz pat Mārtiņu salnām, kad vilki iznāk no slēptuvēm.

Kopš Stepa zem paša savaržotā mežaiņa tērpa uzģērbis Miklāsa aizdoto, gan izdilušo, tomēr šuvēs nesairušo kreklu, viņš it kā pārtapis citā cilvēkā. Izdarīgā, jautrā puisī. Rītausmā, zirgu strautā dzirdīdams, Jurģis dzirdēja Stepu lallinām gana gavili.

—    Lai būtu tā, — Jurģis piekrīt. "— Stepa ies taku pirmais, mēs sekosim viņam šautras metiena atstarpēs.

Un trijnieks līkumo starp zileņu un vaivarāju puduriem. Viņu zirgi seko jātniekiem, tikai asu pagriezienu vietās tramīgi iekrācas un vēl retāk raujas atpakaļ. Tad Stepa apstājas, labinādams saka: «Kožiņ, kožiņ,» — šmakstina ar lūpām. Gājiens atsākas, kad svaidīties sākušais četrkājis atkal kļuvis rāms.

«Pēc kādām iezīmēm viņš vadās?» Jurģis brīnās, «Manas acis neko nesaskata.»

Ceļinieki samērā ātri virzās pretim mēļi zaļajiem pauguriem, kas milst lielumā pie apvāršņa. Tikai vienu mirkli Stepa sadrūkstas.

—    Odze. Uz ciņa saritinājusies liela odze. — Viņš snie- cas pēc Miklāsa pātagas.

—    Labāk apiesim cini.

—    Odze jānosit. — Tūlītās jānogalē. Citādi… saulīte raudās deviņas dienas. — Stepa sagrābj pātagu, lec un spēcīgi ar to kapā cini. — Par tēvu, par māti, par lielo gaismi! … Par tēvu, par māti, par lielo gaismi! Tā! Beigta ir. Nu saulīte būs mums laba deviņas dienas.

—    Jābaidās mazāk no čūskām nekā no ļaunsirdīga cilvēka, — Miklāss runā, krācošos zirgus valdīdams. — Čūskai pēc viena kodiena zobi uz kādu laiku nav bīstami, ļaunsirdīgs cilvēks perina nelietību bez mitas.

—    Stepa, grūd nejauceni rāvā, rādi ceļu! — Jurģis iebrien starp Stepu un Miklāsu, lai aizkavētu nevajadzīgu vārdu miju. Miklāss ir spīvs veco ticējumu noliedzējs, kamēr Stepa …

Jurģaprāt, Stepa cītīgi ietur nekristīgo laiku ieražas un māņus. Viņam svēts ir viss, ko vien kādreiz dzirdējis no pareģa vai par zintnieku iesaukta cilvēka. Taisnība, zintniekos, riebējos, pareģos un zīlniekos arī Jurģis klausās.

Tāpat kā kristītie tirgotāji un karavīri, kā daudzi pareizticīgās baznīcas kalpotāji un grāmatu pratēji. Visā dzīvajā un nedzīvajā, kas zemē, kas apakš zemes, gaisā un kas ir ap cilvēkiem, pastāv milzum daudz sīka un liela, par ko neruriā baznīcas lūgšanās, ko nepiemin baznīcā. Dieva tēva un svēto mocekļu neskarti brīnumi. Un tos lika atminēt vecie ļaudis, seno zinšu glabātāji.

Līdzko ceļinieki nāk tuvāk purva salai, līkumaināka vēršas triju vīru gāju taka. Liktos, cilvēku rokas te cilājušas kapļus, lāpstas, dūņu smeļamos, locījušas celītes virzienu, šķērsojušas ežu ar dobumiem, ar bedrēm un dziļ- lāmām. Un tikai Stepas redzējums (varbūt ne redzējums, varbūt īpaša nojausma, meža zvēram, āra putnam piemītoša spēja uztvert draudīgo) paglābj jātniekus un viņu zirgus no akačiem un akaču mārkiem.

Sakarsuši un sviedraini nācēji pēdīgi tiek uz cietas zemes — lāsumotas zilās glīzdas nokāres, kas vietvietām apaugusi ar dzelzszāli. Augstāk krastā ir zaļa skuju un lapu koku saaudzē. Stumbru, krūmu, zaru, atvašu siena. Biedīgi klusa kā elpu aizturējis uzglūņa.

—   Paiesimies pa vējam uz priekšu, — Miklāss iesaka.

—   Raudzīsim uziet gatvi, cilvēku pēdas. Teitan mīkstīties neder. Tejienes aso zāli zirgi mutē neņem.

—   Paiesimies, — Jurģis piekrīt.

Viņi sliedē nokrastes zālienu, pārstaigā ieplakas, pau- gurīšus, spraucas cauri jaunaudzītēm, kas stīdz šķērsām nogāzei uz purva krūmu kumšķiem, uz vaivarāju puduriem, kamēr sasniedz līčveida ieloku, gludenu smilšu māla klajumiņu, no kura uz salas vidieni pašķiras cilvēku iemīdīta taka.

—    Rokā ir! Šitais taciņš ved uz salas ciematu, — tā Miklāss.

—   Diezin kā ar ciematu būs.

—    Būs, būs! — Stepa jau ir pamanījis tiešu zīmi.

—    Rau, te blīgznām apkapātas atvases. Jaunie dzinumi, ko loka ķocīšu pinēji. Un tur ap to priedi savagota zeme. No raukņa, kad griež tievās priežu saknes, no kurām pin vāceles, sētuves un pūru mērus. Un dobums tur tajā puskaltušajā kokā nudien nav raibā dzeņa darbs. Tur izdarījies bitinieks. Salā dzīvo cilvēki. Daudz cilvēku.

—    Tad ejam ciemos, — Jurģis aicina Miklāsu. Ceļš te plešas plats. Pat pietiekami plats diviem vīriem un diviem zirgiem. — Nū, kožiņ!

Jurģa sirmis spītējas: mīdās un slien galvu. Jurģis atsperas un velk. Vēlreiz atsperas. Liek platu soli, cērt ar papēdi žagariņiem un lapām pārsegtajā plānā. Un… krīt kādā neredzamā akā.

— Vai-ī!…

Miklāss un Stepa steidz Jurģi glābt, bet nekur netiek. Viņus sagrābj pēkšņi uzradušies vīri. Uzklūp kā lūši no zarotnes laupījumam. Samiedz rokas, aizžņaudz kaklu. Sien ar grodiem un spurainiem saistiem un uzmauc galvā maisa kules. Tad viņi izvelk no bedres Jurģi, sasaista un savīksta kā tos abus, un nu, āvu kātiem pamudināti, Tumšās salas meklētāji ir gūstekņi uz sakņotas, vabotas, nomīdītas takas.

«Vai nu mūs ved uz ciematu, vai uz ļaužu mednieku mitekli,» Jurģis min, lūkodams no skopajiem uzbrucēju izsaucieniem izdibināt, kas varmākas tādi ir.

Sērpi vīri ar lāču kāvēju spēku. Viņu, Jurģi, zirga pavadā iekārušos, uzbrucēji izrāva no vilku bedres vienā grābienā — vēl pirms viņš atskārta, ka viņu no slazda pestī ne savējie, bet svešinieki. Bet kas viņi? Negantnieki no tēvaines ļaudīm, no pileņu šķēpnešiem vai gadījuma ķēriena puiši kara uzsvārčos? Ja polockieši tikuši nagos trakojošiem labiešu šķēpnešiem vai aizjūras sirotājiem, kas Lāču purva salā ietaisījuši migu laupīšanas izgājieniem, viņu liktenis tad jau ir izšķirts.

Drellis, smirds, jūga kalps vai — zīmeklis loka šāvējiem un šķēpu meiējiem. Vai — suņu barība. Runā, vācu krustneši savos mūra pilstorņos turot vilka suņus. Un barojot tos ar sagūstītajiem cilvēkiem, vergotāja darbam nederīgajiem latgaļiem, sēļiem un leišiem. Tā var gadīties, tā var notikt…

Visa dieva zeme nule pieblīdusi ar cilvēku plēsoņām. Ja kāds nogūstītais neatbilst uzbrucēju pavēlnieka mantas un varenības vairošanai, tāds var lūgties visus debesu un zemes garus, zvērēt uzticību senču ēnām, no iznīcības viņam neizglābties.

Pēc garāka pārgājiena Jurģis saklausa tādas kā suņu rejas, kazu blējas, vīriešu un sieviešu balsu galdoņu. Tādus kā latgaliešu balsus. Nupat arī gūstītāji, viņu dun- kātāji un stiepēji, ierunājas latgaliešu mēlē.

«Tad tomēr pie cieminiekiem! Bet kālab viņi tik neganti? Kālab izdarās ar ciemiņiem tāpat kā ar vardarbī-

giera iebrucējiem? Līdz šim latgaļiem tādu tikumu nebija.»

Viežams (cauri maisa audumam nevar nenieka saredzēt): sagūstītos ved garām ļaužu pulciņam, novērotājiem, kas ir neparasti savaldīgi savās jūtās. Nedz klaigā, nedz gānās, nedz draud. Šķiet, nogaida, kamēr vecākie teiks savu sakāmo.

Noklankšķ vārtu aizbīdņi, čirkstēdamas veras kādas vērtnes. Žņaudzējas saites atslābst, vilcēja virve nokrīt. Un nu vairākas rokas noņem no galvas maisu. Jurģis skata lauku riju ar nokvēpušām sienām un ārdu kārtīm. Redz Miklāsu un Stepu. Redz sevi un abus bārdainu un garmatainu vīru aplenkumā.

—   Atraisiet valgus! — no rijas piedarba kāds uzsauc zemā, bet izrīkot radušā balsī.

—   Viņi nāca no Berezanskas puses. Nāca, ceļu izlūkodami. Abiem raitniekiem ir citjaužu drānas. Un važu krekli, — gūstītāji stāsta.

—    Atraisiet valgus! — izrīkotājs uzstāj.

—    Cilvēkus nedrīkst siet ar lopu virvēm! — iesaucas Stepa. — Ja virve vīta aplokam, kazu valgam, to citur nedrīkst likt. Virves spēks, virves gars par to atmaksās. Tiklab tādam, kas nelietīgi izdarījies, kā tam, kas to ir pieļāvis.

—    Sesks, tu! — iesaucas viens no bārdaiņiem.

—    Lai būtu miers! Jaunavis teica dieva taisnību. Grožu viju nedrīkst mest peļķē, nedrīkst ar grožu cūkai kājas siet. Groža atkodīsies, uzsūtīs nelaimi. — Apsaucējs ir māgrs, bet liela auguma sirmgalvis līdz pleciem līdzeni apcirptiem matiem, baltu pilnbārdu, skumšķainiem uz- ačiem, zilām, bet stingām, šķietami uz iekšieni pavērstām acīm. Kāju lielie, garie auti viņam krustiem sasaistīti ādas saitēm, mugurā ļoti garš, ruzgs krekla svārks, ko viduklī apņem mezglā sasieta dvieļa platuma rakstaina josta ar kupliem kā rāceņu laksti gala pušķiem. Vecajam ir ne mazāk kā triju paaudžu gadu nasta plecos.

«Ciema vectēvs… vecākais … reģis?» Jurģis min.

Sirmgalvis seko savējo izdarībām, bet nenolaiž acu no Stepas. Šķiet — viņš grib izdibināt, vai jaunietis neskaita kaitējuma vārdus. Kā nekā viņam zvēra ādu pasvārks, un vasaru kažoka drānās tērpjas burvji.

—    Kā tu zini, ka virve atriebjas, ja to piemēro citam, nekā likts? — vecais jautā Stepam.

—    No zinātāja. Kas pazīst sauli un tumsu.

—    Kā ļaužu? Ko okšķerējāt mūsu tēvaines daļā? — Sirmā skatiens kļūst dzedrs.

—    Mēs neokšķerējām, — Stepa atsaka, bet pats raucas Jurģim un Miklāsam aiz muguras.

. — Dieva taisnība. Mēs neokšķerējām, — Jurģis apliecina. — Nācām, meklēdami miera ļaudis. Tādus, kuri mie- rīgi dzīvo, bauda zemes augļus un nesāk neko tādu, kas zemei pāri dara.

—    Neko tādu, kas zemei pāri dara? — sirmgalvis pārjautā. — Bet tev pašam un tavam otram tēvainim mugurā virs sviedru drānām varžoti krekli. Kuri sēj un briedē maizi, tādi patvaļā ap svešiem ciemiem neklimst, tādi nejārās līdzi lielās pils labiešiem vai gaginātājiem krusta mētelī, aizdzīdami mierīgu darbinieku ganāmpulkus, izlauzdami klētis, izlaupīdami tīnes un vāceles, gūstīdami sievas un bērnus.

—    Kā ļaužu esat? … No kurienes? … Kā sūtīti?… — Sanākušie uzmācas.

—    Gerciges tēvaines ļaudis. No Polockas nākdami.

—    Ahā! Lūk! Pagasta lasītāji no Polockas.

—    Pagasta lasītāji mēs neesam! — Jurģis kļūst balsīgi skaļš. — Esam ieradušies ar zilēs vēsti. Nākam pa puteņa aizmēztām pēdām.

—    Lai jūsiem garām iet nelabvēļu ļaunā griba! — Miklāss piebalso.

—    Goda novēlējums! — Sirmgalvis pavēršas pret savējiem. — Tā labu teica Gerciges pilsētā ķēniņa Visvalža laikā.

—    Ta ķēniņu Visvaldi atsaukt mēs esam nākuši.

—    Ho-ho-ho! — iesmejas sirmgalvim ieblakus stāvošais. Vīrs spēka gados. Ar raustlgu, platu, sarkanu rētu sejā. — Ho-o!

—    Kas nekrietni smejas par otra vainu, tam pašam uzkrīt tāda dubultīgi, — sirmgalvis viņu apsauc. — Sakāt, esat cēlušies līdzi visaugstāk lidojošiem putniem? — Viņš ļoti neatlaidīgi veras acīs te Jurģim, te Miklāsam. — Bet ne katrreiz citam sacītais ir cilvēka sirdī glabāts. Kas var skaidri pateikt, cik lielu liesmu slēpj gailošas ogles, kas spēj uzminēt, kāds zieds pašķirsies no neuzplaukuša pumpura?

—    Tad pārbaudiet mūs ar dieva tiesu, — Miklāss attrauc.

—    Lieciet zirgam likt likteņa soli, — Stepa piebalso. — Kāpt pāri šķēpiem. Ja zirgs pirmo cels labo kāju, taisnība mūsu.

—    Taisnība jūsu? — Sirmgalvja jautājumā var saklausīt ij izbrīnu, ij goddevību. — Ja zirgs cels labo kāju, tu saki? Un ko tu vēl zini par zirgiem un dieva nolikumu? Kā zirgs pilda garu gribu? Kādu iesauku zirgam devuši zinšu glabātāji?

—    Mēmais. Tāpēc ka brīžos, kad zirgs mēmi kustina apakšējo lūpu, viņš runājas ar dievu.

—    Vai zirgu var pasargāt pret nobūrumu?

—    Laižoties ceļā, zirgam ar pīlādža šautru krusteniski jāuzsit uz muguras.

—    Un kā likteņa pārbaudē jātur zirga galva?

—    Uz ziemeļiem vai uz rītiem.

—    Mūsējo, latgaļu dzimtes zints. Tomēr likteņa pārbaude atnācējiem jāiztur. Kad mākoņi debesīs kļūs klaji un plāni, pie ciemata trim ozoliem baltais zirgs kāps pāri krusteniski noliktiem lāčkāvju šķēpiem. Un dievi, senči pavēstīs, cik patiesības ir atnācēju teiktajā, — sirmgalvis izlemj.

Tumšās salas ciemā svinēs apsējības.

Ap saules lēktu ciemata vīri šorīt apsēja pēdējos miežu birzumus. Nobeiguši tīruma galā apgāza uz mutes sētuves (lai putni neizkašā!) un lauka vidū iesprauda kuplu meiju. (Nolika ziedu zemes auglības mātei.) Pa to laiku sētās mātes un sievas kūra uguni apsējību biezajai putrai (lai labībiņa biezi aug!), liekot putraimus vārīties kopā ar cūku astēm (lai vārpas izaug tikpat garas cik cūku astes). Sējas vīri apstaigāja sētas un piedarbus, apgrieza ar zariem uz augšu visas «egles» — koka ecēšas (lai rie- šas labība kā egles!) un ņēmās skūt bārdas un apgriezt matus. Jo sensenais tikums aizliedz no sējas pirmās līdz pēdējai dienai pieskarties ar dzirklēm vai nazi tēvu un sējēju galvām. (Citādi iesētais labi neuzzels.) Pēc tam gadus un gudrību krājušie ciemata sirmgalvji izgāja vēlreiz aplūkot iestrādātos laukus, pie sevis runādami aizlūgumus Zemes un Debesu mātēm, siltajam vējam un saulei. Lai dieviņi neīgtu vakara svinībās, kad apsējībās ēdinās sētas garus, senču kalniņos apgulušos dzimtes tēvus, Zemes, Lietus, Debess un Vēju mātes godina pirmās.

Kopā ar ciema vecajiem tīrumus apstaigā ari Jurģis un Miklāss, citurienes sējēju soļus skatījušies nesavieši, bet — Jersikas latgaļu zemes un debesu ūdeņos mazgājušies atnācēji. Svešpusieši, tomēr cieminieku tuvieši. Bijis rudens, ilgo lietavu, garo vakaru laiks ar mīklu minēšanām un teiksmu stāstiem, ar mirušo un pazudušo pieminēšanu, gan kāda no dzimtes mātēm, pagātnē aizgājušo pārcilādama, pasacītu, kurai no ciema ietajām ir savieši polockiešu novados, kurais šejieniešu tuvinieks radojies ar Jersikas lielsaimes duktīm, kurais baznīcā skūpstījis svēto krustu. Cilvēku suga ir tikpat kā dieva pļava, kur uzzied daudz ziedu.

Nesavieši tātad kauls no pašu Jaužu kaula. Tāda pārliecība cieminiekiem ir pēc ieilgušajām sarunām pie gunskura lielajā rijā, kur sapulcējās ciema vīri, lai noklausītos viņā saulē aizgājušo padomus dzīvajiem.

Salas arāji jauž: ciemiņiem iet ļaudīs likuši gari, kas vada cilvēku domas un darbošanos. Gari devuši viņiem ceļamaizei gudrību un izturību. Un pirmoties jaunākajam, kurš, liekas, redz pāri mežiem un ūdeņiem, matījis citurienes ļaužu baltās un nebaltās dienas, kurš baudījis svešinieku sēnalu maizi, kurš nebrīnās, ja kādā tālā malā turienes lielie zemes gari liek iegravās krāties šālim, kas tur augot kupenu kupenām tāpat kā sniegi tēvainē puteņos. Šķiet, jaunākais zina, kālab gercigiešu dzimšu dzīvības glabātājas Auglības un Veļu mātes mierīgi sadzīvo ar kriviču svētajiem mocekļiem, toties karo ar dievmāti Mariju, tās krustā sisto dēlu, ko šurp atveduši aizjūru dzelzsgalvji. Jurģim popa dēlam ir labvēlīgs skatiens un lauku kopējiem draudzībā silstoša sirds. Tālab, sējumus apstaigājot, nav jābaidās, ka viņu kājas nosliedēs zemē iekaisīto graudu dīgstību.

Bijis Jurģis salas ciemā zirgu ganos laišanas reizē, pirmajos pieguļnieku izvados uz nakti, tagad viņu arī sauktu kūleņot rotaļu skrejās, tvarstīt precībnieku uzņemšanai nobriedušās mergas, sargāt pieguļnieku gunskuru, kur podā vārās vistas olas (lai zirgi būtu apaļi kā olas!), aicinātu pie zirgu apkūpināšanas ar grauzdētiem vilku kauliem (lai zvēri nesaplosa!). Varbūt paturētu pļavā arī uz pieguļas puišu noslēpumainajām izdarībām — kājautu drisku dedzināšanu, ar ko pielabina zirgu aizgādniekus

un lakstīgalas ievājos (lai tās uztur puišus nomodā!).

Jā, Tumšās salas cieminiekiem Jurģis un viņa vecīgais līdzbiedrs ir tikpat kā savieši. Un tāds sauktos arī Aulas pagasta puiškans Stepa, ja vien viņu savā laikā būtu nokvēpinājuši brīnumzālīšu dūmos, veduši pāri pieaugušu vīru slieksnim. Ja Stepa būtu izgājis vīru iesvētību, kas katrā novadā notiek pa savam un — slēpti no sievu acīm. Stepa nav iesvētīts un tālab nevar klausīties veco vīru sarunās ar zemes un senču gariem.

—    Dod, dieviņ, rāmu lietu, siltu sauli, raženu plaukumu! Dodi lielās gubās druvojumu kraut! No tīruma rijā, no rijas klētī, no klēts istabā, — lauku raudzītāji nosaka un, zemes no apaviem izbirdinājuši (druvas gara tiesa; sak, visu, kas bija, mēs esam atdevuši audzelībai), atgriežas ciematā, kas jau murdz, ņirb un dvako godību vīkšībās.

Taciņas uz lielo riju un rijas vārtu priekša nokaisītas ar baltām smiltīm. Pa lielo gatvi cauri ciematam, ap klētīm, ap namiem tekā godību drānās ģērbušās jaunavas un sievas. Galgina vīru saime. Kairina acis zīļu un pušķu vainagi, izrakstīti pārpieri, galvas auti, vara un sudraba saktis, mēļās un baltās sagšas, rūtainās villaines; vīru baltie krekli, jostas ar pušķainiem galiem, greznās cepures un svārki. Sīkākie — mātēm brunčoš tīdamies, paaugušie — bariņos kā kucēni veldamies, bērni seko godību rīkotāju izdarībām, apbrīno sievu greznojumu ņirbu, vīru cēlo grozīšanos. Un viņu, Tumšās salas bērneļu, ir varen daudz. Domāt, ciematā šaudās baltgalvju gājputnu pulks.

Gatvē Jurģi ar Miklāsu sagaida Stepa.

—    Dziesmu teicēja Oža tin vaļā savas vecmāmuļas gudrības jostu! Tūlīt teiks dziesmas. Viņa tās skaitot visos godos, kad ļaudis apkārt un rokās vecu vecā gudrības josta. Nāciet mudīgi! Nē, gar šito ēku nedrīkst! Sitā ir pamestā, nolādētā. Te nodarījusi sev galu aizpurvē labiešu vazātnieka piesmieta meita. Ciema vecajie esot pārmocījušies, pūlēdamies samierināt pašnāvnieces apgānītās mājas garus. Bet tie neļaujoties pielūgties. Mājas pakšos jau esot ieperinājušās sarkanas čūskas…

—    Laba diena! Dievs palīdz! — godību rijā Jurģis un Miklāss sveicina vecmāmuļu senatnīgi smagā godību tērpā (piecas villaines plecos, pieci brunči ap gurniem!).

Nosēdusies uz bluķa pie rijas lūkas, viņa tausta ar pirkstiem platu, dzlparotu rakstu jostu.

Oža it kā atbild, it kā skaita audenes rakstu posmus. Bet, līdzko Stepa notupstas viņai līdzās, viņa saka labi sadzirdami:

—   Cilvēki meklē savu silto zemi tāpat kā rudenī putni savējo. Meklē gauži, nerimtīgi.

Un nu viņa rāda Stepam kādu ieaustu rakstu zīmi.

—    Zaru krusts, svētais koks. Mūžīgās uguns maiņas zīme. Vasaru un ziemu, dienu un nakšu nebeidzamo nomaiņu svētā zīme. Zaru krustu dzīparoja mūsu senmātes, locīja vecmātes, žuburoja mātes un pušķos mazmeitas. Kamēr ļaudis dalīs gaismu no tumsu, skaitīs gadu ritējumā dienas un naktis.

Sajāja tautieši augstajā kalnā, Sakāra zobenus svētajā kokā; Svētajam kokain deviņi zari, Ik zara galā deviņi ziedi, Ik zieda galā deviņas ogas,

Kopā sanāk septiņi simti divdesmit deviņi. Dienas un naktis kopā, kad gadu skaita no vienas ziemas svētkiem līdz otriem. Tā arī gadi jāskaita. Nevis pēc svešzemnieku padoma, uz ko kārni bajārīši un citi vaļībā dīdinātu kumeļu jājēji. Zemes arāji no sākta gala laiku mērojuši ar svēto trijlapi, ar trejdeviņu. Ik mēnesim trejdeviņas dienas, ik trejdeviņos mēnešos apaļš gads. Gadu dalām uz pusēm: vasarā un ziemā. No Jurģiem līdz Miķeļiem un no Miķeļiem līdz Jurģiem.

Šķiet — Oža locītu vien tālāk dziesmojuma stāstu: svētais koks taču tikai viens no daudzajiem rakstiem senmātes jostā. Ožas pirksti jau skar visa dzīvā rašanos iezīmējošo «ragainīti» — puskrustiņu. No tā pussprldi tālāk izlocīts zaltis — gudrības un zinšu zīmeklis. Un aiz tā … Bet godību klājējas ir jau galā ar vārītā, sutināta, skābētā, griežamā un laužamā ridināšanu uz zaru galdiem. Piedarba kaktā uz apgāzta vienkoča ir nolikta zara kanna ar medaļu. (Spaiņa tiesas trauks. Bet ne jau reibuma vāls — izdarīga lūpu slacināšana vien ir vajadzīga tādos pavasara druvu gaitu nobeiguma svētkos!) Galgo- dami, bērnus valdīdami, pierunu sacījumus teikdami, piedarbā sagrūst apsējas mielasta baudītāji, Garšot un slavēt podos un katlos vārīto, bļodās likto, kausos un cibās nesto. Pieminēdami galdā celtā audzēšanu, kopšanu, dzirnavu aķmeņu ritināšanu maltuvēs, pavardu kurināšanu. (Lai māju un lauku gari, kam tiek drupačas un rijas aizkrāsni ziedam mestais, gādātu, ka šāgada sējums būtu dubulti ražens!) Arī dziesmu teicējai Ožai ar viņas klausītājiem — cieminiekiem jānāk pie mielasta galda. Dzimtes dievi, vienlīdz kā Polockas baznīcas brīnumdari, netur labu prātu uz tādiem, kuri atraujas no viņu cienasta. Un Sirmgalve Oža un salinieku viesi ņem karotes un sniedzas pie miežu biezputras bunduļa. Nobauda uzkodu, pavasara maltītei taupītos druvu un mežu labumus un sabalsīgi, kā spriguļiem klājienā krītot, apliecina ciemata vecākā vai kāda cita sirmgalvja runātā patiesīgumu:

—   Tā ir! Tā ir! Tā notiks! …

Mielošanās un novēlējumu sacīšana turpinās tik ilgi, kamēr meijas spraudēji šorīt apsētajā tīrumā neatkārto birzuma galā teikto:

—    Dod, dieviņi, rāmu lietu, siltu sauli!…

Tūdaļ sievas un jaunietes traucas uz piedarba vidu. Locīdamās plecos, žilbinādamas ar vainagiem un kakla rotām, līgodamās kā griķu lauks vējā.

Priekš dieviņa apņēmos Noskumusi nedzīvot, —

gavilē smalki balsi. Tiem atsaucas ij spiedzīgi skaļi, ij dobji zemi, līdzīgi kameņu dūcai.

Noskumusi nedzīvoti

Gan gulēšu noskumusi

Zem zaļāmi velēnām, —

smalkie turpina, un atsaucas mijīgie: Zem zaļāmi velēnām .,,

Tad trīs jaunietes nomet plecu sagšas. Villaiņu, vainagu un galvas autu mūdža pašķiras, izveido izstieptu apli, bezsakšainās paliek tā vidū un, cita citai pēdās mīdāmās, iet loka deju. Miedz gurnus, plāj krūtis, sit ar kājām māla plānu, liecas, stiepjas, līgani ceļ rokas virs galvas. Rāda arī nezinātājam saprotamas norises — lauku kopšanu, sējumu dīgšanu, stiebru briedu, vārpu rieša- nos, labības ziedēšanu. Un sirpju un izkapšu iezvaņu, kad aizvadīta Jēkabdiena, kad rudenī sākas nodruvību steiga.

Jurģis agrāk nav redzējis zemnieku svētku izdarus, dejas notēlojumā ietvertu stāstu par to, kā briest raža, kā, grūti pūloties, gādā iztiku un citu dzīvei vajadzīgo tie, kas savās veiksmēs un neveiksmēs var paļauties vienīgi uz paša rokām, muguru, neatlaidību un — zemes un auglības garu labvēlību. Jurģim arī nav stāstīts, kālab, jaunai rotaļas ainai iesākoties, jaunavīgās dejotājas nomaina druknās, padzīvojušās, kas pašas izskatā līdzīgas grūti cilājamiem labības kūļiem. Tomēr pils sētas audzēknis un klostera māceklis apjauž, ka viņš ir kādas mistērijas līdzdalībnieks. Tā ir svēta kā baznīcās rīkotie, vīraka kvēpinājumu dūmos dvakojošie Kristus piedzimšanas, nāves un augšāmcelšanās riti, kādus redzēja Polockā. Kristus mistērijām baznīcas tēvi gatavojās ilgi un cēl- svinīgi, rūpēdamies, lai svēto stāstu skatītāju apziņu pārņemtu padevīga bijība un grēku nožēla, lai skatītājiem rastos pārliecība: tikai vadīdamies no baznīcas tēvu mācībām, sīksīki izpildīdams baznīcas priekšrakstus, visu mūžu sildot sev uz miesas krustiņu vai svētbildi, cilvēks iemanto dieva labvēlību, paglābjas no sodībām šajā un aizkapa dzīvē.

Mistērijas rieš cilvēkos pārliecību, māca viņus: vajag pazemīgi turēties ar to, kas par tevi varenāks. Vajag at- devīgi pakļauties visuvarenajam ij lielumā, ij mazumā.

Valdnieks, kņazs, novada labietis arī top varens ļaužu atdevīgā pakļautībā. (Tikmēr, kamēr valdnieka varenību nepārspēj kāds vēl varenāks.)

Šodien ir apsējības godu pēdējās izdarības. Šodien sirmie un spēka vīri, ciema zintnieki un pareģi ir auglības mistērijas dalībnieki.

Toties rīt…

— Tomēr pieguļā? — Jurģis aiztur Stepu nokrēslā ciema ganceļa galā. Puisis miedz azotē savu meža spal- vaiņa svārku un salocītu linautu. Šķiet — to pašu, ko atnācējiem palagam pasniedza ciema mātes, kad izraudzītais likteņa zirgs bija pārlicis labo kāju pāri sakrustotiem šķēpiem, ar to darīdams ļaudīm zināmu zemes un debesu garu labestību nelūgtajiem atnācējiem. — Uz nakti ganībās pie Ūbeles?

—    Ūbelei nav miesīgu bāleliņu, kumeliņu ganītāju. Es palīdzu pīt kumeļus, uzmanu gunskuru.

—    Tu mutējies ar Ūbeli?

—   Ja meita mutes prasa ..,

—    Ir dziesmiņa par ciema meitu, kas tikmēr prasa mutes, kamēr vilks aiznes kumeliņu. — Jurģis met žiglu atskatienu. Sak, vai tuvumā nav kāda, kas noklausītos. Stepa iet līdzi pieguļā ciema audējas meitai jau trešo nakti. Šķirti no citiem pieguļniekiem. Tā mēdz darīt saskatījušies jaunieši, kuri kopā klāj sev lapu guļu un rudeni, lauku nodruvošanai beidzoties, apdāvina vedējus un panāksniekus ar kāzu veltēm. Ūbele ir izskatīga, valodīga, čakla, ir godam nesusi meitas vainagu. Ne viens vien par brašuli dēvēts ciema puisis ir aicinājis Ūbeli pieguļas ganībās ar viņu sadziedāties un sakliegties, un, kā Jurģim stāstīts, kāds lūkojis saspraust meitas lielo villaini ar Jersikas rotkaļa darinātu acaino saktu. Tikai — Ūbele līdz šim ir visiem atsacījusi. Turējusies pulkā ar citām jaunavām, kopā ar citām gražojusies pretim puišu pulciņam, bet divatā ar puisieti guni kurt nav gājusi.

Pēkšņi Ūbele šķiras no paaudzes māsām, aicina kavēt nakti citpuses ciemiņa pavadītāju, vēl liela puiša kārtā neiesvētītu mežaini Stepu.

Tiesa — Stepa nav kurais katrs. Aulietis prot saklausīt koku lapotņa šalkojuma stāstu, saskata zālē, avotos un tērcēs ij labo, ij draudīgo. Stepa pazīst zvēru takas, putnu pēdas, čūsku ložņu, skaidro sapņus ne sliktāk kā dažs reģis. Ir izdarīgs tīrumā, līduma dūmos, manīgs mednieku apgaitā un bišu koku kāpšanā.

Tomēr — Stepa ir un paliek liela puiša iesvētību neiz- gājis citpuisietis, Tumšās salas ļaudīm svešu asiņu bā- liņš. Salinieki labprātīgi nemēdz laist savas mergas tautās uz tāliem novadiem un nepavisam pie nezināmu ceļu klaiņotajiem. Bet, ja kādreiz izprecina citurienietim, tad tikai iegātņiem, puišiem, kurus uzņem savējo saimē kā dzimtes radiniekus.

Iespējams, ciemiņieki sauktu Stepu par savējo. Tā Jurģim viņudien sacīja ciema vecākais Vardeke:

«Godam tikusī mātes meita Ūbele gana zirgus pieguļā kopā ar popa dēla jaunpuisi. Ja Stepa pieņems mūsējo vārdu, vīkšās paša dzimtes kaktu. Bet kuro no salas goda vīriem popa dēls sauks kūmās, kādu krusttēva vārdu gribēs par savējo?»

«Es palieku ar savu, jau krustībās doto vārdu.» Jurģis uzreiz neatskārta, kādā sakarā vecais vīrs min krusttēvu, vārda miju.

«Kopš laika gala mūsu tauta uzņem saviešos svešas mātes dzemdinātu vienīgi pēc tam, kad pašu kūma svētījis viņu savā vārdā.»

«Bet Jurģis grāmatnieks un, cik man zināms, arī bijušais karadraudzes vīrs Miklāss netaisās palikt jūsējā salā uz laiku laikiem. Jurģis no sirds tencina tejienes tēvus un mājasmātes par dāsno viesmīlību, ko izbaudīja ij lielumā, ij mazumā. Jurģis ar Miklāsu jozīs kāju sietavas tālākam gājienam, līdzko ciema goda vīri teiks pēdējo vārdu Gerciges ķēniņa un Gerciges nākamības labā.»

«Ja es tā dzirdēju, ja manas ausis nav samežģījusi Laika māte, grāmatnieks Jurģis ar kara Miklāsu teiks mūsu saliniekiem ardievas. Bet popa dēls neko nebilda par viņa jaunāko pavadītāju — goda meitas Ūbeles pieguļas cisu sildītāju.»

«Jaunietis Stepa mums piebiedrojās Aulas mežainē. Pa ceļam. Nedz man, nedz Miklāsam viņš nav teicis, vai mūsu ceļi ilgi paliks kopus.»

«Tad gādā, lai puisis teic vīra vārdu.»

Tāda saruna Jurģim ar ciema sirmgalvi bija pirmāk.

Nule, kad ganību laukā ūbina pieguļnieku tāšu taure, Jurģis saka Stepam, ko cieminieku tauta gaida no viņa un no Ūbeles kopus kurtā gunskura.

—      Bezdelīgas vij ligzdas pa savam, vālodze un citi putni pa savam. Šejienieši būtu ar mieru ņemt tevi iegātņos, iesvētīšot lielajos puišos, došot puisim kūmas vārdu.

—      Bet es neesmu domājis apmesties teitan, šajā pasaules nostūrī. Es gribētu būt pie Jurģa. Līdzēt viņam nodot īstajās rokās Gerciges svētniekam sūtīto grāmatu, saklaušināt valdnieku Visvaldi.

—   yai tev nebūs žēl no Ūbeles šķirties?

—   Ūbele nāks man līdzi.

—      Kā tu to zini? Pēc kādām debesu vai zemes zīmēm tu tā spried?

—    Ūbele deva man mutes, solījās…

—    Solījās līdzi nākt nezināmos ceļos?

—     Gluži tā mēs nerunājām. Viņa lika man rokās savu jaunavas vainagu un…

—     Ņem vīra prātu!. Noprasi Ūbelei tieši — vai viņa sekos tev dumbru ceļos? Vai būs ar mieru pavadīt negaisus un salus zaķu slēptuvēs? Vai paliks pie tevis, kad plecus žņaudz mātes un visas dzimtes nolādējums?

—    Nolādējums?

—    Nolādējums, ko Ūbelei metīs no katras sētas pagalma kā kukurzni vai koku klaidu sunim, ja Ūbele turēsies pie tevis pretim savējo gribai.

—    Es likšu runāt zvērestu.

Stepa aizbrien, kājas kā stārķis augstu cilādams, pretim miglājastrēlēm, kas ceļas virs ganībām salas vakarpuses purvājā. Zem miglāja mirgo pieguļnieku gunti- ņas. Sīksīkas kā jāņtārpiņu gaismeklīši.

«Lai tev klātu stāv visi labie gari! Un pati lielā mīlestība ari.» Jurģis brītiņu klausās aizgājēja soļos. «Pati lielā mīlestība…»

Ja Jurģim jautātu, kas lielā mīlestība tāda ir — dieve vai labdare —, viņš neatbildētu. Mīlestību slavina pareizticīgā baznīca, mīlestību piesauc Zemes, Mājas, Ūdeņu mātes, kā arī senču dvēseļu pielūdzēji. Bet, vai mīlestībai kāds nes upuri uz ziedokļa kā Debesu mātei vai Kristus mātei Marijai, to viņš nezina.

Ciema lielās rijas nojumē, kur polockiešiem ierādīta mītne naktij, Jurģis satausta seglu maisā vīstokli ar pareizticīgo evaņģēlija grāmatu. Ar slāviskām burtu zīmēm aprakstītās teļādas sloksnes. Polockas pareizticīgās baznīcas bīskapa sūtījumu Visuauļgstākā pārbaudījumā nonākušās Jersikas novada priesterim. Vai viņš, Jurģis, nodos tēvam rokās dārgo rakstu? Tēva Andreja rokās? Nopostītās Jersikas priesteri vēl vienmēr sauc par Daugavas Cargrades baznīcas galvu. Tikai nav zināms, kāds baznīcas galvas liktenis. Vai viņš ir uz brīvām kājām, un kur tāda Daugavas Cargrades baznīca tagad darbojas? Cilvēku un tautu dzīve tagad grozās līdzi vēja pūtieniem. Ari Polockas bīskapijas svētnieks varēja pēkšņi pagaist — tāpat kā valdnieks Visvaldis.

Stepa no pieguļas atgriežas neparasti agri. Pirms pirmajiem gaiļiem, kad daudzi ciema suņi vēl nav saritinājušies uz naktsguļu.

—    Viņa… neiešot pretī dzimtes gribai… — Stepa elsodams saka Jurģim. — Viņa… nekur neiešot.

—    Un tevi sirds nesauc palikt pie viņas šeitan?

—    Sirds sauc, bet prāts neļauj. Ūbele aizveda mani pie savējiem. Pie mātes, brāļiem, vecātēva. Viņi mani… Viņi man … «Tu tāds … pasaules klaidonis … Ja vēlies, lai mēs tev noliekam ķebli pie mūsu ģimenes pavarda, tev ir jāaizmirst, kas tu tāds. No kurienes nāc, ko esi meklējis. Un radu saimē tev jāturas pazemīgam kā pelei.» Pazemīgam — man, ar kuru, patriektu pie meža zvēriem, jūs bijāt kā līdzīgs ar līdzīgu! Turat līdzi savā svētajā gaitā. Es nepanesu izsmiekla. Es varu tikai ar tevi, Jurģi popa dēls.

—    Pārdomā, bāliņ.

—   Esmu jau pārdomājis.

♦

Tumšās salas ciemiņus šodien pie darbinieku galda neaicina, maizi un strebjamo viņiem pienes viņu mītnē — rijas nojumē. Un, kad viņi ir sametuši karotes iztukšotajā skutulī — no bērza bumbuļa izdobtā bļodā —, pienāk vecā Vardekes sūtītā dziesmu teicēja Ožas māte un aicina Jurģi un Miklāsu līdzi ciema vecajiem uz sentēvu kalniņu.

— Tur, kur mūsu aizgājušie, — Oža paskaidro. — Vagas galā dvēseli atstājušie, cīniņos saļimušie. Arī tie, kam kauli drūp svešotnē, bet dvēseles teitan, savas salas ļaužu viņsaules mitekšņos. Kur, palicēju norakti, zem velēnām glabājas pasaules vēju laukos kritušo rīki un kara vāles. Popa dēls Jurģis runāja ar mūsējiem par Gerciges Visvalža karoga pacelšanu. Ciema vecie tēvi grib, lai viņu atbildi dzirdētu arī dzimtes kapu kalnā mītošie.

Līdz salas kapiem nav tālu jāiet. Tumšinieki saviem viņsaulē aizgājušajiem ierādījuši mūža mītni nolīsta līduma vidū, paugurā, ap kuru iekoptas druvas.

Ap kapsētu kuplo pīlādži un krūmu liepas, kalniņā pie kopiņām riešas tuvinieku sastādītas ābeles un oši. Kapu velēnas vietumis apsvilušas, un pie dažām kopiņām nokrauts pa klēpim šķilu malkas — pārpalikumi no pagājušā rudens veļu dienas piemiņas kūrumiem.

«Sildieties jūs, ļautiņi, aizgājušo siltumā,» Jurģa bērnībā ap Daugavu dziedāja mirušo izvadītāji. Bērinieki dziedāja, dedzinādami gunskurā skujas, mētrājus, mirušā valka lietas un bēru pušķojumus.

Par aizgājušo siltuma glabāšanu dziedāja arī deviņās mirušo piemiņas dienās pirms Miķeļiem. Tolaik Jurģa māmuļa un citas pilskalna sievas mācīja Jurģi krēslā uzmanīties, neuzskriet vecajiem — viņā saulē mītošajiem, kad viņi apstaigā dzīvo mītnes. «Vecajiem ir cilvēku izskats, tikai augumā viņi nepārsniedz izmērcētu linu sauju,» mātes stāstīja. «Vecajie visvairāk mīl staigāt pa grāvjiem, gar ceļa malu vai gar žogu. Vecajiem visiem ir tikpat kā vienāds izskats. Dažugad vecīši jeb paurīši paliek acīm neredzami, bet sirdī labs cilvēks var viņus ieraudzīt, kad uzrāpjas uz rijas jumta un jāteniski, ar muguru pret kapu kalna pusi, uzsēžas čukura galā.»

Kapu viesi izvietojas aplokā pie lielajiem ošiem. Var- dekem, citiem sirmgalvjiem un sirmgalvēm iepretim Jurģis, Miklāss un viņu pavadone — seno miņu glabātāja Oža. Mātes ir apkārušās kakla rotām no gliemežu vāciņiem. Tāljūru gliemežu vāciņiem, ko tirgojoties dod sīk- naudiņas vietā un ko dēvē par zalšu galviņām — gudrības un māju svētības turētāju galviņām.

—    Tēvi, vecajie! Jūs, kas dodat savējiem ģints svētību, bet ienaidniekiem ļaunumu! — Vardeke noliec galvu un sakrusto uz krūtīm rokas. — Pulcējieties nu mūsos klausīties! Mēs runāsim rātni un neskaņi, kā prasa tēvutēvu miņa. Nāciet ar labu padomu!

—    Liks vecajiem ziedojumus? — Miklāss pieliecas Jurģim pie auss. — Un kot' mēs?

—    Patiesi, kot' mēs? — Mistēriju laikā katrs ritu dalībnieks ziedo aizgādņiem kaut ko īpašu, šādam gadījumam izvēlētu.

Bet Vardekes uzruna nav rita ievadījums. Vardeke noplāc rokas, atkāpjas, kamēr mugura skar oša stumbru, paveras Ožā, un zintniece skaita:

Mātes tiesa, dievu tiesa, Tiek zemīte ļaužu dēļ.

Sen, sen bija zeme šī. Sen bija šenes meži ar medījumiem, ūdeņi ar zivīm un auglīgas āres. Tikai te nebija ļaužu, kas artu un sētu, kas godinātu Druvas māti. Dzīvība, kas te mita, bija lauku irbes dzīvības vērta, kam uzglūn piekūns.

Zemes māti mocīja neauglība. Zemes māte vaidēja un kunkstēja, kā pirtīžās dzīvību laižot. Zemes mātes kunk- stus sadzirdēja radu draudzes tāltālajos ganību laukos, kas zem dienvidus debesīm. Un no turienes ļaužu draudzes atdalījās govju un kazu gani, zirgu audzētāji, vagu arāji. Un kaļvu laktu dimdinātāji arī sarosījās. Sajozās, lika bērnus paunās, vecos ļaudis luģu kurvjos, lika vezumus kapļus, sirpjus, cirvjus, dzirkles pūru graudus. Dzina ganāmpulkus pāri klajumiem, cauri vēriem, muklāju liekņām, upju līčiem. Pretim ziemeļvakariem, kurp ceļu rādija zvaigžņu sietiņš, kurp māja pamales rūsa. Uzziedēja ievas, nobira ievas, aizsala ezeri, uzziedēja ezerrozes. Mijās gadi, mijās paaudzes, kamēr dzimtes nonāca šās Zemes mātes valstībā. Pie lielo ūdeņu — daug vāru — upes. Tad pamales rūsa nogrima jūrā, zvaigžņu sietiņš pārstāja ritēt. Atrās vēsts nesējas zīlītes pierima šaudīties gaisos, un no ciņiem izlīda zeltausainie zalši, gulās pie ganāmpulkiem. Tad zvanīja vālodzes, un krusta zīmes kokos kala dzeņi.

Šai zemē latgaļiem labi bija. Zemes māte viņiem pavēra savas piebriedušās krūtis, viņi sūca no tām auglību un neatsūcās.

—    Tā bija. Tā notika! — sirmgalvji piebalso.

—    Dzimtes radojās un dalījās. Ciemati pletās un nostiprinājās. Vīri gādāja, lai būtu droši, sievas — lai būtu koši.

—   Tā bija, tā notika! …

«Tomēr mistērija,» Jurģis pārliek. «Mistērija mirušo kalnā, sazināšanās ar aizgājušajiem. Tāpat kā pareizticīgajā baznīcā, kur notiek tuvināšanās visaugstākā krēslam, kad priesteri dziedoši skaita slavinājumu radītājam, dievmātei, dieva dēla dzemdinātājai, un dieva dēlam — pestītājam. Un varbūt arī tāpat kā sensenās Cargrades tempļos, kad tur slavināja Zevu, Hēru, Apollonu, par kuriem Polockā ir nezināma mūka rakstīta grāmata?»

Zintniece Oža jau loka vaļā trešo rakstīto jostu. Ritina teiksmas par sešiem latgaļu zemju novadiem, par svešzemju laivotāju braucieniem pa Daugavu, par pils sētu būvi pie Daugavas. Un par piļu vecāko radošanos ar leišiem, polockiešiem, pleskaviešiem. Nosauc trīs Jersikas novadus, kuriem katram savs karogs, savs karadraudzes, arāju un amatnieku karogs. Piemin labiešu brangos zirgus, brangās klētis ar daudziem arodiem un tīnēm, piemin gardos medījumus, kas kūp svētku galdos.

—    Raksti rāda, raksti stāsta… Ar laiku labieši pārstāja ziedot Zemes mātei, zemes auglībai, druvu, ūdeņu un mežu gariem. Labieši sāka celt ziedokļus kara dieviem, uzmācās zemes kopējiem, prasīdami, lai dod pagastu. Labieši pasludināja karu par visa dzīvā tēvu un valdinieku. Kari esot nerimtīgi un tāpēc taisnīgi. Karš paceļot stipros līdz dievībai, bet nevarīgajiem atstājot kalpa tiesu.

—    Tā bija, tā notika!

—    Ļaudis, radiņi! — Vardeke saslienas, paceļ rokas ar plaukstām uz augšu (kā laukkopji, vēja spēku un mik- lumu taustīdami). — Vecajie man nule iečukstēja savu teicamo: «Tā bija, tā notika!» Bet vairs nedrīkst būt! Salas ļaudīm, mūsu zemes kopējiem jāpaliek malā no kariem. Kad mūsu ciltstēvi apmetās teju salā, iesēja miežus un pūrus, gādāja siltumu tikko atskrējušiem jēriņiem un kazlēniem, gadus skaitīja pēc svētā trejdeviņa — ik mēnesi pa trejdeviņām dienām —, viņi labi dzīvoja savā radu saimē. Iztika bez labiešiem un citiem pavēlniekiem.

—    Bez valdniekiem un bez valdnieku karadraudzēm.

—    Bez valdniekiem un valdnieku karadraudzēm. Bez valdnieku pagasta vācējiem, baznīcas krusta spraudējiem. Pašlaik mums nav nedz meslu vācēju, nedz baznīcas tiesas prasītāju. Mēs dzīvojam tikpat mierīgi, kā teiku laikos dzīvoja sentēvi. Tumšās salas ciems stāv malā no kara gaitnieku skrejas. Mūsu sala labi nosargājama no ieklīdeņiem, no sirotājiem. Salas ļaudis uzcels drošus aizsprostus, saraks vilku un čūsku bedres, pār jauks purva takas, sūtīs augstos kokos puišus — dzeguzes, kas uzmana apkārtni. Un mūsu sētas būs tikai mūsu sētas. Vecajie, veļu draudzē aizgājušie mūs pamācīs, ja mēs ko nezināsim. Mums nevajag valdnieku uzmāktās dzīves kārtības. Mēs gribam dzīvot pa vecam.

—   Vai tad Laika tēvs paliks stāvam uz vietas? — Jurģis jautā.

—    Cieminieki paši iet druvās, laidaros, medību laukos. Maļ māli, vērpj un auž. — Vardeke liekas iebildi nedzirdējis. — Cieminieki vāc mētras, ziedus, pumpurus pret slimībām, pret lopu kaitēm. Uzklausa debesu kalēju un aizsaulē aizgājušos. Kas mums īpaši citurienē meklējams?

—    Kauču mazumiņš sāls.

—    Arī sāls dēļ prātīga galva neļausies sevi pinekļos siet. Ļauj mums pašiem pa mūsu prātam vīt sava mūža vijumu.

CETURTA NODAĻA

—     Skatāmies pēc citām — cietāk nomīdītām sliedēm. — Jurģis aptur zirgu tērces alksnāja aizvējā. —Tur tai pusē ir mežājs. — Viņš rāda uz kalnieni ziemeļvakaros. — Redz, turp galginādami aizlido baros ūdensputni, jauž ezerus, varavīksnes akas. Tikko pārbristās upītes tecējums arī rāda ūdeņus tai pusē. Bet, kur ir kalni un ezeri, tur — Kategrades pils.

—     Ak spīgaņi tomēr vilina popa dēlu uz Kategradi? — Miklāss sadūkst. — Itin kā nebūtu dzirdēts, kāda Kate- gradē raganu spelte?

—     Par Kategrades raganu spelti auliešos dēvēja savā laikā ceļu no leišiem uz Novgorodas krivičiem, — bilst Stepa. — Ļaužu slaktiņu lauki tur esot uz. ceļa, kas līkumojot gar Kategrades zemes robežām uz pašu pileni.

—     Kategradē bija spēkonis Meluke, — Miklāss stāsta. — Pie Melukes bajārs Nīcins bramanēja rudeņos medībās. Senāk, Gerciges svabadības laikos. Tagadīt Melukes nav vairs starp dzīvajiem. Meluke dzīro ar senčiem birztalas kalniņā. Kategradē valdot Melukes jaunākais dēls, vāciešu pielīdenis. No Kategrades pareizticīgās baznīcas esot izsviestas visas brīnumdarītāju bildes, visas upuru sveces nodzēstas un baznīca piegānīta. Kam katoliskā Kategradē vajadzība pēc Polockā rakstītiem cargradiešu evaņģēlijiem?

—    Vai tikai draugs Miklāss nebaidās, ka viņu Kategradē pazīs kāds no vecā Melukes tuviniekiem? — Jurģis met šķielu skatienu. — Miklāss bijis Nīcinām līdzi Kategradē rudens medībās, aulekšojis loku šāvēju rīdzē. Grandījis žvadzulus un grabuļus, trenkdams uz labiešu šķēpiem meža veprus, aļņus un staltbriežus. Katrā ziņā dziedājis pulkā ar medību vīriem, apbrīnojis kategra- dieša sudrabu, no svešām zemēm atvestos dārgumus, ku- ražojies ar dāvanām, ko saņēmis, Nīcinu pavadīdams.

Ja draugs Miklāss baidās, ka viņu Kategradē pazīs, lai Miklāss paliek šijpus pilenes kalna. Toties Jurģim Kategradē jātiek. Pagājušo nakti sapņos Jurģis bija ar kate- gradiešiem. Un, tā kā sapņi ir dievu vēlējums, Jurģis atkāpties nedrīkst.

—    Sapņi dieva vēlējums gan, — Miklāss piekrīt. Bet nejautā, ko īsti Jurģis nosapņojis. Jo ar sapņiem ir tāpat kā ar burvja skatienu. Ja tieši tevi tas neskar, uzprasīdamies tu vari izsaukt sev nelaimi.

«Kategradē psalmojis labs rakstu pratējs, Sofijas klostera skriptorijā mācīts grāmatnieks …» Jurģis atceras Polockas bīskapa rakstu vedēja teikto. «Tolaik mūsu skriptorijā kalpojis dieva vīrs no Kijevas,» rakstu vedējs stāstīja. «Viņš mācījies bilžot pagājušo gadu stāstus, laika rakstus par Krievzemes iesākumiem, kristīgās apskaidrošanas nākšanu. Arī tagadējais Kategrades grāmatnieks klausījies Kijevas gudro. Pēc kāda laika iesvētīts priestera kārtā un devies uz latgaļu zemi. Viņu iesvētīja tajā pašā rudenī, kad kriviču kņazs Jaroslavs sakāva vāciešus, piespieda viņus ievilkties atpakaļ savās alās. Gaismota prāta vīrs būs Kategrades grāmatnieks.»

«Gaismota prāta vīrs …» Jurģis glāstoši pieskaras ar plaukstu sava sirmja kaklam, pamāj Miklāsam un Stepam un, zirga pavadu aiz gala turēdams, sāk mīt jauniz- raudzīto ceļu.

«Tāds Kategrades grāmatnieks varētu būt ij zintnieks, ij mīklu atminētājs. Gerciges Visvalža mīklas minētājs. Arī gadījumā, ja Kategrades lielie klausa Vāczemes uz- klīdeņus un psalmotāju grāmatnieku vairs nesēdina pie godību galda. Ar grāmatu gudrībām bagātos vīrus allaž saudzējuši ij varenie, ij bagātie zemēs, kur saule lec un kur tā noriet. Grāmatu gudrie taču zina visa iesākuma vārdus, un iesākuma vārdi ir no visuvarenā, kā rakstīts evaņģēlijā.»

—    Popa dēls, vai tu dzirdi? — Miklāss sauc. — Mums priekšā brēc lietus putns. Ziņu dod.

—    Ziņu dod?

—    Sauc uzmanīties. Līdz Tumšajai salai mēs gājām pa pusei zagšus, nupatās jājam visu acu priekšā kā riesta brieži.

—    Riestā brieži ātri skrien. — Jurģim rūp kas cits. — Man jāsatiek Kategrades grāmatnieks.

—    Kas galvos, ka popa dēls satiks Kategrades grāmatnieku? Aizjūras krusta turētājiem ir viens Kristus — latīniskais. Vai tad pareizticīgo priesteris nav aiztrenkts -uz tālīnu vietu?

—   Grāmatnieks laikam ir tas pats reģis un zīlnieks? — Stepa jautā Jurģim.

—    Grāmatnieks ir daudz vairāk nekā reģis vai zīlnieks. Grāmatniekam rokās likta uguns, ūdens, zemes un gaisa pazīšana. Viņš vied tuvo un tālo, dievus un dievu sargājamos. Viņš pasacīs, kurš ir milzis un kurš pundu- rēns. Nosauks to, kas uztur dzīvību un kas pestī no Jauna.

—    Ak burvis un vārdotājs viņš ir?

—    Vārdotājs ne vārdotājs. Burvis tik daudz, ka saprot citu, viņām nezināmu, dažreiz neatminamos laikos dzīvojušu zintnieku glabāto. Tikpat skaidri, tādā pašā sacī- jumā, kā būtu runājis grāmatu darinātājs, ja viņš būtu tavs kaimiņš sarunās.

—    Un tās aprakstītās tāsis un vēršādas grāmatnieks glabā vācelē vai tīnē kā Tumšās salas Oža?

—    Ne vācelē, ne tīnē. Grāmatas, Stepa, ir lielāks dārgums nekā labiešu sudrabi, Gotlandes drānas, tālzemju kalēju darbi. Grāmatas glabā tikpat nocietinātās vietās, kādas ciemu ļaudīm ir pilenes un pilskalnu sienas, — klosteros, baznīcu kambaros, mūra klētīs, un pie grāmatām piekļūst tikai dieva taisnībai un ļaužu labumam zvērējušie. Cilvēki, kas sirdī skaidri kā ūdens avotā, kā saules gaišums. Grāmatu raksts nav vecvecmāmuļas Ožas zaru krusti, stūrīši un līčloči, bet vārda iemūžina jums. Sapūs bērza sieksts, sadrups tāss, bet pierakstītais vārds paliek paaudžu paaudzēs. Ir dzirdēts teiciens: cilvēks ar grāmatu tiek rados dievībām.

—    Ja Stepa lūgtos, vai Jurģis Stepam vēlētu ieskatīties rakstu grāmatā?

Vēlētu. Ja Stepa dzīvos ar skaidru sirdi.

—    Stepa dzīvos.

*

Kategrades zemē polockieši gandrīz zaudē zirgus. Apgājuši ciematu ezera malā, izjājuši gatvi, kas brauciena drošumam dangas vietās noklāta ar žagariem, viņi piestāj vangā — upītes pakrastēs klajumā. Gaiss sakarsis kā rijas speltē, aklās mušas un dunduri murdiem lien nāsīs, kņudina, dzeļ, sūcas ādā kā dīķa dēles. Zirgi spārdās, purinās, atsegloti vāļājas zemē, kodējus šķaidīdami, un tikai pēc kāda laika norimst un sāk skrumšķināt zāli alksnāja paēnā. Jātnieki nometas koku lapotņa aizsegā un, izsalkumu remdinādami, loba novārītas, bet jau krietni sacietējušas cūku pupas. Te upītē aiz kokiem nobrīkšķ lūzis zars, nošļakst ūdens. Polockiešu saļņi cērtas sāņš, un viņiem pakaļ no lapotņa lido neredzamas rokas mesta virve ar cilpu.

—    Zagļi! — Miklāss grābj kara cirvi un lēkšiem metas lejup. Viņam pretim no lapotņa izšaujas bulta un atsitas pret plecu. Ieduras važu kreklā. Miklāsam samežģījas kājas, šķiet — viņš nogāzīsies. Bet tas ir tikai tāds mirkļa šķitums. Viedais karavīrs atslienas un, ieroci miegdams, jož tālāk.

—    Sakapāšu! Samalšu!…

—    Samalsim! — Jurģis neatpaliek no vecā. Un nu alksnājā nospindz Stepas raidītā loka bulta. No Jurģa vai no Miklāsa loka šauta bulta.

Uzbrucēji sakapāšanu negaida. Nobrakšķ zari, un divi sakumpuši stāvi, rudi kā skudru lāči, pazūd upītes pretējā krasta lapotnī.

—    Aizdieba! — Miklāss nogremj. — Paldies dievam, ka divi. Ka nebija pūlis. Laikam no siru vīriem. Kuram katram zirgu zaglim nebūs kulē bultas ar kaltiem asmeņiem.

—   Nejauta, ka tu valkā važu kreklu. — Jurģis aizmet uzbrucēju bultu. Skatās Stepā. Ko puisis tādu īpašu ieraudzījis zirgu zagļu nomestajā virvē?

—    Grods kaņepāju vijums. Seškārtīgs. Ar dubultu cilpu galā. Uzmetis tev tādu — vaļā netiksi ne traks. Šejienieši tādas netaisa.

—    Šitādas ir svešpuses laiviniekiem. — Miklāss loka ritulī uzbrucēju pametumu. (Labu mantu zemē neatstāsi!) — Raug te, mezgls divēju vijumu saista vietā nav tāds kā mūspusē. Sitam mezglam līdzīgas cilpas redzējām varingu važojumos. Varingu laivu zēģeļu atsējos. Kad tās piestāja Gerciges krastā, pie pilsētas tirgus vietas.

—    Kas zina, varbūt šitie arīdzan aizjūru sirotāji?^ — Stepa prāto. — Pag, es pamanīšos pa viņu pēdām. Atri, ātri kā sermulītis sniegā.

—    Lai jož! — Miklāss' attur Jurģi. — Izlūkot der!

Miklāss iet pie krūmienes, nolauž pakuplus blīgznas

zarus. Vienu Jurģim, otru sev. Ar ko gaiņāt asinssūcējus smūdžus. Un rumakus ganīties Miklāss dzen vangas vidū.

Stepa atgriežas tikai pēc ilgāka laika. No gluži citas puses, nekā aizdieba. Puisis ir skrējis un pamatīgi sakarsis. Un rokā viņam ir pārlauztas kužas gals. Neparasta izskata kūjas gals. No melna, it kā dūņās gulējuša koka, ar tādiem kā iegrebtiem krustiem, tādiem kā žuburu līč- ločiem.

—    Tur… otrpus garā ezera ir mūdžu grava … Velna bedres, — Stepa elso. — Ar kauliem piegāztas… Ar kaulu gūzmu. Kādā bedres malā nomestā zirga galvā redzēju pierē ietriektu tapu. Dzelzs tapu. Bet kraujas augšā lauciņā pie mieta piesiets zvēru un skudru apskrimsts cilvēks. Ģiltenim kaklā važiņa ar pareizticīgo krustiņu un ap gurniem jostas skrandas ar smailiem karulīšiem. Sitā salauztā nūja tur bija nomesta zemē. Man domāt, rūnu koks vai ziņneša spieķis. Sacījumu koks. Aulā reiz bija atjājis vēstnieks no Kokneses. Ar šitai līdzīgu nūju.

—   Baznīcas vīra nūja. Priestera spieķis, — Jurģis secina.

«Rūsa debesīs, rūsa naktī tai pusē, kur riet saule, vēsta briesmas…» Jurģis domās skaita. «Kāvi sola nelaimi. Kāvi brīdina cilvēkus: glābieties! Pēc padebešu sarkanās uguns cilvēkiem jāturas klusiem kā putnu bērniem, kad mātes nav pie pērkļa. Bijīgi jāgaida tas, kas būs…»

No kurienes uzreiz doma par kāviem? Ne Polockā, uz tēvaini rosoties, ne ceļā, ne Tumšajā salā tāda neradās. Biedu doma satrūcina Jurģi kā pēkšņs trieciens pakrūtē. Kāvu karš viņam iegulies prātā no bērnības. No tās vienas reizes, kad vakara tumsā virs Jersikas kalna liesmoja, grīstē griezās padebešu auļotāj i. Un tad pilsļaudis un māte vaimanādami krustījās, piesauca visus baznīcas svētos mocekļus, Māju, Lauku, Ūdeņu mātes, kapu tētiņus, zvēru un čūsku garus.

Pašlaik vēji neplanda kara uguņus kā viņās bērnības dienās, kad Jersikas pievārtē no Miglas mātes izkārtajiem palagiem izauļoja dzelzīs ieplāti jātnieki, kapāja un skaldīja katru, kurš gadījās ceļā. Pašlaik pie krāsmatām izkāmē jušies suņi negaudo pēc nogalētajiem saimniekiem. Pašlaik nejūt arī sērgu sievu mutes puvuma dvaku, no kuras nemaņā krīt cilvēki un lopiņi, kokiem sačervelējas lapas un tie nokalst. Tomēr nomāktība un nevarība spiež Jurģi, biedē viņu.

Tā uzradās Stepas atrastajā mūdžu iegravā, kur pie bendes staba slīga pievažotais, skudrām aplipušais vīra ģindenis.

Iegravā ir čupām ij cilvēku, ij zirgu kauli. Ļoti daudz zirgu kaulu, jādomā, karadraudzes rikšotāju, kas te bija sagāzti vienkop ar to seglotāju un dzirdinātāju sakapātajām miesām. Tagad jau pār zvēru apkrimstajiem, Trūdu mātes dzirnavās maltajiem cilvēku kauliem krājās trū- dekļi, lapas un skujas, vēju samestajās drazās stīdzēja gušņas un nātres.

«Neapbedīto dvēseles, nu jau kur tas laiks, mocīdamās klimst virs un apakš zemes. Mujas ap savu tuvinieku, karadraudzes biedru, citpuses latgaļu mītnēm. Dienas vidū uzmācas snaudošajam, naktī — aizmigušajam. Klimst un klimtīs tikmēr, kamēr galā būs viņiem dzimstot nolemtais, Mūža mātes savērptais dienu pavediens un gravas čurmā lietus un vēju drupinātos roku un kāju stilbus nosegs ķērpji un staipekņi.»

Bet kaulu grava nav visbaismīgākais. Skudrienā, piesaistītas pie staba ar virvēm un ķēdes lokumiem, spokojas cilvēka paliekas. Lapsu, kraukļu, citādu maitas rīmu apskrubināti kauli un cīpslas, pusē atkailināta galva ar atņirgtiem zobiem. Šķiet — sāpju mokās atņirgtiem zobiem.

Kā saskalu ūdeņi pēc lietus gāzmas pa nogalētā atkailinātajiem stilbu, plecu un sejas kauliem augšup un lejup tek skudriņas. Neapjaužami darbīgas zemes irdinātājas, pametumu novācējas. Jurģis ir gana redzējis, cik ātri skudras aplupina pūznī iemestu odzi, kas ar vienu savu zobu iecirtienu nogalina ij spēka vīru, ij satracinātu vērsi. Bet odzi pieveic skudru nieciņi… Nepaiet brīdis starp diviem gaiļa dziedājumiem, kad no čūskas, kas garāka nekā kažoka josta, pāri paliek tikai skrimšļu virtene. Un vēl pēc kāda laika šī pati virtene jau norakta skudru draudzes skaidienā, nozudusi tīri turētajā skuj biru klājienā.

Jurģa skatiens noslīd pie nomocītā cilvēka gūžu kauliem. Stepam taisnība: nogalētā gurnus apņem vēl pilnīgi nesaārdīta josta. Vara vijiņām un cilpiņām nolīkumotas audenes paliekas. Pie tām karājas gluds kaula irbulis ar vienu smailu, otru noplacinātu galu.

«Rakstāmais irbulis! … Stils!… Baznīcas, darījumu sarakstes, dziednieku, prātnieku, tālo un senseno laiku cilvēku miņu un gudrību aprakstīšanas rīks.» Stilus — irbujus — Jurģis redzēja Polockā klostera skriptorijā, kur tos bija atveduši tālo dienvidu zemju apcejotāji, Lielās Cargrades rakstu darinātāji. Ar stiliem uz novaskotiem galdiņiem, aplamo izdzēšot, nogludinot ar irbuja plakano galu, esot rakstījuši grieķu un romnieku gudrie grāmatnieki. Polockā bija lielmaņi, kas varēja lepoties ar grezniem romnieku stiliem, nēsāja tos kā greznumu važiņā iekārtus uz krūtīm vai pie jostas. Līdzīgi tam, kā viņi dižojās ar arājiem un ganiem neaizsniedzamiem lepniem ieročiem, drānām, ar tāltālzemju amatnieku rotām un traukiem.

Jā, irbulis pie zvēru un skudru sagrauztā vīra jostas liecina skaidri: nogalētais bijis rakstu pratējs. Bet kurais tāds varēja būt Kategrades novadā? Varbūt Kategrades pilenes grāmatnieks? Prāta vīrs, zintnieks, kas kļuvis dadzis acīs tiem, kam vilka tikums un sumpurņu dziņas.

Citādi nevar būt: nogalētais ir Kategrades grāmatnieks. Kā nekā Stepas atnestajā spieķa pusē starp neizprotamiem zobu—žuburu iegrebumiem ir saburtojamas četras kriviču burtu zīmes KTGR. Tās varētu nozīmēt «Kate- gradi», jo kriviču grāmatnieki mēdz ierakstos izlaist vārda skaņos burtus.

Jurģis stāv neziņā pie skudru saurbinātā ģindeņa. Pārliek, kur lai norok nomocīto. Jurģim latgaļu tikumi ir svēti: no dzīves aizgājušā miesas jāatdod Zemes mātei, lai nezin kas bijis mirušais, viņš jānorok smiltiņās kā tuvinieku klātienā nomirušie. Vīrieši ar galvu pret rītiem, sievieši — pret vakaru pusi. Vai arī jāsadedzina apbedu sārtā, ja aizgājušais ir votu asiņu ģints.

«Debesu māte … Tu, kas visu redzi un zini…» Jurģis nebalsīgi lūdzas. Kur palikuši viņa ceļabiedri? Vēl nupat, nupat viņi, zirgus skubinādami, devās gar gravu augšup. Teicās meklēt kādu no šejieniešiem. Izdibināt, kādi nedienu viesuļi teitan pāri gājuši. Būtu neticami, ja novada latgaļi nav vairs dzīvi. Par tādiem briesmu darbiem kaimiņu novados būtu kaut kas dzirdams. Pat melnā nāve var uzkrist pēkšņi, nemanīti, bet viiņas plosīšanās nepaliek nezināma. Kaut vai kā apgānītās zemes vaids.

Jurģis griež pušu nogalinātā saitējumu. Un kapu — vai nu ar dunci un koka strupuli, vai ar ķuzi un plaukstām —, bedījuma bedri viņš mirušajam izdobs.

Tikai — ko darīt ar skudrām? Liekas, brūno sīkaļu pulki negrib pamest urbināmos kaulus. Skudras līp Jurģim pie kājām, lien kājautos, tek aiz krekla. Jurģis atiet nostāk, nomet dunci, cepuri, purinās, krata svārkus.

Un pēkšņi — Jurģis ir gūstā.

Nejausti, nemanīti tēvaiņi uzkrīt viņam gluži kā meža aizcirtnī iekļuvušam lācim. Četri plecīgi vīri latgaļu karadraudzes tērpos: viduklī sajoztos platkreklos, smagās ūzās, zvērādu apmales cepurēs, kāju lielus notinuši ar pastalu auklām.

—    Tu esi Kategrades pilskunga gūsteknis. — Jurģa kaklu aizskar šķēpa smaile.

—    Kur tie, kas bija ar tevi barā? — Cita kā lapsenes dzēliens aizķer pakausi.

—    Aizaulekšoja turp, no kurienes atnāca.

—    Kurp?

—    Pēc kara družīnas, — Jurģis melš.

—    Pēc družīnas?

—    Aizaulekšoja uz Polocku pēc kara družīnas, lai atmaksātu par baznīcas vīra nelietīgu apgānīšanu.

—    Muti! Sasiet viņu! …

♦

Jurģis stāv lielistabas nostūri starp sargiem karadraudzes vīru tērpos un nemierīgā gaidā blenž kategradieša dzīrotājos. Vīros ap kula platu galdu. Dzīrotāji — Kategrades pilenieks ar radu saimi, karadraudzes trakuļiem un pils valdītāja jauno draugu (vai pavēlētāju) bogu — vācu bruņu vīriem, baltgalvainiem rēkcņām brūnos un mellos vadmalas kamzoļos, kam skruzuļotas apkakles un piedurkņu apgaļi. Sniegdamies pēc ēdamā vai pilna dzēriena trauka, viņi slienas kājās, un tad kļūst redzams pie vidusjostas piekārtā smagā zobena rokturis un dunči. (Pretēji vispārpieņemtajam — pie viesību galda ieročus noņem!) Vācu bariņā ir arī mūks ar kraukļa degunu, melnā platpiedurkņu garkrekla svārkā un važā iekārtu katoļu krustu.

Dzīrotāji plēš ar zobiem ceptas vēršu ciskas, sivēnu' sānus, stirnubuku stilbus, putnus. Kramslīgu, taukos pludojošu gaļu, kožamo gabalu turēdami pie mutes gan ar vienu, gan ar abām rokām. Dzīrnieki smeļ ar lielām koka karotēm kreima un medus biežu, kacī ar pavārnīcas veida kausiem reibinošo brūndziru no pamatīgi lieliem užbā- niem — ar izgrebumiem un spīdīgiem apkalumiem rotātiem vienkoča traukiem. Cik nu kuro spēcīgi moka atvel- dzes alkas. Bet lielā vienprātībā, kad bārdains bajārs paceļ savu dzeramā trauku — cilvēka galvaskausa virs- daļu ar nolīdzinātām malām.

«Karā vai nodevīgā uzglūnā nokauta vīra galva…» Jurģis prāto. «Kāda stipra, varbūt septiņkārt zinošāka un sirdī tiklāka vīra galva. Nule mesta dzīrniekam galdā, lai dižotos, spēlētos tāpat kā lūsēns ar mātes nokostas stirnas kaulu …

Laikam gan lai padižotos ar bajāra varenību un lai piedraudētu tiem, kas saslienas pretim varmākoņām.

Dzert no pieveiktā pretimstāvētāja galvas kauluma bajārs tur par lielāku godu nekā uzšķērst un apēst kūpošu medījuma sirdi. (Tā dodot zvēra spēku!) Dzert no noga- lēta cilvēka galvaskausa nozīmē turēt savā varā nogalētā dvēseli, liegt tai aizsaulē piepulcināties senču saimei. Agrāk Jersikas karadraudzes dzīrēs alu ar kritušā varoņa galvaskausu nesmalkstīja. Tāpat kā jersikiešu kaimiņu — leišu un zemgaļu novados. Bet pašlaik uz kategradiešu galda sarindotas sešas vai visas septiņas cilvēku galvas čaulas. Vāczemnieku ieraža, vai? Ir dzirdēts: katoļu sirotāji ir tas pats, kas vilkati un lietuvēni.»

Trijās gūstniecībā pavadītajās dienās Kategrades pilī Jurģis ir daudz saklausījis un ieskatījis. Kategrades robežās tēvu laiku līdumu kopēji, nepakļāvīgie cieminieki nodzīti suniskā bijībā vai nogalēti. Un bezļaužu āres tagad apstrādā gūstekņi no Sēlijas, no leišmales, no igauņiem. Zem vācu — kategradieša zobena sabrāļu pātagām. Jo, pēc katoļu priesteru mācības, dievam tīkama kārtība uz zemes ir ļaužu pilnīga pakļautība Romas pāvesta pilnvarniekam un katoļu ticības karotājiem. Visās tautās, visās zemēs, kur vien vīd rīta ausma un kur noriet vakaru saule. Kamēr Roma būs pasauli uzvarējusi, tad arī nākšot baznīcas sludinātā tūkstoš gadu ilgā miera valsts. Līdz ar dievmātes Marijas un Kristus otrreizējo atnākšanu, kad Jēzus sākšot valdīt pār dzīvajiem un pār mirušajiem. Kad Romas pāvests būšot visu zemju valdītājs, viņš katram ļaušot savu tiesu.

Jurģim nāktos sūkstīties par savu lētprātīgi aplamo izdarīšanos, karstgalvīgo traukšanos tikties ar Kategrades grāmatnieku, aizmirstot, ka zemes virsū mainās ne tikai gaisma un tumsa, saules lēkts ar rietu, bet arī ļaužu dzīves ierastības, pievēršanās tiklajam vai postīgajam. Polockas bīskapa vīri Jurģi brīdināja: vakardienas līksmē gražodamies, uz rītdienu nepaļauj ies.

Ienāk stabulnieki, tāšu un āžu ragu pūtēji, ģīgotāji, kokļu spēlmaņi, trijdekšņu kratītāji un bundzinieki.

Nostājas plāna malā.

—    Kalpi, nesiet solus! — sauc kāds no lielmaņiem.

Un puiši pakulu kreklos un paslavās stumj pa rovja

lūku pagarus solus uz zaru kājām no pušu plēstu egļu stumbriem, uz kuriem sasēžas spēlmaņi un stabulnieki.

Ietrinkšķas kokles, lielistabu pārvirmo spēlmaņu, ūjinātā ju un klakšķinātāju balsi. Gluži kā pavasara rītā, kad birzājos sasaucas spārnotie gaviļnieki. Bet bungotāja piesitieni atgādina kāzu riestā līksmojošo dzeņu kraukšķus. Spēlmaņi skandina Jurģim svešu, svinīgu meldiju. Kaut ko līdzīgu suminājuma mūzikai,1 ar kādu Polockas večes laukumā slavināja no kaujām atgriezušos družlniekus, kas patrenkuši laupīt nākušos nedraugus.

Zinājis jel, ko slavina spēlētāji Kategradē. Taču ne jau viņa — Jurģa popa dēla sagūstītājus. Varbūt spēlmaņi mudina ļaudis rosīties vēl gaidāmajam. Varbūt tūlīt iznāks teicējs — varoņdarbu klāstītājs.

—    Gana! Gana lerkšķu! — sauc katoļu mūka kaimiņš, platkrūtis latgaļu lielmanis. — Dievmātes Marijas baznīcas priestera ausīm pretīgi pagāniskie spēļu rīki. Ja tejienes pilskungam nav katoļu dievam tīkamu meldiju, lai viņi iet!

—    Lai iet! — Kategrades valdītājs uzslien bārdu. — Lai iet sētā! Vediet šurpu to polockiešu ošņu!

—    Ej! — Apsargi pagrūž Jurģi uz priekšu.

— Te nē! Ne teitan! — Vācu mūks raušas kājās. — Ar polockieti runāšu es. Manā cellē…

«Manā cellē?…» Ak melnajam vācietim pilī ir sava celle?

Jā, katoļu mūkam Kategradē ir cellei līdzīgi iekārtots kambaris. Pareizticīgo svētnieka bijušajā lūgšanu namiņā. Agrākajā baznīciņā, kam nogāzts sīpolveidīgais tornītis un tā vietā uzsliets katoliskais krusts. Namiņam ir kaļvu apdarinātās durvis, ir šaurie aizvaru logi, ir namiņa pār- dalījums — paliekas no svētbilžu sienas, bet bez jebkādām ikonostasa pazīmēm. Bez zeltā veidotajām dievmātes un svēto sejām. Droši vien ikonostasa zeltījumi sadalīti kara laupījumā, kā notika ar Jersikas pilsētas pareizticīgo baznīcu dārgumiem.

Polockā Jurģis bija sastapis dažu bēgli no citām kņazistēm, no citpuses mūku sadraudzēm, dzirdēja baismīgus stāstus par dažādu baznīcu piekritēju savstarpējiem kariem. Dzirdēja: matos sagājušie, sevi par nemaldīgiem Kristus un dieva mātes patiesības glabātājiem izba- zūnējušie garīdznieki ar plosoņu kaismi iznīcinot, viņuprāt, neīstus evaņģēlijus, aplamus svētrakstus, ar tādu pašu degsmi kā viņiem nepakļāvīgo bauslību sprediķotā- jus. Bēgļi stāstīja: paši redzējuši gunssārtus, ko uzvarētāji kūruši no «ķeceru» altāriem un svētbildēm. Guns- sārti kūpējuši tikmēr, kamēr pelnos sabirusi pēdējā lapiņa no tīstokļa raksta, kam uzvarētāji piedēvējuši velna gudrību.

«Redzams, vācietis ataicināja mani, lai manā priekšā sadedzinātu Polockas bīskapistē pavairotās pareizticīgās baznīcas lūgšanas,» Jurģis min. (Blakus svečturiem uz galdiņa viņš redz žūksni pergamenta slokšņu, nevienādu rokrakstu slokšņu.) «Bet kas būs dedzinātājs? Kalpi, bende no malas vai melnais vācietis pats?»

—    Iestiprinās… — Izrādās, vācietis jēdz mazliet latgaļu mēli. Saprot, var pateikt visnepieciešamāko. Šķiet — vācietis ir mūks misionārs, varbūt no cisterciešiem, kas uzturas Daugavgrīvas klosterī, īpaši gatavodamies katoļu misijai starp pareizticīgās baznīcas klausītājiem.

Cistercieši čakli mācoties vietējās valodas, lūkojot iztikt bez tulku starpniecības, lai gan Daugavas teces tirgus nometnēs agrāk, tāpat kā dienvidu un rietumu zemju pilsētās, bija dažādu valodu pratēji. (Palīdzēja tirgoties, zināja noslēpumus, kurus veikli vīri varēja pārdot un pirkt, un lieta likt.)

—    Iestiprinās, — vācietis atkārto, un Jurģa sargs, karadraudzes vīrs, sniedz gūsteknim maizes karašu un krūku ūdens.

«Atteikties? Pieņemt nedrauga cienastu var būt tas pats, kas atbildēt viņam ar samierinājuma rokas spiedienu. Lai gan ņuka maizes un ūdens nav cienasts. Tikai padeva nabagam, dzimtes vai pils valdītāja patriektam ubaga klaiņotājam, lai viņš nesaļimst badā pie svešām durvīm, līdz ar to sapulcinot savas nāves vietā atriebes lietuvēnus, žņaudzējus un vilkačus.»

Maize ir skāņa, pelavaina un ķeras zobos. Bet Jurģis ir izbadis, un viņš apgruzdušo cepiena ņuku kremt ar izsalkušā kāri.

—    Noch ūden? — mūks jautā, kad Jurģis atņem no mutes iztukšoto krūzi.

—    Pietiek!

—    Labs! Būs runāt. — Bet atsēsties viņš Jurģi neaicina. Mūks pāriet uz vācisko, ko Jurģim latgaliski pasaka runas pārcēlājs.

—    Kāpēc brīvēji no staba nosodītu ticības naidnieku?

—    Mirušajam uz pieres nebija rakstīts, kas viņš tāds. Bet dieva taisnība prasa, lai zemei atdod, kas pienākas. Katram dzīvam radījumam ir sava dvēsele, un tai pienākas viņas daļa. Ja virve vīta vezuma sasaistīšanai, to nedrīkst mest vircā vai siet ar to cūkām kājas.

—    Pagānu runa. Tev asaro acis. No ķecerīgas spriedelēšanas un no ķecerīgu rakstu lasīšanas.

—    Vāczemes priesteris redz: rnan raudiens nenāk. Es bildu to, ko man mācījusi svētā aizgādniecība. «Dievs ir darinājis cilvēku no zemes, un par zemi cilvēkam jāpaliek.» Dievs ir un paliek slavējams aizvien.

—    Dievs slavējams visnotaļ tiem, kas viņu tura. Toties dieva dusmlbai nav gala pret viltus praviešiem. Viltnieku priesterus un vecajos dievs neglāsta.

—    Dievs ir žēlastība.

—    Ne sātaniskajam. Dievs jautāja sātanam: «No kurienes tu nāc?» Sātans atbildēja: «Esmu gājis pa pasauli un to izstaigājis.»

—    Sātans gan zemi izstaigāja, bet visuvarenā sūtītais gāja ļaudīs, sludinādams kristību un atgriešanos no grēkiem, grēku piedošanu.

—    Visuvarenā sūtītais bija viens. Toties mūsu pagāniskās izlaidības laikos pār mēru daudz saradies tādu, kas sakās tīrot ceļu tam kungam. Pār mēru daudzi metas izskaidrot sakramentus, rakstīt laika grāmatas, kas pilnas ar sātaniskiem prātojumiem,

— Vai tad Kategrades priesteris?…

—    Kategrades priesteris bija sātanam pārdevies. Un viņš saņēma sodu, kādu bija nopelnījis. Kur ir īstena dievbijāšana, tur nedrīkst pastāvēt ķecerība.

—    Gercigē pirms tās nopostīšanas sadzīvoja gan Ples- kavas un Polockas priesteri, gan arī latīniskie sludinātāji. Gerciges baznīcā …

—    Gerciges baznīcā? … Gerciges pilī valdīja burvis, nežēlīgs burvis, — melnais mūks iekaist. — Gerciges pils vārtu tornī pie Daugavas krasta bija izsliets baļķa miets ar ģeķīgi garu roku galā. Tikko kāds kuģis peldēja Gercigei garām, neapstājās, burvis iekustināja mietu, un viltus roka izķēra no kuģa cilvēkus, kurus burvis turpat krastā saplosīja un norija. Kad kuģinieku vaimanas nonāca līdz svētā bīskapa Alberta ausīm, šis dieva vīrs kāpa mugurā savam baltajam zirgam, ņēma rokās svēto šķēpu un nāca burvi sodīt. Ieraudzījis svēto jātnieku, burvis pārvērtās par pūķi, metās virsū baltajam zirgam. Bet bīskapa Alberta šķēps pāršķēla viņu, un burvis iegāzās Daugavas dzelmē. Kopš tā laika Daugavas ceļš kļuva brīvs.

—    Gercigē tika nodedzināta pils un pilsēta.

—    Gercigi nodedzināja pūķa rīkles guns. Toties visi dievu bijīgie cilvēki no burvja, tas ir, sātana kalpiem atbrīvoti. Zemē tikpat kā nemaz nav grēka kalpu, kas spītētu Romas dievmātei. Popa dēlam zināšanai, arīdzan Gerciges pils priesteris tagad uzklausa latīnisku vārdu.

—    Gerciges priesteris… tāds… nevar būt!

—    Debesu valdnieka gudrība un dievmātes žēlsirdība ir neizmērojamas. Polockietim tiek dota vaļa pašam redzēt. Polockietis varēs tikties ar bijušās Gerciges priesteri Pilišķos.

*

— Polockietim neder vientulīgi klimst tālo ceļu līdz Pilišķiem. Meži čum no plēsoņām, zemes takas — no dreļļu, smirdu gūstītājiem, — Kategrades melnais mūks saka Jurģim. — Polockieti pavadīs raitnieki līdz Piiišķu slieksnim.

«Vadīs līdz Piiišķu slieksnim…» Jurģis nav lētprātis. Jauž: vācieša gādībai ir īpašs, slepens mērķis. Mazāk apsargāt viņu, Jurģi, no nejaušībām kā gādāt, lai viņš nesatiekas ar saviem bijušajiem līdzgaitniekiem. (Miklāss ar Stepu atrodas uz brīvām kājām. Par to liecina iztaujas: «Kā kurais no viņiem bija ģērbies? Kāda spalva bija Polockas rikšotājiem?»)

Jurģis dodas ceļā, četru raitnieku apsargāts. No malas raugoties, var likties — izjāj kāds no labiešiem.

Jurģis klanās zirga mugurā un klusēdams vēro ezeru zemes ļaudis, kas līkā druvās un pļavās. Vienā vietā rok robežu grāvjus, citur krauj celmus un zaru aizžogus ap nesen nolīstu līdumu klājumiem. Vietumis sparojas daudz cieminieku, un viņus izrīko nevis vecajie, kā bija Polockas pierobežā vai Tumšajā salā, bet apbruņoti spēkavīri, dažam, šķiet, mugurā važu krekls.

—    Vagari… — Jurģa pavadītāji ietur staltāku stāju.

«Vagari? Pirmāk tādus nepazina. Pirmāk bija pirmo

vagu dzinēji, cildenākie cieminieku pulkā. Vagu-ari. Bet nule — vagari. Vācu ielikti, vai? …»

īsi pirms saulrieta jātnieki sasniedz Bleidu ezeru. Tā rietumu krastā pret debesu blāvu slienas Piiišķu pils jumts un apvaļņu torņi. Pelēku jumtu čuma, cirtņu, pārkaru, saslējumu un vindu biežņa. Nocietināta pils sēta, patvēruma vieta paliela apvidus arājiem, līdumniekiem, amatniekiem un medniekiem. Pilišķi — viena no nomaļākajām un vissenākajām latgaļu apmetnēm Jersikas valdījumos.

—   Klāt būsim! — Pavadoņu vecākais pievelk zirga pavadu.

—    Pašā laikā, — atsaucas tas, kurš Jurģim ieblakus. — Pirms uzvelk gravas tiltu, pirms slēdz vārtus. Kad tilts uzsliets, Pilišķos vairs pajumtu nedabūsi, kauču tu vieninieks, pat kājām gājējs. Kauču virsū nāk negaiss, kurā debess ar zemi juks.

—    Atmin mācību, — pirmais attrauc. — Notumsā arī viens ar čūsku azotē var ienest posta dzirksteli lielām ļaužu saimēm. Ira piedzīvots.

—    Ira gan.

«Vai viņi tēmē vācu iebrukumu Gercigē?» Jurģis min. «Viņu dienu baismo nakti, kad pils vārtu sargi iežēlojās par diviem lietus mērcētiem patvēruma meklētājiem? …»

Sasparojušies atkal nopostīt jaunuzcelto Jersiku, vāci, pēc viņu pašu liecinājuma, bija sagūstījuši kādu no pils ļaudīm, Iebiedējuši un, naktij uznākot, atveduši pie pils kalna. Un jersikietis izdarījies, kā viņam likts. Piemeties sargiem par pazīstamu. Kad uzkāpis nocietinājumā, sacījis, ka aiz šā nākot vēl daži no Visvalža karadraudzes. Piekrāpis vārtu sargus. Tie nācēju pulciņa priekšā nolaiduši tiltu. Viltnieki nodūruši abus sargus, devuši zīmi ārpusē slāpstošajiem krustnešiem. Pāris mirkļos vācu varā tikusi visa nocietinājumu uzbūve, un, gaismai austot, krustneši metušies uz pili. Apkāvuši visus, kas pretojušies, izlaupījuši, kas laupāms, un pēc visu nodedzinājuši.

Ja kategradieši domā toreiz Jersikā notikušo, Jurģa- prēt, viņi vēl nav tēvainei pilnīgi zuduši. Katrs vīrs no ciemata, no pilenes saimes pakļauts savam pavēlniekam. Novada labieša, lielmaņa griba ir mazajam cilvēkam viņa kakla, viņa dzīvības tiesa. Tā ir. Taču arī mazajam cilvēkam dievs devis vaļu apjaust, kas ir labs, kas ļauns, nonākt pie taisnības atzīšanas. Un, kad cilvēks ticis pie taisnības atzīšanas, viņu vairs tāpat vien zemē neiedzīsi. Kauču dažs ir un paliek tikai zāle vējā: kā uzpūš, tā lokās.

Vecākais no pavadītājiem pārjāj pār gravas tiltu un pie pils vārtiem nokāpj no zirga. Baļķu krustos satapotie ieejas aizvari ir cieši pievērti, viņš var runāties ar sargiem tikai pa vēru spraugu.

Saruna nav ilga.

Nokland aizbīdņi, vērtnes mazliet paveras. Tik vien daudz, lai pa spraugu sāniski izietu cilvēks.

—    Popa dēls Jurģis var ienākt.

«Jurģis var ienākt?… Vait' pavadītāji griezīsies atpakaļ?»

Ja, viņi griežas atpakaļ. Toties Jurģis iet nopakaļ sarga izsauktajam pileniekam pa nelīdzenu koka klājuma ietvi, līkumo kā zaltis starp ciņiem, garām amatnieku mītnēm, garām pilij, garām guļbaļķu māju rindai un kāršu slieteņiem.

—   Tēva Andreja lūgšanu namiņš atrodas viņpus pils pie mazā pagalma, — paskaidro pavadonis, baskāju večuks pakulu garkreklā un aitādas vestē. Večuks ar klan- cīgu gaitu, bet ūpja skatienu. — Tēvs Andrejs nūlet beidz dieva vakara saukšanu.

—    Ak tad vakara saukšanu? … — Jurģis pārjautā.

Viņam brīnums par tejieniešu izturēšanos. Varētu domāt, viņiem tāds Jurģis no Polockas nav ij aša skatiena vērts. Katrs turpina pasākto, nepiegriež nācējam vērību. Sievas rīkojas ap pavardiem, mierina brēkuļus, pārcilā ķočus, apsauc suņus, bērni rotaļājas, vīri dara savu darāmo.

Pilišķi nav necik lielā cietokšņa sēta. Sena gan. Ij ap- vaļņa izbūvēs, ij māju cirtņos redz nupat vai pirmāk liktus svaigus baļķu vainagus virs vecajiem, pelēki apsūnojušajiem. Varbūt pagājušās, varbūt aizpagājušās paaudzes amatnieku cirstajiem. Ielāpains ir ari ēku jumtu lubu segums.

Ja nebijis sīpolveida torņa virs jumta kores, Piiišķu pareizticīgo baznīciņu varētu saukt par nevietā uzceltu pirtiņu. Soļus sešus plats, astoņus garš guļkoku namiņš ar priekšiņu, kura jumtiņu balsta aptēsti stabi. Virs pazemajām durvīm brīnumdarītājas jaunavas galva ar kroni sudrabā.

Divi pakāpieni — un Jurģis ir uz priekšnama tiltiņa. Viņš paklanās, pārmet krustu. Un tai mirkli no namiņa iznāk sirmgalvis priestera virssvārkā.

— Lai slavēts ir dievs debesīs!

*

Likteņa negaisu brāzmas pareizticīgo priestera Andreja paradumos nav neko mainījušas. Tāpat kā Jurģa bērnībā, kā viņās Jersikas godības dienās, priesteris pirms mielošanās nododas šķīstīšanām — apslacina pirkstus un pieri ūdenī, ko smeļ no vara trauka. Tāpat kā senāk, viņš rūpīgi slauka rokas un lūpas, cēlsvinīgi iegrozās stulpiņa krēslā (izdobtā no paresna koka stumbra līdz ar atzveltnes balstu). Tāpat kā agrāk, līdzīgi sadala galda biedriem (Jurģim un ponomaram — ķesterim) krāsnī ceptos rāceņus. Neaizmirsdams pamācīt, ka atturība ēšanā, tāpat kā nosiržus pārdomas par tuvību dievam, attīra cilvēku no visa liekā, kaitīgā, kas cilvēkam postošs viņa šās zemes gaitās, kā arī mūžībā aizejot. Atteikšanās no miesai un garam pārmērīgā padara cilvēkus pieticīgus. Bet pieticība ir tuvināšanās dievam un atpestīšanai.

«Jebšu pār cilvēka miesu un garu var ņemt virsroku gan Mīla, gan Naids. Bet dieva radībai jālīdzsvarojas starp tiem.»

Kopš tēva un dēla pēdējās tikšanās — pēkšņā vācu uzbrukuma reizē Visvalža Jersikai — priesteris Andrejs ir ļoti novecojis. Sejā kļuvis līdzīgs pasaulīgās dzīves noliedzējam vientuļniekam, kādus glezno uz baznīcu vārtiem un svētbildēm. Un runā gausi, aizgūtnēm, kā zvana mēli aizķerdams.

—    Par tavu nākšanu uz tēvaini vēsts atlidoja jau viņā mēness diluma laikā, — saņemdams dēla atvedumu, saka priesteris Andrejs.

—    Jau viņējā mēness dilstamajā laikā? — Jurģis brīnās. — Par bīskapa tēva sūtījumu tirgū neklāstīju. Ja kāds par mani varēja ko uzzināt, tad tikai no Tumšās salas cieminiekiem. Bet tas notika daudz, daudz vēlāk. Kad norietējušā vecā mēness vietā pie debesīm pacēlās augošais.

—    Par jātniekiem no Polockas zināms tika vācu mūkam no Kategrades, — priestera Andreja balss noskan kā no dziļas akas. — Vispirms iestiprināsimies un pēc maltītes iesim manā pusē, tur izrunāsimies.

«Tēvam zināms kāds noslēpums,» Jurģis prāto. Un viņš nav daudz alojies.

Kad ir aizvēries veltenī austais aizkars, kas atdala priestera guļas vietu no lūgšanu telpas, līdzko tēvs ar dēlu nometušies uz mežabuļļa ādas paklāja, bijušais Jersikas svētnieks saka:

—    Kategrades priesteris, grāmatnieks, kā tevim tīk viņu saukāt, aizgāja citā saulē, lai tiktu piepildīti dieva dēla vārdi: «Esi labprātīgs savam pretiniekam, kamēr vēl ar viņu esi uz viena ceļa, ka lai viņš tevi nenodod soģim un soģis tevi nenodod savam sulainim, un tu netopi iemests cietumā.»

—    Vai tēvs Andrejs domā (māte Jurģi mazu mācīja tēvu vienmēr uzrunāt baznīcas godinājuma vārdā), vai tēvam Andrejam šķiet, ka, laika grāmatu rakstīdams, Kategrades priesteris nodarījis ar nāvi sodāmu pārkāpumu?

—    Dieva dēls ir teicis: «Jūsu vārds lai ir: jā, jā, nē, nē! Kas pārāk par to, tas ir no ļauna.» Kategradietis neklausījās saprātīgās balsīs, sparojās pretim pils valdītājam. Un tad notika tas, ko lasām evaņģēlijā: «Tas, kurš ir zemi un debesis radījis, kurš licis mūsu sirdīs laba un ļauna atzīšanu, nogāž bezdibenī to, kas uz valdītāja torņa bija sildījies viņa saules slavā, un paceļ godā tos, kuri staigā ar lūgšanā saliektu muguru.»

—   Tēvs Andrejs nedomā Romas baznīcas šķēpnešus?

—   Arī latīņu uznākšanā parādās visaugstākā griba.

—    Varbūt, izpostīdami Gerciges tēvaini, vāci arī piepildīja visaugstākā gribu? — Jurģis jautā gandrīz izaicinoši.

—    Viss dieva rokās, viss dieva ziņā, — tēvs atsaka rāmi, it kā nebūtu dēlu dzirdējis. — Gerciges otrā iznīcināšanas reizē Vidus zemē Beverīnas Tālivalža dēli pārgāja no pareizticības katoļos, kauču Beverīnai bija viens karogs ar Gercigi. Romas pāvests ir pasludinājis visu Krievzemes kņazistu pakļaušanos Romas scepterim.

—   Pāvests Honorijs pasludināja Krievzemes pakļaušanu, — Jurģis attrauc. — Taču Krievzeme nepakļaujas. Varoņi ved kaujās jātniekus un loku šāvējus.

—    Daudzi no kņaza Jaroslava novadiem jau nonākuši tatāru varā. Bet Romas pāvests lāstus pār mongoļu-tatāru galvām nesūta. Nebijis Rīgas katoļiem brīvas tirgošanās nolīguma ar Polocku, pareizticīgās baznīcas vīrs no Polockas Kategradē vis nesaņemtu katoļu mūka — Rīgas bīskapa pilnvarnieka aizstāvību.

—   Man rādās — tēvs Andrejs lāgā nepakļaujas kriviču spēkam?

—   Visaugstākais ir teicis: «Es jums došu ganus pēc mana prāta, un tie jūs ganīs ar ziņu un prātu.»

—   Ar ziņu un prātu iebrucēju varā?

—    Ne varā, bet rātnumā. Kopš laika gala ir bijis: dzimtes vecākais, pēcāk karadraudzes vadonis atlīdzina savam kaimiņam vai draugam par palīdzību grūtā brīdī. Un, domādami par tādu, latgaļu ciemu ļaudis gadu no gada deva pagastu lielo piļu valdītājiem, lai viņu aizsardzībā varētu mierā briest vārpas tīrumos, laist teliņus govis un kumeļus zirgu mātes. Latgaļi maza cilts. Viena smilšu sauja no pasaules tautu kalna. Un latgaļu zemēs valdnieka ķronis noturas viņa galvā tikmēr, kamēr valdnieks ir paklausīgā sadraudzībā ar varenākas tautas valdnieku. Pat savas spožākās slavas laikos Gerciges valdnieks deva pagastu lielo karadraudžu pavēlniekam Polockas kņazam. Un tagadīt, kad Polockā kļuvusi vārga, latgaļiem jāļaujas Kristus bruņiniekiem, kuri spēj nosargāt mūsu zemes arājus.

—    Arājus, kuriem nūlet aizjūras varmākas uzsēdinājuši uz kakla vagaru ar soda bozi rokās, — Jurģis iekaist. — Kas paliek no pareizticīgās baznīcas taisnīguma: nesodīsim grēcību kā tādu, bet katru grēku atsevišķi. Neturēsim svētu visu, bet svētīsim atsevišķus tikumus…

—    Neturēsim svētu tikumību vispār, — priesteris pārlabo. — Svētība ir dievišķais, kas nolīst pār visu dzīvo tāpat kā padebešu veldze pār sausuma izdedzinātu zāli. Svētība tikumiskajā apvieno cilvēku ar to, kas virs zemes, zemē, apakš zemes. Tā sasaista cilvēkus ar dievišķo, sapludina viņus. Pareizticīgajai baznīcai ir vēl cits svētums, ko izsacījis dieva dēls. Proti: ko tu esi darījis vienam no maniem vismazākajiem brāļiem, to tu esi arī man darījis.

—    Es tevi nesaprotu, tēvs Andrej.

—    Klausies! Sajā nelaimju un velnu apsēstajā pasaulē cilvēks spēj nodzīvot līdz galam viņam pie dzimšanas nolikto mūžu vienīgi tad, ja pār viņu nesatumst vaigs visuvarenajam debesīs un varenajiem, kas ir zemes virsū.

—    Gerciges valdnieks Visvaldis vācu krustnešiem vis nepadevās.

—    Visvaldis atdeva Rīgas katoļu bīskapam Daugavas grīvas apvidu, kā arī zemes, kas starp Līksnu un Rūžas upi. Un Romas baznīcai tika apsolīts viss Visvalža pēcnācēju mantojums, ja beigsies valdnieku dzimte.

—    Tāda solījuma nevar būt. Valdnieks Visvaldis…

—    Valdnieks Visvaldis tāpat sievas klēpja auklējums. Un svētajos rakstos teikts: «Karš ir vispārīgs, un taisnība tikai cīniņā gūst uzvaru.» Lielajiem vaļu ir devis radītājs, kurš apveltījis visu dzīvo ar maņu, kā glābties nelaimēs. Arī niecīgais putnēns svelpis vilina uzbrucēju prom no savas ligzdas. Lībiešu un latgaļu zemēs vāci nocietinājās ne jau kauju laukos. Uzveica kur ar viltību, kur ar dāvanām, kur ar spēku, kur ar saradošanos. Dažu- reiz ar saradošanos visvairāk. Romas priesteriem laulības ir aizliegtas, toties krustnešu bruņinieki var ņemt sievu no jebkuras lielo ļaužu dzimtes iekarojamajā zemē. Gerciges tēvainē ar vāciem jau saradojušies Līksnas un Blaževicas pilinieki. Arī Ģedušu pilenes - labieša meita Dzilna drīz apmainīšot jaunavas vainagu pret vācieša no aizjūras atvestu sievas aubi.

—    Ģedušu Dzilna? … Vai tā, kura … nāca Gerciges pilsētā? — Jurģis pārjautā ne savā balsī.

—    Ģedušam ir viena pati Dzilna. Vācu bruņinieks gan esot no paputējušas, tomēr dižas dzimtes. Un bezbailīgs karotājs. Ordeņa brāļu dzīrēs sēžot bruņinieku pavēlniekam komturam pa labi roki. Dzerot komtura nobaudīto kausu. Kategrades mūks domā, ka, saradojies ar bruņinieku, ģedušnieks pacelšoties spēkā pāri citiem piļu turētājiem Daugavas šajā krastā. Kategradietis ir dzēris no daudzziņu trauka. Daudz dzēris. Kategrades mūku uzklausa gan Rīgas bīskaps, gan ordeņa komturs. Kategradietis bijis klāt pie Tālavas virsaiša dēlu pāriešanas latī- nistos. Romas baznīcas valdnieki kvēpinātu vīraku vēl citiem katoliskās mišas skaitīt sākušajiem latgaļu bajāriem.

PIEKTĀ NODAĻA

Viņa katoliskajai svētībai Aizkraukles komturam no Jersikas latgaļu zemes svētnieka brāļa Benediktus pazemīgi goddevīgs vēstījums.

Slavēts lai ir dievs visaugstākajās debesīs, slavēts lai ir mūsu kungs Jēzus Kristus, slavēta lai ir svētā jaunava, dievmāte Marija, mūsu aizgādniece.

«Es mīlēšu tos, kas tevi svētīs, un nolādēšu tos, kas tevi lād, un iekš tevis visas ciltis un visas zemes tiks svētītas,» saka tas kungs. «Un cilvēks dzīvo savu laiku; kā zivis, kas top zvejotas ar jaunu tīklu, un kā putnēni, kas ar valdziņiem top notverti.»

Pirms kāda laika nosūtītajā grāmatā, ko Jūsu katoliskajai svētībai labpaticies saņemt, mana niecība bilda par pagāniskās Polockas noziedzīgo nodomu pinēju — slāvu klosterī sātaniskajās zināšanās samācījušos Jersikas popa dēlu Jurģi. Rakstīju, ka būtu laicīgi darīt galu polockiešu nelietīgajām izdarībām.

Bet ir noticis tā, kā teicis gudrais Zālamans: «Tiešām daudz vārdu ir, kas vairo niecību.»

Romas pusē pārnākušās latgaļu Kategrades pils valdītāja padomnieks un soģis mūks Ambrozijs ir nostājies uz aplama ceļa. Un, lai gan ir sacīts: «Joziet ikviens savu zobiņu ap saviem gurniem un ejta šurp un turp no vieniem lēģera vārtiem līdz otriem un nokaujiet,» — tā vietā, lai katolisma pretiniekus iznīcinātu ar uguni un ar zobenu, brālis Ambrozijs izlīgst ar Bizantijas viltus pries-

teriem, ar svētās Marijas krusta apgānītājiem, ar tiem, kas dieva vārdu sludina pēc Belcebula evaņģēlija, kurš apzīmēts ar pagāniska krusta zīmi — ar šķeltu zaru krustu, kas atgādina elles valdnieka zirga kāju pēdas.

Bet tas nav viss. Maldu ceļos noklīdušais brālis Ambrozijs sācis jo plaši saradot katoliskos zobena brālības karotājus ar pagāniskajiem latgaļu lielmaņiem. Ar Ambrozija svētību vairāki Jersikas piļu vecākie izdevuši savas meitas svētās jaunavas Marijas bruņiniekiem, pieņēmuši viņus par znotiem.

Tā vietā, lai vairotu debesu valdnieces slavu ar zobenu un krustu, Kristus bruņinieki latgaļu zemēs priecājas par pagānu meitu skaistumu un ņem no tādām sievas, kādas viņiem tīk. Viņi sāk piemirst savu svēto pienākumu — iznīcināt sātana kalpus — un tā sapinas grēka jūgā. Un, to redzot, pārgalvnieki, lieli un mazi velna kalpi atpleš savu muti, svilpo par Kristus aizstāvjiem, sakož zobus un saka: mēs to esam aprijuši.

Tā vietā, lai Polockas Jurģi, nelietības un viltus mācības sludinātāju, padarītu mēmu caur zobenu vai caur uguns spelti, tēvs Ambrozijs aizgādājis viņu uz Pilišķiem pie bijušās Jersikas pils priestera. Un vēl lepojas, ka esot ar labestību pievērsis jaunavas Marijas draudzei neticīgas avis.

Bet vilks nekad netop avs, uņ dievs netiek neticīgo sirdīs.

Netālu no Kategrades, kur tagad uzturas mūks Ambrozijs, Jersikas novada mežos lasoties barā nekaunīgi droši sātaniskā karaļa Visvalža draudzes vīri. Daudzi no viltīgajiem pagāniem esot bruņoti ar vikingu un Cargrades zobeniem, ar krievu un leišu āvām. Viņi valkājot pret bultām un šķēpu dūrieniem drošus pašu kaļvu kaltus važu kreklus vai ordeņa kalpiem nolaupītas krūšu un plecu bruņas. Neticīgie rosoties uzbrukt bijušās Jersikas valdnieka zemju mantiniecei — katoliskajai baznīcai. Šai neticīgo suņu rojai esot piebiedrojušies arī Polockas Jurģa pavadoņi.

Augstais kungs un komtur! Tu katoliskās baznīcas patiesais aizstāvētājs un elku bieds!

Bīskapa nesaprātīgā kalpa — priestera Ambrozija izdarības draud Romas baznīcai ar lieliem zaudējumiem. Ejot plašumā pagānisko bajāru un krusta karotāju saradoša- nai, var apsīkt tejienes zemju pakļaušana svētajam krēslam ar zobena spēku. Un tad var sarukt, pat pilnīgi apsīkt dievam tīkamais kara laupījums — zirgi, bruņojums, kaujamie un piena lopi, graudi un iesals, kas nonāk katoliskajās mantnīcās. Un Zobenbrāļu ordenim var apsīkt karotāju pieplūdums no aizjūras zemēm. Jo kurais Sak- sijas, Vestfāles vai citas hercogistes trūcīgā bruņinieka dēls vai brīvais vīrs stāsies zem jaunavas Marijas karoga tad, ja viņa šķēps nenesīs viņam bagātu laupījumu — labus zirgus, dārgus ieročus, bagātas drānas, lielus ganāmpulkus, lielas bišu dravas, verdzenes un klausīb- niekus?

Augstais kungs un komtur!

Tavs uzticamais kalps slīgst pie Tavām kājām, dziļā bijībā skūpsta Tavu roku un lūdz:

Gādā, lai Ambrozijām līdzīgiem priesteriem būtu ņemta iespēja darīt ģeķības, kaitēt Romas svētajai lietai! Jo tas kungs saka: «Manam garam nebūs valdīt iekš cilvēkiem mūžīgi, ja viņi ir maldīgi savā miesā.»

Pagānus var savaldīt bailes no kakla tiesas, bailes no degošas krāsns vai čūsku un vilku akām. Jo stāv rakstīts: «Tie ļaudis bijās to kungu un ticēja tam kungam un viņa īstajiem kalpiem.»

Lai mūžīgi slavēts ir mūsu kungs un viņa godības krēsls!

Benediktus no Līksnas

Anno Domini 1237

SESTĀ NODAĻA

Jersikas pareizticīgās baznīcas priesteris Andrejs un viņa dēls palikuši nomodā augu nakti. Runādamies. Tēvs — pārdzīvoto un bijušo pārcilādams, tuvos pieminēdams, nožēlas un nevarības apziņu pubuļainā pavedienā vērpdams, pareizticīgās baznīcas sludinājumus klāstīdams, Jurģis — vairāk tēva teikto pārtraukdams ar jautājošām iespraukām. («Bizantijā, Lielajā Cargradē, zinot daudzus evaņģēlijus, citus, nekā mēs pārrakstām klostera skriptorijā. Kādā no tiem esot rakstīts: «Visi cilvēki ir vergi. Viens vergs miesas kārībai, otrs — skopumam, trešs — patmīlībai, visi kopā — cerībām, visi — bailēm.» … Un ciema jaunie turpināja tupēt sētās, kamēr mājās iegruva dreļļu mednieki? … Un Kategrades grāmatnieku izspiegoja paša baznīcas zvaniķis? …»)

Jurģa iespraukumi virzīja tēva stāstījumu sāņš no aizsāktā. Viņa runa mezglojās un trūka gluži kā izdēnējis, pubuļots pavediens. Līdz pārtapa kusla sirmgalvja garīgu pamācību izplūdā.

«Dievs rāda savu varenību ļaužu pārmācīšanā caur ciešanām. Lai cilvēki apjaustu savu grēku smagumu, nožēlotu tos. Lai pavadītu mūžu bijāšanā pret radītāju un tiem, kam viņš savā žēlsirdībā licis valdīt pār ļaudīm.»

«Pēc evaņģēlija, pēc Kristus baušļiem, valdītājam pār ļaudīm vajadzētu būt ļaužu labajam ganam,» Jurģis iesprauca. (Taču tēvs visu laiku apiet to, kas skar Jersikas valdnieku Visvaldi.)

«Dievs labu dara ko darīdams,» tēvs attrauca. Piecēlās un, domāt, ne uz savām kājām balstīdamies, noslīga ceļos pie baznīcas svētās aizgādnieces attēla.

Pašlaik Jurģis zviln Piiišķu pils apvaļņa pievārtē. Balsta muguru pret vārtu torņa guļbaļķiem un ļaujas dzelkstī- gām kā lapseņu dzēlieni domām. Kas noticis, kas bijis… Kā bijis …

Viņam mulst sirds kā pēc murgu miega, kad līdz ar atmodu izzūd naktī plosījušies mošķi un ēni, kad, šķiet, viņš nupat ir negausīgi tempis avota ūdeni, bet vēl nav slāpes pilnam dzēsis.

«Tu esi bijis mazulītis krustceļos, kad, vētras locīti, visapkārt šalc koki. Kad nedrīkst skatīties nedz sāņup, nedz atpakaļ. Tāpēc ka cilvēku, kurš negaisā stāv krustceļā un atskatās, trāpa zibens lode.»

Polockā ar gara acīm viņš tēvaini redzēja, citādāku nekā tagad tiešamībā. Skatīja citādākus pileņu un ciemu ļaudis, viņu izdarības un vēlmes. Pat viņa tēvs ir tālum- nieks zēnības gados klusībā piesauktajam tētukam, ļaužu gribas cietinātājam pret nodevīgo, svešzemniecisko. Kaut jel tēvs nebūtu klāstījis savas vecīgās alošanās! Neskubinājis uz samierināšanos, neturējis āmriju par gaidītu ciemiņu, smerdeli par rāmu jēru, tēvaines diženuma noniecinātājus par ikdienas ļaudīm! Par ko dvēselīgu viņš var aizlūgt, piesaukdams svētos mocekļus? Par ko?…

Pils vārtu pagalmiņā grozās vārtu sargs. Kumps ka spīļu arklam piegumis arājs, vara spīdumiem apkārstītā pussvārkā, caunādas cepurē, ozolgaldiņu vairogu aiz pleca. Un rokā garkāta durkli. Sargs klimst gar aizbultētajām vērtnēm, kāpj pa zaroto egles pieslietni torņa augšā. Vēro debesjumā dziestošās zvaigznes, mākonīšus, kas slīd saullēktam pretī.

Drīz uzradīsies ļaudis. Dosies uz tīrumiem, uz medībām, cilās zvejas venterus, kāps bišu kokus. Jurģa nāss jau jauž mājas pavarda kūrumu, īdošo mājlopu siitumu. Jau pie pils apvaļņa stabiem ošņā suņi.

— Jaunaudzītē viņpus lielā grāvja snāj puiškans me- žeņa kamzolī. Kazi, rauga kādu no šejienes. — No vaļņa nokāpis, Jurģim pienāk klāt vārtu sargs. — Varbūt tu varētu ar viņu sazināties? Tu neesi manis apsargājamais, es varu nepamanīt tevi aizmūkam. Nūlet apkārt klīst daudz nemierīgu vīru — negaušu trenktu un negaušu trenkātāju. Viņi ir rados gan ar Meža, gan ar Ceļa māti. Jauž pāri deviņi novadi kā ļaunu, tā labu. Kazi, lobsi?

—    Lobšu.

Veikli kā kaķis Jurģis uzrāpjas uz pils vaļņa un manīgi noslidinās otrā pusē. Aiz vaļņa gravā tek urga, bet ūdens tajā labi ja vīram līdz ceļiem. Trīs četri soļi — un bridējs jau atrodas gravas pretējā krastā.

—    Šurpu, šurpu! — Jurģim sauc kāds no blīgznu biežas.

Stepa! Pie Kategrades gravas nozudušais aulietis. Mugurā tas pats vecais īssvārcis, galvā svešāda cepure ar važu piekariņiem sānos. Toties rokās Stepa tur skaustu skaldāmo bozi, kam dzelzs satapojums.

—    Pēdīgi tevi notrāpīju. — Stepa it kā grasās skaut atnācēju, bet — vairās izlaist no rokām kara rīku. —Kopš tevi sagūstīja Kategrades varmāki…

—   Kopš tu un Miklāss pamētāt mani varmāku spailēs, — Jurģis viņu pārtrauc.

—    Aplamu saki. Mēs ar Miklāsu līdām tev nopakaļis līdz pašam pils grāvim. Takšu — ko mēs divatā varētu iesākt pret tādu bruņojušos vīru varzu? Un vēl Kategrades karadraudzes acu priekšā! Ar aizjūras dzelzsgalvjiem sadziedājušos družīnieku baru? Vai tu manā un Miklāsa vietā būtu pievārējis tādu briesmu pulku?

—   Kāpēc jūs pamētāt mani yienu? — Jurģis neatlaižas.

—    Lobsim no šenes prom, — Stepa mudina. — Ka- mēs pils kalnā vēl nav atsisti vaļā lielo vārtu aizbīdņi. Tur… tev daudz kas kļūs skaidrs.

Aulas puisis turas gluži kā lielas karadraudzes vīrs.

Kā tāds, kuram jāpakļaujas. Un ko gan citu Jurģis var?

*

—   Tādu ļaužu kā jūsu dēļ mūsu zemes pārstās riest vārpas, koki — nest augļus, lopi pārstās vaisloties. Savāriet savas pātaru krelles un lasieties uz ātrāko prom…

—    Un šie dieba! Vai, kā dieba!

—    Dieba, tikai diemžēl ne turp, kurp viņus trencām. Negantnieki zināja, ka Daugavas pusē atradīs saviešus, ka kaimiņu piļu labieši šķielē uz vācu bruņu rotājumiem un seglu pušķojumiem. Un nepagāja necik ilgi, kad mūspuses ciematos iedrāzās sirotāju roja. Lauza mantu šķirstus, tīnes, tukšoja apcirkņus, galēja lopus, ko nevarēja aizdzīt.

—   Galēja un meta līdzi rauto suņu baram. Kamēr suņi atēdās.

Jurģis sēž uz cinīša starp apbruņotiem vīriem pie veca ozola ar nozemu zarojumu. Tik nozemu, ka šķiet — tas balstās uz laukakmeņiem, kas savelti visapkārt. Sēž un klausās runātājos. Kas viņi, kā bēguļojuši no gūstītājiem, kā badinājušies, saraduši ar meža knišļu iedabu. Kā sākuši lasīties vienkop, nodedzināta ciemata kapsētas birzī cirtuši nazi roku dzīslās, slacinājuši ar asinīm sentēvu kapus, saukuši atriebes zvērestu. Viņi gānī novadu labiešus. Par to luncināšanos vāczemnieku priekšā, par pakļaušanos svešpuses sirotājiem, kas pievāc tejienes ļaužu pūliņu augļus. Vāci viņiem piesola citpuses labumus, ja viņi līdzēs suņugalvjiem paverdzināt tejienes medniekus un dravniekus. Un svētdienīgās dzīves mīļotāji pūlas. Izošņā, izrāda vāciem visu, ko laupītāji prasa, arī dobā kokā noslēptu vaska rituli. Domāt, viņiem pakausī otrs acu pāris.

—    Otrs acu pāris liekas katram, kura labā, kā nūlet Gerciges tēvainē, ūdens un zemes ceļus uzmana negausīgi karakalpi, — bilst Miklāsam blakus pietupis pavecāks garmatis tumšu, krunkainu seju. Viņš ir ietinies lielā plecu seģenē kā sievišķis druvas darbos, ap stilbiem viņam mēļas ūzas, kamēr citi brālības vīri valkā kazenes vilnas vai pakulu bikses.

«Izskatās pēc tirgus svaru turētāja, sudraba stienīšu svērāja, svešzemes naudiņu šķirotāja,» Jurģis min. Bērnībā Jersikas pilī viņš tādus svariniekus redzēja bieži. Pēcāk Polockā — tirgus pagalmos un kņaza muitnieku vidū.

Pēc noklausītā Jurģis secina, ka Stepa viņu atvedis pie «brīviem medniekiem» — jersikiešiem, kuri nav bijuši labiešu klaušinieki, kopzemes arāji. Daži — savus bajārus pametuši kara družīnieki, citi — dravu kopēji, mednieki.

—   Viedais Miklāss bilda, ka jaunais grāmatnieks nāk no Polockas, lai aicinātu mūsus pie Visvalža karoga, — garmatis vēršas pie Jurģa.

—   Pie Gerciges sarkanā karoga ar balto krustu, — piebalso cits.

—   Ar sentēvu balto lietuvēna krustu vidū, — garmatis apstiprina. — Tavs pārinieks no ceļa iegaitas teica: jūs gribot iešūt Gerciges senču spēka zīmi — piecu zaru lietuvēna krustu.

—    Piecu zaru lietuvēna krustu?… — Jurģis mulst.

—   Kā tā? …

—    Mēs tā spriedām. — Miklāss nometas uz ceļgaliem.

—    To vienu reizi Polockā, kad mēs runājāmies ar leišu vēstnesi. Gudrojām: vai spraust lietuvēna piecstūri pie pašu važu krekliem vai likt to Gerciges karogā, kad tēvainē ļaudis auļos līdzi kāvu jātniekiem un leišu bāliņi nāks prūšu pili dedzināt.

—   Tā tikai tāda pārdomā vien bija. (Trakums, ko viņš ir samuldējis! Visvalža karogam izmest balto krusta zīmi, baznīcas svētumu, un tās vietā spraust senču burvestības piecstūri!)

—    Grāmatniekam Jurģim tobrīd priekšā pačukstējis latgaļu gudrais zaltis. — Garmatim valoda urlo tikpat kā pavasara ūdeņi. — Piecstūrainais lietuvēna krusts ir mūsējo visspēcīgākais apsargs. Lietuvēna raksts ļaunajam ir tas pats, kas plāna vidū nolikta izkapts ar zobiem uz augšu. Nejaukais uz tās savainosies kā likts. Es pats Aso- tes pils sētā… Tolaik strūgu vīri pārveda no upes augšgala cargradiešu lielās māla krūzes, piebērtas ar sudraba ripuļiem…

—- Nevajag par Asoti, par sudraba ripuļiem, — citi apsauc. — Labāk prasi Jurģim pastāstīt, ko Polockā solījuši družīnieki. Ar kā vēlējumu nāca leišu vēstnieks? Ko īsti grib leiši par palīdzējumu vācus aizdzīt?

—    Pavasari Visvalža laikos, līdzko zeme apžuvuši, līdzko vairs nav jābaidās, ka zirgi iestigs glīzdas dubļos, — saka Miklāsa pretimsēdētājs, — Gerciges ciemu ļaudīm vajadzēja gādāt pagastu Lietuvas kunigaišu draudzei, kas cēlās pāri Daugavai gājienam uz igauņu vai krievu apvidiem. Leiši vienādis bijuši bramanīgi pūru maizes, aizdara un dzeramā tērēšanā. Domāt, viņiem divējas mutes un treji vēderi.

—    Ko prasa leiši?… — Jurģis nav nedz lielas lēņu pils turētājs, nedz dalienas kņaza darīšanu vedējs. Jurģis ir tikai Polockas bīskapa grāmatas vedējs un Visvalža pēdu meklētājs. Vīri, kas Polockas zemē grasās attīt viņo dienu slavas karogu, uzticējuši Jurģim pasacīt: viņgad Gerciges Visvalža sievas radi, Lietuvas dižkunigaišķes valdītāji, tikpat kā spaļus sašķaidīja lielāko no lielākajiem vācu zobena brāļu pulkiem. Vāciem pašlaik ir notecināts krietni daudz asiņu.

Tālab: «Turiet asu ausi gaidāmajam laika pērkonam!»

—          Bet ko tu mums klāstīji, viedā Nīcina bajāra vairoga nesēj? — Miklāsu uzrunā pirmāk klusējis lācīga izskata pavecs vīrs. — Ko apgalvoji?

—          Vait' es apgalvoju, ka aiz Jurģa nāk krievu un leišu jātnieku tūkstoši? Teicu — Jurģis nes laika vēsti. Lielā laika vēsti.

—          Bet kas valdīs Gercigē? — Tirgus svaru vīrs uzslienas kājās. — Nupatās nodedzinātās pils vietā esot saradušies zemes racēji un vezumnieki. Līdzinot grambas, aizberot bedres, pārklājot nodegas ar māliem.

—   Pārklājot nodegas ar māliem?

—          Kā allaž apber zemīti, kur plosījusies uguns. Gerciges pilskalns jau nav vieta, ko varētu pamest nenocietinātu. Gercige — senseni brāļošanās un ķīvestu vārti.

—          Daugavas vārti, — cits piemetina. — Viena vārtu puse Dignājas, otra šijpuses krasta kraujā.

—          Es… neesmu dzirdējis par Gerciges kalna līdzināšanu. — Jurģis jūtas pagalam apmulsis. Varbūt uzradies valdnieks Visvaldis, varbūt ķēniņa pēcnācēji apgūst mantojuma tiesu? Bet tad tēvs Andrejs nebūtu sludinājis padevību pāri visam. — Ak tad pils kalnā ir zemes racēji un līdzinātāji? …

—          Izrādās, Polockas vīram par Gerciges atjaunošanu nav jausmas? …

—    Nav. Bet… es iešu. Lūkošu uzzināt.

—          Nestreb karstu, — iejaucas Miklāss. — Izdibināt rūp ne jau tev vienam. Bāliņi, man domāt, mums laiks rausties no šenes prom.

—          Laiks gan. Māriņa ar rītišķa viru būs pamatīgi pār- gaidījusies.

*

—          Uzroti, cik vari, augstu ūzu stilbus, — Miklāss pamāca Jurģi un pielīkst atauties. — Vietām nāksies brist dūņu putru līdz ceļiem.

—          Atkal purvu mīcīsim? — Jurģim gaidāmais pagalam nepatīk. — Taču mēs grasījāmies uz Birzākiem.

—   Līdz Birzākiem tālu. Un pirmāk jāzina, kā Birzākos tagadīt ir. Bet Vanagu sūnekļa kauprē ir brīvo mednieku būdu aploks.

—    Un brīvo mednieku aplokā ievelta skrīne visādu ziņu glabāšanai, — Stepa papildina. — Ij ceļos, ij neceļos sadabūtu ziņu glabāšanai. Tikai Vanagu sūneklis pēc velna viltīgs. Domāt, apakšā zvilnē nezvērs ar slidenu muguru. Līdzko tev solis slīpāk, esi dūņās līdz acīm.

—    Se tev trešā kāja. — Miklāss sniedz Jurģim zara bozi. — Ja gadīsies klupt, būs aiz kā pakacīt. Es iešu pirmais, un Stepa lai iet tev aiz muguras.

Stepa turas Jurģim cieši klāt. Un aizgūtnēm stāsta Piiišķu novadā, brīvo mednieku piemetnē noklausītu teiksmu. Par Laiku māti, kura esot mitinājusies aizmūža laikos auguša ozola dobumā un zinājusi visu, kas ļaužos noticis un kā notiks.

Laiku mātei bijis melns suns septiņacis. Suns gulējis, bet viņa suniskā dvēsele skraidījusi apkārt. Nelāgu saodusi, suņa dvēsele atskrējusi atpakaļ. Laiku mātes sargs uzmodies, sācis riet vai gaudot, saukdams gādnieci turēt maņā acis un ausis.

Laiku mātes paspārnē bijusi ligzda diviem kraukļiem. Kraukļi ik rītu, saulei lecot, atstājuši ligzdu, aizlidojuši katrs uz savu debess pusi. Ap brokasta laiku atgriezušies, notupušies saimniecei katrs uz sava pleca un ņēmušies kramšķināt ausīs, ko redzējuši, ko saklausījušies ļaužu sētās, tīrumos, mežos, pie ūdeņiem. Un, ja cilvēkiem uz Laiku māti skaidra sirds, viņa likusi manīt, kad jāuztur drosme, kad lēnprātība vai bijīgums. Ar kukainīšu tecējumu, zāles līgošanos, rēgu parādīšanos.

Laiku mātes mudināti, druvu kopēji atmetuši bedrīšu birzumus, iemācījušies art vagas. Pārstājuši dzīt lopus tīrumos, lai tie iebradā izsētos graudus, sākuši tapot ecēšas, iestrādājuši zemi ar tām.

Laiku māte pasacījusi ļaudīm priekšā norakt stāvas nogāzes kalnam, uz kura būvē pili.

Tāpat negausīgu bajāru uzrašanās arī bijusi viņai zināma. Un svešzemnieku rosīšanās sliet ļaunuma krustu Daugavas grīvā.

Arī tagadīt Laiku mātei kraukļi pienestu vēstis paredzējumiem, ja viesuļa negaisā Pērkons, Jodu dzīdams, nebūtu nolauzis dobo ozolu. Bēguļodams Jods lūkojis zem

tā paslēpties, bet Pērkons redzējis. Tad Laiku māte sameklējusi sev mītni citā pusē, un kopš tā laika gercigie- šiem' pietrūcis īsta padoma lādzīgai dzīvošanai.

«Lādzīgai dzīvošanai… Nevis bijīgai, rāmai, kā mudināja tēvs, bet lādzīgai…» Jurģis piesardzīgi kāpj no ciņa uz cini. Purva ūdens lāmās lāso mellisarkans. It kā te lielam medījumu pulkam notecinātas asinis.

Kaupres apsājs, kurā uzturas brīvie mednieki, atgādina leknu lukstu pļavu ar sagubotām siena kaudzītēm. Klaju- miņos krūmienu aizsegā čurn žagaru-velēnu būdas un kāršu slieteņi — virtuves namiņi.

Plīv izkārtie valka drānu gabali, uz zedeņu galiem sakārstīti māla podi, dūmo gunskuri. Pie dažām būdām vēķšķ mazuļi, mēkšķ kazas, ap ugunskuriem līkā sievietes kreklu lindrakos.

—    Ejta uz būdu pie smuidrās apses. — Polockiešu ceļvedis norāda snaiku kāršu slieteni kaupres vakara pusē. _ — Māriņas viras katlā vienādiņ tiek lieka riekšava put- raimu, ko pastrēbties negaidītai mutei.

—    Un cik strēbēju ir Mārītiņai pašai? — Miklāss jautā.

—   Jums pietiks. Māriņas pavardu uzmana Gausu māte. — Pavadītājs kļūst nevaļīgs.

«Steidzas. Laikam viņam kas vēstāms,» Jurģis prāto. «Vai arī tēvainis dodas pie savējiem. Pie savas saimes, kuru viņš droši vien atstājis pirms pavasara šķīdoņas. Vai vēl agrāk. Kad vēl labieši ar dzīru brāļiem slidinājās kamanās pa Mārtiņu sniegu, jādelēja, izlūkodami svaigas zvēru pēdas, un dažs kļuva mērķēklis brīvā mednieka atriebes bultai.»

Brīvajiem jābūt tāluma staigātājiem. Savējo piemet- nēm viņi uzdrošinās tuvoties retu, retu reizi. Ap gadskārtu mijām, ap saules griežiem. Tādā brīdī, kad apkaimē nav mātīti lielmaņu algotņi vai glūnīgi lapsu cilpu licēji. Bet arī tad nācējam jāturas līdzi putniem, kas vilina uz- glūņu ar asu knābi prom no mazuļu ligzdas krūma.

Vai tad nenotiek, ka, mājās ienācis, brīvais vairs neatrod savējos? Ka viņa prombūtnē te pabijuši divkājainie vilki, lakuši asinis, šķīluši gunis. Uzoduši varmāku naidnieku slēptuvi. Ar visu to, ka savu tuvinieku uzturas vietas brīvie atriebēji bieži maina. Pārved viņus uz citu silu, citu purva vai ezera salu. Dažreiz pat kaimiņu novada stūrī, divu novadu robežu zemē.

Māriņa (Jurģim patiktos, ka pajaunā sieviete būtu mantojusi vārdu no rāmās rudzu māriņas — tik mīlīga viņa ir) saņem atnācējus ar latgaļiem neparastu:

—    Dievs svētī!

Viņa pasniecas pēc cimda, kas uzkārts uz zedeņa, uzmauc to un tad sarokojas ar katru atnācēju.

—   Lai aitiņām augtu bieza un mīksta vilna! — Stepa noglāsta Māriņas cimdoto roku.

—   No tavas mutes dieva ausī! — Uzrunātā atsmaida.

—    Sēstieties, ciemiņi, būsiet savieši. — Viņa norāda uz siekstu un bluķēniem, kas puslokā pretim slieteņa ieejai.

—   Kas zi būsiet tālu nākuši?

—   Tālu gan.

Viņa sakļauj rokas ap vidukli, gatava klausīties atnācēju stāstījumu. No kurienes nākuši? Pa kādiem ceļiem? Kā mēdz izjautāt ciematos un malu sētās ieklīdušos ceļa gājējus. Jo kā citādi viena saime zinās par otru, kā ļaudis apj audīs pasauli, kā uzzinās par darba tikumu turēšanu, negodīgā nosodījumu, par jaunpiedzimušajiem, par aizsaulē aizgājušajiem? Zaļoksnais turas ar darba tikumu, ar senču vēlējumu, ar labo un spīvo garu draudzīgumu.

Un atnācēji neliek gaidīt.

Rāmi, bet brīžiem viens otru apsteigdami, viņi st|sta, kurā debesu pusē iemirdzējusi zvaigzne, kad šie ceļa zirgiem sprādzējuši seglu siksnas. Kādus novadus izgājuši, kādus pārstaigājuši. Kādus goda vīrus cildinājuši, kādas matījuši nelietības. Kā gādīgas laumas glābušas šos no bada un no slāpēm. Pastāsta arī, kur kūrējam cirsta šūpļa kārts un kā viņi tikuši uz šās te kaupres.

—   Tāds bijis dzimstot mums Laika tēva novēlētais liktenis, ko cilvēkam mainīt nav dots.

—    Nav dots, — Māriņa vecīgi nopūšas. Un nu stāsta par sevi — sēļu pilenes dūkti, kuru kopā ar nolaupīto lopu baru vācu siru tēvaiņi dzinuši uz Daugavas pārceltuvi, bet krusas gāzmas laikā atbrīvojuši šijpusieši. Kā vēlāk vāvulis — brīvais mednieks — noņēmis viņai jaunavas pārpieri un apsējis sievas lakatu. Kā viņai augusi meita, ko pazaudējusi baismā rītā krustnešu rojas iebrukumā. Un kļuvusi atraitne.

—    Pēcāk par mani, pasaules klimtēju, iežēlojās tejienes brīvie mednieki, — viņa pabeidz. — Ierīkoja man zemes būdu, uzcēla slieteni, kur gatavot viru tādiem, kas palikuši bez ģimenes pavarda.

Viņa iznes no slieteņa palielu strēbiena trauku, karotes, pusklaipu maizes. Noklāj zālienā linu autu, uzliek uz tā maizi, traukus. Tad atnes podu ar viru. Noliek to pie uzklāja, sauc ciemiņus klāt un saka:

—    Pati dieva māte ir jūs šeitan atvedusi. Reiz Jurģis popa dēls ir uzturējies baznīcā, viņš būs skūpstījis Cargrades krustu arī.

—   Skūpstīja, kā ne.

—   Tad popa dēls var svētīt ūdeni, slapināt ar to bērna pieri, nokrustīt bērnu.

—   Nokrustīt bērnu?

—    Nokrustīt citā vārdā. Vienā no šo abu ciemiņu vārdiem. Viņi būs bērna krusta tēvi.

Nebrīnieties! Cirkšņu būdnieces puišelis ir pagalam sanīcis. Kūmas viņam iedeva vārdu lksts. Bet īksts nav paticis puišeļa gādnieka garam. Kopš pādes dīdīšanas mazais raud vienā raudāšanā un izdilst acīm redzot. Viņš nomirs, ja viņu nepārkrustīs.

—   Bet krustīt var priesteris. Es neesmu priestera kārtā iesvētīts! — Jurģis pretojas.

—    Daudz kurais nav iesvētīts izdarībai, kāda viņam pašlaik jāveic šajā pagalam sajauktajā dzīvē zem saules. Tiks vārgulim laba vīra vārds, viņš atlabs un izaugs par īstu vīru. Gerciges nākamības godam.

—    Mēs te iegriezāmies tikai uz brīsniņu. Kamēr pienāks vēsts no Birzākiem, — Jurģis atrunājas.

—    Līdz tam nabadzītis jau būs no ļaunā atpestīts. Lietuvēns mocītājs aizlasīsies atsprēklis vien. Kamēr jūs ēdīsiet, es aptecēšu kaimiņienes, sarunāšu sieviešu kūmu, kas krustāmajam aizliks aiz jostiņas maizi, sāli un oglīti. Lai krusta bērnam nekad netrūktu maizes un sāls un lai

viņa mantu nenoposta uguns.

*

Birzāku sala …

Kumpaina kā vērša mugura, ar bērziem apaugusi, purvāja vidū, savas sešas kriviču verstis uz rītpusi no Daugavas. Birzāka — bērzu vieta.

Birzāki tagad ir liels latgaļu ciems. Gan ne zemes arāju, dravnieku un mednieku ciemats, ko upes, tērces vai ezera tuvumā iekopto tīrumu vidū atminamu un neatminamu paaudžu zarošanās laikos uzcēlusi lielu un mazu radu saime. Birzāki ir daudzu amatnieku, kādreiz tālu ieslavētu amatu pratēju apmetne. Birzākos dzīvo nopostītās Jersikas daudzie remeši, viņu saimes un mācekli. Pēc vācu uzklīda, pēc atkārtotas Visvalža pils nodedzināšanas dzīvi palikušie jersikieši paslēpās Gerciges purva bērzu salā — pārliecībā, ka tejienes svētie koki pasargās amatniekus no aizjūras uzmākoņu varmācībām, ka te viņi nogaidīs pārskrienam karus, kuros bruņiniekiem notecinās asinis un tad patrieks tos uz mūžiem ir no Jersikas un Kokneses, ir no sēju, no lībiešu un zemgaļu novadiem. Un sensenis apdzīvotajā Daugavas krasta liekumā atkal greznosies ozolu un priežu cirtņi, zilgas degs gunis kaļvu ēzēs, klangās veseri, šķindinās āmuriņi, klaudzēs audēju sistavas, un atkal Daugavas pietekas Isteku upītes grīvā piestās buru un airu kuģi.

Sirma kā teiksma un varena kā āres vidū audzis ozols ir Jersikas pilsētas amatnieku slava. Jersikiešu kaltos zobenus un kara cirvjus augstu vērtē votu un igauņu zemēs. Gandrīz tikpat augstu kā Cargrades grieķu vai tuksneša dievu pielūdzēju meistaru darinājumus. Ar zobenu maksts apkalumiem, ar ārdētu šķēpu uzgaļiem, zvaigžņu saktīm, krustiņu karekļiem un cilvēkus aizsargājošiem putnu, zvēru, pareizticīgās baznīcas svēto veidolu piekariem savā laikā Jersiķas amatnieki pilnam apgādāja ij pašu zemes tirdziniekus, ij dienvidu un ziemeļu zemju viesus. Tirgotāji varēja kraut smagu smagos vezumus, ceļot gan pa ūdeni, gan pa zemi uz jo tālām tirgus vietām.

Nocietinājušies Daugavas grīvā, sagrābuši latgaļu Koknesi un Asoti, nodedzinājuši Jersiku un nocietinājušies Naujienē, kas tuvu Krievijas kņazu valdījumiem, vācu bruņinieki ņēmās nospiest nebrīvībā arī dzīvus palikušos Jersikas amatu vīrus. Bet Jersikas amatnieki bija auguši brīvos Daugavas vējos. Kaļvi, rotkaļi, kokgre- bēji, podnieki un audēji, citu arodu prasminieki aizbēga no melnā krusta bruņiniekiem Gerciges purva nepieejamā slīkšņas salā. Uzcēla kopus un savrupas rijas, piedarbus, kalves. Sabrājojās ar spīviem ciemu ļaudīm — brīvajiem medniekiem —, iedēstīja svētkokus, sauca senčus mieloties dievu birztalā, dedzināja svecītes pareizticīgajā dievlūgšanu namiņā (kur Cargrades brīnumdarī- tājas bildes priekšā smārda zāles kūpināja bijušā Jersikas priestera puskurlais kalpotājs).

Amatnieku ļaudis nekrita izmisumā. Nezaudēja ticību nākamībai. Vai tad pēc bargas ziemas nenāk krāšņs pavasaris un ražens rudens? Vai tad vecie tēvi nedaino līksmo apkūlību un vedību svētku dziesmas, kas sacerētas pēc pārlaistiem kariem un mēra gadiem? Vai tad sendienās pie Daugavas ļaunie neplosījās, vai sirotāji nekāva zemes arājus un laivotājus? Plosījās, kāva, laistīja asinis. Bet pagāja gadi, piedzima bērni un bērnubērni, un pēcāk tikai seno teiksmu stāstītāji atminas baismos laikus. Tā ir bijis un tā būs! Daugavā aizlīgos veļu laivas, un pēc gadiem atkal no mutes mutē ies Jersikas amatnieku veiklo roku slava. Viņus cildinās par gudri salikto, smalki nodarīto, acis un sirdi priecinošo. Par rīkiem, ieročiem, rotām, par drānām, izšuvumiem, audumiem un podnieku darbiem. Par rotājumiem un pušķu zīmējumiem, kas gavilē tāpat kā to valkātāji.

Nosirmojušos, gadu nesuma saliektos vecos amata pratējus nomainīs viņu darba turpinātāji: dēli, meitas, mācekļi, audzēkņi, kam veco iemaņas, paaudžu krātā gudrībā sakop ar jauneklīgiem meklējumiem pēc jaunā, agrāk nebijušā. Kam spēka dēla gribēšana pēc citu — tālzemes prasminieku veikumiem radīt kaut ko pavisam, pavisam jaunu un daiļu. Līdzīgi putnu dziesmām pavasarī, līdzīgi ziedu plauksmei un lielajai smeldzei, gaidot ieskatīto, iemīļoto.

Dažādas domas mujas Jurģa prātā, kad viņš apstaigā Birzāku. salā paglābušos Jersikas amatnieku darbnīciņas. Kad tiekas ar vīriem un sievām, kas kaldina, grebj, auž, pin, kas jauc mālus, liek traukus apdedzināmās krāsnīs, kas darina brīnumainu jauno no vecā drupačiem un atsi- jām. Jā, rada jauno no drupačiem un atsijām. Audējiem, pinējiem, jostu ceļu griezējiem vērpumi un šķeterējumi, tāpat krāsvielas dzīpariem dabūjamas salā, apkaimes ārēs un mežos. Bet ko lai iesāk kaļvi un smalkkalēji? Ko lai dara vara grebēji, sudraba bēdinātāji, kas tālās zemēs raktu varu pārtaisa brokāta pīņās, saktīs, sprādzēs, krustiņos ar glazējumu? Un lējumos ar ieveidotu svētā Jurģa vai krievu kņaza Jaroslava Gudrā galvu, kas uzbur gleznus zvērus un putnus? Un tādi, ko lai dara tādi, kas apdarina dzintaru, pārklāj sagšu vai jostu rakstiem rožainā Krievzemes akmens ripulīšus, gatavo no rožainā kaļķakmens vērpjamo vārpstu ripuļus — līgavaiņu dāvanas līgavām? Dzelzs pievedumus Birzāku kalēji kaut kā aizstāj, kausējot un lašējot dzelzs zemes kukuržņus, tejienes purvu rūsu. (Kaut arī damascēto zobenu ar lokano asmeni no purva rūdas neizkalsi!) Toties vara, pussud- raba un sudraba smalkdariem jāsamierinās ar gadījuma guvumu. Un ar to tagad ari ir, kā ir. Vācu un pašmāju kodari nobultējuši starptautu tirgu vārtus. Sacēluši uz- glūņu torņus uz Daugavas pie krācēm upes tecē, pilnīgi sagrābuši savā varā Daugavas grīvu, bet sauszemes ceļu krustojumos ierīkojuši nocietinātus aplokus saviem laupīt kārajiem ieroču kalpiem un līdzskrējējiem. Dabū nu apdarināšanai no ārienes kaut cik gaišā un sarkanā vara, sudraba un citu labumu!

«Bet gan jau dzīve pārgrozīsies uz labo,» jersikieši saka. Un pie gadījuma iztaujā Jurģi: ko raksta grāmatu grāmata — baznīcas stāsti? Varbūt latgaļu tauta sadusmojusi debesu valdniekus? Bez krustā sistā dieva dēla latgaļi pārlieku godina vēl senos nekristiešu svētumus. Poš senču kapu birzis, nes ziedojumus zemes, gaisa, uguns un ūdeņu gariem, pušķo upura akmeņus, Pērkona ozolus, dzirdina ar pienu zalšus. Un vai nenotiks sliktākais? Vai Gerciges pilskalna līdzinātāji, kas tur uzra- dušies, nedomā celt latgaļu valdnieka pilsētas vietā savu cietoksni? Nupat, jaunam mēnesim dzimstot, lielā kaļva vectēvs redzējis pār mēru dīvainu sapni…

*

—    Labrītiņ! Kāt' gulēji jaunā vietā?

Jautātāja ir gara auguma sieva, viņas aube, no kuras lejup sprogojas sudrabotu matu šķipsnas, gandrīz atduras piedarba vārtu augšbaļķī. Kā jau dziļi vecs cilvēks, sirmā ir kalsena sejā, iekritušām krūtīm, klienu vidukli, dzīsloti stiegrotām rokām. Un ģērbusies viņa ir latgaļu cieminieku sievām neparasti tumši. Mēļā bruncī, rūtainā seģenē, *sajozusies ar mēļi zilu vidukļa jostu. Tikai acis viņai gaišas kā avota ūdeņi. j»

—    Kāt', gulēj i? — It kā aicinādama Jurģi no piedarba, viņa kāpjas soli, otru ar miglu piemilzušajā pagalmā. Pēc sausā rīteņa ir iegriezies valgais vakarvējš, un no zemajiem mākoņiem lejup sijājas ūdens lāsītes — vieglas kā dzirnavu smalkmāle. — Kot' nosapņoji?

—    Neko īpašu. — Jurģim negribas atzīties, ka viņš neatceras, vai vispār ir sapņojis. Laikam gulēdams būs apgriezies uz otriem sāniem, jo pēc tam viss miegā redzētais aizmirstoties.

—    Neba es ziņkārē… — Sieva mana, ka ir pārprasta. — Ko un kā redz, jau otram nestāsta, citādi redzētais nepiepildās. Un labu, jaunā mēnesī nosapņotu jau nekādi. Apprasījos tikai tāpat vien. Sak, Birzāku jaunais cieminis ir no grāmatnieku ģints. Droši vien lasa ij burtu kokus, ij tāšu grāmatas.

—   Tāšu grāmatas? …

—    Burtu zīmēm norakstītos tāšu tīstokļus.

—    Un kaimiņiene zina, kur te tādi rodami?

—   Zina. — Sieva pienāk Jurģim tuvu klāt. — Labi zina.

—   Varbūt teitan? Birzāku salā?

—    Teitan, svēto bērzu salā. Laikam popa dēls domā, ka nodegušās Gerciges ļaudis no saviem Daugavas krasta laukiem šurp atnesuši tikai vērpjamās vārpstis, ādmiņu nažus, kaļvu āmurus un podnieku ripas?

—    Dieviņ augstais!

—    Dieviņ augstais, tētiņ žēlīgais! Bēgot no ugunsgrēku vērsmes Gerciges kalnā, viena no pils nama sievām, garām skriedama izlaupītajai valdnieka mantnīcai, ieraudzīja uz klona nomestus tāšu tīstokļus un paķēra dažus līdzi. Viņa zināja, ka dižā Visvalža valdījumā glabājas ar burtu zīmēm aprakstītas miekšķētas lūšu ādas un svēto bērzu tāšu sloksnes, no kurām protoši dievīgas iemaņas cilvēki var izlasīt gan stāstus par tāliem laikiem, gan gudrus padomus. Zināja, ka rakstu sloksnēs var izlasīt, kādas darbiem labvēlīgas dienas ir gada ritējumā, no Zāļu vakara vai no ziemas budēļiem skaitot.

—   Un tā pils nama sieva ir paglābusi Visvalža tāšu rakstu bagātības?

—    Drusciņu. Sacīju: Gerciges kalns tobrīd dega ugunīs. Vācu siru kalpi — vāci paši nodevās zelta, sudraba lietu un naudas grābšanai —, siru kalpi meta degošus sveķēļus pils kalna ēkās. Bet dažas ēkas vairāk dūmoja nekā svila. Arī mantu klēts. Un tā es paķēru dažus tāšu rakstus.

—    Tu .. . paķēri?

—   Gerciges valdniekam tāšu grāmatas bija dārgumu vērtē. Valdnieci, Lietuvas kunigaiša mei1,u aptecēdama,

es noklausījos, ar kādu goddevību valdnieku pāris pieminēja mantu kambarī turētās grāmatas. Kā skaitīja radu „ cilti no tēvu vai mātes puses pēc tāšu un ādu burtu ailēm. Un kā valdnieks sūkstījās, kad pils burtnieks nejaudāja atjaunot vācu uzbrukumos bojā gājušos senos rakstus. Līdz pirmajai pils nodedzināšanai Gerciges valdnieku dzimtei piederējusi ozola bluķa lāde, pilna ar Kijevas un Novgorodas, Svēbijas vikingu un leišu dižkuni- gaišu rakstu ruļļiem. Tāpat tālzemju apceļotāju pārvestiem, ar lasāmām zīmēm saraibotiem kakla un krūšu piekariem.

—   Tu paglābi Gerciges rakstu vīstokļus? — Satraukums pāršalc Jurģi tikpat kā pērkona noduna.

—    Dažus pa rokai patrāpījušos.

—    Un es tos redzēšu?

—    Redzēsi, kā ne. Es tos glabāju savā kriju pūrā, audēju sievu rijas pašelē, kur mitinos pati.

—    Ejma! — Jurģis vienā lēcienā ir pāri piedarba slieksnim. Jersikas grāmatas ir kaut kas brīnumains. — Ejma, kaimiņieni

—    Ejma! Tikai pa ceļam pieskriešu ciema maltuvē. Mana pusmāsa ar meitu pašlaik maļ putraimu māli. Pēc viņām būtu mana kārta griezt dzirnavu akmeni…

*

Puskrēslajā pašelē skatoties ar tāss svēdrām pusē saplūdušās burtu zīmes, Jurģim no pārpūļa iesūrkstas acis. Tik samučkāti un vēl mitruma skarti rakstu tīstokļi būtu jālasa dienas saulē, klajā vietā vai pie galda daudzu sveču apgaismā, kā vecos rakstus pētīja Polockas klostera skriptorijā. Bet šodien līst, lasāmo ārā nest nevar, un teitan, pajumtē, rijas piebūvē, viens nieka gaismeklis — skaltura šķeltnē iespraustais priežu skals, kas deg, sīcoši iīpinādams. Vēl otru skalturi nojumes kambarītī nebūtu kur likt. Telpiņa graudu apcirkņa lielumā. Plānu un sienmalas aizņem tīnes, vāceles, aužamie un nītījamie rīki, lāvas sols un — mazuļa šūplis. Un šūplī guļ tīstokļu glābējas pusmāsas meitas puisītis. Viņu silda divi uz spalvu maišeļa saritinājušies zeltgalvaini zalši. «Piela- kušies pienu kopā ar mazo no vienas bļodiņas. Guļ rāmo

miegu un nav traucējami. Jo tam, kurš uzmodina aizmigušu zalti, piemetas aiztikuma slimība. Bet aiztikuma slimība moka cilvēku gadiem ilgi, kamēr zaltis dzīvo.»

Jurģis pievirzās vēl klātāk skalam, atritina sievas pasniegto tāšu vīstokli un burto tāss iekšpusē ieskrāpētās grieķiski slāviskās, vikingu rūnām līdzīgi sazarotās rakstu zīmes. Aprakstu par Jersikas valstības sākumiem. Šķiet, pēc kāda varoņa vai kāda teiksmotāja stāstījuma,

«… Un svētnieks viņam priekšā izklāja zaļi un brūni saraibinātu drānas risumu. No putna lidojuma skatītu zemes vaigu. Starp lāsumiem lielas upes lokumi — Daugavas lokumi. Lai gan upei likts Rudonas vārds…»

«Rudona ir mūsu Daugava,» Jurģis nosaka pie sevis. «Veca grieķu gudrā Ptolemaja stāstos pieminētā Rudona. Polockā svētnieka Simeona ziņā bija Ptolemaja grāmatas noraksts.»

Nu Jurģis ņem otru tīstokli.

«… No Kijevas kņaza Jaroslava laulības ar vikingu karaļmeitu Ingihertu piedzima kņaza dēls Vissivalds. Viņa laikos vikingi apmetās Polockas meslu maksātājās pilsētās Koknesē un Gercigē. Vikingu bija maz, viņi ņēma sev sievas no latgaļu labiešiem. Un ar laiku saplūda ar viņiem, kā tērces saplūst upē …»

Trešajā tīstoklī stāstīts tieši par Jersiku.

«… Kņazs Vladimirs atdeva Polockas novadu savam dēlam Izjaslavam. Zvērējis uzticību dievam un savam kungam, Izjaslavs ķērās pie tēvu novēlējumu pildīšanas … Viņš sūtīja raitniekus uz letgaļu pili pie Dvinas, kas ir krastā starp gravu Ručai un strautu Istok, saukta Gerzak, par pieminējumu vikingam Gerzkr, kas nozīmē — vīrs bijis Krievzemē …»

Ceturtais tīstoklis sasaucas ar otro.

«… 854. gadā pēc mūsu kunga Jēzus Kristus piedzimšanas jūras dienvidu krasta zemes iekarot devās vikingu karalis Olafs ar saviem sarkanajiem vāciešiem. Viņš ieņēma Apūles pili, bet leišu un kuršu karotāji viņu padzina. Un kurši spēlēdamies ripināja ar galvām, kas bija nocirstas sarkanajiem vāciešiem.\.»

«… Diženi varenajā ziemeļzemju tirgus pilsētā Hait- habu izkrāva preces, ko pieveda gar Ziemeļjūras piekrasti, kas nāca no gotu un sakšu zemēm, ko tālāk veda uz vikingiem, votiem un slāviem.»

Un nu — pusē apoglojusies tāss ar pavisam, pavisam izdēnējušu ierakstu. Jurģis tajā saburto tikai dažus vārdus:

«… tad labieša dzimtais amatnieks … piekala… sudraba naudām glītas osiņas, un pilinieks… tās kāra cienastos sev pie krūtīm …»

—    Izlasīji?… — Vīstokļu glabātāja apmaina izdegušo skalu pret jaunu. — Kot' raksti pareģo? Kādas grozības sola zemei un ļaužiem?

—    Reģa vārdu tīstekņos nav. Miņas par Gerciges valdītāju priekštečiem, kādu Krievzemes kņazu, amatnieku, kam brīnumdara rokas.

—    Tikai? — Sieva veras Jurģī neslēpti izbrīnīta. —Un visus rakstu līkumus popa dēls pazīst?

—    Kas uz šīm te tāsīm, pazīst. Tīstokļi stāsta par bijušo, senāk notikušo.

—    Bet šitais te? — Viņa noliecas pie kriju vāceles, jaucas jostu un adījumu čumā, kamēr izceļ vairākkārt salocītu, krāsainiem lokumiem saraibotu ādu. — So te, Vāczemes lakatā iesietu, Gerciges valdniecei pienesa katoļu mūks. Bīskapa Alberta pavadonis, kad rīdzinieks un Polockas kņazs sanāca pie valdnieka Visvalža jaunuzceltajā Gerciges pilī nolīgt brīvu laivošanu pa Daugavu. Raksta lapu valdniecei viņas kambari nolasīja priekšā latīņu rakstu vedējs. Kundzene noklausījās, un, kad lasītājs pateica «amin», Visvalža bērnu māte nometa lapu uz klona, samīdīja ar kājām, lika man aizvākt un sadedzināt. Bet es to neizdarīju, noglabāju savā cibā.

«… Svētās un nedalāmās trīsvienības vārdā … Mēs, Alberts no dieva žēlastības, Rīgas bīskaps, pazemīgs cilvēku kalps ticībā…» Jurģis bez mīkstīšanās salasa lapas augšdaļā divās rakstu rindās ievilkto. Līdz saburzi- juma un pārlocījuma vietai, divu pirkstu platai joslai, kurā kādreiz uzrakstītais ir tikpat kā ar skrabi izkasīts.

Toties lapas vidusdaļā var uzminēt burtus — aprakstu, kā katoļu pievārētais Jersikas valdnieks Visvaldis Rīgā, svētā Pētera baznīcas kapsētā, «klātesot dižciltīgajiem garīdzniekiem, bruņiniekiem, tirgotājiem — vācu, krievu, livoņu labiešiem… Nometas ceļos bīskapa priekšā un ar lūdzēja pazemību sniedz viņam pretī savas saliktās rokas, kuras bīskaps saņem savējās …»

«… Jersikas pilsētu, kas viņam pieder par dzimtu, līdz ar novadu un visiem pie šās pilsētas piederīgiem labumiem viņš nodeva… svētās dievmātes un jaunavas Marijas baznīcai. Bet tos savus meslu devējus, kas jau bija saņēmuši ticību no Romas baznīcas, viņš atbrīvoja … Proti, Autīnes pilsētu, Cesvaini un ticībai piegrieztās … zemes …

Pēc tam viņš svinīgi saņēma no bīskapa rokas minēto Jersikas pilsētu ar piederīgo novadu un labumiem kā lēni līdz ar trim karogiem. Un brīva kļuva bruņinieku sagūstītā karaliene ar savām meitām un sievu draudzi …»

Tad, lūk, kā notika valdnieka Visvalža pazudināšanas sākums!

Rīgas katoļu kapu sētā latgaļu tēvaines valdnieks slīgst ceļos Romas bīskapa priekšā.

— Nekā, nekā gaiša! — Jurģis attrauc rakstu saglabātājai, kurai šķiet, ka grāmatu driskas tomēr slēpj labu cerību solījumu.

*

Mazgājies, tautu dēls, Skaidrajā ūdenī, Ka varēji slaucīties Tautu meitas dvielītī.

Jurģis pārstāj skalināt ūdens tērcē seju, atskatās un redz pietuvināmies dziesmiņas teicēju — Birzāku ciemata Zāļu mātes meitu Sniedzi. Balsu locītāju jauniešu vakarēšanās, ganu gavilēšanā un pieguļnieku gunskuros.

—    Noslaukies, tautu dēls! — Meiča sniedz Jurģim pēc pūra tīnes svaiguma dvakojošo baltdrānu. — Noslaukies un nāc līdzi pie manas māmuļas. Viņai pagalam nepatīk tava krekstēšana. Lielās mājas ļaudis teikuši — izgājušo nakti ciemiņš tēsis kā neprātīgs. Māmuļa caur linu drā- niņu tev izkāsa bērzu sveķu nostāju.

—   Vait' Birzāku ciemā visas kaites dziedina ar bērza zālēm?

—    Kas te ko brīnīties? Birzāku ciems, Birzāku sala bērzu radīta. Te aug bērzi, un bērzi ir ciemata sargs un svētums. Arī bites ņem no bērzu sveķiem veselības medu. Un atdod cilvēkiem veselību sava garduma lāsēs.

Sniedze ar dvieļa stūri glāstīgi pieskaras Jurģa zodam. Vai nu viņš ir patiesi nevīžīgi noslaucījies, vai arī runīgā sārtvaidze tā dara, izrādīdama savu vēlīgumu. Gandrīz jādomā, ka iegansts ir vēlīgums. Meitieša vēlīgums tīkamam puisim.

Ka Jurģis Sniedzei tīkams, to Polockas grāmatnieks mana kopš dziesmu kara ciema jauniešu vakarēšanā. Toreiz puišu dziedātāji pieveica meitu balsus, un šajā pie- veikšanā savs nopelns bija Jurģa svešpuses žagatu dziesmām, ko viņš noskandēja, Stepam līdzi vidžinot. Pēc viņējās vakarēšanas Sniedze it bieži pagadās Jurģim ceļā. Domāt, viņa noglūnējusi Jurģa gaitas, lai izsprauktos pretim tieši tad, kad puisis viens.

—   Ienāc, ienāc, tautu dēls, manā sētā, pie manas māmuļas apzāļoties! — Sniedze neatlaižas.

—    Ienākšu, tikai ne tūlīt… — Jurģis atrunājas. Sniedze jau ir tīkama jaunava. Mīlīga no vaiga, ražena augumā, valodīga, vienmēr glīti ģērbusies, sievu darbos naska.

Bet Jurģim nerūp līgavas raudzīšana. Nav tāds laiks un tāda reize. Bez tam — pasaulē ir vēl Ģedušu Dzilna. Meiča, kuru viņš skatījis gara acīm visus šos prombūtnes gadus.

—    Ienākšu, kad būs brīvāks laiks, — Jurģis, dvieli atdodams, saka. — Pašlaik man jāpalūko, vai nav ziņu no izlūkos aizgājušajiem.

*

Beidzot Jersikas kalna izlūki ir atgriezušies. Nobridusies, nomērējuši, ar vējos un bezmiegā iekaisušām acīm. Vēl īsti viņi nav noremdinājuši izsalkumu («Māgā grauž salkuma tārpiņš trakāk nekā ķirmis sausā kokā.»), vēl nav bijuši pirtī noskalot klejojumu sviedrus, attīrīties no ļauniem skatieniem, no spoku, baidekļu, ķēmu piekri- tieniem (pret tādiem vislabākais līdzeklis ir pēršanās ar bērza zaru slotu un Pirts mātes aizgādības izlūgšanās), nav pulkā stāstījuši par redzēto un piedzīvoto, bet Birzāku ļaudis jau dalās jaunumos: Jersikas kalnu līdzina un ved zemi jauniem nocietinājumiem, Daugavas šāspu- ses labiešu kopīgi sarunātai vaļņa, torņu un pils sētu jaunuzbūvei vācu bruņu vīru aizsardzībā.

Jādomā, pirms šķīstīšanās Pirts mātes siltumā izlūki ir paguvuši dažos teicienos par to pavēstīt kādiem no tuviniekiem vai ieroču brāļiem. Tāpat kā izdarījās Stepa, kas arī bija izlūkos un pār radies vienā mutes atvēri enā noderģināja Jurģim:

«Vāci un mūspuses dižie celšot otru Krusta pili, kāda ir lejpus Asotes. Apsolot pa ēkai gan bīskapa, gan ordeņa kungam. Bet valdnieku Visvaldi un viņa mantiniekus Gerciges atjaunotāji nepiemin ij ar pusvārdu.»

«Gerciges atjaunotāji ij ar pusvārdu nepiemin valdnieku Visvaldi…»

Jurģis sēž pie pirts dīķa, gaida iznākam pērējos. Viņš tikai nupat atskārtis, ka starp pārnācējiem neredzēja draugu Miklāsu, kas arī devās izlūka gaitās. Miklāss izgāja no Birzākiem pirms Stepas, solījās izmest līkumu līdz Doņiem, paklaušināt, ko spriež Doņu pilenē, ko tur zina par rosīšanos valdnieka pils kalnā.

Izlūki ir pārradušies, bet Miklāsa nav. Varbūt viņš ir pievienojies brīvo atriebēju — jauno drosminieku četriniekam, kas atšķīrās no salas vīriem, nosaucot tos par nīcējiem, nevis karotājiem? «Man domāt, viņam liela taisnība: atriebēji cērt nāves vālu, atriebēji nedrīkst palikt mūžīgās nogaidās,» Miklāss atbalstīja jaunos. Pirms tam divatnībā ar Jurģi bijušais Nīcina karavīrs bieži sūkstījās par latgaļu kūtrumu, Tumšās salas cieminiekiem līdzīgu mīkstīšanos. «Grib nogaidīt, kamēr lielie izplū- cas savā starpā. Itin kā par arāju, mednieku vai karavīru domāt un spriest likts viņu labiešiem vieniem.»

Nobrakšķ pirts durvju aizvari, pa vērtņu spraugu izveļas sutas mākoņi. Padzirdas dziesmu rakstā sacīti vārdi. Pirtītājies mazgāšanos beiguši un promejot teic lielo paldies ļaužu labdarei Pirts mātei.

Jurģis pieceļas un slāj uz ciema lielo riju. Tur ciema vecie kopā ar izlūkiem ieturēs maltīti un pārrunās, kam būt un kam notikt. Ja radīsies vajadzība pieņemt lēmumu, kas pilnam grozītu Birzāku ļaužu likteni, apspriedīs birzī. Jo lēmums spēku gūst tikai tad, ja tāds pieņemts svētajā birzī vai birzs malā ierobežotajā kapsētā, kur 9arunās klāt ir senču dievi un mirušo senču gari.

Jurģis iet garām smalklietu darinātāja Istaka kalvei. Un tajā viņš, kā par brīnumu, dzird nozvanām vejserīti.

—   Vai īstāks vēl pie ēzes? — Jurģis sauc. — Izlūki ir jau izpērušies. Laiks uz lielo riju,

—    Es tūlītās! — Kalvē vēl pāris reižu noskan metāls, un nu īstāks ir mazās ēkas durvīs un žvadzina saujā tikko apdarinātus zeltaina vara un pussudraba rotu karekļus. — Nāc šu, palūkojies! Kā patiks?

Divi vijumu gredzeni, piekariņš trijzaris, piekariņš piestiņa ar grūžamo, divas saspraužamās adatas, krusta adata ar ripulīša veida galvu, kam vidū saules zīmē — svētais Jurģis uz zirga.

Jurģis ņem darinātāja roku sasildītos greznumus — smalkus veidojumus, ar kuriem dižotos visizlepušākais lielmanis.

—   Varen patīk, — viņš atbild uz rotkaļa atkārtoto jautājumu.

—    Esmu priecīgs. Kad ķēros kausēt apzaļušo varu, iemetu gunī trīs saujas ziedojuma Ēzes mātei. Lai tur labu prātu. Sak, kaldināšu paša priekam. Līdz tautām, citpuses tirgiem manu roku devums vairs netiks.

—    Kālab netiks?

—    Varu un sudrabu purva akās nepasmelsi. Tāpat vizlu baltspoguļa lējumiem. Pat ja Ezes māte pielūgtu Vēja dēlus atgādāt tīrradņu vezumus sala kumeļu iejūgos, birzākiešu smalkdarinājumi gulētu aizdurvē, kaudzēs samesti. Nav vairs manīgo Gerciges tirgus ļaužu, uzņēmīgo preču izvadātāju, pārdevēju un mainītāju. Vienus nogalējuši Vāczemes laimīgā gadījuma meklētāji, citus melnā krusta bruņinieki pūdē savu cietokšņu krātiņos, bagātu izpirkumu maksu cerēdami. Trešie, savu ādu glābdami, pārtaisījušies aizjūras tirdzinieku aptekoņos, ienā- cīgu tirgus vietu gādātājos …

Rotkalis ir pagalam drūmā noskaņā. Ne tāds kā Birzāku salas iemītnieku vairums.

Un Jurģis ņemas sadrūmušo uzmundrināt:

—   Būs labi, kaimiņ, būs. Atgriezīsies valdnieks Visvaldis un tad …

—    Kaut dievs dotu …

—   Jurģi! Jur-ģi! U-ū! — ciema augšgalā padzirdas Stepas ūjināšana.

Kast' puisim lēcies? Pašlaik, kad Birzāku saime pulcējas lielajā rijā… Bet Jurģis atsaucas un met lielo soli.

—    Miklāss nelaimē … Lāga ļaudis atsūtījuši vēsti no purva viņas puses… Ķiparu… — Stepa satraukts rīs- tāi>— Mēs, jaunie, griezām meldrus kočiem… Sis pieskrēja pie mums. Miklāss Doņos sameties kopā ar sadum- pojušamies bišu dravniekiem. Tiem jākarot kaklā ubagu kules no nemitīgajām nodevām. Ja bites nestu desmitkārt

tik daudz medus un vasku kā tagad, ari tad nepietiktu. Nu Doņu un Ģedušu piļu straži devušies dumpīgos pārmācīt. Ieraudzījuši svešinieku, uzkrituši, sagrābuši. Aizveduši līdzi.

—    Uz kurieni?

—          Uz Ģedušiem. Vāci sagūstītos turot Ģedušos. Miklāss ir jāglābj. Jādiebj Miklāsa gūstītājiem pa pēdām.

—    Līdz Ģedušiem?

—          Ja vajadzēs, arī aiz Ģedušiem. Un Ģedušos pie vāciešiem esot kāds Paike.

—    Kāds Paike?

—    Kurš kopā ar jums nācis no Polockas.

—   Kas tev to teica?

—    Doņu ļaudis. Ģedušnieki stāstījuši Doņu ļaudīm.

septītā nodaļa

Pamesto meža māju Jurģis un Stepa uzgāja, raudzīdami pēdas Miklāsu aizrāvušajiem kara sirotājiem.

Izspraukušies cauri brikšņiem, lūžņām, izsliedējuši mežezera meldrus (ar vicu gaiņādami uzmācīgos odus un citus smūdžus, kas rudens salnu nojausmā bija pārlieku asinskāri), viņi negaidot nokļuva atmatā pamestos laukos pie pusē sakritušām arāju mājām meža vidū, pie priedīšu stīguma nātrēm, balandām un dadžiem apaugušām lauku mājām. Sūnu pārņemti, vietumis iegruvuši jumti, sakrituši laidara un pagalma žogi, sariesušies blīgznu ceri.

Nācēji ielīda lazdienā, šķina čemus, un pēkšņi no otras puses neizskatīgo māju puduram padzirdās līksmas suņu rejas un cilvēku balsis. Un drīz ap sētas riju saradās pulciņš puiškanu un meiteņu. Jaunieši nesa loka stīpas, kārtiņas, paudeles, cērtamos un — zaļumu vijas. Izskraidīja sētsvidu, apjoza apkārt rijai, tad nogrūda no durvīm aiz- varu stutes, atcēla vērtnes, atrāva lūku aizbīdņus. Un, rokās saķērušies, sāka lēkt riņķa deju, dziedādami:

Labu dienu, Rijas tēvis, Labu dienu, Rijas māte …

— Rīkos jauniešu saiešanas namu, — Stepa spriež. — Kauču senis celta, rija būvēta no skanīgiem sveķainu priežu baļķiem, piesūkusies ar krāsns sodrējiem, nokalpos vēl nevienu vien mūžu.

—    Un jaunajiem viena alga, kālab mājas pamestas. Vai mājinieki aizbēguši no tām, sirotāju trenkti, vai ir slepkavnieku izkauti, vai sērgā apmiruši. Jaunajiem pamestā rija labu labā saiešanām, kādas ir katrai lielās radu saimes, viena ciemata vai kopienas zēniem un meitenēm, kas vēl nav uzņemti pieaugušo kārtā.

—    Kad atnācēji būs Rijas tēvu pamielojuši, es aizšļūkšu aprunāties, — Stepa sarosās. — Tūlītās nevar. Mielastā iztraucēts, Rijas tēvs dusmosies. Mūspusē ciemiņam, pirmo reizi rijā kāju liekot, vajadzēja notriept durvis ar gaiļa asinīm. Lai neizceltos uguns nelaime.

—    Ir dzirdēts! — Jurģis atmāj. — Steigties nevajag. Nogaidīsim. Ja tikai priekšlaikus mūs neatklāj suņuki.

—    Vējš pūš no vakariem. Ja rātni turēsimies, mūs nepamanīs. Līdz tam vilksim ar ķuzīti grāmatu burtus.

—   Teitan nav āras smilšu, nav mīkstā glīzda.

—    Toties ir skuju nobiru klājums. Tādā irbulis atstāj tikpat skaidras svēdras kā smiltīs un mālā. Rau, es zīmēju «A», velku «Ve», velku «Ļe» …

Griba apgūt burtu noslēpumu ir sagrābusi Stepu gluži kā liesma sausu paegļu krūmu. Pēc tam kad Jurģis Birzāku salā, stāstīdams par tāšu grāmatās lasīto, uzskrāpēja uz lietus noskalotās, nomīdītās celītes dažas slāvu grāmatu zīmes, Stepa ik pabrīvāku mirkli ar mazuļa neatlaidību vingrinās atveidot redzēto. Urbina, velk, lūdzas, lai parāda vēl kādu, lai pamāca, kas sanāk, ja saliek kopā šo te ar to tur. Un kālab līdzskanīgajām zīmēm reizēm līdzās raksta skaņās, bet citur ne. Grāmatu burti ir tikpat kā dravnieku īpašumu zīmes, kā veco tēvu runājošo spieķu robi vai jostu audēju un sagšu izšuvēju darinātie ziedu raksti. Zinšu glabātājiem, dziesmu teicējiem jau pietiek pataustīt ieaustu vai izšūtu saules krustu, debesjumu vai uguns rakstu, lai viņi varētu teikt sakāmo grožu līkuma garumā.

Stepa ir dzirdējis tādus jostu rakstu tulkus. Ij Aulā, ij Tumšajā salā, ij pie meža brāļiem, brīvajiem medniekiem.

«Ak grāmatu burti tikai tāltāla rada dravnieku doru krustiem un runājošo spieķu iegrebumiem? Ak burts apzīmē cilvēka skaļi sacīta vārda iedaļu vai tās atbalšu? Un katras tautas mēlei ir savādāka vārdu dalījumu atbalss? …»

—    Redz, nu jau viņi iet cirst meijas. Tie tur stiepj meldru kūļus. Kāps aizlāpīt jumta caurumus. — Jurģis atsauc Stepu no viņa burtotā ja nodarbībām.

—    Laikam kāps. Tad man jāiet. — Viņš nopūšas. Gluži kā līduma līdējs, kas sviedrējas gan ar sakņu raukni, gan celmu velšanu, gan ar kapli. — Devis dievs tikai lokanu valodu, runu aizsākot.

—   Esi reizē vanags un reizē kaķis. Un turi asu ausi uz Paiki. Ko jaunekļi par viņu zina? Kāda spīgana Paiki atrāvusi Ģedušu pusē, ja Polockā viņš posa zirgu līdz radu ciemam līksniešos? Ar dieva palīgu! — Jurģis met ar trim pirkstiem krusta zīmi. Veiksmes novēlējumu. Vairāk aiz paraduma, nekā nosiržus piesaucot debesu palīdzību puiša solim.

Kopš Kategrades, kopš sarunas ar tēvu (Jurģaprāt, pa- jocīgi spriedelējošo tēvu!), kopš Birzākos pieredzētā Jurģis reizēm pieķer sevi pie šaudīgām domām. Tādām kā saguruša sirmgalvja domām, kādas Polockā piedēvēja Pleskavu, Novgorodu un tālāko kņazu valdījumus svētceļnieka gaitās izstaigājušajam mūkam Mihailam.

«Dieva griba cilvēku patiesības apzināšanā nevar parādīties kā plosoņu izdarības, kādās dzīvo kņazs ar kņazu, citi varenie ar vārgajiem. No debesīm zemes virsū nonestā dievišķā uguns visnotaļ vienādi nesilda ij lielos, ij sīkos,» Mihails runājis. «Tikai tā nav cilvēka nīcības vaina vien. Kālabad līdz ar laba un ļauna atzīšanu dievs nedeva cilvēkiem spēku samīt ļaunuma čūskai galvu? Kāpēc pieņemas savtība, elku dievināšana, iekāre pēc sveša tīrumiem, medību laukiem, viņa lopiem, sievām un pavardiem? Kāpēc ļaunajam dota vaļība pulcēties, briest varenumā, mākt labo, bet neaizsargāto? Iznesīsim, ļaudis, večes laukumā svētbildes, svētos krustus, uzkāpsim pasludināšanas kalnā, lūgsim radītāju, svēto trīsvienību, lai varmākām un ļaundarītājiem tiek atņemts viņu netaisnīgais spēks!»

Polockā mūka Mihaila aicinājumos Jurģis neklausījās. Neļāvās šaubu domām kā daži no klosterī mītošajiem: «Sak, ja nu pār Mihailu nākusi dievišķā apgaismošana? Un ja nu Mihailu nosodīja un notiesāja aplam?» Polockā Jurģa prāts bija aizņemts ar domām par tēvaini. Par Jersikas brīvestības atgriešanos.

Nūlet ļaunā un varmācīgā nesavaldāmība žņaudz tikpat kā lietuvēns. Kāpēc visapkārt tik daudz netaisnībā gumstošo? Kalabad ir cilvēki ar vardes, nevis ar karstām asinīm?

Jurģis loba pirmīt plūktos riekstus un gaida Stepu. Liekas, puisis ieslīdzis dziļi valodās. Ap viņu ir sanākuši vai visi rijas uzposēji. Arī tie, kas kāpa uz jumta ar meldru kūļiem.

Pēdīgi Stepa nāk. Aicinoši mādams, lai Jurģis beidz slīpņāt. Stepu pavada savs pusducis puisiešu kuplām matu kodeļām un gaišos, viduklī sajoztos garsvārkos. Nāk sarunādamies, apsaukdami šuneli, kas metas apriet Jurģi.

—    Kaimiņi nav redzējuši, kā velk burtu zīmes un kā burtus saliek vārdos. Nav dzirdējuši, kā uzrakstītos vārdus lasa balsī, — Stepa saka. — Es viņiem teicu: grāmatnieks Jurģis parādīs.

—    Pie Rijas tēva krāsns. Mūsu ciema jauno namā, — saka puisis ar sārti lāsumotu seju.

—    Tad man būs jāpaliek pie jūsiem nezin cik dienu. Savu jauniešu namu jūs nūlet tikai sākat post, — Jurģis bilst.

—    Mēs ātri, pavisam, pavisam ātri, — lāsumotais atsaucas. — Darbiem mums laika tikai līdz rītvakaram.

—    Tikai līdz rītvakaram?

—   Jauniešiem jāsteidz māju sakārtot sevišķai vajadzībai, — Stepa paskaidro. — Govartiniešu jauniešu mājā uzturoties Ģedušu Dzilna, ko viņas tēvs izdodot aizjūras krusta karavīram.

—    Ģedušu Dzil… na?

—    Ģedušu labieša meita Dzilna.

*

Tālotnē pavadītajos garajos pusaudža pāraugsmes gados (katram zēnam izaugšana līdz nobrieduša pleciem šķiet pār mēru ilgs laiks) Jurģis bija dzīvojis ar tīksmi domās par reiz Jersikā sastapto meiteni. Dūju, Daugavas kaivu, liepiņu un magoni, kā dziesmās teic. Toreiz Dzilna likās ij trausla, ij vingra, ij liega. Bet tā, kā smaidīja viņa, Jurģis nebija redzējis smaidām arī dažkart apskaustas skaistules. Un, jo vairāk viņš par Dzilnu piedomāja, jo vairāk viņā krājās smeldzes.

Kas zina, bijis Jurģim citāds dzīves lokums, kurā netrūkst jautrošanās kopā ar vienaudžiem, ar meitenēm, iespējams, viņš nebūtu iediedzējis sevī tik varenu Dzilnas apjūsmu. Kas zina? …

Bet tālmalas klostera sētā, baznīcas skriptorijā, cellēs gadiem ilgi Jurģis redzēja gandrīz tikai skaņai dzīvei nepakļāvīgas lūdzējas — grēku nožēlnieces. Arī sevī nogremdējušās, sadrūmušas jauniķes.

Un nu pēkšņi Dzilna ir turpat, kur Jurģis. Jauniešu rotaļnieku pulkā un tik cieši tuvu, ka Jurģis ģied viņas jaunavīgās miesas tvīkumu. Dzilna ir.. . ir! Ir un — nav! … Nule sastaptā Dzilna nav līdziniece gara acīm brīnotajai. Meiča, kas tagad stāv Jurģim pretim, ir raženi noaugusi jaunava ar augstām krūtīm, ar ābolsarka- niem vaigiem un stingru, sudraba riņķu un karekļu ap- riestu kaklu.

Bet acis viņai ir pietumsušas un tramīgas. Gluži kā tai medītāju ielenktajai stirniņai Jersikas pils pēdējās degšanas reizē ezera norā, kur Jurģis ar citiem bēgļiem slēpās pirms ceļojuma uz Polockas zemi. Meža mazulis izmisīgi svaidījās mednieku šķēpu asmens priekšā. Jurģis grasījās dūrējus (dūrējus, nevis medniekus) aizturēt, bet viņi žēlnieku atgrūda, un tad teliņš ar īsu kā aizšauta putna kliedzienu sabruka zemē.

Ģedušu Dzilna nav mednieku sagūstīts stirnas bērns, Govartines ciema meža sētas jauniešu rija nav medību nora Jersikas ezera dienvidu krastā, ieskrējiena attālumā no dūmojošā pils kalna. Bet, lūkojoties Dzilnas rudenīgi notumsušajās acīs, Jurģis, tāpat kā zēnībā, gandrīz ar va- rēm apspiež pēkšņi uzvirmojušo vēlēšanos paslēpt plaukstās seju.

Nošķīrušās no puiškaniem, Dzilnas pavadones — pusaudzes, jaunmeitas ērgo un, rokās saķērušās, dzied līgavas vedību dziesmu:

Dodiet man eža cimdus. Eža cimdus pirkstainiekus. Lai es varu roku sniegt Netīkamam vedējam.

— Manu vedību dienas jau ir pagalam, — Dzilna ierunājas un ar abi roki velk lejup savas greznās, vara vi- jiņām un grabulīšiem nošūtās sagšas stūrus. — Man ap dilbu jau ir precinieku likts sudraba riņķis. Drīz mani sēdinās galda galā, pušķos mičošanai. Izdos tēvam tikušam preciniekam.

—   U®. Dzilna ļausies?

—    Labiešu dzimtes jaunavai neklājoties turēties pie tejienes zemo ļaužu vedību paradumiem. Pie mazo ļaužu kāzu vedībām, kas ir sīko daļa. Lielajiem ļaudīm no laika gala kāzas esot precību nodarījuma nobeigums. Precību, kurās viens sola, otrs pērk.

—    Arī ja solītājs no aizjūras sirotājiem?

—    Solītājs vai sirotājs, kas tur liels? Sievu gūst tāds, kurš dāsnāk maksā.

—    Ak kurš dāsnāk maksā?

—    Ar sveramo, ar beramo labumu, ar karadraudzes šķēpu skaitu, — Dzilna attrauc un ļaujas meiteņu rotaļu gājienam.

laimiņai pavaicāju, Kuru mūžu lab' dzīvot, —

rotaļnieku priekšā teicēja velk gari, ūjinoši.

Meitiņām lab' dzivot, Nesot puķu vainadziņu, —

atbild rotaļnieces aplī. Nodzied vēl dažas dziesmas, un aplis pārtrūkst, jo teicēja sāk lēkāt un kratīties.

Vilkam labi, vilkam labi, Ne tam ratu, ne ragavu …

Lēkā un kratās arī Dzilna. Gan ne tik bezbēdīgi kā pārējās meitenes, kam nav galvā vizuļu vainagi. (Nedod dievs, ja nokrīt! Vainaga kritiens vēsta nelaimi!) Tomēr lēkā un dzied. It kā nupat viņa nebūtu sacījusi skumjus vārdus, it kā nupat viņas skatiens nebūtu teicis: «Es esmu nelaimīga, ļoti nelaimīga …» Pirmāk, kad meitenes ieveda Dzilnu rijā, Jurģis runājās ar puišiem. Mēģināja izdibināt, ko ciemos saka par vācu un bajāru radošanos. Kad Dzilna parādījās, jaunieši no Jurģa atšķīrās, atstāja viņu divatā ar labieša meitu. Bet Dzilna pasacīja tikai tos pāris vārdus.

—    Mežā, Ģedušu pusē, zviedza zirgi, — No pagalma ieskrējis, Stepa karsti dvašo Jurģim pie auss. — Pat dzirdas tāda kā važu, kā dzelžu šķinda.., Varbūt tie ir ba- jārīšas apsargi, varbūt citi.

—   Jāuzzina. Bet pirmāk jābrīdina rijas jaunie. Lai tur redzīgas acis un manīgas kājas. Tu, Stepa, viņiem to pasaki. Es lūkošu pielavīties nācējiem klāt. No laidara puses. Gar ežmalu vāliem. Tiksimies mūsu lazdienā.

Jurģis aizzogas līdz tīruma vecaines velēnu un celmu apžogam un, dadžu, vībotņu un velnābolu lakstus slie- dēdams, lien uz.meža sienu. Turp, kur Stepa teicās dzirdējis zirgu un dzelžu saskārienu atbalsus.

Ja nācēji uzklldoņas, viņi atklāti negražosies. Tas ir — ja viņu nav īsti liels siru pulks, kam mazas karadraudzes nav pretinieks. Bet — visi uzglūņas allaž nāk izlūkodami.

Jo tuvāk meža vēsumam, jo piesardzīgāk lien Jurģis. Zemei pieplakdams, ieklausīdamies, vai priekšā nebrakšķ sauskrišņa zari, uzmanīdams krūmājus, atvases, zileņu cerus un nokaltušās smilgas, grīšļus un stublājus. Mežmalā zāliena saaugusi tik augsta, ka tajā nepamanīts var skriet garausis, var paslēpties divkājainis.

Jurģis skatās, Jurģis ausās. Šķiet — ap viņu ir pilnīga pamestība. Kā veļu laikā rudenī, kad, nejaustu brīnumu gaidot, noplok vēji, apklust putni, kamolos savelkas sīkie sirsinātāji.

Stepa būs alojies. Viņa saklausītie nācēji taču nav nedz lapsas, nedz lūši.

Bet nu priedājā, krietni labējāk no koku saaudzēs, ko Jurģis sevišķi uzmana, pavīd jātnieki. Baltpelēkos ap- pletņos, spīdīgās kā uzspodrināts varš kara cepurēs. Šķēpneši.

Un tajā pašā brīdī Jurģim aiz muguras, kur jauniešu rija, atskan meitenes sauciens. Spiedziens.

—    Laid! Laid mani vaļā!

Dzilna! Tā ir Dzilna!

Vai kliedzēja patiesi ir Dzilna, Jurģis nezina. Tikai meitenes balss iedarbojas uz viņu kā pērkona grāviens. Viņš uztrūkstas kājās, skrien atpakaļ. Skrien, cik jaudas. «Dzilna jāglābj! … Mana Dzilna jāglābj!»

Jā, jā, mana Dzilna! Mana uguns, mana zeme, mans ūdens un mans gaiss.

Nopakaļis dimdina un krāc jātnieku skubinātie zirgi. Rupja balss sauc apstāties:

—   Pa-liec! Stā-vi!

Šķiet — Jurģi nes jauna brieža kājas. Viņš skrien ātrāk par bultas lidojumu.

Un nu viņš ir pāri rijas slieksnim. Raugās kulā, kurtuves pusē, nojumē.

—    Dzilna! Dzil-na!

—   Dzilna paslēpās aplokā, — kāds atsaucas. Stepa vai ari viens no ciema puišiem.

—    Dzilna, šurpu! Dzilna, es tevi…

—   Lūk, viņš! Lūk, Polockas bajāru okšķeris, elku baznīcas sludinātājs Jurģis!

Paike! Vācu jātnieku bariņā ir Jurģa un Miklāsa nepadevīgais līdzgaitnieks Paike.

*

—    Tavi pravieši tev sludinājuši nelietību un viltu un nav tev atklājuši tavu noziegumu pret cilvēka dēlu un pret svēto dieva māti. Tavi pravieši nav gādājuši, lai novērstu tavu cietumu, bet pauduši tev nelietīgi velnišķīgas mācības. Viņi ir tevi ēdinājuši ar rūgtumu un dzirdinājuši ar vērmelēm. Atzīsties savos grēkos, atsakies no ķecerībām! …

—    Romas baznīcas pacietība nav neizmērojama. Nevis praviešos tu esi klausījies, bet sātanā. Bet par kalpošanu sātanam katram jāsaņem pienācīgais sods pilnā dieva vārda bardzībā. Kā tavam ieroču nesējam. Lūk, skaties! Ska-ties!…

Kramstīgi kā dzelzī kalti pirksti grābj Jurģi aiz pleca. Miedz pakausi, miedz pieri, plēš vaļā acu plakstus, ko viņš pievēris ij aiz sāpēm, ij aiz negribas redzēt soda stabā uzvilkto, samaņu zaudējušo Miklāsu un viņa ben- dētājus. Visvairāk negribā redzēt bendētājus: lācīgus plikgalvjus līdz elkoņiem atrotītām, ruzgi spalvotām rokām, melnos garsvārkos, kas sajozti ar sarkanu vidukļa jostu. Negribā redzēt arī viņu pavēlniekus vācu ordeniešus, pusē mūkus, pusē bruņiniekus. Ordenieši ir arī Jurģa pratinātāji un biedinātāji.

Kā sausserža koki kalsenie svešzemnieki ar sava tulka — Jersikas tirgus svērāja starpniecību visu laiku ir pūlējušies Jurģi piespiest atzīties. «Atzīsties labprātīgi!» Varbūt viņu labestību (ja sagūstīta nedrauga pratināšanā var saskatīt kādu labestību) rosināja Jurģa atrunāšanās ar bībeles teicieniem. Uzmācīgajam pratinātājam viņš atcirta ar evaņģēlija vārdiem: «Pati baznīca ir dievišķīgs iestādījums. Baznīca ir Kristus miesa. Baznīca nāk no mūžības, tā nonākusi uz zemes kopā ar dieva dēlu.» Un vēl: var būt strīdi starp īsteni ticīgiem, tie var izvērsties jo asi. Bet, lai tos izšķirtu, gala vārds pieder visaugstākajiem kanoniķiem.

Jurģis nenojauda, ka, to sacīdams, viņš aizjūras katoliskā krusta vīriem trāpīja vārīgā vietā.

Jurģis maz zināja (kur Polockā grāmatu pārrakstītājam līdz tādu slepenu lietu atklāsmēm!) par Daugavas krasta iekarotāju vairākus gadus ilgušo, izsalkušu suņu āliņam līdzīgo plūkšanos, par Rīgas baznīcas kapitula, tam padoto ecēšanos ar citiem mūkiem un ordeņa komtu- riem. Jurģis nenojauda, ka pēc Jersikas nopostītāja Rīgas bīskapa Alberta nāves Rīgas baznīcas kapitula izraudzītais jaunais virsgans Nikolajs nav paticis Brēmenes arhibīskapam (katoļu jauniekaroto zemju metropolītam), kurš lībiešu un latgaļu zemju baznīcas augstākā vadītāja krēslā sēdinājis kapitula neatzīto Ķelnes domkungu — otro Albertu. Neviens Jurģim nebija stāstījis, ka ķīviņu izšķiršanā nācās iejaukties Romas pāvestam, kuru pretējo pušu vēstnieki apveltījuši ar bagātīgām vispazemīgākām dāvanām. Tāpat Jurģis nevarēja uzminēt, ka bīskaps Nikolajs, kas Jersikas valsts robežās cēla mūra pili, Kristus bruņiniekus labinādams, ir sācis sadalīt ordeniešiem katoļu baznīcas varā tikušos latviešu up igauņu novadus. Un — ka Brēmenes metropolīta atbalstītāji musinājuši vācu tirgotājus, vāciem piekļāvušos latgaļus, lībiešu un igauņu labiešus. Ka metropolīts meklējis palīgus dāņu un citās Baltijas piejūras zemēs, bet Romas pāvesta legāts Vācijā un Dānijā — Otons licis izšķirt Nikolaja un Alberta piekritēju ķīviņu vicelegātam Ainas Balduīnam, kas nostājies Rīgas kūrijas izvēles pusē, cerēdams kļūt par īsto noteicēju jaunkristītajām tautām Krievzemes robežās.

Kas Jurģim varēja stāstīt, ka nule Rīgā, Livonijas katoļu bīskapistēs un komturejās, iet vaļā cīkstiņš, lai bīskapam Nikolajam vai Ainas Balduīnam sadabūtu iespējami vairāk atbalstītāju no mūku un ordeņa bruņinieku aprindām. Tāpat to, ka ikviena no karojošām pusēm piekritēju pulcināšanai sūtīja no novada uz novadu izlūkus, vēstnešus un pierunātājus.

Tas viss Jurģim palika cilvēku neiesliedēts meža vēris. Toties viņa tincinātāji pieminējumu par kanoniķu strīdiņu iztulkoja pa savam. Sak, vai tikai nogūstītais, par Polockas krievu izlūku dēvētais Jurģis nestaigā bīskapa Nikolaja vai Ainas Balduīna uzdevumā? (Vai mazums Rīgas kūrijas un Brēmenes metropolīta sūtņu gāja uz Pleskavu, Lielo Novgorodu, Polocku un no turienes uz Rīgu?) Varbūt nupat par ķeceri nogānītais nav elles kunga kalps, bet maskojies kādas katoliskas ordeņa mūku brālības ziņvācis. (Dažādu mūku ordeņu tagad ir tik daudz, ka ierindas ka- noniķis var viegli lauzt sev kaklu, pīdamies viņu dogma- tos!)

Vēlreiz likuši pievest Jurģi pie asinis sakapātā, jau kustēties pārstājušā, kāķa stabā uzkārtā Miklāsa, karojošās ticības sargi izlēma, ka labāk būs viņu gūstekni nogādāt bīskapam Nikolajam. Ne jau uz Rīgu (tas būtu pārāk apgrūtinoši) — tepat, uz nepilnas dienas gājuma attālo, jau gandrīz uzcelto bīskapa Krusta pili. Ja Jurģis būs nācis ar Nikolaja ziņu, Ģedušu pils zobennešiem garām ies baznīcas virsgana bardzība; ja laimējies noķert bīskapa pretinieka līžņu, pāvesta iesvētītā Niikolaja labvēlība gūstītājiem rokās kā likts!

Bez tam Ģedušu pilenē bruņu vīrus gaida kāzu maltītei sagādāti gardumi. Ģedušos saradies vairums kāzu viesu, kas manās baudīt miestiņa un medalus rūgumu. Jau ir pabaroti pilenes un pilsciema suņi un kaķi (lai jaunajam pārim būtu saticīga kopdzīve). Vai tad viņiem, pratinātājiem, būtu jāpaliek malā?

— Tavi ienaidnieki atplētis savu muti pār tevi, svelps un sakodīs zobus, sacīdami: «Mēs esam to aprijuši,» — nosaka tas, kurš varmācīgi spieda Jurģi uz ceļiem. — Viņi līksmo: «Sī ir tā diena, ko mēs gaidījām.» Tā notiks, ja tu būsi viltu turējis īstās baznīcas priekšā.. .

Šķiet — viņš vēl gribētu draudēt, biedēt, bet viņa pārinieks jau ir ataicinājis kara družīniekus, tiem Jurģis jāpiesien pie diviem kara zirgiem, un pašiem jātniekiem sagūstītais jānogādā viņa katoliskajai svētībai Krusta pilī, kas uz Daugavas kraujā krasta lejpus Asotes.

Rietu pusē debesis deg sarkani, un rītu pamalē ceļas zili melli mākoņi, zaraini kā ozoli. Vēsta krusas negaisu. Trīs vīri no Ģedušu pils karadraudzes skubina zirgus, rauj tenteriski līdzi pie segliem kaņepāju auklās piesaistīto gūstekni. Šķiet — jātnieki bēg no zibens šautrām un no krusas gāzmām (ja pie debesīm aug mākoņu ozoli, gaidāms bargs pērkons), ir nikni uz vedamo, kurš nejaudā ieturēt rikša soli.

Varbūt arī viņi dusmojas uz Jurģi par zaudēto kāzu cienastu, ko viņi censtos pilnam izbaudīt, ja viņiem ap- skrandušais gūsteknis nebūtu jāvelk jūdzēm tālu līdz pat bīskapa pilij…

Labieša, pilenes kara brālības pavēlētāja kāzu godos vienmēr bagātīgi apdāvina visus svinību līdzdalībniekus. Ij ar retu, ij ar skaistu, ij ar dārgu. Pašu ļaužu kāzās, kur nu vēl tādās kā šīs, kad lielā labieša meitu izprecina vācu zemes bīskapa iesvētītam krusta karotājam. Bramanim no zemes, kas pārbagāta ar sarkanu vadmalu meitu vainagiem un zīļotiem uzkakļiem, bagāta ar vara kalumiem, ar stikla vizuļiem un zirdzinieku greznojumiem. Kuram vēl no pilenes valdītāja viesiem pienākas greznākās veltes ja ne labieša karadraudzes ļaudīm? Vai tad pils družī- nieki nav lielā labieša uzticamie balstītāji? Kurais no cieminiekiem, no pilenes novada ļaudīm labprātīgi, bez pils karavīru paskubinājuma vedīs valdītājam gadskārtējās pagasta nodevas? Desmito no graudu biruma, desmito no medus un vaska, noliktu skaitu mīcīto vērša ādu, balt- vilnas saiņu, seģeņu drānu, medījuma, augļu? Krustā sistā dieva dēla un zibens ratos traucošā mākoņu tēva svētība pār labieša namu nolīst īsti tad, ja pilenes pavēlniekam klausa krietna jātnieku draudze — šķēpnešu, loka šāvēju, pakaušu skaldāmo vicinātāju draudze. Tālab labieša karadraugiem labieša dzimtes godos pienākas labākais no labākā. Bet ģedušnieka jaunie padomnieki — vācu uzklīdeņi, uzpūtīgie rīmas — goda prieku vietā sūta trīs pils družīniekus kulties velnišķi garu gaisa gabalu lejup gar Daugavu. Pa to laiku labieša ciemiņi, Rīgas krusta nesēji paliek līksmodamies Ģedušu kalnā!

Ragana uz kaķa astes — un tikai!

Un striķa lokums nošvīkst Jurģim pār muguru.

Jurģis saraujas, bet neiekunkstas. Vārdi vardarbniekus neiežēlinās. Jo to, kas ir kritis tavā daļā, tu nepārgrozīsi nedz ar gaudelīgu lūgšanos, nedz arī ar sunisku līšanu uz vēdera. Tavu likteni var pārgrozīt tikai brīnuma lielais spēks, kas iet pāri cilvēka saprašanai.

Uz brīnumu Jurģim grūti cerēt. Pārlieku daudz brīnumu viņš- ir jau pārdzīvojis, lai gaidītu vēl kādu. Vēl gaidīt būtu klaja aplamība.

Jurģa uzticamais līdzgaitnieks Miklāss palika bedrē Ģedušu priedulājā. (Un viņa dzimtes kapu kalniņā neviens neuzbērs piemiņas kopiņu svešotnē mirušajam radiniekam, kā dara tiem, par kuriem pienāk vēsts, ka viņi miruši citurienē.) Miklāss palika, un turpmāk nebūs vairs karotāja, kurš ar gudra teiksmu sacītāja vārdiem prata pastāstīt nomāktajiem tīrumu vagotājiem, ka mazajam raženās skudru saimes tekulītim, ka māktajam cilvēciņam bezbailīgi jāstājas pretim vargribjiem, Jaundarītājiem. Stepa pazuda pie Govartines jauniešu rijas, kad ordenieši sagūstīja Jurģi. Pat ja Stepa būtu dzīvs (par to ļoti jāšaubās), viņš lielajai sūtībai — tēvaines vīru pulcināšanai atbrīves gājienam — neko viedamu neizdarīs. Rau, Kategrades pusē, Piiišķu apkaimē slēpņoja ļaužu taisnības karotāji, nekautro varmāku medītāji — cilpu licēji, vilku bedru racēji —, taču tautas brīvestībai viņi nenieka nav panākuši. Un Jurģis nav vēl sastapis kara gaitām norūdītus vīrus, kam svešzemes sirotāju bieda — valdnieka Visvalža vārds būtu varonības mudinājums.

Mākto, mazo ļaužu varens pulks, tomēr viņi ir un paliek sīkputniņi pretim platspārņiem, kam asi kaula nagi un knābji. Karadraudžu izrīkotāji, lielie ļaudis zina vienu — savējo tiesu un taisnību. «Ko iekāroju, kas man tīk, tam jābūt manam. Ganāmpulkam, medījumam, zirgam, pušķainiem zirgu iemauktiem, rakstainām kāju sieta- vām. Sievai ar briedīgām krūtīm, ar košu vaigu un kuplu klēpi. Kas man liedz manis iekāroto, tam es spriežu kakla tiesu. Zināms, sodītais var glābties, ja tūlīt atdod manis iekāroto vai arī ja viņu izpērk radinieki, kāds naudīgāks vīrs.»

Bagātības, dārgumi, sudraba nešļava lielajiem ir vairāk nekā mazajiem dieva nolikums, baznīcas mocekļu vēlējums, nekā radu brālības zvērests un sentēvu vēlējumi.

Dīvainas, pagalam dīvainas domas pavada Jurģi viņa liktenīgajā pārgājienā. (Ka gājiens uz Krusta pili būs liktenīgais, tas šķiet nenovēršami.) Jurģim nāktos skaitīt lūgsnas, piesaukt svētos mocekļus un praviešus, lai mierīga būtu viņa aiziešana aizsaulē, kur Kristus gandarīs baznīcai uzticīgos. Bet viņš ir neiedomā, ka svētā Jura krustiņa valkātāji tādā reizē čukst: «Piedodi man, dieva dēls! Apžēlojies par mani manas pasaulīgās dzīves galā!»

Laikam jau Jurģī kaut kas ir sagājis šķērsu. Kā nobrīdināja Polockas klostera virsgans — no negausīgās grieķu pirmskristus prātnieku lasīšanas, no Aristoteļa, kam viņš pieķērās kā izslāpušais pie pilnas ūdens krūzas. «Lietas ir jāizprot… Prātnieks meklē visam sākumu un cēloņus patiesības zināšanas labad …»

— Ātrāk, mirla tāds!

No straujā rāviena Jurģis gandrīz zaudē līdzsvaru. Viņa vedēji griež zirgus nost no Daugavas krastmalas iesliedes. Dzen mežup, pāri krūmainai pļavelei. Neretkas upes pusē viņi ir pamanījuši aizdomīgi kustīgu ļūdzi. Itin kā sargu pīķus ap daudzgalvīgu lopu baru, itin kā karakalpus, kas dzen gūstā ņemtos.

Tā vai citādi, bet lielākam šķēpnešu pulciņam trīs Ģedušu zirdzinieki un saistītais vaņģinieks pretinieki nebūs. Un nevar jau paredzēt, kāds dundurs kuro brīdi iekož ceļā sastaptam bruņu vīram. Romas baznīcas krustneši medī leišus, leiši skalda skaustus vāciem un viņu pakalpiņiem. Vācu bīskapa kalpi važojas ar Kristus bruņiniekiem, bet mestra sadraudzē netrūkst manīgu vīru, kas labprāt nolaiž no kājām pa tvērienam gadījušos Rīgas bīskapa atbalstītāju. Jo vairāk, ja ordenietim acīs iekritis ceļā sastaptā jātnieka zirga seglojums vai mantu sainis. (Nav nekā vienkāršāka — vainu par nomaļā vietā nodurtu bīskapieti uzvelt sātana samusinātajiem nevācu pagāniem.)

Vedēji ievelk Jurģi smalkkoku biezoknī, piesien pie koka zirgus un, lapotni pašķīruši, glūn uz klajumu, kas plešas starp Daugavu un Neretkas grīvu. Tuvu brasliem pāri latgaļu upītei un tam, kas ved uz sēļu zemes krastu. Tāpat sauszemes ceļam no Rīgas uz Naujieni Krievzemes pusē un otrādi.

Jurģis iegrūsts zarotnē starp elsājošiem zirgiem un stāv kā ar aklumu sists. Neredz, kas kurp iet, ko kurp dzen, uz kuro pusi dzen. Pēc zemes dunoņas, pēc dipoņas, pēc trenkto kunkstieni un trencēju uzkliedzieniem jādomā, ka dzen lielu gūstekņu pulku. Vai nu uz Daugavas braslu, uz Asoti, vai tālāk uz Rīgu. Taču trokšņai- nums nepieaug, kā notiktos, ja drūzma veltos uz pretējo pusi, uz Naujieni, kas atrodas krietni augšpus Jersikas.

Jurģis elso, rij siekalas, pieklusinādams slāpes, kas dedzina aukslējas un rīkli, mokās, gaidīdams, kamēr apsargi beigs glūnēt.

4-329 105

—          Tomēr turēsimies no viņiem atbalsa tālumā… — Glūnētāji ir atgriezušies. — Kauču gūstekņus liks pie Krusta pils celšanas vai nometinās izkautajos Asotes ciematos, kara laupījuma sargātājiem acīs līst neklājas.

—   Neklājas gan.

Un Jurģi ķer pēkšņs grūdiens mugurā.

ASTOTĀ NODAĻA

Viņa katoliskajai svētībai Aizkraukles komturam Kristus bruņinieka brāļa Benediktus pazemīgs sveicinājums.

Lai kalni noplok tā kunga priekšā un lai nolādēti ir varenie, kas nav nākuši tam kungam palīgā pret stiprajiem.

Lai necienīgo dvēseles mirst līdz ar noziedzīgajiem vīlistiešiem un lai tas pasaules nams krīt uz ļaudīm, kuri savu ģeķību tura augstāku par Kristus bruņinieku labumu.

Maldu ceļos noklīdušais Kategrades mūks Ambrozijs ir iešāvis bultas paša īkstīs. Drīz vien viņam būs jāvaimanā kā praviešu peltajai ģeķīgajai jumpravai: «Kāpēc es esmu izgājis no mātes miesām redzēt grūtumu un sirdēstus un pavadīt savas dienas ar kaunu?»

Polockiešu izlūku Jurģi tagad ved uz bīskapa Nikolaja pili pie Daugavas, kur viņš būs saķēdēts līdz bīskapa atbraukšanai.

Jurģis ir viens. Visuvarenais licis krist savas dusmī- bas zobenam pār Jurģa sarga Miklāsa galvu. Otrs poloc- kieša kalps kautiņā smagi sakapāts un vairs nevarēšot kaitēt. Sausā zeme priecājas, klajumi līksmojas par sarukušo sātana kalpu pulku. Un zeme ziedēs un līksmosies ar prieka gavilēšanu vēl, kad kritīs Jurģa galva un mūsu ticīgo brāļu pulkam nebūs tāda, kas sagāna viņa ēdienu un to vīnu, ko viņi bauda.

Dievs tas kungs ir teicis Dāvidam: dariet to, kas ir pareizi manās acīs.

Tālab mans ticīgais mazumiņš vēlreiz uzdrošinās locīt augstā komtura priekšā savus ceļus, reizē izteikt savas vispazemīgākās domas.

Polockas Jurģis ir bijis pie mežos slapstošamies ļaundariem, pie Jersikas pusē jaunkristīto zemju pagāniskajiem zemes kalpiem, kuri grasās valdīt pār mums, gribētu ar savām rokām pakārt savus lielkungus, negodinot nedz baznīcas, nedz vecajo vaigu.

Polockas Jurģis ir bijis pie bēguļojošiem dieva soda piemeklētās Jersikas pilsētas amatniekiem un vaļas ļaudīm Birzāku salā. Kāds uz Naujieni un Drisu cauri Līksnai ceļojošais Kristus brālības bruņinieks, kas nūlet uzturējies Jersikas pils vietā, vēstīja manai niecībai, ka viņš to izdibinājis no Visvalža tirgus vīriem, kuri mitinās Birzāku ciemā. Bruņinieka pieminētie preču mainītāji un svaru vīri, kam debesu tēva žēlsirdība neļauj turēt sirdī ļaunumu pret katoliskās baznīcas aizgādniecībā ņemtajiem Rīgas vācu tirgotājiem, labprāt turētu savu ķeblīti Rīgas tirgus ļaužu sētu tuvumā. Viņi sakot: šie labprāt sadarbotos ar Rīgas preču vīriem, ja varētu būt droši, ka Birzāku salas pagāni neatriebjas. Salas kalēji, rotkaļi un audēji esot pilni ļaunā iekāres. Viņi musinot Daugavas apkaimes pileņu ļaudis, slepus uzņemot gan krievu, gan leišu vēstniekus un sūtot pie tiem savējos. Reizēs, kad līdz Birzāku pagānu ausīm nonākot ziņas par nožēlu pelnījušu Kristus ordeņa un bīskapa vai bīskapa un dāņu karaļa pulku nožēlu pelnījušu saskriešanos, par pagānisko leišu iebrukumu katoļu baznīcas jauniegūtajos novados, Birzākos slapstošies iekarstot kā asinis saoduši maitu suņi. Tālab lēnprātīgajiem tirgus ļaudīm Birzākos jātu- roties līdzi stirnām, kas neatrod ganību un iet bez spēka vajātāju priekšā.

Kauču visuvarenais licis Romas baznīcai valdīt pār visiem un visur, tā vieta, kur mēs dzīvojam, ir kļuvusi par šauru tādiem, kas tur patiesu dieva bausli, un arī tiem, kas nedomā pēc dieva, bet gan pēc cilvēku prāta. Jo, kas skaidrībā staigā, tas staigā ar mieru, bet, kas savus ceļus groza, tam jāiet bojā.

Kungs komtur! Katoliskā krusta bruņiniecībai nenāktu par ļaunu, ja Tava svētība parādītu vairāk goddevības bīskapam Nikolajam. Ja uzdāvinātu viņam dažu miesai tīkamu labumu vai ari, kad bīskaps no Rīgas dosies uz n,ivu Krusta pili, sarīkotu viņa eminencei komturejas valdījumos laimīgas medības. Pie mielasta galda jūs varētu nolīgt arī par polockiešu Jurģi. Tā, lai dievs atņemtu pagāniem viņa gudrību, bet neatrautu daļu no saprašanas.

Mana niecība domā, ka Jurģis būtu turams vienā no Itīskapa pils pagrabiem. Turpat, kur Jersikas Visvaldis, l ā, lai pieķēdētais pagānu ķēniņš, kas vienmēr cēlis naidu un karus pret rīdziniekiem un nicinājis draudzību ar katolisko baznīcu, varētu ar Jurģi sarunāties. Pils pagraba mūri apsedz visu ar savu ēnu, tur ir tumšs kā upes kārklos, bet mūsu aizbildne svētā dievmāte gādās, lai ieslodzītie liptu viens pie otra un viņu mēles atraisītos. Tad mums kļūtu zināmi pagānu nodomi. Tad Kristus bruņinieki varētu nešķīstos šķaidīt ar dzelzs rīksti tāpat kā podnieka traukus.

Paliec mūžīgi Tavā godības krēslā, kungs komtur, līdz ar radu radiem!

Brālis Benediktus no Līksnas

Anno Domini 1237

DEVITA nodaļa

— Pa.. .5 .. .ā!

Jurģis vairs neskaita dienu mijkrēšļus un nakšu melnumus. Pārlieku daudz viņš tos pavadījis šajā kā aizvā- kota aka mūra alā. Bet toreiz atvarā krītošā cilvēka baismo kliedzienu viņš dzird vēl un vēl. No Daugavas krasta krītoša cilvēka kliedzienu. Redz nepazīta, skrandās pusapģērbta vīra ar netīri brūnu kā saplaisājis klona māls seju atmugurisku gāšanos putojošā straumē. Tas ir viens no tiem, kuri līkāja, kūkumoja, locījās un rāpoja ap cietokšņa mūru krāvumiem, akmens grēdojumiem, ķieģeļu kaudzēm. Ap šķeltu, tēstu, plēstu koku vālumiem, sastatņu pinumiem, ratu un sliedējamo ragavu vedumiem.

Jau pusjūdzi no Krusta pils dzirdēja cēlāju klaudzināšanu, jārīgus balsus, galgoņu, kas reizēm pajuka sāpju vaimanu, baiļu un niknuma saucienos latgaļu, sēļu, lībiešu un vēl citās mēlēs. Un brēcienos: «Stiep! Mu- jies! … Mujies! …»

Kad Jurģa vedēji apturēja zirgus pie upītes brasla iepretim nesen uzceltajam mūra tornim ar robumainu augšu, uz klintsraga Daugavas krastā pašķīda pulciņš skrandaiņu, bēgdams no tēvaiņa, kas grieza ap galvu pakaušu šķaidāmo vāli. Tēvainis trenca skrandaiņus līdz krasta atkārei, un, kad viens no viņiem apcirtās, vāle krita, un pretotājies atmuguriski nolidoja no radzes kaupres.

«Pa.. .a .. .ā!» Sauciens un tā atbalss noplaka Daugavas ūdeņos. Tikai nenoplaka Jurģa dzirdē. Tie zum viņā un ap viņu teitan, pusaklajā pagraba alā, līdz ar augšā klaigājošo sargu, gaitnieku un vagaru bļāvieniem. Lai gan Jurģi no āra nošķir laukakmeņu mūrējumi, akmeņu krāvumi, kaut ari vaļas gaiss pagrabā ieplūst pa divām lūkām, kas biezajā sienā pie griestu velves.

Rīgas bīskapa pils cietumnieks Jurģis tagad dala savu cietumniecību ar citiem pagrabos iemestiem gūstekņiem. Tos citus Jurģis gan tikai jauž un reizēm sadzird pēc važu žvadzoņas, pēc dunas aiz mūrējuma un aiz vērtnēm. Reizēs, kad pagraba aptīrītāji dreļļi aizvāc cietumnieku izkārnījumu ķočus, nes ūdeni, izsniedz ieslodzītajiem viņu bada maizi. Jurģis jauž: pazemē zem pils torņa ir vairāki akmens zārkam līdzīgi gūsta krātiņi. Vienpus un otrpus viņa būra. Bet, cik to, cik kurajā spīdzināmo un kas viņi tādi, minēdams neuzminēsi.

Pratināts Jurģis ir pavisam vienu reizi. Tūlīt pēc tam, kad viņu te atvilka Ģedušu pilenes vīri. Un pratināja viņu vairāk izskatam, nekā tiecoties izdabūt atzīšanos noziegumos pret katoļu bīskapu, pret ordeņa bruņiniekiem. Kas bijuši līdzzinātāji, kas devis zirgus? Kur tagad zirgi noslēpti? Vai Birzāku salā pulka vīru?

Piedraudēja gan: «Ja tu neatzīsies, tevi bende grābs aiz skausta… Tu kauksi kā aizkauts un izstāstīsi visu, visu! Pirms vēl tavas kailo kāju pēdas skars nokaitēto klonu krāsns kambarī. Vēl pirms tevi iemetīs verdoša piķa katlā.»

Draudētājs bija bruņu kreklā ietērpts melnbārdis ar ķēdē iekārtu katolisku krustu uz krūtīm. Viņa klātinieks, arī krusta bruņinieks, muti neatplēta.

«Celies, kungs, glāb mani, mans dievs, jo tu visiem ienaidniekiem sit vaigā, tu bezdievīgiem salauz zobus …» Jurģis laikiem čukst bērnībā iemācītu aizlūgumu. Garā nomākta cilvēka aizlūgumu. Jo — ko līdz cilvēka apņēmība turēt taisnību, iet patiesības ceļu, ja viņam nav ko gaidīt cilvēku žēlsirdību?

Ģeķīga, pār mēru ģeķīga, grāmatniek Jurģi, bijusi tava negausīgā vecgrieķu prātnieku lasīšana klostera skriptorijā. Heraklīta lasīšana. Par mūžīgo dzīvo uguni, kas nemitīgi mainās te sabiezēdama, te izretinādamās, te uzliesmodama, vairodama cilvēkos varenumu, godīgumu, pašaizliedzību.

Ko līdz no pirmskristiešu prātniekiem gūtā atziņa, ka ģinšu, veselu tautību likteņus nosaka pravieši un valdītāji, kuriem var būt pilnīgi pretēji mērķi: vieniem cēlas apziņas aicinājums, otriem miesīgu kaislību dziņas. Un ka ikvienam saprātīgam cilvēku saimes piederīgajam tālabad jācenšas palikt brālībā ar pirmajiem un karot ar pēdējiem.

—   Pa.. .ā .. .ā!…

Atkal Daugavā slīkstošā izmisīgs kliedziens. Vai samocītās dzirdes maldi? Jeb vai šoreiz bija tiešām cilvēka šausmu sauciens? Vēl viena mocekļa baismu brēciens aiz Jurģa cietumniecības akas sienas? Šķiet — aiz blakus sienas, kur tagad kāds klaudzina.

Jurģis pieliek ausi pie aizmūrējuma — kaļķakmens un sarkana māla ķieģeļu grēdojuma —, sasprindz dzirdi.

Polockas klosterī bīskapa vai kņaza lielmaņu apmeklējumu reizēs uzņēmīgākie vecmūki mēdza slepus noklausīties, ko runā blakus telpā: spieda pie sienas plānā grieķu māla vai baltakmens bļodiņas un pret tām ausi. Bija reizes, kad ziņkāre palika nepiepildīta, bet lielākoties vecmūki gribēto saklausīja, un tūlīt pēc tam (ja bija izteikti pārmetumi atsevišķu brāļu uzvedībai vai sprediķošanai) melnā tērpa un krusta zīmes valkātāji pielāgojās nožēlnieku un sevī gremdējošos gaitai. (Taču baznīcas kalpu izdarības var būt dievam un kņazam tīkamas un netīkamas.) Krusta pils pagraba būrī Jurģim nav skanīgajiem dievkalpojuma zvaniņiem līdzīgās bļodiņas, ausij jāuztver saklausāmais tieši caur sienas krāvumu.

—    Kas tur? … Kas tu tāds? … Kas tu esi? … — Jurģis ducina ar dūri pie mūra tajā vietā, kur viņam pa- dzirdas trauksmīgā duna. Ausās… Bet — atsauces nav.

Laikam viņš ir pārklausījies, uztverdams akmens kritienu ārpusē kā saucienu no blakus krātiņa.

«Romnieku bīskaps Nikolajs pili ceļ no akmeņiem un no cilvēku kauliem!» Ģedušos gūstekņu aplokā šausminājās savaņģotie vīri no Jersikas un sēļu zemēm. «Pils sargu torņa pamatos sagrēdoti mocekļu kauli. Latgaļu un kaimiņzemju ļautiņu kauli. Jebkurā vācu uzbūvētā apcietinājuma sienā iemūrē ij laukakmeņus, ij cilvēku galvas. Cik vīru un jaunekļu nav atstiepuši kājas, nesdami būv- akmeņus no kāda tāla lauka, no upes gultnes, stiepjot vai veļot tos mūrējuma kārtā? …»

Bet gūstekņi Ģedušu aplokā skaidri nezināja, cik velnišķi liela ir bīskapa Nikolaja būvēt sāktā Krusta pils. Cietokšņa stūra torņi viens no otra lauku ciemata apžoga metumā. Turklāt reizē ar bīskapa pils sienām laukakmeņus un radzes gādā arī pilskunga karadraudzes mītnēm, mantu un graudu klētīm, zirgu aplokiem, maltuvju kambariem, amata vīru smēdēm, mūru apžogiem …

Noskrapšķ, noplankšķ Jurģa būra durvju aizbultas. Kā sadurts suns, ko sit, ņerkstoši kaukdamas, veras ar dzelzi satapotās šķilu vērtnes.

«Spīdzinātāji?…»

Nē, izmetumu baļļiņas tīrītāji. Gūsta večuki, kuri gan dvašo un kustas, taču būvju darbos var būt tikai kavēklis citiem. Bet bruņinieku pagrabos jāietur tīrība kaut vai tik vien kā zirgu aplokos. Citādi mīzalu un izkārnījumu smakas šķebinās dūšu pašam pils pavēlniekam, viņa viesiem un viņa saimei. Gūsta večuki bruņukalpu apsardzē reizi diennaktī uzkopj cietumnieku būrus. Apmaina pret pilniem tukšos ūdens bunduļus, atnes aukstu pastrēbienu un dūres lieluma par maizi sauktu sēnalu pa- cepienu. Sargi stāv durvīs ar āvu rokās, uzmana ieslodzītos un uzkopējus un īgna prāta brīžos pavēl gūstekņiem mīdīties pa akmens maisa klonu vai stāvēt ar paceltām rokām.

Bez uztīrītājiem un sarga šoreiz Jurģa krātiņā ienāk vēl viens. Pakumpa izskata vīrs viduklī sajoztā garsvārkā, zvērādas cepuri galvā un nūju rokā. Nostājas sargam ieblakus un, kad dreļļi netīrumus izmēzuši, atnesuši ūdeni un ēdamo, izspraucas sargam garām un nāk Jurģim klāt.

—   Kāt' svētie debesu kalni tagad rādās Jurģim popa dēlam? — viņš krekšķina.

—   Paike?

—   Viņš pats. Ar šķīstās dievmātes Marijas bruņinieku labestību.

—   Ar dievmātes Marijas bruņinieku labestību?

—   Tāpatās ar katoliskās baznīcas mūku svētību.

Paike piebāž seju klāt Jurģa sejai. Un, lai gan visapkārt ir pustumsa, popa dēlam šķiet, ka viņu ķērusi burvju rīkste. Paikem vaigi tumšu sviedru rievās, augšlūpā rēta un mutē izdauzītu zobu melnumi. «Kas viņu tik pamatīgi samalis? Vai Paike tāds jau bija pie pamestajām mājām Ģedušu pusē (Jurģis toreiz dzirdēja tikai viņa balsi) vai pārvērsts līdz nepazīšanai te, Krusta pilī?»

—    Dievs rāda brīnumus brīnumu pēc, dievs pārgroza cilvēku prātu pēc paša vēlēšanās. — Paikem tīk Jurģi izbrīnīt. (Sak, redz, kāds es baznīcas mācību prasmi- nieks!) — Līdzko pēc saules norieta uzlec mēness, no slēpņiem izlien eži, lapsas, nakts plosoņas un kļūst val- dinieki, — viņš piebilst. Acīmredzot, lai uzrunāto vēl vairāk pārsteigtu.

Un pārsteidz. Jurģis atceras: tam Paikem, kas kopā ar viņu uzsāka izjājienu no Polockas, nebija prātniecis- kuma dotumu. Turpretim tagadīt… It kā Paike klausījies reģus zintniekus vai katoļu baznīcniekus, kas izsakās līdzībās.

—    Jurģim popa dēlam jānometas ceļos brīnumdares jaunavas un viņas krustā sistā dēla priekšā. Ar lūdzēja sirdi krūtīs. Kaisot sev uz galvas pelnus, jāatzīstas, ka ir nelietīgi turējies pretim latīņu baznīcas un paša tēva priestera Andreja padomam: nespārdīt pretim dzeno- lam, dot dieva izraudzītiem valdniekiem valdītāju tiesu. («Brīnuma lietas: Paike zina Jurģa un viņa tēva sarunu Pilišķos!») Latīniskās baznīcas uzticamie kalpi tagad dod psalmotājam Jurģim pēdējo iespēju glābt savas miesas no iznīcināšanas un dvēseli no elles varas.

—    Paike laikam grib, lai es pārietu katoļos?

—    Ne par katru vari. Ieņēmis sirdī patieso dieva atziņu, cilvēks spēj darīt tīkamu darbu, uzticīgi kalpojot jaunavas Marijas bruņiniekiem citādā vīzē.

—    Kalpojot?

—    Domāt, Jurģis nezina, ka šepat, bīskapa Nikolaja Krusta pils pagrabā, atrodas tas, kuru viņš, atstādams Polockas zemi, devās uzmeklēt?

—    Ak valdnieks Visvaldis?

—   Dieva un jaunavas Marijas priekšā pīšļos gāztās Gerciges valdnieks Visvaldis.

—    Dzīvs! Gerciges Visvaldis dzīvs!

—   Vēl dvašo, — Paike aprauj Jurģa līksmi. — Kristīgā vārda ienaidnieks Visvaldis no Gerciges …

—    Kristītais Visvaldis būtu kristīgā vārda ienaidnieks?

—    Gerciges ķēniņš bija vienmēr kristīgā vārda un visvairāk dievmātes Marijas draudzes ienaidnieks. — Šķiet, ar Paikes muti patiesi runā katoļu mūks. — Gercige bija arvien visiem, kas gar Daugavu dzīvoja, kristītiem un nekristītiem, par postu un ļaunu slazdu. Gerciges valdnieks arvien cēla naidu un karus pret rīdziniekiem, Visvaldis nicināja slēgt ar rīdziniekiem draudzību un mieru. To zināt popa dēlam vajadzēja.

Jurģis klusē.

Ak, valdnieks Visvaldis atrodas tepat kaimiņos akmens akā! Un Paike Jersikas valdnieku nogāna. Gvelž, ka Visvaldis arvien cēlis naidu un karus. Iebrucēji vāci to teiktu, varbūt viņiem pārdevies labietis… Bet brīvais latgalis Paike, goda mūžu dzīvojis sirmgalvis?…

Paike Jurģa klusēšanu, šķiet, izprot pa savam. Varbūt kā šaubīšanos, kā bailīgumu.

—    Es varētu lūkot palīdzēt Jurģim spert soli uz nožēlu taciņu. Varētu lūgt Krusta pils baznīcas bruņinieku cēlsirdību. Lai viņi dod tevim vairāk brīvestības. Teiksim, lai ļauj satikties ar kādu no āra, no vaļas. Ja tādam būtu rocība atlīdzināt sargu pavēlniekam vai augstākam baznīcas labietim. Ģedušos man gadījās dzirdēt, ka Jurģim Birzāku salā esot kalpojis kāds latgaļu jauneklis. Paike varētu jaunekli paklaušināt. Paikem tikai jāzina, kādā salā, kurā mežā vai ciemā jauneklis meklējams.

Paikem nebūtu grūti palūgt Rīgas bīskapa bruņinieku, kam vaļa pār cietumos turamajiem, ļaut Jurģim ielūkoties Gerciges Visvalža krātiņā. Pabūt pie viņa. Man domāt, popa dēls gribētu Visvaldi satikt. Tāda vēlēšanās viņam bija, kad viņš no Krievzemes izjāja.

—    Bija.

—   Tālabad.

Paike neuzstāj, lai Jurģis atbildētu tūlīt. Paike nogaidīs. Un tad viņš iziet no krātiņa.

*

Dienas velkas un aizvelkas kā zirnekļi no slēptuves uz pagraba gaismas lūkā iepīto tīklu pašā griestu velves malā. Tik augstu no klona, ka to var aizsniegt, tikai palecoties, ar pirkstu galiem. Lai atkratītos no murgainiem redzējumiem, kas sāk uzmākties, nīkstot tumsā, Jurģis staigā pa krātiņu — divi soļi gar vienu sienu, nepilni divi gar otru. Dažreiz apstājoties un pieskaroties ar roku pie sienas tajā vietā, kur viņu dienu (varbūt viņu nedēļu) no mūra otras puses kāds lika sevi matīt. Pirms te Paike izteica savus nodevīgos vilinājumus.

Nodevīgos vilinājumus… Jurģis citādi nevar saukt Paikes piedāvājumu. Nākt bedrē līdzi spīdzināmo sargiem, brīvi sarunāties ar gūstekni. Ieteikt, lai Jurģis labprātīgi uzrāda viņam zināmās brīvo ļaužu slēptuves. Skubināt tēvaines apspiedēju nīdēju, lai viņš siekalojas ap Jersikas svētumu apgānītājiem. Sak, tad tu dzīvosi. Dvašosi, kā Paike teica. Dvašosi, staigāsi, ēdīsi maizi, ko izaudzējušas godīgu strādātāju rokas, dzersi no tīra trauka skaidru ūdeni. Dvašosi, piespiezdams sevi aizmirst paša jaunību, paša dvēseli.

«Ja māte mani mazu būtu zīdījusi ar sūkalu pienu… Ja es būtu uzaudzis nospiestībā kunkstošu dreļļu vidū… Ja tā bijis …»

Jurģis nav radinājies pakļauties varmācībai, kad varenie liek darbā bruņu cimdā iekaltu dūri. Jurģis radis līdzināties tiem, kuri neatzīst patīgumu, kuri uztur sadraudzību, kuriem prieku rada godīgs darbs un sirds skaidrība.

Prātojumi… Jurģa — un ne tikai Jurģa vien. Tamlīdzīgas domas klāsta svētie brīnumdarītāji un tēvutēvu tikumu sargātāji. Par to rakstīts grāmatās, ko lasa tie, kuri meklē patiesīgumu.

«Pazīsti pats sevi,» bija ierakstīts akmenī seno grieķu dievam Apollonam veltītajā templī. «Pazīsti pats sevi, lai tu kļūtu labāks,» veco grieķu prātnieki esot tulkojuši tempļa uzrakstu. Pārrakstot krievu laika rakstu grāmatas Polockas klosterī, dažiem vecgrieķiskās prātniecības cienītājiem tika pārspriest cilvēka esamības jēgu. (Domāt, nebijis Cargrades baznīcas baušļa: «Tici visvarenajam!») Kas var palikt kā nezūdamais pēc tam, kad cilvēks beidzis savas šās zemes gaitas. Kaut vai kā mazītiņš dvašas siltums tiem, kas dzīvos, kas dzims pēc viņa.

Dvašas siltums …

Velkas dienas, aizvelkas dienas.

Te krātiņā, kur Jurģis, iemet otru gūstekni. Neienes, neiebīda, bet iemet. Divi karakalpi pārstiepj pāri slieksnim ļenganu augumu un nosviež viņu uz klona kā rijas sera izkūlu maisu. Ir dienas vidus, ārā ziemīga saule dara skatāmu cietumnieka mītni arī skopajā gaismā, kas ieplūst pa četrstūraino lūku griestu malā.

Sagūstītais ir pagalam sadauzīts. Lēveros saplēstām drānām. Šķiet — viņš ir valkājis izrotātu kreklu un svārkus un viņa sagūstītāj i noplēsuši tiem visu košo, visu, kas no vara vijumiem un izšuvumiem, ar ko dižojas brīvo saimes piederīgais, kad iziet Jaudīs. Svešinieka mati ir salipuši dubļaini ruzgu asiņu lēčkās. Asinīs ir viņa zods, kakls un roku stumbeņi.

Roku stumbeņi!" Citādi nesauksi svešinieka sašķaidītās plaukstas un pirkstus. Liktos, viņa rokas bijušas starp ritošiem dzirnavu akmeņiem, smagiem, raupjiem akmeņiem.

Jurģis apveļ sadauzīto uz muguras, pabāž viņam zem pleciem klēpīti no guļas čužām, apslapina ar ūdeni lūpas, kaklu, laitī krūtis, pūlas atsaukt pie samaņas. (Ir gadījies redzēt dziedniekus, kuri tā izdarās ar sasirgušo.) Sauc pie auss: — Atmosties!

Bet svešais acu nepaver un jautāts neatbild.

—   Soda rats, pirkstu žņaugšana maiglēs var tikt katram sātana kalpam. Kad viņš turas pretim svētās baznīcas aicinājumam, — Jurģis padzird kādu sakām aizmugurē.

Krātiņa durvis atvērtas, un tajās iespraukušies Paike un spēcīgs katoļu mūks ar tumši brūnu kā apsvilušu seju.

—    Katram grēciniekam reiz pienāks brīdis, kad viņš vaimanās uz debesīm: «Kāpēc esmu gulējis sievas klēpī, kāpēc esmu likts pie krūts, ko man bija zīst?» Dienas tādam kļūs aizvien baismīgākas. Tāpēc ka dievs no augšienes pēc viņa nevaicā un spožums pār viņu neizplūst … — mūks skaita zemā balsī.

Pienāk Paike.

—   Popa dēls vēl nav redzējis valdnieku Visvaldi. Pagājušo reizi Jurģis aicinājumam neatsaucās.

—   Un kas no tam, ka es būšu skatījis vēl vienu sakapātu gūstekni?

—    Gerciges Visvaldis nav sakapāts.

—    No tā, ko esmu redzējis, spriežu, ka Marijas bruņinieki mīļāk skata viņiem nepakļāvīgos ar salauzītiem lo- lekļiem vai bez tiem nekā staigājam ar nesaskaldītiem kauliem.

—   Jurģis taču staigā ar nesaskaldītiem locekļiem.

—   Pūst pazemes alā. Un Jurģim nevajag pareģoņa zīlējuma, lai saprastu, ka viņa dzīvības ādere var pārtrūkt jebkuru brīdi.

—   Romas baznīcas pacietībai ir visaugstākā mērs, — nosaka mūks, kas vērīgi klausījies abu sarunā.

Aizbultas noskrab. Jurģis ir atkal viens ar svešinieku bezsamaņā.

Jurģa pūliņi nav veltīgi. Viņa nelaimes brālis nāk pie samaņas. Iestenas, paver acu plakstus, drebelīgi sakustina lūpas. Šķiet, viņš kaut ko saka, tomēr tik vārgi, ka Jurģis nespēj teikto saklausīt. Vai arī viņš runā ne latgaļu mēlē.

Jurģis pārvieto nelaimes biedru uz saviem guļas cisā- jiem, padzirdina vēlreiz, lātī un mierina:

—    Dzīvosi! Dzīvosi! Ja nepadosies!

Skaita latgaļu, skaita polockiešu, skaita lietuviešu valodā.

Šķiet, lietuviski teiktais vājinieku atskurbina visvairāk. Viņš pagriež galvu, lūko atvērt plakstus. Laikam mēģina apjēgt, kur atrodas, kas pašlaik ar viņu notiek. Taču tas ilgst mirklīti — viņš atkal iegrimst nesamaņā.

—           Izlaidis garu! Jāstiepj augšā uz suņu dārzu. — Ieradies uzkopēju sargs jau grasās velt noasiņojušo grāvī. (Nomocīto un nokauto sagāztuves ir vāciešu jauniekārto- jumu neatņemama daļa pagāniem atņemtajās zemēs.)

—          Viņš ir dzīvs! Dzīvs!… Nupatās mēs runājāmies. — Jurģis spiežas sargam ceļā.

—    Kā runājāt?

—    Kā cilvēks ar cilvēku. Ar vārdiem.

—    Kādiem vārdiem?

—    Ikdienišķiem. Viņš man prasīja dzert.

—Latgaļu mēlē?

—          Nuka, — Jurģis melo. Reiz ir sācis melst, iesāktais jāietur.

—    Un ko tas leitis vēl teica?

—    Neko vairāk. Dzert, ūdeni…

—    Neko vairāk? … Neko, tu saki?

Sargs paceļ āvu, bet draudu teicamo līdz galam nepasaka. Un vai tad Rīgas bīskapa karadraudzes vīram vārdi lieki jātērē, skaidrojot pagrabā sapūšanai ieslodzītam gūsteknim, kādus spīdzināšanas paveidus prot pils bende un kādus tiesātājs brālis bruņinieks var likt piemērot pagānam, jaunavas Marijas niecinātājam? To, ka pašlaik liek lietā kalēju kaltas spailes pirkstu šķaidīšanai, gūsteknis redz pats. Pie nesamaņā guļošā Livonijas bruņinieku izgudrojums piemērots lieti.

Tomēr sakropļoto sargs atstāj tepat. Turklāt viņš kļūst it vēlīgs: liek uzkopējiem atnest čubas guļas klājumam, otru ķoci ar dzeramo un ņuku maizes.

Nu Jurģis zina: viņa nelaimes bāliņš ir lietuvis. Nelaimē kritis lietuvis. Varbūt kāda Lietuvas dižkunigaiša sūtnis uz kādu Krievzemes kņazisti, varbūt leišu tirgus vīrs vai lielmanis? Vāci vienmēr agni ceļinieku ķeršanā.

Lai nelaimes brālis nesastingtu, Jurģis viņu nevar atstāt nekustīgu. Nelaimīgais jāuzceļ, jāpamudina ēst, sakustēties.

Varbūt apklāt viņu ar guļas cisām? Ar klēpeli niedrāju, ko pirmīt iemeta?

—   Paldievs.

Leitis runā.

—          Paldievs, brāļukas. Visvairāk par braucīšanu. Tās labad manas dzīvības māte neatstājās no manis. Dzīvības māte bija jau no sirds atlaidusies. Spraucās kaklā, uz promklīšanu. Tavs … atspieda dzīvības māti atpakaļ krūtīs … Un paldievs par aizrunāšanu vāciešu sargam. Dzirdēju, ko teici. Mans tobrīd bija pie pilna prāta…

—          Tu nedrīksti daudz runāt. Tu esi vēl pār mēru vārgs…

Atkal Jurģis liek nelaimes brālim pie lūpām valgumu, drupina mutē maizi, slapina sakropļotos pirkstus. Cik nu tādai vajadzībai var tērēt ūdeni. Priekšā gara nakts un garš rīta cēliens. Sās dienas devīgā sarga vietā var būt cits. Un jaunavas Marijas bruņinieki var pavisam aizmirst pazemē ieslodzīto esamību 1

—          Jurģis popa dēls… Varbūt paša Gerciges popa dēls? — samocītais min. — Vai arī kāda krievu bīskapa?

—          Ij Gerciges zemes, ij krievu Polockas bīskapa. Bet kā tu zini manu vārdu?

—          Tevi tā nosauca vācu kara sargs. Ak tad tu esi no Gerciges baznīcas vīriem?

—   Esmu …

—          Kazi, esi dzirdējis, kur varētu atrasties valdnieks Visvaldis?

—    Šepat, Krusta pils pazemes akā. Saķēdēts.

—   Kā tu to zini?

—          Glūnīgs vīriņš, vāciem piemeties paziņa gribēja mani piemuļķot. Aicināja paraudzīties kaunā gāzto valdnieku.

—   Aicināja paraudzīties? Labprātīgi, vai?

—   Varu nelietoja.

—   Un tu? …

—    Negāju. Jaudu: tā Iatīnistiem, aizjūras vilkačiem es sagādātu patikšanu. Ja ne vēl vairāk.

—    Brāļukas… — Lietuvis gandrīz gārdz.

—   Tu nedrīksti runāt! …

—    Man vajag runāt… Man jāzina viss, ko varu par Visvaldi izdibināt. Kamēr manī turas dzīvība …

— Panākšu … Izdarīšu! Zvēru, ka izdarīšu! — Jurģis tver lietuvja roku zvēresta cēlumam, bet atkal atlaiž to. Lietuvim taču plaukstas sašķaidītas!

—   Un nogādāsi ziņu … Augštaitē? … — lietuvis noprasa, grūdieniem elpodams.

—    Augštaites kunigaitim. Došu ziņu. — Jurģis čubina nelaimes brāļa cisas. Lai kaut vai tādā veidā uzturētu vīru ilgāk pie dzīvības. Ilgāk..  Par to, vai lietuvja dvēsele drīz pametīs sakropļotās miesas, prātot lieki. Kauču visus leišu un latgaļu dievību ziedokļus nolaistītu upuru asinīm un zem svētozoliem samestu kaudzes no aizlūdzēju liktiem ziediem un dzīparu pušķiem, lietuvja miesas jau laiza Veļu mātes nesaredzamie zalši. Jābrīnās, kā viņš noturējās visu garo nakti pie pilnas samaņas, kā jaudāja pateikt tik daudz saprātīga un — svarīga.

Kauču — varbūt tieši spēka griba neatstāt šo sauli, nepasakot dzīvajam savu noslēpumu, noturēja vārdzēju pie apziņas.

«Klusēšana ir vārti uz domāšanu,» esot sacījis valdnieks Visvaldis sievas tuviniekiem, saviem radu brāļiem. «Ja kāda jūsu tēvaines valdītāja izdarība jūsiem liekas nesaprotama, pat greiza, klusu apdomājiet to, kas ir noticis, ar mierīgu prātu. Zināms, ja jūs paļaujaties uz valdītāju, ticat, ka viņš svētu tur dievu gribu un tēvutēvu padomus …»

Visvaldis to esot teicis sievas brāļiem, sūtīdams pie vācu bīskapa ziņnesi ar vēsti: «Dienu pirms Miķeļiem ieradīšos Rīgā līdz ar savu novadu piļu labiešiem. Ieradīšos saņemt no Rīgas bīskapa Gerciges valsts lēņu karogus. Reizē pilnīgi atsakoties no valdnieka tiesībām uz Tālavas zemi, kas jau ir zobenbrāļu rokās. Kad Autīnes Varai- dots, Beverīnas Tālivaldis un Satekles Rusins pārmetās pie vāciešiem, ļāva katoļu priesteriem slacīt šiem galvas ar Romas baznīcas krusta ūdeni.»

«… Visvaldis saņem atpakaļ neskartu savu sievu, zobenbrāļa gūstā kritušo lietuvju dižkunigaiša meitu, līdz ar viņas draudzenēm un tuviniecēm. Visvaldis saņem kā lēni īsto Jersiku un turpmāk valdīs pār zemēm, kas no Tālavas ziemeļos līdz Drujai dienvidos, no Daugavas kreisā krasta rietumos līdz Pleskavas, Novgorodas un Polockas krievu kņazu valdījumiem austrumos. Valdnieks Visvaldis ir atbrīvots no lēņu pienākumiem Rīgas labā kara gadījumā un nekaro zem vācu bruņinieku karoga.» Tāds bijis Jersikas valdniekam uzspiestais līgums.

Visvaldis to nevarēja nepieņemt. Jersikas valdnieks tobrīd bija bez sabiedroto — krievu un leišu atbalsta. Lai gan viņš ar savām kara družīnām vienmēr gājis līdzi krievu kņaziem un lietuviešu kunigaišiem uz Daugavas ieteku patriekt no aizjūras uzradušos sirotājus. Uzbrukumos vāciešu Ikšķiles un Salaspils nocietinājumiem jer- sikiešu āvas un zobeni iedzina1 krustnešiem ne mazāk baiļu kā krievu un leišu kara jātnieki. Jersikas pilsētas nopostīšanas laikā, Visvalža ģimenes gūstniecības reizē Polockas kņazs bija sagājis matos ar smoļenskieti… Un leiši — ar polockiešiem …

Sakropļotais lietuvis — dižkunigaišu dzimtes piederīgais — stāstīja latgaļu grāmatniekam arī vēl citu par Visvalža nonākšanu vācu pakļautībā. Par jaunu piespiedu līgumu ar Rīgas bīskapu pēc tam, kad Visvalža sievastēvs Daugerute atceļā no Novgorodas nokļuva vācu or- deniešu gūstā, mira ieslodzījumā Cēsu pilī un vāciem kļuva zināms par Jersikas un Lietuvas slepeno savienību. Pēc tam Visvaldis zaudēja dažas savas zemes Rīgas Dau- gavgrīvas klostera labā. Kad Livonijā ieradies Romas pāvesta leģēts Modenas Viļums, Visvaldis viņam sūdzējies gan par Rīgas bīskapu, gan par Vācu ordeņa kapitulu. Drosmīgi sūdzējies. Tikai pēc tam — zaudējis Naujienes un Līksnas apvidus.

Visu uzzināto vainago Jurģim atklātais noslēpums: kā- labad lietuvietis ieradies bijušajos Visvalža valdījumos, kālabad ticis krustnešu moku spailēs. Izrādās: vāci sakārojuši tūlīt sagrābt visus Visvalža zemju valdījumus, pasludinādami, ka Visvaldim esot vēl viens līgums ar Rīgu. Ar šo līgumu pēc Visvalža nāves bīskapa ziņā pārejot visas Jersikas zemes un bagātības. Tāds it kā esot

Visvalža labprātīgais novēlējums. Un vācu gvelžus stāstot Dignājas, Ģedušu, Ostravas, Doņu piļu labieši. Sakot — Visvaldis esot bez pēcnācējiem. Visvaldis aizejot no šās pasaules bez tiešajiem mantiniekiem.

Bet Augštaitē leišu kunigaiša radu saimē, kur tie gadi, augot meitas, ko Visvaldim dzemdējusi viņa sieva.

Taisnība — Visvaldis pašlaik atrodas vāciešu varā. Bet leišu radu draudze veiks neveicamo. Leiši sagūstīs Rīgas bīskapa vai ordeņa varenos. Un pret viņiem apmainīs Visvaldi.

Tālab Jurģim jātiek klāt sagūstītajam Visvaldim, jātiek Jersikas valdnieka moku alā.

Un jāpanāk….

*

Mirušo lietuvi no cietumniecības pagraba aizvāca dienas nogalē, kad ārā jau satumsušas debesis. Bet starp aiz- vācējiem un vācēju uzraudzītājiem Paikes nebija. Viņu nemanīja arī pirms tam — rīta uzkopēs laikā, kad dreļļi ar kāju spērieniem lūkoja uztriekt augšā jau sastingušo gulētāju, kad pēc tam saradās pratinātāji bruņu vīru un mūku tērpos, biedinādami Jurģi, lai viņš izstāsta, ko lietuvis pirms nāves teicis, ko pusnesamaņā murminājis. («Ja tu neizstāstīsi, tevi apstrādāsim tāpat kā leišu pagānu. Krusta pilī ir gana ierīču, kas atraisa mēli jebkuram sātana klausītājam.»)

Jurģis pratinātājiem atbildēja strupi un pašlepni, cik nu pašlepns var būt pārsalis un novārdzis cilvēks. Un, lai arī Paikes vārds viņam rāvās nost no mutes, viņš to nenosauca. Sak, pirmāk, pirms lietuvieša ieslodzīšanas šajā kambarī, tu savu bijušo ceļa brāli noraidīji, tad kāpēc tu tagad gribi viņu? Gribi redzēt Jersikas Visvaldi? Dievmāte Marija viņas uzticamos dēlus apkrāpt neļaus. Leitis ir tev pateicis kaut ko īpašu. Citu, nekā tu stāsti…

Nesēji un sargi aizbrazdina pa pagraba gaiteni. Jurģis pienāk klāt aizbultētajām durvīm, ausās, vai nedzirdēs soļus uz šo pusi. Reiz Paike ir Krusta pilī, reiz Paikem ar vāciešiem saziņa, pēc lietuvja nāves viņš nevarētu neielūkoties Jurģa alā. Paikes nodevīgā dvēsele neļautu neapmierināt viņa pavēlnieku ziņkāri. Savukārt bez Paikes vidutājības Jurģis nevar izpildīt solīto.

«Zemes rūsa, gaisa rūsa kritīs ūdenī, grauzīs akmenī… Nesagrauzīs kristīta cilvēka miesas…» Jurģis skaita latgaļu būrēja vārdus, kas pieburot vēlamo un aizdzenot nevēlamo.

«Zemes rūsa, gaisa rūsa …»

Šķiet, Jurģis ir iekļuvis neredzama mocītāja, slimības lietuvēna skavās. Vilkatīga mute ir iekodusies viņam skaustā, lauzēji triec krustos iesmu, dur gūžās, ceļgalu locītavās.

Sāpes gulstoties, sāpes, miegā slīgstot…

Dieva radības kroni — cilvēku, kam visvarenais dvašu devis kā pēdējam starp radījumiem, gan klajumā, gan paslēptuvē nepārstāj vajāt piecās pasaules radīšanas dienās dzimušie asiņu sūcēji. Un visa dzīvā košumam un lepnumam jāizcieš elles mocības, tālab ka viņš nejauž, kurais no negantniekiem viņam uzklupis, ar kādiem ziedojumiem var no tā atpirkties un ar kādiem burvības vārdiem atkratīties. Ne katrais no ļaužu ģints ir zemes un pazemes garu mīlulis — reģis zintnieks, kam zināms bijušais, esošais un turpmāk sagaidāmais. Katrais no ļaužu ģints nav reģis, nav burvis…

Bet varbūt krustos un skaustā iekritušās sāpes nav ļauno mocītāju uzklupiens? Varbūt lauzēji un dūrēji nāk no ledainā gaisa, kas ieplūst pa gaismas lūkām un saldē miesas? Padzīvojuši ļauži vienmēr vaid no pārsaluma, laikam mainoties, rokas rijas kurtuves pelnos, liek pie smeldzošās vietas sakarsētu akmeni. Pēc gadiem Jurģis it kā nepiederētu pie padzīvojušajiem, bet — tikai pēc gadiem…

— Zemes rūsa, gaisa rūsa kritīs ūdenī, grauzīs akmenī …

Paike neatnāks. Šodien neviens Jurģa cietumnieka alā nerādīsies. Un Jurģim atliek, kamēr vēl cik necik var saredzēt, raust kopā pa klonu izkaisītos guļas cisājus, ierušināties tajos, lūkot sasilt pašam savā elpā.

Sildīties un gaidīt labvēlīgu brīdi?…

Sagaidīt dieva un cilvēku taisnību? …

Patiesi labo, taisnīgo, dvēseli pestījošo, ko piesauc, kam asinis atdod tiklie, godīgie visās zemēs.

Vai visās zemēs? …

Vai arī tajā aizjūras zemē, no kurienes šurp atzēģelē- juši vācu šķēpneši, tēvaines plosītāji?

Nē, nē! Tādi kā vāci varēja dzimt no akmeņu un dzelkšņu kopuma, tādus varēja izzīdīt vilkates, čūskas un krupji…

Lai gan briesmoņu netrūkstot arī citās zemes.

Tāpat Gerciges valstī. Kas ir Aulas, Kategrades, Ģedušu valdītāji?… — Kas?

Un Lietuvā? Nelaiķis ar lāstiem pieminēja leišu un prūšu pi|u valdītājus, kas pārdevušies vāciem. Par naudu, labumiem un mānīgiem godinājumiem labprātīgi atdevuši iebrucējiem leišu pilsētas, apcietinājumus un ciematus ar visiem arājiem.

Bet, ja Lietuvas dižkunigaišiem ir veiksme bruņinieku pulku šķaidīšanā kauju laukā, viņiem jāsaka paldies savas puses mazajiem ļaudīm — mežu un jūras krastu darba vīriem, kas vienprātīgi cēlušies brīvestības karā, atstājuši dzimtos ciematus, iesildītos kaktus, sievas un bērnus, likuši dzīvību pretim nāvei. Mazie ļaudis ir sarāvuši bajāru vīto nodevības valgu. Zemnieki, mednieki un zvejnieki caurdūruši par nepārskaldāmām turētās bajāru bruņas, nogāzuši spēkoņu zirgus, atņēmuši īpašo spēka

dvēseli tam, kas cēlis bajārus varenībā.

*

—    Vai!… Vai dieviņ! Svētā māte Marija!… Veļu māte!… Vai manu, vai!… — pagraba gaitenī pagalma pusē kāds iegaudojas necilvēcīgā balsī. Gaudo arvien tuvāk Jurģa būceņa durvīm un beidzot pie tām. — Vai! … Apžēlojiet! … At-pestiet! …

Padzirdas sardzinieku soļi. Un nu kaut kas gāžas, veļas. Kāds sulīgi izlamājas:

—    Cūkas suns!…

Blankšķ aizbultņi. Atveras Jurģa cietumniecības ūķa durvis, un akmens akā pusē grūsts, pusē triekts ietāpuļo lupatainis. It kā aiz matiem caur ērkšķu un skābaržu biežņu rauts vīrelis. Gandrīz kails: vienās krekla skrandās, kas izskatās apsvilušas, apogļojušās, domāt, no uguns izvilktas. Kāju stilbi, pēdas brūnas un rēpuļainas; ne dzīva miesa, bet purva rāvā mirkuši koku stumbeni. Pa daļai cilvēks, pa daļai cilvēka māns.

Noklūp uz klona, velkas kamolā, miedz ar plaukstām kurmja ķepām līdzīgās, asiņojošās (jā, asiņojošās!) kāju pēdas un mežonīgi gaudo:

—   Vai… Vai manu, vai! …

Tikai pēc ilgāka laika Jurģis atskārš, ka kūleņotājs ir vāciem piemeties bijušais Jersikas labieša vairoga vīrs Paike. Paikem spocīgi līdzīgs murgu rēgs. Tik vien viņā ir no īstā Paikes kā vecīgi savītušais augums, plakanais deguns, atkarās ausis un linu baltais galvas spalvojums. Turklāt ne tik pravietīgi balts, kā bija Polockā un abu ' iepriekšējā tikšanās reizē. Paikes ūsas, uzacis, bārda plu- cīgi skumšķainas un ruzgiem plankumiem, domāt, tajās birušas dzirkstis no gunskura, no degošas sētas.

Paike gārdz. Runā gandrīz kā ar applaucētu rīkli.

—    Kauču drīzāk nāktu gals! … Žēlīgā Marija, aizgādne māte, atpestī mani no šās zemes mocībām!

—    Kas ar tevi, Paike?

—    Elles spelte! Es svilstu, svilstu! …

—   Tev slāpst? Še padzeries ūdeni!

—    Es degu! Es degu kā malkas šķila ugunī! Uz kurtuves klona… Pa ķieģeļu spraugām spraucas liesmu mēles… Dedzina kājas… Paikes kājas… Visvalža kājas…

— Visvalža kājas?

—    Valdnieka Visvalža pēdas… Jā, jā! Cargrades sarkanajos zābakos gozēties radušās atkailinātās valdnieka pēdas. Kailām kājām, plikiem stilbiem Visvaldis lēkā uz kurtuves klona.

—    Tak ne kurošā krāsnī? — Jurģim iekrīt prātā bībelē sacītais par trim vīriem, kas iemesti degošā krāsnī.

—    Virs krāsns kurtuves. Uz karstiem ķieģeļiem … Vai dieviņ! … — Paike iekaucas un vaimanādams brauka apsvilušās, saplaisājušās, asiņojošās kāju pēdas.

Tikai pēc ilgāka laika Jurģis no viņa kaucieniem uzzina, kur, uz kādiem ķieģeļiem viņš cepinājies un kā sa- cepināts ķēdēs saslēgtais Jersikas valdnieks.

Sacepināts! Daugavas Cargrades valdnieks, latgaļu, sēļu, Autīnes zemju valdnieks, Polockas kņaza sabiedrotais, Lietuvas dižkunigaiša znots un Rīgas bīskapa vasalis Visvaldis nosmacis paša svilstošās miesas dūmos. Saķēdētām rokām, savažotiem pleciem, Krusta pils apaļajā tornī uz ķieģeļiem, kas nokaitēti tāpat kā pirts kurtuvē akmeņi gara uzmešanai.

Līdzko kļuvis zināms, ka Livonijas baznīcai atvērušies krievu Pleskavas pilsētas vārti, Rīgas kristīgo galva bīskaps Nikolajs pavēstījis, ka Jersikas valdnieka likumīgie

pēcnācēji dāvinot jaunavas Marijas baznīcai un Ordenim visas viņiem mantojumā piekritīgās zemes, visas pilis ar visu dzīvo un nedzīvo, kas tajās un to robežās. Tad pils pārvaldītājs pieprasījis, lai gūstā turētais valdnieks Visvaldis apliecina mantinieku dāvinājumu, lai parakstās ar asinīm. Ar dzīvām asinīm uz dāvinājuma lapas. Sak — pirms aiziešanas no grēcīgās pasaules pēdējais Jersikas valdnieks atzīst par dievīgu Romas pāvesta Honorija prasību: visiem Krievzemes kņazu, pilsētu, tāpat klosteru valdījumiem jāpakļaujas svētā Pētera katoliskajam mantiniekam — Romas pāvestam. Bet Visvaldis atteicies no asins raksta. Palicis pie savas pagāniskās iecirtības, sātaniskās ģeķības. Un tad bīskapa pilnvarnieks licis viņu cepināt uz krāsns ķieģejiem. Kamēr sātans un sātana kalpi atstāj gūstekņa miesas.

Kā Paike tika valdnieka mocību līdzinieks? Kālab Paike ietika krāsns speltē līdzi Visvaldim? …

Paike esot skūpstījis katoliskās baznīcas krustu. Paike esot zvērējis Līksnas mūkiem atklāt bruņiniekiem viltus evaņģēlistu Jaunos darījumus. Atvests Krusta pilī, Paike solījies šejienes kristīgajiem brāļiem izdibināt Visvalža un viņa balstītāju noziedzīgos nodomus. Solījis iemantot Krusta pils lielā gūstekņa uzticēšanos. Tikai — nepaguvis …

— Vai manu, vai! …

desmitā nodaļa

Viņa katoliskajai svētībai, jaunavas Marijas ordeņa brālības komturam Aizkrauklē.

No Līksnas apvidus svētnieka, Kristus bruņinieka Benediktus.

Svētīgi ir tie, kas dara, lai viņiem vara iraid pie tā dzīvības koka! Bet lai ārā ir tie suņi un tie bezdievji, un tie slepkavnieki, un tie elles kalpi, un ikviens, kas melo un dara melus!

Augstais komtur!

Vēsts par tejienes ļaunā gara, pagāniskās Jersikas valdnieka Visvalža nāvi starp kristīgiem brāļiem Līksnas, Drisas, Naujienes un citos jaunkristīto piļu valdītāju novados tika uzņemta ar pateicības dziesmām, ar kokļu un stabuļu spēlēm.

Ir noticis tā, kā tas kungs teicis: «Prasi no manim, tad es tev došu tautas par mantību un pasaules galus par īpašumu.» Zeme abos Daugavas krastos, triju lēņu karogiem iezīmētie kādreizējās Jersikas valdījumi kļuvuši par pasauļā vārtiem un par lielo platceļu uz pagānisko Krievzemi, turienes pilīm, pilsētām, druvām, lopu ganībām un citiem labumiem. Drīz vien tās būs zem Romas svētā krēsla un Vācijas ķēniņa sceptera. Un vairs nav tālu diena, kad visaugstākais liks pār bezdievīgās Krievijas plašumiem līt valgiem, uguņiem, sēram un varena vētra būs bizantisko ķeceru daļa. Mana niecība jau ir cēlusies alleluja dziesmām, līdzko pienāks ziņa, ka virs Pleskavas torņiem pacelts katoliskais krusts. Arī mana niecība zina: dievbijīgi krievu bajāri gatavojas atdot cietoksni Livonijas ordenim, katoliskajai svētībai. Jo līdz ar to viņu vārdi tiks ierakstīti lielajā dzīvības grāmatā un viņi vairs netaps iemesti uguns zaņķī.

Augstais kungs komtur!

Mana niecība domā, ka brīdī, kad eņģelis nokāpj no debesīm ar bezdibens atslēgām un varas ķēdēm rokās, kad Romas baznīcas tēva vēlēšanās valdīt pār sātaniskajiem krieviem gūst piepildīšanos, Kristus bruņinieku ordenim Livonijā vajag ar stingrāku roku un asāku pātagu rīkoties jauniegūtajās zemēs. Man šķiet — Rīgas katoliskās baznīcas bīskaps turas par daudz bikli ar dieva taisnības gānītājiem. Šodien Livonijas baznīcai un Ordenim nav vajadzības ievērot kādreiz ar krieviem slēgtos līgumus un vienošanos, ko mēs darījām agrāk, kad Polockas, Pleskavas, Novgorodas, Kijevas kņazistēs bija gājiena gatavībā lielas karadraudzes, kad krievi varēja raidīt kaujās tūkstošu tūkstošiem spēcīgi apbruņotu kara jātnieku. Tad, kad Krievzemes plašumos vēl nebija tatāru loka strēlnieku. Kam mums rēķināties ar līgumu, kas noslēgts ar Krievzemes kņaziem par grieķiskās baznīcas lūgšanu namu un priesteru uzturēšanu Jersikas robežās? Dievmātes Marijas uzticīgajiem bruņiniekiem neklājas saudzēt nelietīgās bizantiskās baznīcas sludinātājus un viņu apgādātājus ar katolismam nepieņemamiem lūgšanu rakstiem.

Vajag grābt aiz kakla to pūķi, to veco čūsku, to velnu un sātanu, kas perinās ķecerīgajā grieķiskajā baznīcā. Vajag iztecināt melnās asinis šurpu no Polockas atsūtītajam popa dēlam Jurģim, kas jau divus gadus tiek ēdināts un dzirdīts Krusta pils pagrabā. Tāpat vajag kārt valgā Pilišķos brīvi dzīvojošo popu Andreju un viņam līdzīgos melu sprediķotājus citās vietās bijušās Jersikas zemē. Drīz visa Krievzeme līdz pat tatāru varoņu pakļautajiem novadiem nāks zem Romas sceptera. Kālab ļaut vaļu sātana izdarībām, uzturot pagāniskajos latgaļos ticību kādai debesu aizgādībai, kas nav katoliska?

Pēc ķēniņa Visvalža nāves ordenim jāizmēž visi, arī visniecīgākie kavēkļi šai dievīgajai lietai.

Tikai tā īstās Kristus baznīcas kalpi drīkst saņemt viņiem pienākošos atmaksu par grūti nodarītajiem svētajiem darbiem. Tikai tā viņi var atkal tukšot biķeri, no kura dzer. Var ģērbties ar šķīstu un spožu audeklu, tāpēc ka tas dārgais audekls ir tā svētā taisnība.

Rakstījis Benediktus no Līksnas

Anno Domini 1239

vienpadsmitā nodaļa

Jurģis vairs neskaita gadalaiku mijas. Ilgajā cietumniecībā visas saulgriežu kārtas viņam sajukušas. Aizmirsies, kad pagājuši Miķeļi, kad Meteņi, kad būs Jurģu diena, kurā sievas kauj barotus gaiļus un laiž govis ganībās.

Pazemē Jurģis ir pavadījis gadus četrus, ja ne visus piecus. Ir sanīcis: kļuvis vājredzīgs un nevarīgs. Un, ja viņš vēl nav zaudējis cilvēcīgu apjēgu, tad galvenoties tālab, ka viņu maz mākuši vientulība. Gluži viens savā mūra alā viņš atradies varbūt pavisam pāris mēnešu. Vāci nav rimuši gādāt Krusta pils pagrabiem aizvien jaunus gūstekņus. Jaunekļus, vīrus, padzīvojušus ļaudis un sirmgalvjus. Labiešus, bijušos ki^ra, tirgus vīrus no Jersikas un no attālākiem apvidiem, ciematu vecākos, Daugavas stūrmaņus.

Gandrīz katrs no Jurģa nelaimes biedriem atnes viņam drupatiņu āras dzīvīguma, uztur gribu rausties kājās, kustēties. Bet — kustēšanās jau ir dzīvošana. Jo viss dzīvais ir kustībā, jo dzīvais pastāv nerimtīgas darbošanās dziņā.

Jurģis atzīst: nav cilvēku spēkos grozīt pasaules valdītāja gribu, likteni, kas, viņam dzimstot, ieausts zvaigžņu rakstos vai ielikts šūpulī līdz ar nabas saites tinumu.

Bet arī viszinošākais reģis, nākamības iezīmju tulks nepateiks nemaldīgi: tu esi lemts tieši šai te nelaimes bedrei, tagad tev jārunā atvadu vārdi. Vai arī: tu dzīvosi

ilgi un viegli. Dažādi kiupieni mūžā var tikt jebkurajam. Ari Laimas kreklā nēsātam. Tāpēc nedrīkst priekšlaikus apgalvot: briesmas, kas tagad pār tevi gāžas, ir tavs mūžs. Ļaunās dienas, kurās esi iebridis, tu nekad vairs neizbri- dīsi.

Nevar būt, ka dievs, dzīvības nesēji gari vēlētu galu Jaužu dzimumam. Pirms pasauli pārņēma grēku plūdi, dievs lika Noasam būvēt glābšanas šķirstu. Dievs bija redzējis Noasu taisnu laužu saimē.

Šķiet — arī Jurģis ir bijis taisnīgs savās domās un darbos. Taisnīgs pret bēdās nomāktajiem, vārgajiem, ar kājām mīdāmajiem. Taisnīgs, dieva un Jaužu taisnību turēdams, roku kacīdams tiem, kuri neiztrūkstas no vilku gaudieniem, ceļu ejot.

Krātiņā pie Jurģa iegrūstie, ja tikai kāds nav pilnam zaudējis apjēgu, nelaimes brāļa aprūpes iesildīti (cik nu tā liela — ūdens malks, čužu paraušana zem galvas, zem satriektā locekļa), ilgi nekavējas un sāk savu posta stāstījumu. Kas viņš tāds, kur audzis, ko darījis, kas viņam tuvi radi no mātes un no tēva puses. Kā t a i pusē ģērbās, mielojās senāk, ko lika saimei galdā tukšākajos gadalaikos un kas tiek tagadīt.

Padzirdis, ka Jurģi Krusta pils pazemē tur jau kuro gadu, jaunieslodzītais ņemas klāstīt, kā nūlet ir «augšā», zem saules. Kā izkautajos, sērgās izmirušajos apvidos vāci sadzen lauzītā vai svešā mēlē runājošus arājus, govju un aitu ganus un citpuses zvejas vīrus. Vācu uzkundzē- tajos novados pagastu neievāc tā kā agrāk, valdnieka Visvalža laikos. Ja mazais cilvēks nav pamanījies savlaicīgi dziļi noglabāt miltuma tiesu pašam un bērniem, viņu atstās ar sausu sili. Nodod tu labprātīgu tiesu baznīcai, bruņinieku brāļi atsūta savus kalpus. Un tad iebrūk soģa ļaudis, iebrūk viltus varas turētāji.

Viltus varas turētājus stāstītāji piemin pirmokārt.

Vilkači, kodari — tāds būtu viņu īstais vārds! Un no kurienes uzreiz tik milzīga ņuzga tādu? Kādas vilcenes, kādas maitu plosītāju mātītes viņus zīdījušas? Nebijis pašu mēlē runājošu, tēvaines vedību un goda dziesmas protošu briesmoņu, vai aizjūras šķēpneši drīkstētu tik brīvi apkārt sirot?

Kā Doņu pilenes vecākais …

Doņinieku visvairāk lādēja kāds sakropļots Preiļu novada labietis. Gānīja, cik tikai jauda asiņojošā mute.

«Ložņā apkārt kā saimnieka patrenkts pusakls suns. Un, līdzko saošņā kaut ko vāciem netīkamu, diebj pie Ģedušu razbainieka baltajā krusta mētelī. Izstāsta, kur ciematu ļaudis norok graudus, kur slēpj lopiņus, vasku un adas. Izpļurkš, kurais vecākais, kurais no labiešu dzimtes bijis citurienē bez vāciešu atvēlēs. Domāt, Visvalža Gerciges labieši pārtapuši ne savas vaļas ļaudīs. Domāt, noartas robežu ežas starp brīvi dzimušu vīru un drelli. Domāt, labieša dieviņš dzīvo ne tajās pašās debesīs, kurās mitinās nabadziņa dievs.»

Vēlāk, jau pēc divējiem Meteņiem, Jurģa akā iegrūda augumā raženu tēvaini. Platām kā arkla vērsim krūtīm, stūrainu galvu un kalna stūmēja vidukli.

Nesakropļotu, nesadauzltu, pavisam ne tādu kā līdzšinējie Jurģa ciešanu biedri. Tikai valodu milzis gan, liekas, bija zaudējis. No sevis ne zilbes, uz Jurģa teikto ne vārda.

Pabijis brīdi pie gaismas lūkas, sienas taustīdams, apstaigājis visgarām krātiņam, domāt, otrinieku nepamanījis, atstiepās uz salmu nastiņas, kurls pret kaimiņu.

Tā dienu, otru . ..

Kad uznāca vajadzība, cēlās, notecināja spainī ūdeni, atgriezās atpakaļ un klusēja tālāk.

Arī kad drellis atnesa ūdeni un maizi.

«Gandrīz kā ar tizlo mēmumu sists? Vai burvju sazāļots? …» Jurģis minēja. Un pārstāja mēģināt sazināties.

Te vienu rītu krātiņu atslēdza pirmāk neredzēts sargs. Šķeists važu kreklā, ar nedaudz sāņup pierauktu galvu Viņu ieraudzījis, Jurģa kaimiņš pietrūkās kājās un iesaucās skaidri latgaliski pa visu pagrabu:

«Asotes Steģis! Sābris Steģis!»

Par mēmo ieskatītā balsīgā jūsma tomēr sargā pret- jūsmu neizsauca. Sargs draudīgi atvēzējās, atkāpās pāri slieksnim un grasījās vērt durvis cieti.

«Pagaidi!» milzis žēlabaini iesaucās. «Pagaidi, uzklausi mani! Man jārunā ar bruņinieku brāli Sebastīnu. Ar augsti dzimušo brāli Sebastīnu.»

«Pie važu staba negribi?» sargs noņirdza. «Krusta pilī nav nekāda bruņinieka Sebastīna,» viņš izmeta jau no aizdurves.

«Nav?» Lielais vīrs pavērsās pret Jurģi. «Tad bruņinieks Sebastīns arī būtu līdzi citiem? Tur,., postā?»

«Nesaprotu, uz ko kaimiņš tēmē?»

«Ordeņa sakāvi uz Peipusa ezera.»

«Uz kāda Peipusa ezera?»

«Ezera igauņu malā.»

«Vai tad vāci karoja uz ezera?»

«Tu esi mucā dzīvojis, vai?»

«Šejienes alā. Kopš valdnieks Visvaldis aizgājis veļu valstībā.»

«Kopš Visvaldis aizgājis? …» Likās, tēvainis tikai nule sācis apjēgt, kur viņš un kas viņa pušelnieks. «Tas būtu… četras, nē, piecas vasaras un ziemas. Vai visu laiku viens?»

«Kā kuro brīdi. Reizumis ar mani asaru maizē dalījās citi nelaimes brāļi. Tikai neviens no viņiem nepieminēja karošanu uz Peipusa ezera.»

«Nezināja.» Tēvainis novērsās. «Nevarēja zināt. Kopš pagājušā gada… Kopš krievu kņazs Aleksandrs atkaroja vāciem bajāru atdoto Pleskavu, Kristus bruņinieki un mūki ne labprāt runā par gājienu uz pagānu slāvu zemēm.»

«Un ar tevi viņi runāja?»

«Doņu pilenes vecāko ir svētījis katoļu priesteris. Bet kas tu tāds, kas visu laiku trinies cisājos, kamēr citus sargi ved un aizved uz neatgriešanos?»

«Esmu pareizticīgās baznīcas kalpotājs.»

«Tad man zīlēšana atkrīt. Saprotu: Krusta pils brāļi tevi tur pagraba aizgaldā vienai ipašai reizei. Lai apmainītu

pret nelaimē iekritušu savieti.»

*

— Zemes valdnieks netop līdz ar zemes radībām, valdnieku ceļ ļaudis. Novadu vecākie, labieši. Kad ļaudis godināja zemes un debesu garus vien, runājās ar sentēviem veļu laikā, kad vēl neslēja torņus krustiem un zvaniem šaipusē, kad dzimtes vajadzības izlēma radu sanākšanās, tad valdnieka nebija. Tikai viena bēda tolaik bija: ļaudis gaitās gāja atskatīdamies, dzīvoja, baiļodamies no divkājaino vilku uzbrukumiem. Reizēm novadā, ko grūti cauri iziet no saules lēkta līdz rietam, tika nobendēta visa dzīvā radība. Un tad radu saimju vecākie izraudzījuši vienu valdnieku visiem, tādu, kas turētu spēcīgu ka- radraudzi, spētu atmērīt sirotājiem ar viņu pašu mēru. Un Gerciges Visvaldis .,,

—    Bija gudrs valdnieks, — Jurģis nejauj bijušajam Doņu pilenes labietim iesacito pabeigt.

Visvaldi pieminēdami, abi Krusta pils gūstekņi bieži salecas krūtīs. Gluži kā gancejā saskrējušies kaimiņu āži. Viens Visvaldi goddevina, otrs noniecina. Viens pārmet Jersikas novada labiešiem savtīgu tēvaines nodevību, otrs krauj Visvalža vainas gabanā. Ij labiešu sadraudzes niecināšanu, ij lielmanību, ij varmācīgu iedabu. Un — necienīgu izdarīšanos, kuras dēļ, karam ar vāciešiem ieilgstot, no valdnieka atkrituši daudzu piļu vecākie.

—    Lieluma uzpūtībā Visvaldis jau sāka redzēt sevi kāpjam debesu kalnā. Augstāk par leišu kunigaiti, par krievu kņazu un pat par Lielās Cargrades valdnieku. Ģērbam viņam vajadzēja aizjūras purpura, bruņojumam — Cargrades bruņu un Damaskas zobena. Rotājās viņš tikai ar Kijevas meistaru kaldinātiem krustiņiem.

Godibām sākoties, bajāriem, labiešu dzimtes sirmgalvjiem bija jāklanās Visvalža priekšā zemāk, nekā galvas liec lielie ļaudis Polockas vai Pleskavas kņaziem. Kura- jam no mūsējiem tāda lielmanība nav pa prātam, tam …

Kā tad noticis ar viņu, Doņu pilenes valdītāju? Viņš, sena, pāri robežām godināta latgaļu labieša vecākais dēls, allaž bijis starp sparīgākajiem tēvaines aizstāvībā. Kur valdnieks saucis, kur savējie cietuši no pāri darījumiem, tur bijis Dote. Igauņu novadā lai. Reiz pa apkārtceļiem, pa vēriem un dumbrājiem aizlavījies pretinieka aizmugurē. Nogaidījis, kad kautiņā sakrita lielie spēki, tad negaidot uzkritis igauņiem no slēpņa. Piespiedis bēgt, pamest mantu vezumus un citus labumus. Visvaldim toreiz ticis bagāts guvums. Zirgi, ieroči, rati, sveramas un beramas mantas. Kā no laika gala iedibināts, karā gūtais jāsadala karotājiem, dažādām karoga draudzēm. Zināms, arī Doņu draudzei sava tiesa.

Visvaldis jautā, ko Dote pats gribētu. Saku: esmu ieskatījis smalkvilnas aitas. No tām, kam tikpat viegla vilna, kādu no svešotnes tirgiem dabū par dzintaru un vaskiem. Kara guvumā tādas aitas bija. Bet ko Visvaldis? Dala aitas pa labi un pa kreisi saviem tuviniekiem. Un man — tikai aitas jēru un teķa jēru. Pliku pāri!

Un vai tas, kā viņš izdarījās ar vāciem, bija prātīgi? Aizjūrnieki uz Vecā kalna Rīdziņas krastā uzcēluši savas tirgus sētas. Visvaldis sasauc latgaļu piļu jātniekus un kopā ar leišiem dodas aizjūrniekus padzīt.

Ak Visvaldis gribēja turēt bagātu, stipru Gerciges valsti? Tādu, kam baidītos pietuvoties cita labuma iekārotāji? Ak Visvaldis atmaksāja vāciem par katoļu bīskapa ļaužu izdarībām? Atriebās rīdziniekiem par nogalētajiem Polockas kņaza kuģu stūrmaņiem, kuri savas liellaivas stūrēja uz Zemgales ostu?

Aplamība, tukša aplamība!

Gerciges labklājība Visvaldim rūpēja ne vairāk kā vāverei izskrubināti čiekuri. Visvaldis lika piesiet pie staba Gerciges smalkākos rotu lējējus brāļus tāpēc vien, ka viņi laikā neizgatavoja Visvalža iekārotu važā iekaramu sudraba krustu ar valdnieka galvas attēlu. Ar kādiem greznojas krievu kņazi.

Ak dižās pareizticīgās baznīcas pils kalnā un pilsētā? … Itin kā tās Visvaldis nebūtu licis celt, lai līdzinātos krievu kņaziem. Baznīcas ar dārgiem krustiem un svēto brīnumdarītāju zeltā kaltajām galvām viņš cēla, viezdams ļaudīs bijāšanu no zemes valdnieka. Reiz pēc veiksmīga karagājiena uz Sakalu viņš vecajo sanākšanā uzprasījās pēc pievārda «magnus». Tā dēvējoties lieli karavadoņi kādā romnieku valstī. Saproties: viņam jādarās līdzi kaut kādiem romnieku valdītājiem! …

Tu saki — Visvaldim turēšanās spožumā līdzi krievu kņaziem bija vajadzīga, Gercigi apsargājot no laupītājiem? No tiem, kuri alkst sagrābt Daugavas teci, dienvidus un ziemeļu zvaigžņu iezīmēto lielo Daugavas ūdensceļu? Tu saki, Visvaldis bija nerimtīgs, drosmīgs mošķu un vardarbnieku kāvējs?

Drosmīgs gan, ja Jurģis par drosmīgu skaita Visvalža bēgšanu, briesmām uzkrītot. Kad viņam aiz karoga nav pīļu draudžu jātnieku pulku.

Vai tā nebija Gerciges pirmajā nopostīšanas reizē? Bija! Simtkārt bija! Kad Rīgas latīņu bīskaps ar saviem bruņiniekiem, svētceļotāj iem, rīdziniekiem un citiem ļaudīm uzbrauca no Kokneses pa Daugavu uz augšu un uzkrita pils apsargātājiem. Kad vāci ielauzās pils sētā, valdnieks Visvaldis laivā aizbēga uz Aizdaugavu. Pameta sievu valdnieci un viņas draudzenes važu kreklos ietērptu tēviņu vaļā.

Tu jautā, kur tobrīd bija Dote? Ko Dote iesāka pretim tēvaines postam?.,. Dote atradās tēva pilenē. Bet Doņi no Gerciges ir dienas jājumā pa taisnu ceļu.

Ak pēcāk? … Pēcāk Visvaldis gāja uz Rīgu, nabagoja no vācu bīskapa Alberta piedošanu, sauca latīņus par saviem kristīgajiem brāļiem, atzinās, ka ticis pārmācīts ar visasākajām rīkstēm — ar uguni un zobenu. Visvaldis Rīgā apsolīja vairs nepakļauties pagānu vilinājumiem, dzīvot mierā ar Marijas baznīcu. Tobrīd Dote bija Visvaldim līdzi Rīgā kā liecinieks. Redzēja, kā Visvaldis nometās uz ceļiem, kad bīskaps satvēra trīs Gerciges zemju lēņu karogus. Latīnistu baznīca atdeva Visvaldim atpakaļ latgaļu zemes, Visvaldis solīja draudzību katoļu virsganam, solīja atklāt Rīgas bīskapam leišu un krievu ļaunos nodomus, kad uzzinās par tādiem. Ar to Visvaldis atbrīvoja sagūstīto sievu, leišu dižkunigaiša meitu, ar viņas draudzenēm.

Tu saki — Visvaldim nebija cita ceļa atgūt valdnieci un pārējos gūstekņus? Saki, Visvaldim tolaik nebija tādas karadraudzes, kas spētu vācus sakaut? Bet kāpēc, vāciem Gercigei uzbrūkot, Visvaldis viens aizbēga pāri Daugavai? Tā jautāja vai katrs otrais no latgaļu vecajiem. Tālabad daudzi — un Doņu pils labietis Dote arī — turējās pie Rīgā apzvērētā nolīguma.

Jurģi popa dēls, tu atkal mal tukšu! Tu melo, ka Rīgas nolīgumu vāci pārkāpa, ka vēlāk viņi atkal uzbruka Visvalža Gerciges jaunuzceltajai pilij un nodedzināja to. Neba uzbruka Rīgas bīskapa vīri. Dedzinātāji bija Kokneses bruņinieki, komtura vīri.

Jurģis nav tiesīgs apmētāt Doti ar pārmetuma akmeņiem, apsūdzēt Doti un viņa prātam līdzīgus labiešus, ka nav turējušies līdzi Visvaldim viņa šaursirdīgajā atriebībā. Dziesma par karā kauto dvēselīti dieva pagalmā šoreiz nav vietā! Dotem, tāpat kā vēl dažam, salka miera maizes. Gana karots! Un tad gadījās bruņinieks brālis Sebastīns. Gudrs bruņinieks. Ieskatīja Dotēs meitu. Saradojās …

Tu prasi, kālab Sebastīns neapsargāja savas sievas tēvu? Kālab vāci saķēdēja Doņu pilenes labieti? Nejaušības, tīras nejaušības dēļ. Un aiz dažu kaimiņu skaudības. (Tiem ēdas, ka Dotem tik magans znots.)

Sebastīns jau netupēja visu laiku Doņu pilenē. Cēla dzimuma bruņiniekam allaž jāsteidz turp, kurp aicina karapulka taure. Šoreiz tāpatās. Taure aicināja uz krievu robežu, uz Peipusa ezeru. Pošanās uz Pleskavu ieilga. Se-

bastīnam nebija vaļas apmeklēt sievas tēvu. Un tad pēkšņi uzradās baznīcas meslu vācēji. Pieprasīja no Doņiem lopus, graudus un alu. Dote viņiem parādīja muguras resno galu. Sak, neuzmācieties bruņinieka radu sētai. Stiprāk parādīja ..,

—    Jurģis, grāmatnieks no Polockas, lai iznāk!

Cietuma būra aizvērtnes atsitas līdz galam vaļā. Tajās

iestājas mūks garsvārkā un kapucē.

—    Popa dēls lai iznāk!

«Popa dēls … grāmatnieks no Polockas …» Kopš Jurģis atrodas Krusta pils pagrabā, nav vēl bijis reizes, kad apsargātāji uzrunātu viņu godinājuma vārdos. Laikam Jurģis vairs nav pats savā prātā, ja kaut ko tādu saklausa. Tālabad Jurģis kūņojas, paiet uz izeju un atkal piestāj. Miklajos mūros aizvadītajos gados Jurģis ne jau vienu reizi vien murgos redzējis neesošu. Pat āvījies ar ērmiem, mežaiņiem un ūdensmeitām.

—    Popa Andreja dēls lai nāk ārā! …

Aicinātājs, šķiet, labestībā pieliec galvu. Gluži kā vēlīga mājasmāte, tāla ceļa nādējam vārtus vērdama. Sak, nāc droši, esi gaidīts!

Jurģis vēl mīkstās. It kā viņam kas līdzi ņemams no guļas vietas, it kā grasīdamies ko sacīt bēdubrālim, kas čurnē uz cisājiem sienmalē. Tikai pēc trešā uzkliedziena viņš iet uz durvīm, rokas uz priekšu pastiepis. (Kad gūstekni ved ārā no soda būra, viņam sasien rokas.)

—    Esi nosēdējies, grūti iekustināt kājas, vai ne tā? — mūks līdzcietīgi jautā. — Gan jau… Ar dieva palīgu …

Pamājis, lai viņam seko, aicinātājs cēli iet uz pagraba gaiteņa galu, uz akmens kāptuvēm, kas slienas pretim augšas gaismai — Jurģa acīm sāpīgi spilgtai gaismai.

—    Pieturies pie balsta kārts. — Mūks jauž: gūsteknis ir atradis no pilna apgaismojuma. — Kāp prātīgi. Pieturies ar rokām.

«Kas latīnista lādzīgumam aiz ādas?» Jurģis min. «Vai patiešām, kā pareģoja Dote, mani apmainīs pret pinekļos iepinušos vāczemnieku?»

Jurģi ieved mazgātavā, no turienes — aiztrepju kambari. Ar audumu krāvumiem, tērpa gabaliem, cepurēm, apaviem, ar drānu tīnēm, klūgu groziem piegrēdotā mantnīcā. Un, mūkam pietupus klanīdamies, baskāji dreļļi pāri ceļiem garos kreklos ņemas Jurģi izskatīgi apģērbt. Pielaiko kreklu, ūzas, austu vidukļa jostu. Pasniedz kājautus, ādas varzas, plakancepuri. Aiz jostas aizbāž mutes noslauku — linu drāniņu ar zaļu skujiņu rakstu stūros. Gluži kā preciniekam, kā raudzību ciemiņam.

«Tagadīt mani liks bajāru aizgaldā … Siltā, saulainā istabelē. Uzbaros tumišķu, lai būtu svarīgāks no izskata. Tikai… pret kādu ļaužu labieti vai karotāju mani mainīs? Varbūt dievs ir gribējis, ka Krusta pils valdītāji apmaina Jurģi pret kādu vācu bruņinieku? Ja debesu tēvs lēmis pārgrozīt cilvēka ciešanas laimē, viņš gādās, lai cilvēka līksmība būtu viņa elkoņa varenumā. Dzīves radības kronis — cilvēks ir arī daļiņa no radītāja lieluma, no Kristus ciešanām un brīnumiem.» Grieķu baznīcas moceklis esot mācījis: «Tu kļūsti patiess, matīdams tuvu radītāju vai pārdzīvodams Kristus ciešanu un augšāmcelšanās brīnumu.»

Brīnumi blīst: Jurģim bagātīgi dod ēdamo un strebjamo. Pasniedz tauku, pasniedz medainu.

Kad viņš beidz mieloties, viņam pienes krūzi skaidra ūdens. Lai izskalo muti un nomazgā pirkstus. Kā pienākas dieva dāvanu, tas ir, ēdienu nobaudījušam ticīgam brālim..

«Nu būs mierīga atpūta. Zvilnēšu uz maisa, kas nupat- piebāzts ar tīriem pūru salmiem. Siltā, sausā istabā,» Jurģis tīksmo.

Bet zvilnēšana iet secen. Jurģi ieved istabā ar augstiem, velvētiem griestiem, ar lieliem krāsainu stiklu logiem kā katedrālē. Te ir altārltis staņģa lielumā, ir līkkāju galds, ir trīs atgāzeni sēdekļi, no tiem viens ar stāvu, griezumiem izrotātu atzveltni. Ir daudz žuburu svečturu, daudz smagu un garu vaska sveču. Pie dibena sienas piekārts kara šķēps, zobens, spīdīgs vairogs ar iekrāsotu katoļu krustu, pie aklās — melns katoļu krusts un Kristus veidols ērkšķu kronī.

Tuvu altārītim stāv pusē bruņinieks, pusē latīnistu priesteris. Galvas virsus viņam noskūts, dzeltenu matu kronītis apņem mazu pakauša un deniņu daļu. Uz krūtīm ķēdē iekārts spožakmeņiem izrotāts krusts. Šķiet — viņš ir no vācu valdītāju pulka.

—    Popa dēls Jurģis, jūsu svētība. — Jurģa pavadonis noliec līdz krūtīm galvu un tūdaļ atmuguriski izslīd pa durvīm.

—    Polockas klostera audzēknis? — kriviču mēlē noprasa par svētību nosauktais.

—    Evaņģēliju pārrakstītājs klostera skriptorijā.

—    Pārrakstītājs ir klostera svētnieku audzēknis. — La- tīnists samiedz krustu, pavelk kakla ķēdi nedaudz uz vienu, uz otru pusi. Liktos, zeltītā važa viņam grauž kaklā. — Jaunavas Marijas baznīca zina: grieķiskās baznīcas dienestā pie svētrakstu pavairošanas tiek vienīgi garīdznieka mācību saņēmušie. — Un nu pavisam lēni, it kā sakramentu nesdams, viņš nosēžas augstzveltņa krēslā.

—    Man Jurģim popa dēlam ziņojama skumja vēsts, — viņš saka apslāpētā balsī. — Tam vienam, kas ir debesi un zemi radījis, paticies aizsaukt no grēcīgās pasaules Jersikas grieķiskās baznīcas priesteri Andreju. Tāda bijusi visaugstākā griba. Mums, mirstīgajiem, dota vaļa tikai krist ceļos viņa priekšā un sacīt: «Tavs prāts lai notiek kā laicīgi, tā mūžīgi.» Un lūgties: «Tēvs, lai tava žēlastība neiet secen tam, kas nestaigā bezdievīgo runās, nedz stāv uz grēcinieku ceļa, nedz sēž mēdītāju pūlī.»

Lūk, tā, Polockas klostera mācekli! Tava tēva dēļ aizmirsīsim to citu tava šurp nāciena vajadzību. Nācienu Jersikas novadā, ko mūžībā aizgājušais Jersikas valdnieks novēlējis jaunavas Marijas bruņiniekiem. — Katoļa acis sa- miedzas vēl šaurākas. — Aizmirsīsim. Lai gan svētā krēslā bīskapam, jaunavas Marijas ordenim nepaliek apslēpts jeb- kurais Romas baznīcai nedraudzīgais solis.

Jau dieva mierā aizgājušā Rīgas bīskapa Alberta valdīšanas laikā Rīgas baznīcai tika zināmi Polockas kņaza visslepenākie nodomi — Rīgas kūrijai aiz muguras sagrābt Daugavas tirgus ceļu, Daugavas grīvas labās ostas. Kļuva zināms. Tāpat tagad … Romas baznīcai nekas nepaliek ar tumsu klāts. Nedz lielumā, nedz mazumā.

Bet ir sacīts: aizmirsīsim to. Runāsim par dievam tam kungam tīkamāko. Apsēdies, esi ciemiņš! — Greznā krusta valkātājs norāda Jurģim uz krēslu. To vienu, kas vairāk iepretim viņa sēdeklim.

«Esi ciemiņš …» Jurģis liek lēnu soli. «Esi ciemiņš, esi ieklausīgs…» Laikam tas būtu latīnista laipnības pamatojums. Slāvu zemēs zina: Rom^p baznīcas firsti nekad nerāda laipnību pašas laipnības labad.

—    Esmu atradis sēdēt uz balsta sēdekļa, — Jurģis atrunājas. Viņa domas mujas gan aizgājušā tēva, gan pie tā, kā izdibināt katoļa šķetināto viltību. Ka pusmūkam, pusbruņiniekam prātā viltība, Jurģis gatavs apzvērēt, liekot kailo roku uz nokaitētas dzelzs.

—    Dievs nožāvēs asaras no vīra acīm. Un nāves vairs nebūs. Nedz bēdu, nedz raižu, nedz brēkšanas vairs nebūs. — Šķiet, mūks runā bībeles pantu. — Sēsties, es teicu. — Viņš vairs neaicina, bet pavēl.

Jurģis stīvi piemetas uz sēdekļa malas.

«Sēžoties nedrīkst kājas šūpot, citādi velns dancinās,» viņam pēkšņi iekrīt prātā bērnībā dzirdētais.

—   Visaugstākais ir gribējis, lai grieķiskās baznīcas priesteris aiziet no šās pasaules, — latīnists svinīgi runā. — Un nu Jersikas zemē pie Daugavas grieķiskās baznīcas klausītājiem vairs nav garīgā gana. Tas ir ļauni, pavisam ļauni. Bez garīgā gana ļaudīm var uzkrist gara miegs, un pa to starpu ļaunais pagūst iesēt ļaužu siržu tīrumos ļaunu sēklu. No ļaunas sēkias izaug ļaunas domas: nepatiesas liecības, zaimošanas, slepkavības. Tātad mirušā Jersikas priestera vietā jāstājas viņa cienīgam pēcnācējam. Kurais vēl būtu cienīgāks kā nelaiķa dēls?

Krusta pils fogts dod Polockas klostera audzēknim zirgu ar segliem no brieža ādas, dod ceļinieka somu un ceļa- maizi.

—   Zirgu ar segliem … ceļamaizi… — Šķiet, Jurģis patiešām dzird rēgu balsis.

—    Kā piedien Polockas bīskapa sūtītam baznīcas vīram.

—   Polockas bīskaps mani sūtīja- atvest evaņģēlija grāmatu, nevis turēt priestera krustu.

—    Reizumis lūgšanu skaita pat zvaniķis, kur nu vēl mācīts evaņģēliju pārrakstītājs. Turklāt Polockas bīskaps tik un tā meklēs priesteri no tās tautas draudzēm, ko baznīca apkopj. Tādi bijuši grieķiskās baznīcas iedibinājumi, kurus mēs, jaunavas Marijas bruņinieki, uzturēdamies šajā zemē, nenoniecinām. Lai arī dažreiz starp Livonijas baznīcu un Jersikas valdnieku bijušas nesaprašanās, katoļu kūrija nav ķērusies pie vardarbības pret polockiešu draudzēm. Cilvēks redz to, kas viņam priekš acīm, bet visaugstākais uzlūko sirdi. Vai nav taisnība?

«Laikam katoļi būtu īstās taisnības turētāji?» Jurģis sakustas uz pretimrunāšanu.

Bet mūks viņu apsteidz. Vienā atelpienā steidz izteikt visu, kas apliecina vai varētu apliecināt tikko apgalvoto. Atgādina, ka Rīgas kūrija, kad Jersikas valdnieks Visvaldis kļuva bīskapa Alberta vasalis, neuzstāja, lai viņš pārietu katoļu ticībā. Rīgā, Doma baznīcas pagalmā, no bīskapa svētās rokas Visvaldis saņēma kā lēni savas zaudētās valsts zemes, paliekot ar veco ticību. Mūks slavē Kristus bruņiniekus, kas izturoties saudzīgi pret grieķu baznīcas priesteriem. Jau kopš laika gala Kristus brāļi esot labi kaimiņi krievu tirgus viesiem. Arī Rīgā esot mītnes Polockas tirgotājiem. Un Livonijas bīskaps… Un Kristus bruņinieki …

DiVPADSMITA NODAĻA

… Vāci sakauti!… Doņu labieša teiktais nav bijis vēja dūda. Krievu karotāji uz Peipusa ezera patiešām pievei- kuši no aizjūras saradušos šķēpu vicinātājus, kas latgaļu tēvaines pilis tagad dreb par savu ādu. Baidās, ka Poloc- kas kņaza družlnas neiedrasē Daugavas lejteces zemēs, neņemas izkūpināt ordeniešu saceltos cietokšņu torņus, lauzdami melnā krusta bruņinieku sprandas karātavu cilpās, tāpat kā vāci pirmāk lauzuši tās tejieniešiem. Tikai lielu baiļu uzmākā Krusta pils pārvaldītājs rādīja Jurģim vēlīgu vaigu, sauca gūstekni kļūt par pareizticīgo baznīcas svēt- nieku latgaļiem… Bailēs… Taču pašlaik Jersikas novados palikuši ne vairāk kā pārdesmit bruņinieku — tāds sēnalu kaisījums pret krievu družīniekiem.

Krusta pils kraķa saini nemitīgi skubinādams ātrāk kustināt stīvās kājas (raustīdams pavadu, ar pastalu purniem dukstīdams paslēpenēs), Jurģis ir laimīgi nojājis ceļa gabalu līdz Asotes kalnam un, atlaidis pavadu vaļīgu, ļauj zirgam stampāt paša izvēlētu taku — uz tērci zālainas pļaviņas ielokā.

«Laikam lopiņam slāpst. Un zāli paskrubināt šitam kaulu maisam par labu vien nāks …»

Visu laiku Jurģim pakrūti šaudi savu šķelto mēli bažu tārps. «… Tā bija greizi, nebija pareizi! … Nevajadzēja vācietim piekrist, nevajadzēja apņemties. Kad esi savas tēvaines un ticības naidniekam devis mazo pirkstiņu, viņš aiz tā tevi sagrābs gan pie rokām, gan pie kājām…»

Jurģis urķi apsauc. Strīdas pretim, pārliecina, ka citādi nevarēja. «Brīvē izkļuvis, es varbūt veikšu kādu drupatīti tēvaines ļaužu labā. Leišos dzīvojot Visvalža pēcnācēji. Un tur, akmens kapā, Jurģis zvērēja leišu labietim… Kad ļaudis uzzinās patiesību par Gerciges valdnieka galu… Arī aplinkus — dievlūdzēs un evaņģēlija lasījumos — viņš var pateikt to, ko vāci slēpj, var grozīt dievlūdzēju prātu. Turklāt mežu biežņās un purvu salās lasās drosmīgi vīri ar vālēm un lingām. Tādi, kas dzīvi palikušajiem vāciem var pieburt zaķu kājas, un viņi… Jā, Marijas bruņinieku mūdža nogūlās pie Peipusa ezera. Bet, kuri neap- gūlās, kuru neaizmuka, tos aizveda gūstā, piesietus pie krievu jātnieku zirgiem. Sagūstītos nāksies izpirkt… Rīgas sudraba un dārgo preču turētājiem, bruņinieku aizjūras radiem, ja viņu mantība nav pelējumi un ķirmju sagraužas. (Pāri Baltijas jūrai karot atklīda pluskainākie no vakarzemju zobenu cilātājiem.)

Tā ir: Daugavā viļņus veļ vēji, kas pūš no rītiem. Austras vēji. Un, būtu Jurģis Krusta pils vācietim atbildējis «nē», dievs zina vai viņš dzīvs pieredzētu vēju pieņemšanos aukā. Arī maitas vilki pirms prombēgšanas noslēpjot nupat krimsto medījumu.»

—    Dievs gaus!

Skrandains baskājis. Puisis pluskā kreklā, īsās izvalkātās ūzās, gaišu matu kodeļu, kakls, krūtis, rokas un kājas saulē nobrūnējušas, seja tumši sarkana, it kā ar māliem notriepta.

Pienācis nepamanīts, domāt, no zemes izstīdzis. Stāv un knibinās ar pirkstiem gar bikšu saspraudni — mazītiņu koka puļķīti, — un raugās Jurģī ar vainīga nožēlnieka skatienu.

—    Dievs gaus tavam kumeļam, kas tik brangi šķin zāli! — viņš piemetina un pats kāri šķielē uz Jurģa ceļa kuli — no lūkiem pīto divroču ķurzi, uzblīdušu no maizes klaipiem, aizdara bunduļiem. Puiša lūpas viegli dreb, kakla gāmurs raustās. Viņš ir izsalcis, viņam siekalo mute, ēdamu matījot.

«Gluži kā Stepa … Toreiz…» Jurģim uzplaiksni atmiņā.

Patiesi, ja pienācējs būtu ievīkstījies zvēru ādās kā Stepa, kad puisi izvilka no zemes alas, viņu varētu saukt par aulieša dvīņubrāli.

—    Paldies par dieva gausu, — Jurģis atņem un iesmejas. — Mana saļņa vietā. Uzslienas ceļgalos, pievelk klāt saini ar ēdamo un aicina skrandaini piesēsties. — Nobaudīsim, ko dievs devis. Kaimiņš laikam no tālienes?

—    No Unguriem, no Unguru klaniem. — Valdīgi satvēris Jurģa sniegto rupjmaizes ņuku, viņš ātri piegrīiž to pie mutes un tūlīt iecērtas tajā ar zobiem. Nokož kumosu, tikpat kā nesagremojis norij to un kož atkal.

—    Redzams, kaimiņš šorīt vēl nav ieturējies. — Jurģis satausta kulīti ar pupām, pagrābj sauju un dod ēdējam. Jo vērīgāk viņš svešajā ielūkojas, jo vairāk saskata līdzību ar Stepu. Arī deguns viņam ieplakans — kā Stepam.

—   Nav vis ieturējies.

—    Un kaimiņš tālā ceļā?

—    Tālā … Varbūtās arī tuvā.

—    Kā to saprast?

—   Tapatās vien… Klimstu, raudzīdamies, kur piemesties. Tikt pie pastrēbiena un siltuma. Meklēju svabad- nieku, kam drošs jumts virs galvas, krietna radu draudze, kas var paglābt grūtā brīdī.

—   Tā sakot, kaimiņš staigā pa pasauli, saimnieku meklēdams? Vai tā?

—    Tā.

—    Pazaudēji saviešus?

—    Man nav saviešu. Esmu viens kā sauss koks mežā.

—   Kā sauss koks mežā… — Jurģis gaida, ko svešais bildīs vēl.

—    Vēders pēc maizes staigā… — brīsniņu klusējis, pienācējs ierunājas. — Nu jau kurais gads, kopš šās puses ļaudīm ar maizīti vairāk nekā bēdīgi. Domāt, cilvēki dievam sariebuši, domāt, saimnieces, cepienu no krāsns vilk- damas, krāvušas klaipus atsprēkleniski, uz muguras, nokaitinādamas Māju un Lauku mātes.

Mūspuses ciemos bada večas glūn sētās no visiem pakšiem. Pavasaros cilvēki iet nomērējušajiem lopiņiem līdzi ārā skrubināt skostas un malgaivju dzinumus. Lasa vārnu olas, ķer kurmjus, žagatas, vāra balandas ar nātrēm. Vecie un vārgie visapkārt atstiepuši kājas, lielums bērnu arī, bet izdzīvojušie tirinās kā mušas. Zeme, meži, ezeri un strauti, domāt, raganu nozūmēti. Kur vien veries — sausserži un pelni.

Toties aizjūras kungi vāciešu sētās dzīvojot pārtikuši. Vāciešiem apcirkņos un pagrabos esot gana cilvēku audzēta, gana Meža un Ūdens mātes gādāta. Lai izvilktu dzīvību, cieminiekiem cits neatliek kā lūgties vāciešiem kalpos.

—    Vai nu cits neatliek?

—   Vāci neliekot savā katlā iesmakušu kautu lopu vai medījuma gabalu. — Puisis liekas nedzirdējis Jurģa jautājumu. — Atdodot suņiem vai kalpiem. Un pupu, ko vācieši nezin kālab sauc par cūku pupām, tāpatās pelēko zirņu, maluma sēnalu kalpu virai pie viņiem netrūkstot. Un, ja cilvēks dienā reizi sātīgi paēdis, viņš no kājām ne- gāzīsies. Pat pamatīgu smagumu veļot, viņam iekšas nepārtrūks. Kauču cilvēka dzīvošana ir viena neapturēta smagumu cilāšana un valstīšana no bērna kājas līdz kapa malai. Manējā dzimtē lai. Tepatās visi vīra cilvēki atstiepuši kājas, uz kūkuma nešļavas stiepdami. Mežā kokus laizdami, akmeņus un čakārņus kraudami, seru likdami un mārkos linu slogus cilādami. Vecāsmātes brālis gan piedzīvoja savu nolikto aiziešanas brīdi, uz pirts lāviņas gulēdams. Taisnība, rados man ir vēl otrs, kas piedzīvojis lielu vecumu. Mātes pusmāsa no vīra puses. Lāva no sievišķa. Nav bijis sanākšanu, pavaļas tērgu, nedz cūku bēru, kad nepieminētu Mednes māti. Jaunībā viņu noglūnējuši sirotāji, uzrāvuši zirgam mugurā, stiepuši uz leišiem. Bet šī gūstītājus aptinusi ap pirkstu, naktī aizbēgusi un, iedama pa zvēru pēdām, pārradusies ciematā.

—   Esam parunājušies, mans sainis paēdis, laiks kātot tālāk. — Jurģis pieceļas. — Man ceļš gar Daugavu uz augšu, kaimiņam, liekas, uz otru pusi?

—   Man viss viens. Es labprāt turētos ar tevi… Pate- cētu līdz avotam, kad tev uznāks slāpes, saplūktu sainim āras zāli. Budris ir izdarīgs. Budris ir acīgs.

—   Acīgs gan. Redz otram pilnu ceļa tarbu… — Jurģis nosmīkņā. «Bet viņam, puikam, grūti klājas. Un Stepu viņš tomēr atgādina.»

—    Lai būtu tā, kā Budris saka. Ceļosim kopā. Kamēr apniks. Redzi, es esmu Gerciges baznīcas vīrs, grāmatnieks, vāciešu ieņemtajos novados uz mani var raudzīties ar greizu aci.

—   Ak ar greizu? — Budris pārjautā. Ātri, ātri saplūc sauju auzeņu, nes tās sainim, lūko zirgu glaudīt.

«Šķiet, lādzīgs puisis.» Piesaitējis ēdamā turzu pie segliem, Jurģis raušas Krusta pils kraķim mugurā.

Un nu viņi min krastmalas taku pretim Daugavas tecējumam. Nostaigā cēlienu, apstājas, atpūtina kājas un iet atkal.

Viņi jau ir pārbriduši Neretkas upi, apgājuši nopostītos Daugaviešu ciematus un nu runādamies tuvojas Ģedušu robežām. Lielākais runātnieks ir Budris. Viņam stilst prašņāt, izjautāt, bet visvairāk — stāstīt pašam. Un — prātot. Vecīgi prātot.

—    Tās trīs laimas, kas, cilvēku mūžu iegrozīdamas, pasauli pārstaigā, mūslaikos esot izšķīrušās, un šaipusē palikusi tā trešā. Kura lemj slikto, — Budris spriež. — Tās divas, nu, visa labākā un tāpat labā devējas, laikam staigā pa Aizdaugavu. Pa zemgaļu un leišu līdzenumiem. Aplaimodamas brīvus zemes kopējus. Turienes auglīgajās zemēs esot deviņu graudu birums. Dābolainās ganībās ganoties govis, kam līdz zemei pierietējuši tesmeņi. Katram pieaugušam vīriešu kārtas cilvēkam tur dodot savu kumeļu ar segliem un kaltiem iemauktiem. Un katrai duktei precību gados tiekot jaunpiena brūnaļa un pārītis baltvilnas jēru. Par visu, kas vajadzīgs dzīvošanai, paši zemes kopēji izspriežot kopā sanākšanā. Un tirgus viesi pie viņiem godīgi iemainot tās zemes labumus pret smalko dzelzi, pret varu, pret citādām mantām, neko nenobēdzinādami pašu maisos.

Tad viņš runā par citu laimīgu zemes pusi.

—    Ceļu cauri mūžamežam uz turieni spēj izcirst vīri, kam palaimējies tikt pie brīnumkalēja ārdēta cērtamā — zobena ar norakstītu asmeni. Ar burvības vārdiem aprakstītu asmeni. Tālab jau šāspuses lielie ļaudis, piļu valdītāji manījušies pievākt sev aprakstītus zobenus. Un nule, ar kakla tiesu piedraudēdami, rakstu zobenus nogrābj bruņu vāci. Laikam baidīdamies, ka Gerciges kaļvu kalumos varētu būt acīm noslēpts spēka vārda iegrebums. No spēka vārda vācieši baidās tāpat kā mūsēj ie …

—    Liels prātnieks tu esi, kaimiņ. Laimes gūstītājs, es gribēju teikt, — Jurģis kremšķina.

—r Lai būtu kaimiņš, — Budris atsaucas. — Sacīju — vēders pēc maizes staigā. Kad apkārt ložņā sumpurņi, bet zemnieki nezina, vai drīkst iziet ar sētuvi tīrumā, baidās, vai viņu sējums dos birumu, ļaudis nezina, ko pielūgt, kam nest ziedu, kam iet kalpībā. Paklau! — Viņš aizskar Jurģa roku. — Paklau, baznīcniek! Mums derētu palaist līkuma riksi. Uz zemes vidieni. Garām lielajam dūksnājam līdz Ezeru salām. Ir dzirdēts: Ezeru salās, turienes kauprēs uzturoties vaļas ļaudis. Kas neejot klausībā nedz vāciem, nedz pašu labiešiem. Ģedušos runā …

—    Vai Ģedušu pilī? — Šķiet, Jurģim pieskārusies karsta plauksta. — Budris ir bijis Ģedušos?

—    Viņu pavasari.

—    Kā tur? Kā turienieši dzīvo?

—    Dzīvo, kā dzīvojuši.

—    Kā pilī? — Jurģim rūp dzirdēt par vienu. — Vai Ģedušu pilī agrākie iemītnieki? Savā laikā Ģedušu labie- tim bija meita Dzilna. Runāja, viņa izejot… viņu izdodot par sievu Vāczemes bruņu vīram.

—    Kas šai vainas? Ēd nupat nomedītu, dzer svaigu pienu, trekni sietu sieru, mazgājas suliņās. Valkā Rīgā pirktas drēbes un laiž pasaulē bērnus. Bet uz Ģedušiem iet nebūtu īsti prātīgi. No pilenes uz Ezeru salām vēsts par mūsu ciemošanos aizskries vēja spārniem. Un vēl piepušķota. Sak, krievnieciskās baznīcas vīrs draudzējas ar pileņu dižajiem. Bet mazajam cilvēkam no pilenes dižajiem jāsargājas. Turplikām Ezeru salu vaļinieki esot krama vīri.

—     Ak krama vīri? — Jurģis noliecas pie seglu kāj- tura, knibinās ap to. Nē, Budris nav Stepas dvīņubrālis. Varbūt Budris nemaz nav Budris. Varbūt Krusta pilī… Krusta pils vācietim patika sacīt: «Tā kunga garam nebūs valdīt iekš cilvēka mūžīgi, ja miesas grēcīgas…»

—   Dosimies pa taisno tālāk. Līdz Gercigei…

*

Pāri Jersikas kraujai blīst melni draudīgas debesis. Ass vējš dzen mākoņu gabanas, gubo pār pilskalnu, pār nodedzinātās pilsētas klajumu. Niknumā šalkojošā Daugava skalo krastus, šļaksti pret debesīm savus pietumsušos ūdeņus, kuļ tos putās ap nopostītās pils vietu. Šķiet, zeme, debesis, ūdens un gaiss biedē cilvēkus nestaigāt pār laukumu, kur kādreiz bija krāšņa, visu apskausta pilsēta ar namu simtiem, ar baznīcām un sargu torņiem, ar karogu vēdām. Daugava un debesis dusmo, kad cilvēki uzluko kādreiz tālu izslavētās valdnieka pils kalnā sačupotās koka celtnes. Nožēlojami niecīgas — kā meža vidus vien- sētnieka rija ar piedarbu un piebūvītēm kaut kur karu un mēra izpostīta novada nomalē.

Zirgu pie pavadas vezdams, Jurģis un pēc viņa Budris pārbrien seklo Istekas strautu, noiet gar Daugavas ūdens skalotni un kāpj tērces krastā, kur kādreiz atradās Daugavas lielā ūdensceja sākumā un beigās tirgus ciemiņu cildinātā latgaļu zemes pilsēta. Bet, līdzko nācēji ir augšā, no mākoņu blīdas, kas sēļu pusē, izšaujas ugunīga čūska, pārlec uz Jersikas pusi, un tad baismīga rīboņa skalda debesjumu.

—    Pērkons brauc! Pērkons draud! Sainis jānoslēpj… — Budris satrūkstas.

—    Kur?

—    Kaut vai apakš pils tilta. Palīdīsim apakš tilta.

—    Tur nu gan būs īstā vieta.

—   Nekaitini Pērkonu! — Budris izķer Jurģim no rokas zirga pavadu un, satraukto saini valdīdams, laužas krū- mienā. Laikam uz pacejamo tiltu, kas pāri šķērsgrāvim šijpus pilskalna.

—    Es pērkonu šogad dzirdu pirmo reizi. Man jāizkū- leņo, jāizvalstās pa zemi. Lai atkristu slimības. — Jurģim pagalam negribas tikties ar nesenīt uzceltās Jersikas ļaudīm.

Pērkona grandā Jurģis nesaklausa Budra atbildi. Sāk gāzt lietus. Galvu plecos ierāvis, Budris raujas uz priekšu, bet Jurģis metas pretējā virzienā — uz zemzaru ozolu paaugstā kaļķakmens krasta piekājē.

«Nogaidīšu tepat,» viņš prāto. «Kad pērkons pārskries, jālūko no Budra atkratīties.» Jurģis taču Krusta pilī zvērēja leišu labietim. Leišos Jurģis tādu Budri līdzi ņemt nedrīkst. Par Ģedušiem Budris var stāstīt tāpat kā par savu dzimto pusi. Un viņam rūpēja satikt Ezeru salu brīvos drosminiekus.

Leišos jātiek!

Ja pārpeld pāri Daugavai Dignājas krastā, līdz leišma- lei kumeļam viens ieskrējiens. Zināms, Dignājā kā Jersikas zemes daļā var būt vācu kurti. Bet ja Jurģis izraugās labu vietu un pārpeld straumi tumsā? …

«Ar dieva palīgu! …»

Pērkons dārdina jau vairāk pret Jersikas purvu, pret purva salām Birzāku pusē, bet lietus gāž, kā gāzis. Jurģis atraujas no ozola stumbra un lēcieniem skrien uz Daugavas stāvo krastu, uz radžu krauju. Tās aizsegā viņš aiz- kļūs līdz priežu puduram. Izlūkos, atradīs piemērotu vietu…

Par nelaimi, krastmalas zemiene piebārstījusies durstīgiem radžu gabaliņiem, itin kā augšā, bijušās pilsētas pievārtē, vīru pulks skaldījis ar dzelzs biķiem kaļķakmeņu grēdas un kaisījis drupačas visgarām ūdens skalotnei. Jurģim ir tekuļa ādas apavs, plāns kā novalkāts pakulu audums. Ar tādu pa asumiem skriet tikpat kā mīkstīties uz ecēšām. Jāliek prātīgs solis. Jurģis iet un bažīgi atskatās. Tik niecīgi mazu gabalu viņš atkūlies no gravas stūra! Tad viņš manās tuvāk krasta nokarei, klātāk rožaini baltajai klintienes sienai. Saplaisām, izdrupumiem, iedobumiem un sīkiem krūmu skumšķiem izraibotajai kaļķakmens sienai. Dažs kārklu cers gan tajā aug. Kad viņš pietuvojas ceram, kas iesakņojies plecu augstumā, kļūst redzams stūrains, tumšs dziļdobums. Un zemē — plienak- mens gabals, plāksne, tikpat liela kā ieeja alā. Liktos — alas vāks.

«Tāds kā aizbāznis… Novēlies vai nogāzts aizliktnis.»

Jurģis vēlreiz atskatās, tad pakacās un ar rokām ieķeras dobuma apakšmalā, ar ceļiem un kāju pēdām radzienē atbalstīdamies, spraucas alā. Cik tumšumā saskatāms, tūlīt aiz priekšējās kaļķakmens nogulas dobums tālāk kļūst lielāks, plešas, iet dziļumā.

Zvēra midzenis?… Izlūka slēptuve?… Vai apakšzemes eja? Slepena izeja no bijušās Gerciges pilsētas zem aizsargu vaļņiem uz Daugavas piestātni? Izejas zem piļu un nocietinājumu sienām raktas visur. Nocietināto vietu iedzīvotājiem vienmēr jābūt gataviem pēkšņam ienaidnieka ielenkumam. Slepenā apakšzemes eja bija arī Visvalža pilī. Pa tādu zēnu Jurģi izveda brīvē Jersikas otrreizējās nopostīšanas laikā. Kaut kur pret vidu pils izejai bija slazds. Bezdibeņa aka, ko nezinātniekam neapiet. Slazdu aka var būt arī pilsētnieku alā, ja te ir tāda…

«Stāviet man klāt, visi labie gari! Stāviet klāt!…»

Iespraucies alā, Jurģis tuvu izejai satausta dažus akmens kukuržņus. Tie lieti der cauruma aizkraušanai.

Jurģis nometas tumsumā uz vēdera, taustās ar rokām un lūko rāpot tālāk.

— Ko tu te meklē? — piepeši viņam priekšā no aklās tumsas atskan vecīga balss.

*

—    Gaidīsim divatā, — jersikietis beidz savu garo stāstījumu. — Zirņu un pupu man krietna kulīte. Tāpatās kāda Daugavas asaka, ir kaņepju sviesta picka un dona maizes. Taupīgi dzīvodami, mēs noturēsimies dienas četras. Pat ja leišu vīram kur nebūt samestos šķērsus un viņš uzrastos nedēļas pašā galā. Līdz nedēļas nogalam viņam jāatnāk. Tā mūsējiem ar leišiem norunāts. Vasaras pirmajā pilna mēness nedēļā. Un par zīmi, ka izlūks ieradies, sēļu krastā vakarā degs divi paegļi vai kūlas puduri. Tad nakti tā ap pirmajiem gaiļiem Urbāns griež straumē siekstu un airējas pāri. Šoreiz — airēsimies divatā. Pie viena tu ku- nigaiša sūtnim pasacīsi savu teicamo. Vienā grūdienā tavu neziņu cālēns tiks no čaulas ārā. Jaudīsi, kur palikt, ko darīt un ko nedarīt. Vai tā, ko?

—    Lai būtu tā, — Jurģis piekrīt. Ko citu viņš var sacīt? Pati Veiksmas māte liek viņam rokās meklēto un vēlēto. Pirmīt, alā rāpjoties, piesauktie labie gari patiesi bijuši viņam palīgā. Te, pusaizgruvušajā apakšzemes ejā, viņš sastapa Jersikas brīvo ļaužu ziņnesi Urbānu, pie tam tādā reizē, kad izlūks vēl nebija ticies ar lietuviešu vēstnesi.

Urbāns zina par Jersiku un jersikiešiem visu, kas vien turas atmiņā no nelaimju un juku laikos krātā. Kā vāci pātagojuši savas Jersikas cēlājus. Cik ļaužu spēka par pagaidu pili sauktajā vāciešu miteklī. Kuros Jersikas novados izrīkojas vācu zobeņvīri, kuros vēl turas pašu labieši. Kurā pusē pļāvusi ļaužu riežas. Melnā māte, no kā diem ciemiem saņemti gūstekņi, cik reižu gadā un kādus tagad latgaļiem piedzen pagastus. Kā vaimanā amatnieki, kur apgrozās tirgus ciemiņi, kurā baznīciņā dedzina sveces Cargrades svēto priekšā un kurā lādas vācu melnie mūki.

—  Visvalža Gerciges robežās tagadiņ viss ir gluži citādāk, nekā bija viņos laikos, tovasar, kad Jurģis ieradās šai pusē ar Polockas evaņģēlijiem. Urbāns labi atceras viņo vasaru. Tolaik Urbāns klimta pulkā ar Birzāku salas iemītniekiem.

Mitinājās kauprē aiz Birzākiem pret Piiišķu galu, kur slapstījās vaļas ļaudis, brīvie mednieki un atriebēji. Nu, kur Jurģis popa dēls pārkrustīja Cirkšņu būdnieces pui- kiņu, deva mazulim citu vārdu. Paldies dievam, puišelis tagad aug spirgts kā briedēns, kā jau māte cerēja. Kad bērnam iedod viņa aizgādniekam garam tīkamu vārdu, sērgas un slimības no viņa nolobās kā āda. Cilvēks ar gariem patīkamu vārdu reti iekrīt karstumguļā, reti kad viņu moka kaulu lauzēji un lietuvēni. Tolaik, kad popa dēls bija Māriņas būdā, Urbāns staigāja tālos ceļus Aiz- daugavā. Pie leišiem. Nesa aklā Gerciges dziesminieka kokli, veda aklo pie rokas, uzmanīja raitniekus, kas apkārušies ar ieročiem. Un, kad aklais skaitīja ļaudīm sentēvu miņu dziesmas, Urbāns ausījās, kā runā ļaudis, kā spriež vecie par kara šķēpu glabāšanu un vairogu tapo- šanu. …No tiem laikiem pagājuši divreiz treji gadi. Zemītē trūdaliņā apgūlusies lūzma spēkavīru. Tēvaines deviņreiz deviņu lielo ciemu vietās tagad riešas ērkšķu krūmi, aug kreveļainas apsītes un kaula baltus zarus pret debesīm stiedz nodedzinātie ozoli, plāniņā stādītās liepiņas. Dzīvi palikušie gercigieši rāda vārus druvdarus, zogas mežu pamalēs slepus uzplēst lauciņus rāceņiem, kaņepēm, zirņiem un liniem, lai pašiem tiktu kaut kas izdzīvošanai, kad svešie āmrijas iztukšos apcirkņus un tīnes. Ciemos un godos, no lielajiem sargādamās, tēvaines sievas un jauniķes netinas greznās sagšās, nevalkā vizuļu vainagus, burbuļu saktis un mātes krāto rotu sudrabu. Un, pulkā sanākuši, jaunie liek zemu soli, plaukšķina klusītēm, neskaļi trillina ganu stabules. Ziedokļu vietas un ciematu kapu kalniņus tagad vecie vairāk apstaigājot burdamies. Kad laimējies izraut dzijtiņu vai spalviņu no vācieša tērpa, vācieša pajūga, no aizjūrnieku aptecētāja drēbēm. Aptinot izvilkto diedziņu ap vanckara olu, noliekot olu pusnaktī pie ziedokļa koka vai uz kapsētas bedres. Nosaucot ļaužu mocītāja vārdu un nobāžot nesumu dziļi zemē. Ļaudis, pie aizgājušajiem ciemodamies, vaimanājot un raudot. Dažs sācis labināties klāt tumsas spēkiem, lūdzoties no viņiem pazemīgu prātu. Zvērot nekad nenest saulē aiz spāres noglabāto tēvu karacirvi. Man bija tēvabrālis, ieslavēts dunču kalvis. Tirgus vīri, kas nāca Gercigē, tēvoča kalvi apmeklēja vienu no pirmajām. Godībās un svētkos pilnu dzēriena ragu viņam pasniedza reizē ar cienījamākajiem kaimiņiem. Pēc tam kad Gerciges pilsēta sakrita pelnos, kad tejienes amatnieki pārcēlās uz Birzāku salu, brīvie mednieki veltīgi lūdzās amatnieku, lai viņiem izkaļ kaujas cērtņus. Tēvabrālis tikai ārdēja un liedināja Lielās Cargrades veidā lokanu zobenu ar zvēru galvām turekli — īstu brīnuma zobenu. Izkala un aiznesa pilskalna pārvaldītājam, lūgdams atvēlēt šim zemes stūrīti kalvei pie kuģu piestātnes. Solījies mierīgi strādāt un audzināt mierā savus pēcnākamos. Pārvaldītājs grezno zobenu gan paņēma, bet tēvabrālim no kalves vēl ne smakas. Popa dēlam taisnība: pēc valdnieka Visvalža nozūmēšanas Gerciges ļaužu sirdīm vajadzīgs pavasara lielais pērkons. Tāds, kas visu iztricina, kas aizdzen kūtrumu un lētprātību. Kad es vadāju aklo koklētāju, dziesminieks savureiz teica senu teiku par darbu, prātu un nesa- prātu. Vecvecos laikos, stāstīja, cilvēki blandījušies apkārt bez darba. Caurām dienām gozējušies un skatījušies, kā putni lasa ēdamo, kā zvēri izdarās un kā upes skrien. Pēdīgi uzradies svešinieks un sacījis, lai šie mācoties no putniem un zvēriem strādāt. Tas svešinieks bijis Darbs. Viņa skubināti, cilvēki sākuši iekopt zemi. Uzmeklējuši ielejās klajumus, uzplēsuši velēnas, iesējuši graudus. Bet sacēlušies plūdi, un sējumi apslīkuši. Tad Darbs licis cilvēkiem iziet mežu, aiz kura viņi satikšot šā brāli Prātu. Brālis pamācīšot, kas darāms. Cilvēki izgājuši caur mežu, satikuši Prātu, un Prāts sacījis: ja gads lietains, labība jāsēj piekalnēs, ja gads sauss, jāsēj ieplakās. Un vēl Prāts novēlējis cilvēkiem govi, kas došot viņiem saldu pienu, zirgu, kas vilkšot arklu un vezumus, un aitu, kas došot vilnu, lai viņi austu drēbes un audumus. Nu cilvēki darījuši tā, kā Prāts vēlējis. Aparuši zemi, iesējuši labību, tā labi paaugusies. Cilvēki labību nopļāvuši, izkūluši, sašķūrējuši gubās, bet nezinājuši, ko tālāk darīt. Kamēr šie tā prātojuši, uzradies nīgrs vecis un apņēmies birzumu sadalīt. Sabēris graudus divās kaudzēs: lielajā un mazajā. Lielo novēlējis vecajiem, mazo jaunajiem. Vecie patriekuši Prātu, pagrābuši savu daļu, ēduši, pārēdušies, palaidušies kūtrumā. Bet drīz atkal patrāpījies neražas gads. Nu vecie atģidušies, ūjinājuši Prātu, tikai Prāts vairs lēti neatsaucies. Cilvēki arī tagad atjēgušies saucot pēc prāta, kad tas sen padzīts.

—    Ar leišu lielajiem Urbāna tēvs bijis kopā ne vienu vien reizi? — Jurģim rūp izdibināt ko tiešāku par lietuvju nodomiem. Pirmāk viņš minēja, ka pār visu Lietuvu laikam valdīšot viens dižkunigaitis.

—    Ir gadījies. Tagadlt vairāk no malas, kamēr pie valdnieka Visvalža, lai gaiša ir viņa piemiņa ,..

—    Pie paša valdnieka Visvalža?

—    Valdnieka družīnā. Urbāns tolaik bija ij spēcīgs, ij manīgs, ij acīgs. Tas bija svētīts laiks, kad Visvaldis mūsu družīnu, kā viņam tika saukt savu sargu draudzi, sviedrēja auļos pārskrējienos. — It kā stāstīdams Jurģim pieredzēto, it kā balsī pārlikdams atmiņā krājušos, Urbāns runā par bijušo. Rīta gaismojumā Daugavas vilnīši skalojas vizmodami. Abi Aizdaugavas aicinājuma gaidītāji ir aizkrāvuši ejas dobumu ar radžu plāksnēm un zviln pret alas sienu.

—    Sviedrēja bez apstājas. No Gerciges uz leišiem. No leišiem uz Koknesi. No Gerciges uz Autīni, uz Novgorodu vai Polocku. Neesi tu vēl pa īstam beidzis spodrināt paša tērpa vara važojumu, jau zubra raga pūtējs sauc pulcēties jaunam pārjājienam. Vēl uz citu pusi, uz citu pagalmu. Tēvaines piļu sētās Visvaldis ielūkojās uz īsu brīsniņu, vairāk zirgus padzirdīt, nevis cienastos dīkāt kā Beverīnas vai Autīnes valdītāji savos valdījumos. Viedajam (Urbāns godina Gerciges valdītāju «viedā» vārdā) laikam bija reģu zīlēts vai Cargrades baznīcā no augšienes likts iet miera ciemos pie citās mēlēs runājošiem kaimiņiem — Daugavas augšgala krivičos, latgaļu aizrobežā, pie ziemeļnieku kuģotāju saimēm, kas bija atzēģelējušas līdz Daugavas grīvai aiz lībju Rīdziņas kalna. Viedā karodznieks Kampijs, Idricas bajāra māse- nes dēls — bija mums tāds aptaurēts uz cīkstēšanos vilkties ar pirkstiem —, kad es viņam atstiepu taisnus visus trīs garos, šķeldinādams medalus dziru, izpļāpāja, kas viņam zināms par Visvalža izdarībām. «Kņazs ar viedīga kņaza gudrību ir mūsu Visvaldis. Pleš platus plecus tāpat kā kriviču Jaroslavs Gudrais, kura sudraba maļavu ar svētakmeņiem viņš svinībās kar važā pie sava Lielajā Cargradē šūtā, ar zeltu cauraustā garsvārka. Saka: visvarenais debesīs un viņa uzticamie družīnieki, zemes, ūdeņu un vēju valdītāji, maz kurā pasaules malā bijuši tik devīgi ar zemes auglības siltumu kā teitan. Tāpat ar dažādās mēlēs runājošu tirgus viesu iecienītiem ceļiem no karstajiem dienvidiem līdz pat Ziemeļtēva ledus pilij. Brangāku tirgus ostu, kādas Daugavas lokumos vai tērču krāču piekrastēs, cituviet uz austrumu—rietumu ceļiem neuzrādīs pat visa burvju un brīnumdaru saeima, ja kāds ņemtos to pulcināt. Tirgus viesu sētas uz Daugavas, ari vasarā uz zemes ceļiem pilenēs, sāņup no lielās straumes teces, tikpat kā radītas citzemju darinājumu tirgošanai.

Un maiņai pret mūsu vasku, mūsu zvēru ādām, amatnieku smalkdarinājumiem, pret kursenieku atvesto dzintaru, ko Cargradē pie dienvidu jūras un saules norieta zemēs sver uz zeltam kaltajiem svariem. Tirgus sētas pie Daugavas meklējuši sāls un kalumu ievedēji jau tajos laikos, kad mūsu vecvectēvi vēl necepa pūru maizi, kad miežus, pupas un kaņepes sēja vagās, ko uzara ar koka žuburu. Svētīta un vēlreiz svētīta ir zeme ap Daugavu, mūsu Gerciges kņaziste. Tikai vārtos tai jāiekar drošas miera atslēgas. Zvaņi skaņas miera atslēgas.» Kampijam taisnība: Visvalža daļa bija ij sirmgalvja apdoms, ij baznīcas grāmatnieka gudrība. — Pasūkājis slēptuvē turētos ūdeņaino stiebru galus, Urbāns jau stāsta, kā Visvaldis apņēmis leišu dižkunigaiša meitu un leišu karapulku priekšgalā plucinājis sirotājus. Kā Visvaldis ieprecinājis savas māsas kriviču lielbajāriem un Meteņos, vizinādamies kamanās ar gercigiešu jautruļiem, apdāvinājis dziedātājus. («lem krievos vai leišos, visur man radi, draugi!») Kā Viedais saucis pilskalnā pilsētas amatniekus, cēlis viņiem priekšā no tālienes atgādātus kalvu, vara un sudraba lējēju, ieroču un rotu darinātāju brīnumainos izstrādājumus, mudinājis izdibināt, kā tādi veidoti. Teicis: ja vīri iemanīsies liedēt līdzīgi vai vēl košāk, viņi slīks labiešu labumos. Turklāt pils priesteris veiklākajiem pasniegs krustu ar brīnumdarītāja mocekļa veidolu. Un katrs smalkamatnieks drīkstēs pieturēt kalpojošus ļaudis tik, cik viņam tīk. Tādu amatnieku kalpi varēs audzēt garos matus, un viņu dreļļiem neliks ik pārnedēļas galvā podu un neapcirps sprogas līdz poda malai.

— Kad dignājiešu kaļvi savās kalvēs izkaldināja no purva rūdas sešroku izkaptis, tas bija ap pirmo salnu laiku, es to labi atceros, Viedais licis klāt dzīru galdu visiem Gerciges amatniekiem, Dignājas kaļvu klaušiniekiem, rūdas racējiem, rūdas un malkas vedējiem, ceļu līdzinātājiem. Un purvienes kārklu kapātājiem arī. Teicis: pasakā Daugavu rakuši visi zvēri un putni, un dievs atlīdzinādams nešķīris lielos no sīkajiem. Lai manu kaļvu godos trīc zeme ij no lielo, ij mazo balsīm! «Manu kaļvu godos…» — Urbāns atkārto. Čāpstinādams pasūkā slāpju dzēsi zāļu stiebru. — Netīkams Visvaldis bija šejienes labiešu vairumam un dižajiem, novada lielāko pileņu valdītājiem. — Urbāns pavirzās mazliet uz alas izeju, mirkli klausās skaņas no āra. Šķiet, pārliek sevī, kā sacīt, un — stāsta vēl. Bet aizelpiem. It kā pārtrūkušus atmiņu pavedienus saistīdams.

— Gerciges valdījumos bija tepat piecdesmit piļu un pileņu, vairāk nekā piecdesmit droši nocietinātu kalnu, sētu, kur ļaudīm paglābties biedu reizēs. Bet cik no piļu labiešiem turēja spodru sardzinieku vairogu? Cik uzturēja VjsValža družīnas spēku? Dignājietis, lokstenietis, nīcga- lis… "Dižajiem vairāk rūpēja tirgus viesi, sarkanā varingu vadmala, sudrabs, citzemju naudiņas. Lielās Cargrades puses smailās dzērienu krūkas… Vāvuļi. Dzīru vāvuļi — viņus smēja Gerciges pilsētnieki. Atved vienam lielajam prūšu kumeļu vai varingos darinātu zobenu ar sudrabā lietu spalu, kaimiņi vai nost sitīsies, kamēr izplēsīs tādus arī sev. Tiks Asotes bramanīšai dižā sagša ar lībiešos liedinātu vara vijiņu pušķojumu, Doņos, Ģedušos, Vārkavā bajārīšas spārdīsies kā dunduru apsēstas, kamēr viņām nebūs trīs un piecas cita virs citas sedzamas mēļzilas sagšas ar lībiešu zeltainajiem vizuļiem. Silt- jūru gliemezīšu virteņu dēļ, tāpatās dēļ Kijevas krustiņiem, kādus Gerciges rotkaļi izliedināja skaistu skaistos, kaimiņu pilīs bija gatavi aizlaist kalpībā vai pusi no viena ciema ļaudīm. Greizie audzeņi šmaugo bērzu vidū tādi vāvuļu labieši…

Šķiet, alas dziļuma krēslums qācis raukt mazumā āra gaismas iespīdumu. Iedobē, kur dēd Jurģis ar Urbānu, vairs nekas nav samanāms. Pilnīgi satumst arī ejas aiz- krāvums, un plienakmens šķirbās pavīd reta un sīksī- ciņa gaišojuma ķirzaciņa.

Tumsai līdzi nāk gurdenums. Gulstas plecos, aizķer ar snauļļas pirkstu acu plakstus, aizsedz ausis.

«Gaisā briest lietus, vai? .. .»

Šķiet, Urbāns stāsta par Jersikas valdnieku radu Koknesē, par kņazu Večko. Un par kādu Visvalža jaunības mīlestību arī.

«Miegs veļas kā mīksta vilna …»

— Tev atliek stāties popa vietā. Atstāj saini Budrim, tavam ceļa pieklīdenim vai pilenieku paklausiņam. Viņš no tevis atšūsies kā likts, — Urbāns nosaka, raudzīdamies, kā Daugava aizskalo tikko ar kārtiņu atgrūsto plostiņu.

Bluķēnu plostiņu, ar kuru viņi abi atlrās no Aizdauga- vas Jersikas krastā. Pēc sarunām ar trīs dienas gaidīto Lietuvas vēstnesi.

Ir agrs rīts. Debesis un Daugavas ūdeņi vienādi tumši, mitrais gaiss smags — tajā noslāpst arī divus soļus nostāk cēlies troksnis.

—    Bet mēs tepatās gaidīsim labākus laikus … — Urbāns piebilst, it kā atgādinādams, ko teicis, plostiņu sienot un stūrējot pāri ūdeņu tecējumam. («Leišu dižkunigaitis gercigiešu saimei ir tas pats, kas lūdzējs pie piedarba sliekšņa. Dižkunigaitis Mindaugs laikam tēmē uz citu. Gercigieši leišiem rūp par tik vien, lai viņi dabūtu zināt, kas notiek uz ceļa pāri latgaļu zemei uz krievu pilsētām.»)

—    Gaidīsim, — Jurģis piekrīt. — Līdz pienāks novēlētais brīdis. Tas reiz pienāks, Urbāna tēv.

—    Pienāks. Jātic, ka reiz pienāks. Citādi — ko vērta cilvēku dzīvošana?

«Citādi — ko vērta cilvēku dzīvošana?» Jurģis pie sevis atkārto. «Paļāvībai labajam jānāk cilvēkiem līdz ar mātes pienu. Grieķu prātnieki esot mācījuši, ka visā esošajā dzīvojot daļiņa neizzūdamības. «Arhe» — tā skaidroja Polockas klostera tēvs. Arhe ir mūžīga, uz arhi jāpaļaujas.»

—    Tepatās Gerciges ezera galā ir lūgšanas namiņš, kurā svētīšanas vārdus dzied mirušā priestera panomars, — Urbāns turpina. — Man domāt, tejienieši labprāt klausīsies Jurģi, kas izgājis mācību Polockas klosterī. Un Jurģis pats nevar bāzt galvu cilpā, klausot Krusta pils vāciešiem. Teicu jau: mums abiem jāturas tuvāk leišmalei. Lai būtu pa rokai, kad notiksies gaidītais.

—   Tomēr Urbāna tēvam palikusi paļāvība leišu zobeniem …

—    Radu bāliņi no tuvākas vai attālākas asiņu saimes paliek radu bāliņi. Lielie ļaudis, valdītāji uz kādu laiku var no savējiem novērsties, bet, kad aprimst puteņi, kad debesīs iedegas zvaigznes, mazie dzen sliedi uz radu ciemu atkal. Leitis tavu stāstījumu par Augštaites bajāra galu nenoklausījās tāpat vien. Lika atkārtot pirmāk teikto. Leitis jauž: Krusta pilī nomocītais aizgāja veļu valstī ar cerību, ka savējie prasīs no vāciem atmaksu. Ne jau uz mūžu mūžiem dižkunigaitis Mindaugs sniedzis roku vācu zobenu vīriem un dzenas ņemt pagastus no kriviču zemēm. Daugava nevar tecēt atpakaļ, tāpat divi briežu buļļi nevar ilgi ganīties vienā pļaviņā. Pienāks īstais bridis, un leišu kara jātnieki atkal saskriesies ar vāciešiem pie Daugavas.

—    No Urbāna tēva mutes lai būtu dieva ausī, — Jurģis nosaka. Lai gan, viņaprāt, jersikieša pareģojums nav nekas vairāk kā minējums. Taisnība: zem saules viss grozās un mainās. Arī lielo ļaužu prāti. Tomēr lielie atceras taisnību tad, ja ir aizskarts viņu pašu lepnums. Un, kas zina, varbūt Krusta pilī nomirdinātais Augštaites bajārs bija leišu dižkunigaiša tuvinieks?

—    Vai Urbāna tēvs ņemtos savest mani kopā ar Gerciges ezera gala ļaudīm? — Jurģi sāk pārņemt pusaudža ba- žlgums. Sak, kā tagad būs? Kā būs, kad viņš paliks viens? Kā atradīs lūgšanu namiņu, kā pārliecinās tejieniešus, ka ir ieradies šai pusē pēc sirds vēlējuma?

—    Savedīšu. — Urbāns iemet upē arī plostiņa bīdāmo kārti, — Un piesacīšu, lai cieminieki godam tura Gerciges popa dēlu. Lai ļaunas acis viņu nenoskaužl

trīspadsmitā nodaļa

Viņa katoliskajai svētībai, jaunavas Marijas ordeņa komturam Aizkrauklē no Līksnas apvidus svētnieka un Kristus bruņinieka brāļa Benediktus vispazemīgs vēstījums.

Augstais komtur un pavēlnieki To kungu ar savu balsi piesaukdams, Tavs pazemīgais kalps krīt Tavā priekšā uz ceļiem un kā dēls pateicībā skūpsta tēva vēlīgo roku. No maniem vārgajiem ticības apliecinājumiem Tu esi sataisījis spēku un atvēlējis man desmito tiesu zemes un citādu labumu ari no Drisas un Naujienes novadiem. Lai slavēts ir Romas baznīcas vārds, lai slavēts Livonijas ordenis, kas Aizkraukles komtura amatā cēlis tik cēlsirdīgu bruņinieku! Es priecājos iekš sevis un dziedu tam, kurš mani tik bagātīgi apdāvinājis.

Bet reizē ar prieku un lepnumu mana sirds pārklājas ar vātīm un asiņo ļoti. Mana sirds asiņo, domājot par Livonijas zobena nesēju brālības postu Peipusa kaujā, kurā ticīgie zaudēja tik daudzas krievu pilis, zemes plašumus, lielo Pleskavas pilsētu līdz ar bagāto laupījumu no zirgiem, labām mantām un ļaudīm.

Bet stāv rakstīts: vakara laikā tu redzi briesmas, pirms gaisma aust, tās būs pagalam.

Tas kungs ir ordeni pārmācījis, bet ne visā savā bardzībā. Jaunavas Marijas bruņniecība būs un paliks kā atvērts bultu maks, kur ik bulta ir šķēps.

Tālabad mana niecība vēršas pie augstā komtura un runā par Jersikas novada pārvaldīšanas neprātībām — par neprātībām no bīskapam Nikolajam piederīgās Krusta pils fogta puses.

Ir rakstīts, ka līdz pasaules galam paliek ģeķība un aplamība, ja labu zemi gan iekaro, bet neprot labi sargāt to. Jo sliktus sargus naidnieks aizvedīs kā ganāmpulka jērus un ganības iztukšosies pēc viņiem.

Tā vietā, lai šejienes pagāniem atņemtu jebkuru vēlēšanos piedzīvot Kristus bruņinieku bardzības rimšanu, tā vietā, lai turētu sātana kalpus bijāšanā un bailēs, Krusta pils fogts ļauj Rīgas pilsētas namniekiem draudzēties ar neticīgajiem. Tirgoties ar leišiem un krieviem pret varenā Ordeņa gribu un viņa vissvētību Romas pāvestu, kas ar savu bullu aizliedzis livoniešiem turēt līgumus ar pagāniem. Visu kristīgo garīgā gana bullā ir skaidri sacīts: «Leišiem nav ne dzelzs ieroču, ne sāls. Viņi tos saņem no kristiešiem.» Romas baznīca ir svētījusi brāļus, jaunavas Marijas bruņiniekus, lai viņi līdzētu vācu ļaudīm izdeldēt sātana cilti no zemes. Kur ticīgiem vieta, no dievam tīkamas cīņas nevar atkāpties, tāpat kā nevar sagānīt viņa vārdu, ņemot atpakaļ kalpones, kas izdzītas pa vārtiem.

Pravieši māca: kad tavs brāli?, tavas mātes dēls vai tavs dēls, vai tava meita, vai tā sieva pie tavām krūtīm, vai tas draugs, ko tu turi tā kā savu dvēseli, tevi paslepus kārdinās un sacīs: «Esmu kalpojis vēl citiem dieviem, ko tu nepazīsti, nedz tavi tēvi,» — tad nedodi viņam vaļas un neklausi viņam. Tava acs lai viņu netaupa, lai tu nežēlo viņu un neapslēp viņu.

Krusta pils fogts līdz ar Rīgas baznīcas Daugavas novada pilij padotajiem karotājiem un mūkiem ir ļāvušies kārdinājumiem, un tālab mana niecība iedrošinās lūgt brāli komturu ilgāk nevilcināties ar katoliskajiem karotājiem svarīgās atbalsta vietas — lielā ūdens un sauszemes ceļu krustojuma Krusta pils — pārņemšanu zem Ordeņa šķēpa, zem Ordeņa krusta, Ordeņa tiesiskās varas.

Tāpat pēdējais laiks ir Ordeņa brālībai nostiprināties Visvalža pils vietā nupat celtajos nocietinājumos Jersikā, kam uzglūn visādi leišu un krievu ragaņi un grib to sagrābt. Katolisko svētību saņēmušie Līksnas novada labieši, Jēzum Kristum godu un slavu nesdami, ir manai niecībai laiduši no savas mutes vārdus par briesmām, kas draud

Romas baznīcas krēslam no šejieniešiem — sātana klausītājiem, tiem, kuri uz noziedzību domā, kuri katoļu postīšanu un galu gaida, kuri slēpj iesalu un miltus, un gaļu, un citu pārtiku priekš krieviem un leišiem, cerēdami uz neticīgo nākšanu Jersikas novadā. Sātaniskā iecirtībā viņi pielūdzot savus pagāniskos elkus, skūpstot nedievam kaltos krievu krustiņus, viešot jaunekļos apziņu, ka drīz atkal elles ķerubi izpletīs savus spārnus pār latgaļu ciemiem un apklās no augšienes elku nesamās kārtis.

Mana niecība grib atgādināt brālim komturam to, ko esmu rakstījis vienā no iepriekšējām grāmatām: katoliskajai baznīcai, kas līdz šim bijusi kā rasa uz zāles, būs iedegties liesmās. Iedegties un degt līdz visdziļākajai ellei, aprijot tos, kuri ļaudis kairinājuši caur nedievu, kaitinājuši Kristus karotājus ar savām nelietībām. Pēdējais laiks sagraut līdz pamatu pamatiem visus grieķiskās baznīcas namus un lūgšanu būdas, patriekt melīgās kristietības sludinātājus. Lai badā izģinst bizantisko ķecerību sludinātāji! Lai mēris un rūgtas sērgas tos aprij, lai zvēru zobi tos saplosa, lai sadzeļ pīšļos čūsku dzenoļi!

Mana niecība cer, ka Romas tiesa visupirmo ķers Polockas krievu sūtni Jersikas popa dēlu Jurģi, ko Krusta pils fogts ir izvedis saulē no kapa cietuma un līdz ar laba novēlējumiem vadījis ceļā dziedāt psalmus nomirušā popa vietā, audzēt Zodomas vīna koku, kas no Gomoras laukiem, ka tas nestu pūķa ķekarus un elles žults sulu.

Lai paceļas Livonijas ordeņa goda krēsls komturam no Aizkraukles, kam dots tiesu spriest un slavas kroni turēt, jo viņš nebija pieļāvis nedz to zvēru, nedz viņa bildi nest, nedz tā zīmi pie savas pieres un pie savas rokas likt.

Rakstījis Benediktus no Līksnas, tagad arīdzan no Drisas un no Nauj ienes

Anno Domlni 1244

Četrpadsmitā nodaļa

«Neviriniet durvis!… Nelaidiet virsū aukstumu!…» prātā Jurģis sauc neredzamajiem klainotājiem, tikko viņu atkal aizsniedz vēsa pūsma. Bet nebalsīgi. Trinas cisājos, it kā lūkodams dziļāk ieraukties guļas salmos. Sak, varbūt viņš atkal murgo?

Varbūt viņam tikai izliekas, ka rijas apdzīvotāji ļauj putenim vējot pa grīdas klonu\ kaisīt ledus spilvas, no kurām dzelkst kakls un. mute.

Kopš nelaimes lietuvēna uzkrituma Jurģis bieži ir ne savā paša jozmā. Sāpju murgos viņš redz zvērīgu acu mirgu, jūt negausīgu pirkstu grābienus, dzird nīgras balsis. Dažbrīd viņš brien pa purva ļumekli, kas pēkšņi pārtop lielā čūskā, no kuras visapkārt dumbrājs burbulē un gurkst. Te un tur atveras akači, draudēdami bridēju ieraut bezdibenī. Citubrīd viņš nokļūst ledainās skavās vai sniega virpulī. Kā viņā Ziemassvētku vakarā, kad baznīcas namiņā gāja degt sveces brīnumdarī tā j ai, bet neaizgāja. Jo uzkrita kaut kas drausmi smags. It kā griestu sija. Un notrieca pie zemes, sniegā. Viņš gāzās, krita baltā vēlumā, un kaut kur aizmugurē izbiedēti kliedza sievas: «Slepkavnieki! Ļautiņi! Palīdziet!»

Iespējams, sieviešu klaigas bija tīrais dzirdes māns. No ļaundaru sitiena pa galvu, no satricinājuma. Kūķu, tas ir, Ziemassvētku vakarā Gerciges ezergalā, kur krievu lūgšanu namiņš, Jurģim bija uzglūnējuši ļaundari, tīkodami pēc viņa dzīvības. Tas Jurģim kļuva skaidrs no mājinieku un apraudzītāju runām. Apraudzltāji ieradās gan pa vienam, gan pulciņā, nesa ciema maizi, bunduļu ar veselības dzērienu, kūpināmās zālītes, kas aizdzen nelabumu. Žēloja sirdzēju un spriedelēja, kā ir noticis, kas varēja būt darītāji.

«Ezera gala baznīciņā ieperinājies ļauns burvis,» — gvelžot Gerciges kalnā vāciešu pakalpi no Kokneses, no Krusta pils un citurienes. Gerciges kalnā apgalvojot: jaun- atnākušais krievinieku sveču licējs māžojoties, slēpjoties ar krievu krustu tikpat kā pūce dienu zem egles zara. Briesmonis, vistīrākais briesmonis svētnieka sejā!

Vai tad nelaimes uzmāka ciemos nerādot, kur posta saknes? Veiguru sētā meža plēsoņas nokoduši lopus, lu- bāniešos zagļi aizdzinuši zirgus, īstākās āliņģi noslīkuši bērni. Citur kāds nojūdzies no prāta, vēl citur saslimis ar galvu, ar vēderu, ar kājām… Līdz ar rudens notumsas uznākšanu ap ciemu un zvejnieku būdām sākuši ložņāt agrāk nejausti meža plēsoņas vai divkājainie slepkav- nieki. Ar visu to, ka mājinieki noliktajā laikā, lai aizbaidītu vilkačus un ļaunos garus, pēc tēvutēvu padoma pārvilkuši no meža aiz galotnēm pīlādžus, kā nolikts, valstījuši tos pa pagalmu, ap mājām. Apspraudījuši ar zariem durvis un vērtuves… Arī paši vecākie, zinošākie, ilgi dzīvojušie nevarot atcerēties reizes, kad savlaicīga pīlādžu spraušana nebūtu pasargājusi cilvēku mājokļus no nelaimēm, bet šoruden, kopš ezera galā svešinieks, saradušies ij kaucēji, ij gaudotāji, ij spoki, kas skrāpējas gar sienām, kašā ārā no baļķu starpām sūnas. Biedē un plosa visu dzīvo, kam vien tiek klāt.

Vēl nekad tā neesot bijis.

Reiz, pirms salnām, dienas vidū kāda dzērveņu lasītāja redzējusi no Gerciges baznīcas mājeles izskrienam sarkanu suni, kas svilpojis cilvēka balsī. Kas cits, ja ne nelabais pats! Tālab krievu namiņa vīrs jānomušī. Pie laika, iekams lieli un mazi nav pagalam nobeigti. Ļaunais jānosit ar pīlādža milnu. Vecā mēnesī cirsta pīlādža milnu, kas atmērīta pie nelaikā miruša puiša auguma. Jāsit pirms spoku stundas iestāšanās, līdzko vistas satupstas laktā.

Jurģim stāstīja: šejienieši, tāpat Daugavas zvejnieki gan saukuši runātājus par dulburiem. Taču apsaucieni ļaunās tērgas neapturējuši.

Neviens nezina, kas tieši to vakaru Jurģim bija uzglūnējis ar koku. Ļaundari uzkrita puteņa laikā notumsā.

Sievas, kas lūgšanu namā pamanījušas lācīgus vīrus kažokos vēzējot mieta metuma bozi, palīgus saukdamas, skrējušas uz ciema pusi. Un, kad atsteigušies vīri, cirvjus un ragavu ilksis vicinādami, Jurģis gulējis pagalmā sniegā ar izplestām rokām. Redzams, briesmoņi gribējuši sadauzīto aizvilkt, nomušīt, varbūt nogrūst zem ledus.

«Tā mēdz izdarīties vilkači, kam aiznestas cilvēku drēbes vai uzvelts koks, caur kura saknēm līzdami, ļaunsirdīgie pārtapuši asinskāros plēsoņās,» cieminieki spriedelēja.

—      Nesaldējiet mani… Neturiet mani caurvējā… Nežēlojiet malku kuriem… — Jurģis čukst tiem, kas kumst pie durvīm, pie krāsnspriekšas. Un brīnās, kālab viņam neatbild.

Tikai pēc laiciņa ar aizdegtu skalu rokā pār viņu noliecas sieva baltā galvas autā. Aizskar pieri, liek pie lūpām pirkstu, velk segu augstāk uz krūtīm. Un, šķiet, nomet zemē kādus šķindekļus. Skanīgus kā vara naudu. Izbir- dina no piedurknes vai aizgrūž ar segu.

—    Vai die, krustiņi novēlās! — Viņa liecas kacīt klonu.

—   Krustiņi novēlās!

—      Baznīcas vai lietoņa? — Nu jau ap Jurģi lokās vairākas satuntuļojušās sievas un kāds sirmbārdis.

—    Lietoņa krustu kalvis vēl tikai nesīšot.

—    Tālabad pops tik ilgi bez jezmas, — sirmbārdis gremj.

—   Kas zina, vēl garu izlaidīs.

—      Ne-izlaidīs!… Par spīti tiem! — Jurģis satrūkstas pats no savu vārdu skaļuma. Tāpat tie, kuri ap viņu un kuri nostāk.

—      Ierunājās! … Māra, žēlīgā māte… Dieviņ augstais! … Svētā brīnumdare! … Ierunājās!

Tagad rija līdz pat augšai, līdz ārdiem piemilst ar skalu atgaismu. Septiņas vai visas trejdeviņas rokas cel un māj ar liesmu pliviem. Domāt, Jāņu ugunis nāk no pakalniem lejā vai arī kāvu jātnieki dedzina lāpas, cits citu trenkdami gar padebešu malu.

—      Dodiet viņam padzerties … Dodiet deviņspēka no- virumu… Un ierunātu ūdeni… Paceliet sēdus!

—      Reiz popiņš pie sajēgas, vajadzēs jūgt zirgu kamanās, — saka sirmbārdis. — Vest pie Stepas.

—    Kāda Stepas? — Jurģis gārdz.

—      Tā paša, kas bija ar popa dēlu, kad viņš uzturējās Birzākos.

—   Tad … Stepa … dzīvo!

*

Līdzko vējputenis sāk iet mazumā, Jurģi ieģērbj kažokā, ietuntuļo, ietin kājas aunādā un iečupina ragavās salmu klājumā. Debesis un sētsvidu vēl klāj smaga tumsa, reizēm asiem grūdieniem uzpūš sniegputenis, taču Jurģa gādnieki manās viņu ātrāk aizvizināt prom no mājām.

—    Popiņam gauži bīstami te ilgāk mitināties. — Sirmgalvis mudināja Jurģi sparoties. — Un mūsim, tevis slēpējiem, arī bīstami. Lielie no Gerciges kalna iešot medībās, saukšot ļautiņus lāti dzīt. Un pagasta prasītāji, nodošanu ievācēji jādelē, pūrus meklēdami, izjauc pēdējo žagaru čupiņu, izpurina katru lupatiņu, plikam ādu pār acīm velk. Ciemos, bitinieku un zvejnieku mājās vīru palicis vēja pūtiena tiesa, bet lielie prasa tādas pašas nodošanas, kādas bija bagātiem ciemiem labajos laikos. Vecais Urbāns dzirdējis, ka nodevu lasītāji Dignājas pagastā, slāpstošos vīrus meklēdami, ar iesmiem sadurstījuši sievas un bērnus. Vilkuši aiz kājām uz klēti, uz pirti, uz āliņģi. Tāpēc vien, ka nav sagrābuši apcirkņos prasīto graudu daudzumu. Dzirdēji?

—    Dzirdēju.

To Jurģis dzirdēja. Un ne tikai par pagasta vācēju iz- darīšanos. Nācis Jurģi apraudzīt, Urbāns stāstīja par leišu dižkunigaiša ķircināšanos ar vāciešiem, gaidāmo valdnieka kristīšanos katoļu kārtā. Pie Gerciges naidnieka, Rīgas bīskapa karoga. Un ja nu tā patiesi būs?…

Vēl Urbāns stāstīja, ka Daugavas pusē šad un tad uzrodo- ties agrāk neredzēti klaidoņi. Viens rādot ubagu, cits — grēku nožēlnieku, kādus vācieši palaiduši pasaulē, lai gvelž līdzi katoļu pātarniekiem: «Esmu nācis vēstīt pasaules galu ļaužu grēkošanas pēc. Man parādījās svētā jaunava un lika iet ļaudīs sludināt, ka drīz visi grēcinieki nokļūs elles katlos. Visi, kas vārdos piesauc dievu un svētos brīnumdarītājus, bet kurli pret bīskapa vārdiem.»

«Bet tas vēl nav viss,» Urbāns bilda. «Dažos ciemos un pilenēs nojūgušies vecie tēvi. Zākā cieminieku pieturētos reģus un zintniekus. Saka, reģi pārstājuši godināt lielo gādnieci, visa dzīvā dzemdinātāju un glabātāju Zemes māti, un cilvēki tagad mīdot Zemes mātes galvu, atstājuši pamestībā Zemes mātes svētītos avotiņus, birztalas, kokus. Darot Zemes mātei pāri, pārstājuši brīvēt ieroču un rīku dvēseles, kad mantas nomirušajam liek līdzi kapā. Retais vairs atbrīvojot mirušajam līdzdoto ieroču un rīku dvēseles, iebojājot, iecērtot robiņus, lai dvēsele izsprauktos ārā, pirms mirušo pārklāj kapa smiltis. Domāt, nebijis sentēvu nolieguma aprakt ieroču un rīku dvēseles, jo tām jāpaliek ar dzīvajiem, pārtopot citos kalumos un darinājumos, ko lieto palicēji. Vecie sakot: kamēr ļaudis turējās pie sendienis noliktā, gercigiešu ieroči karojot nezināja sakāvju, kamēr tagadīt latgaļus šķaida tikpat kā spaļus. Nebūtu valdnieks Visvaldis tik alkatīgi dzinies pēc sveš- zemnieciskā citurienes bruņojuma, nebūtu novērsies no Zemes mātes, mūspusieši kā pirmāk lepotos goda pasaukā: cargradieši.»

Kamanu pajūgam gabaliņu pa priekšu sniegu brien jātnieks. Ceļu uzmana, dzen braucējiem sliedi. Jātnieka un braucēja priekšā tumsa pašķiras, bet aiz muguras sakļaujas blīvi, draudīgi melna gandrīz kā sodrēju siena. Tajā kā nebijusi nozūd ezera gala ciematiņa rija, kurā Jurģis spēkojās ar Melno māti, kur viņš tika dziedināts, kur izvadu brīdī sievas Jurģim stiepa pretī savas pieres, lai viņš tās svēta ar krusta zīmi.

«Šķiet, no manis būtu iznācis lčjdzīgs pops,» Jurģis domās novīpsnā. «Tēva Andreja cienīgs priesteris. Mani netraucētu pat Polockas skriptorijā lasītās ķecerīgās grāmatas. Jo evaņģēlijā rakstīts: cilvēka sirdī ieliktais dieva atzīšanas mazumiņš var kupli sazaroties, ja mazumiņu godam tur…

Nebūtu brīnums, ka arī draugs Stepa liektu galvu popa svētījumam…»

*

«Stepa!… Šis gaudenis būtu Stepa!… Viņo dienu straujais briedēns, jaunpuisis, ko iekāroja raženākās Birzāku salas jaunavas?… Stepa būtu šis klibiķis, kam iztecējusi viena acs, sarētota piere un kas balstās uz kadiķu spieķa?»

Arī runā viņš sveši. Raustīgi, it kā lielu akmeni veldams vai dūmos rīstīdamies.

— Laba diena, Jurģi popa dēls! — Stepa atbalstās ar ceļiem pret ragavu kurvi un stiepj rokas atbraucējam pretim. — Mēs izdzīvojam par spīti visiem un visādiem asiņu lacējiem. Mūs notriec zemē, kulsta kā kaņepāju kūli, bet mēs raušamies augšā atkal. Suņi aplaiza mūsu brūces, atdod veselību, un ģiltene ar uzasinātu sirpi paliek tukšā. Nāc istabā, grāmatnieki Būsi ciemiņš, būsi radiņš. Pie mums tu mierīgi atelpsies. Siru ļaudīm ceļš uz mūsu ciematu ir par daudz staigns un nesola bagātu laupījumu. Ciemats sīks, zemīte skopa, ļaudis pārtiek no tā, kas nāk no rokas mutē. Toties ļaudis… Gan tu pats viņus iepazīsi.

Stepa klunko Jurģim pa priekšu uz istabu. Atgrūž durvis uri tad atskatīdamies liek labo kāju pāri slieksnim. Sak, dari, Jurģi, tu tāpat! Ja vēli labu šās sētas ļaudīm, ja negribi sadusmot mājas garus.

Istaba — rijas gala kambaris, kurā Jurģi ieved, ir krietnas klētspriekšas metuma. Krāsns mūris sienā uz rijas pusi. Divas gaismas lūkas uz pagalma pusi, zemi griesti, izmīdīts klons. Pie aklās sienas divstāvu guļas lāva, pie tās, kurā lūkas, — plēsta baļķa sols, krustkāju galds, bučiņa sēdeklis un skalturis. Uz bučiņa sēž jostu audēja. Kaulaina večiņa kuplā, pelēkā rindukā, rūtainu seģeni uz pleciem, kuplu linu autu ap galvu.

Kad Jurģis ienāk, večiņa pagriežas pret ciemiņu un atliek sāņš aužamo rīku. Istabas puskrēslā Jurģis gan viņas acis nesaredz, taču to pētīgo skatienu jauž.

—    Būsi godināts mūsu sētā, Jurģi popa dēls! Istaba mums glīši izslaucīta, gruži uz sliekšņa nav birdināti. Tava Laima var droši nākt tev līdzi, bet tavām nelaimēm mēs ceļā iecirtām lietoņa krustus. Pagaidi, es palīdzēšu novilkt kažoku! — Viņa steidz Jurģim klāt. — Citādi tev Stepa, kas pats jāuzmana… Suņugalvas ar melno krustu kaklā ir puisi pagalam sakapājuši. Es, znotiņ, tukšu nerunāju. (To viņa saka Stepam.) Neaizvedusi Baltā māte mūspuses plostniekus klūgas griezt pie gravas, kurā mežeņi sametuši sabendētos, tu, Stepa, būtu izlaidis garu, ij vakara nesagaidījis. Ciemiņ, piesēdi mirklīti! — Viņa iziet pa durvīm un atstāj abus vīriešus istabā.

—    Kurie vēji Stepam pavēstīja, ka popa dēlam jātiek prom no Gerciges ezera gala? — Jurģim nestilst izdibināt, kā šejienes purva aizkaktā uzzinājuši, ka viņš ir pasaulē. — Liktos, putniem nav cilvēku balsu un ūdeņiem un zālei tāpat. Liktos, zeme mēma, debesis apmākušās. Un mazie ļautiņi sargās varenajiem acīs līst.

—    Sargās, bet žagaros neslēpjas, — Stepa attrauc.

—    Pat meža biezokņa būdniekiem pietiek sāls dziedināšanai un virai katlā. Gluži kā Gerciges slavas laikos. Bet sāls, kā Jurģis labi zina, tēvainē nāk no tāluma Kā redzi, bailes nestāv pāri cilvēkam, nenospiež viņu.

—    Ir stāv, ir nestāv. Tomēr cilvēki bieži pielūdz to, no kā baidās. — Cietumniecibas dienās Jurģi gana trenkājušas bailes, viņš domājis par baiļu spēku. «Cilvēki bieži pielūdz ļauno, no kura viņi baidās, kam viņi labinās klāt… Brīžiem cilvēki lūko ar viltību pieveikt baiļu radītāju…» — Ap ļaunumu, kas ceļas no bailēm, der palauzīt galvu. Ne mazāk, kā Stepa ir lauzījis, rakstu zīmju jēgu turēdams. Vai burtus vilkt vēl neesi aizmirsis?

—    Neesmu. Pie reizes lūkoju rakstīt uz tāss.

—    Pūlies siet kopā neskanīgās burtu zīmes ar skanīgajām? — Jurģis atceras Stepas neatlaidību, minot dažādu burtu burvestību, kas, viņaprāt, piemita kopā sakritīga- jām un nesakritīgajām grāmatas zīmēm, kādas Jurģis vilka uz tāss ar ogli vai ar žuburīti māla zemē.

—    Lūkoju pārrakstīt ļaužu miņas. No kurienes nākusi mūsu radu dzimte. Kā pirmoreiz vīri vērī kūruši līdumu sārtus, kādas pasaules malas pārstaigājuši sāls nesēji un vara kalēji. Arī — kā tukšajos gados cilvēki sildījuši ar dvašu nule atskrējušus jēriņus un teliņus. Cik vasaras par kumeliņu kalpojis puisis dižajām kaimiņam.

—    Laikam Stepa klaušina tejienes sirmgalvjus?

—    Bijušo, atmiņās glabāto ļaudis pārrunā vakarēšanās. No Ziemassvētkiem līdz Meteņiem, kad vij auklas, grebj karotes, vērpj, plucina kodeļas. Un Vālodzes mātei pūra tīnē glabājas rakstaudžu jostas, un, kad viņa tās ritina vaļā, ik locījums viņai atsauc atmiņā gan teiksmu, gan dziesmu.

—    Ak Vālodzes mātei ir tādas gudrību turētājas jostas?

—    Kāt' nebūs… — Stepa labprāt palielītos ar savas sievas māti. Tikai — nu jau viņa ir atpakaļ istabā. Ar meitām un mazuļiem. Ij mātes, ij bērni ģērētu aitādu kažociņos — sarkani brūnos kā apšu barvikas. Viņi čalo, zvaņi smejas, it kā šūpoļu kalnu apskrējuši, un pirmajā brīdī no sejas grūti atšķirami. Sevišķi mazais četrinieks, kas, svešo ciema tēvu ieraudzījis, aizspurdz kaktā pie krāsns un no turienes ņemas viņu apbrīnot.

Nule istabā ir arī kaimiņu sievas. Un mazo vecmāmuļas ar meitām klāj galdu. Sedz linu drānu, liek bļodas ar ceptiem rāceņiem, liek karotes un māla skutulus. Un divu osu katlu, no kura vāliem ceļas nāsis knutinoši viras garaiņi.

—    Nobaudīsim, ko dievs devis. — Vecā ved Jurģi pie galda. Pretim jauniķei sievas autā un Stepam.

—    Gausu māte, tev pirmais kumoss. — Viņa iesmeļ skutulītī nedaudz viras, iedrupina tajā maizi, noliek trauku galda galā, kur neviens nesēž, un tad sniecas ar karoti pēc strebjamā. Karoti celdama, viņa nepārkrustās. Arī pārējie ēdāji ne. Lai gan vecajai un Stepas sievai pie kakla dzīparu aukliņa pareizticīgās baznīcas krustiņš.

*

—   Zemie ļauži ir kā tīrumi, kurus viņi kopj. Druvām postoša ir krusa, sausdedži, vaļā atkritušas debesu ūdeņu slūžas, zemes ļaužu kari, kad viena novada augstmaņi sūta savējos skaldīt tos, kuri dzīvo citā. Zemie ļauži pielūgtu miera valdītāju, ja tāds būtu, vēl kārāk, nekā pašulaik pielūdz mājas pavarda garus, Rijas tēvu un Pirts māti. Ja tikai viņš turētu pār zemi mierīgu debesi. Bet Ir otrādi: visapkārt aizelsušies skraida kara vilkati, un zemju dižmaņi dod viņiem pilnam salakties dzīvo asiņu. Tāpat kā lausks ziemas sprēgoņā, kara bieds nepārstāj kapāt ar cirvi zemes ļautiņu ēku grodus. Tālabad arī, vāciešiem nākot Gerciges zemē, lielums zemes ļaužu turējās malā. Pie Gerciges sarkanā karoga ar balto krustu salasījās tikai tie, kuri radojās ar Visvaldim pakļāvīgo piļu valdītājiem. Valdnieka Visvalža uzliktās kara klaušas tomēr zemajiem bija pār mēru smagas. Manos meitas gados ciemu sievas locīja bēdu dziesmu ij rītos agri, ij vēlu vakaros:

Vai, dieviņi, kur es iešu, Viena pate palikusi? Karā manus brāļus deva, Karā manu arājiņu.

Tāpat citu: par balto miglu aiz upītes, kas sacēlusies no māsu asarām.

«Maz tev, Jurģi popa dēls, būs klausitaju, ja tu zvanīsi ar pareizticīgās baznīcas zvaniem un skubināsi mazos ļau- žus vest Gerciges kalnā ķēniņa Visvalža mantiniekus.» Tā Vālodze, Stepas sievasmāte, vērtēja Jurģa ieceri pēc atlabšanas palikt par staigājošu sprediķotāju un Jersikas bijušā lieluma atpakaļ saucēju,

Vārds pa vārdam, un vecās Vālodzes teiktais skanēja tāpat kā grēcinieku šaustīšana baznīcā, kā senču dievību labinātāju piesaucieni. Var pabrīnīties, no kurienes šai nomaļā mazciema smalkaudējai tāda prātnieciska spriešana. Liktos, vecā Vālodze atdevusi savu mūžu lielās gudrības meklēšanai, ir bijusi klosterī, lasījusi tur praviešu un prātnieku rakstus un vēl ko citu. Jurģaprāt, vecā Vālodze dažubrīd runā par ļaužu likteņiem, par to, kas bijis, kam vajadzētu būt, dziļāk nekā dažs laba un ļauna atzīšanā lauzījies klostera kalpotājs.

«Cilvēka nākšana pasaulē ir brīnumaina, bet cilvēka mūžs vēl brīnumaināks. Mūžu nevar nodzīvot tāpat vien. Cilvēkam savs mūžs jāiznes tāpat kā grūtniecei bērns. Jādzīvo ar pilnu sirdi, lai netīrais nesadedzina ar savu ' uguni. Nevar teikt otram netaisnu vārdu, jo vārds spēj savainot sāpīgāk nekā asmens.» Un par dievu pieminēšanu Vālodzei savs īpašs sakāmais: «Mūsu tēvu dievi bija pavarda, druvu, ganāmpulku gādnieki, siltu, auglīgu vēju uzturētāji. Mūsu tēvu dievi pieticīgi un lēnprātīgi pret saviešiem un dusmīgi pret tādiem, kas nāk ar viltu un varu, kas tura varu. Citpusiešu dievus mēs pazīstam pēc zobena asmens, ko spiež pie kakla, vai pēc nedzīva bildējuma, kas jāpielūdzot. Mūsu tēvaines dievi dzīvo starp mums, ir mūsos pašos.»

«Irbes māte (Stepas sievai Irbe vārdā) ir vienlaik zint- niece un izslavēta smalkaudēja,» Stepa sievasmāti pieminēja ar bijīgu cieņu. To pašu dienu, kad Jurģi atveda mazciematā, Stepa ņēmās pārklāstīt, kas noticis pēc tam, kad viņi abi izšķīrušies. «Vālodze ies, pati no kājām krizdama, bet nelaimīgam palīdzēs, kā vien var. Viņa prot izdabūt dziedinošu lāsi gan no pavasarī izdīguša asna, gan no Jāņu vakarā plūktiem ziediem. Vālodze prot laitīt krustu un locītavu sāpi, zina, kas jādzer pret dūrēju pakrūtē, kas pret rozi un ūdenskaiti. Viņai pie rokas skaitāmie vārdi nemierīgiem bērniem un veciem, kurus no- midzī žņaudz lietuvēns. Viņa pazīst labo pieturētājas zīmes, adāmus, aužamus, izšuj amus rakstus. Pietiek vienas reizes redzējuma, lai viņa paturētu prātā tikko noskatītus raibojumus. Pat Jurģa rādītās grāmatu zīmes. Kad Stepa uzvilka burtus, Vālodze ierietināja austuvē lielo jostu un salasīja dzīparos nupat redzēto. Tikai žuburotāk, izpušķotāk.»

Un vēl Stepa pastāsta, kā ticis Vālodzei rados. Stāsta vīrišķīgi prātīgi, nevis kā agrāk — ar dažādiem pateicie- niem pa vidu.

Nu, ieveda viņu plostnieki Celmu ciemā. Nu, atvilka uz bērza meijām šļūceniski kā siena gabanu. Nu, ņēma viņu ciema mātes sautēt pirtī, mazgāt sāls, avota un citādos ūdeņos. Nu, zieda ar smāķiem, dzirdīja ar vērmeļu, pīlādžu, ar trejdeviņu saknīšu novārījumiem. Uzslēja kājās, bet, tikko Stepa pagrozījās, viņam piemetās drudzis. Tad viņu pirtīja un dziedināja vecā Vālodze viena. Tad reiz Vālodzes meita Irbe pielīda viņam klāt zem segas. Pūta karstu dvašu, sildīja ar krūtīm, ar klēpi. Vienu nakti, otru, pēc tam vēl. Un, kad viņš, pie ķeģīša turēdamies, sāka staigāt pa sētsvidu, kad uzlēca jauns mēness, Vālodze sacepa pūru maizi un saaicināja ciema ļaudis pie kāzu galda. Tādu sieviešu pulku un večus. Jo vīri brieduma gados uz pirkstiem skaitāmi.

Jā, Irbe kāzu dienā bija viduklī krietni piebrieduši, bet jaunavas vizuļu vainags viņai koši piestāvēja. Irbe izdancināja Stepu plāna vidū, viņi abi koda kāzu rausi un tad augu nakti klausījās apdziedāšanas dziesmās. Garās dziesmu virtenēs. Ij rātnās, ij tādās, no kurām sejā iesitās karsta vērsme, no kurām arī apiņu dziru pietempu- šam vajadzētu slēpt galvu gubenā. Ja nezinātu, ka dziedātāji apdziedamajiem vēl visu labāko, ka dziedātāji ar pielipīgiem pantiņiem māca mūžiņu godam nodzīvot. Pašam, pašai, sīkaliņiem, kuri nāks, un laba padoma glabātājiem vecajiem. Jo, kas kait vienam no saimes, tas kait visai saimei, visam dzīvīgajam.

— Tā es tieku gādīgi aprūpēts un aplāpīts, — Stepa klāsta tālāk. — Mitinos siltumā. Liesas dienas pazīstu, bet bads vienmēr ir gājis garām. Druvā, pļavā, meža darbos labuma no manis tik, cik krietna šķaudiena tiesa, to-, mēr kaut ko es padaru arī. Iemanījos drāzt sievām vērpjamās sprēslīcas, no saknēm un klūdziņām pīt sētuves un grozus, šūt kriju vāceles un pūru mērus. Protu taisīt spieķus ar cilvēku un zvēru galvām, šķiltavnīcas un smeļamos kausus. Katru ar savādāku rotājumu. Ar izdobtu vai iepītu rakstu. Dažu pušķoju ar lasāmām zīmēm, no burtiem saliktu mantas turētāja vārdu. Rādu bērniem, kā kokā ieurbina debeskalnu, saules ritentiņus, kā zalšu likumus.

Taisnība: ciematā vīrieši spēka gados jāskaita uz vienas rokas pirkstiem. Mātes un meitas iet vīru kārtā tīrumā, līž līdumus, veļ baļķus. Tomēr Vālodze, Irbe un citi Stepu par liekēdi netur. Ja Stepa atsteberē uz piedarbu, ķeras vētīt graudus vai kulstīt linus, viņu raida prom pie paša darba. Saka, manējais citiem neesot pa plecam.

—    Iznāk — Stepa šajā pusē ir labi iedzīvojies?

—    Savu dievu mežā dzīt nevaru. Toties grāmatnieks Jurģis, liekas, mētājas tāpat kā gājputnu kāsim noklīdis.

—    Kā gājputnu kāsim noklīdis.

—    Un neredz ciņa, uz kura uzmesties.

—    Neredz sausa ciņa. Gercigē manu ligzdu sapostījuši maitu vanagi. Par jaunu vīt to man neļauj dažādi maitu kraukļi. Noklīdušam putnam nav bara saimes, kas pasargātu no uzkriteņiem.

—    Jurģis grāmatnieks varētu mesties Stepam kaimiņos.

—    Sacīsi — varētu apsievoties, piepalīdzēt cieminiekiem, cik spēki ļauj, laist pasaulē bērnus un svabados brīžos skrāpēt uz tāsīm atmiņu stāstus. — Jurģis smej.

—    Stāstus par tēvaines ļaužu redzējumiem. Un vis- pirmo — gudrību, kas vecajiem miņā. Tev vajadzētu paklausīties tikai vienus Meteņus, par ko vakarēšanās teic un dzied tejieniešt, un tu pierakstītu rituļu rituļus.

*

Meteņi aizvadīti. Dienu ar slidināšanos no kalniņiem, ar vizināšanos ragutiņās, kupenu jaukšanu, līkāšanu ap sniega gabanās sagulušajām eglītēm, ar gotiņu un sīklo- piņu barošanu noteiktā laikā plūktu, pakrēslī žāvētu mētru šķipsnām. Vakarā ar rotaļām un dziesmām, mīklu minēšanu, ar pavarda, laidara, lauku un citu garu pie- saukšanu un īpaši gatavotu mielastu, kurā dalās acīm neredzami, bet visur tuvu j aužamie mātes un tēvi no viņās saules.

Meteņdiena aizvadīta. Vērpjamie rīki, kārstuves, tītavas noliktas sausā pažobelē līdz citai ziemai, lielajā rijas istabā sanesti aužamie stāvi, un tajos māmuļas ries audeklus valkam un godam, nītī baltvilnas velkus villainēm un sagšām.

Meteņi pagājuši. Bet saivu tinējas meitenītes un skal- turu guns uzraudzītāji puišeļi vēl nerimst vidžināt vizināšanās dienas dziesmu:

Meteņos slaidi braucu, Lai liniņi gari aug; Šūpolēs šūpojos, Lai telītes vadājas.

Skandina arī budēļos saklausītās un viņsaulē aizgājušo piemiņai skaitāmās. Viena meitene noskandina dziesmas pusi lalinoši žēli kā lietus putns, rasu saukdams, citas to atkārto, pēdējo vārdu pārgrozīdamas gari stieptā ūjinājumā: ī-ī-jā!

Ūjina, ūjina, kamēr kāda no mazākajām meitenītēm, sasparojas uzdziedāt joku dziesmeli. Bet viņu tūdaļ apsauc lielie:

— Neāvies! Dieviņu dziesmas nav pelnu vācele, kurā var mest visu ko!

«Dieviņu dziesmas nav pelnu vācele… Svētās baznīcas vārdiem ģeķa runa nedrīkst līdzi nākt!» Jurģim šķiet, ka viņš atkal dzird Polockas klostera virspriesteri biedinām mūkus. Visvairāk to vienu, kurš no Pinskas bajārē- niem, kuram reizēm pasprūk pa vaļīgam pateicienam. (Gvelza gan arī vēl daži mūku būceņu apdzīvotāji, tikai viņi neiekrita «dižajam» acīs.) «Kas grēku piemin, tas kļūst grēka kalps pats,» virspriesteris strostīja. «Un, ja kāds ir ar nešķīstām domām apgānījies, kaut viņš to nav zinājis, un, kad viņam tas zināms top, viņš ir jau noziedzies.»

«Dieviņi un dieviņu dziesmas … Grēka pieminēšana un kalpošana grēkam…» Kāda āvīga doma šaudās viņam prātā! It kā baznīcas baušļi un elku dieviņu ticējumi būtu viena sējuma saišķis … Itin kā … Tomēr tejienes nomaļajā ciematiņā un ne tikai teitan — visapkārt Jersikas sētās, kur Jurģim pagadījies būt, sensenis par pagānisko saucamais sadzīvo ar pravietisko gluži kā jumī briedis rieksts.

Bērzus, ļaunumu aizturētājus pīlādžus, govju Mārša- viņu, pavarda garus ciematu ļaudis piesauc labprātāk nekā svētās baznīcas mocekļus. Kauču bērni ir priestera kvēpināti, krustīti dieva dēla un svētā gara vārdā un sev kaklā važiņā viņi kar grieķisko krustiņu. Un sapnī redzētā mirušā mājiens cieminiekiem ir tas pats, kas kristīgā priestera sludinātā bauslība: «Tev būs bīties un mīlēt vienīgo!»

Bet, šķiet, Jurģis skriptorijā lasīja, ka tāpat Ir bijis citās zemēs, jūdu valstī jau sen pirms mums. Kā citādi baznīcas tēvu grāmatās būtu tik daudz zūdīšanās par elku kalpību pravietīgās draudzēs? Tik daudz aicinājumu izdeldēt, izkaut elku turētājus? Nežēlot paša brāli, sievu un tēvu…

—    Bāliņš sēž bez darba? — Neskatīta, neaicināta Jurģim ieblakām notupstas vecās Vālodzes vidējā meita, gaišā Mārša. Pašķiebj galvu kā ziņkārs mazulis, ceļ plaukstās viņam pretim kuplu sarkanbrūnu dziju lokumu, vienā saujā nesatveramu tītavu uztinumu. — Jurģis varētu paturēt uz rokām šo te dzīparu smagumu. Kamēr Mārša sarietina kamolā, — viņa saka reizē lūdzoši, reizē gražīgi. Smaida vēlīgi jo vēlīgi. Blāvajā, lipinošajā gais- mojumā (trijkāju un sienu turekļos iespraustie degošie skali liesmo plakdami un kūpēdami) Māršas smaidu Jurģis vairāk nojauž nekā saredz. Bet to, ka meičas smaids ir glāstoši vēlīgs, viņš jauž droši. Taču jau pirms Meteņu pikošanās, kad Mārša, sniegu bārstīdama, lēkāja ap Jurģi, vidžinādama kā jauna žagata, kad iegāza viņu kupenā un pati sārta kā magone pārkrita viņam pāri, meičas acis vīdēja tik kairi saucoši, ka viņš gandrīz apmulsa. Pēc tam dienu spozmē vai pie pavarda guns, kad viņi nevilšus (gan neparasti bieži) saskārās pleciem, Māršas acis mulsināja viņu atkal. Nepiekāpīgi, neatlaidīgi. Un to laikam matīja vecā Vālodze un citas sievas arī.

—   Jurģis dziju metumu paturēs. — Viņš sniedz Mār- šai pretim izplestās rokas. Dziju notinuma platumā izplestās rokas. Tiesa, viņam gan būtu vajadzējis teikt: «Jurģis paturēs Māršas dziju metumu.» Tā viņai patiktu. Un, kas zina, tad viņa, dzīparu viju Jurģim uz del- miem likdama, noglāstītu ar pirkstiem vēl ilgāk.

—    Mārša adīs pūra cimdus. Velti līgavainim. — Viņa iesmejas, pamet šķielu skatienu un tad ritina dziju kamolā. — Adīs mīkstus pirkstainiekus ar platu, platu rakstītu valmi un divām kārtām bārkšu. Mēļi zilos, pureņu dzeltenos, pīlādžu sārtenos dzīparos. Un, līdzko es sākšu vērt valdziņos valku rakstus, tev vajadzēs man līdzēt.

—    Līdzēt vērt valdziņus?

—   Nevis valdziņus pašus. Līdzēt mest rakstu lokumus. Katra adītāja vai sagšas izšuvēja groza pa savam, pa jaunam citur noskatītos rakstus. Un lai nu kurais, bet popa dēls Jurģis mūsu ciemā ir lielākais grāmatu zīmju pratējs.

—   Grāmatu zīmes ar cimdu rakstiem vis nesakrīt.

—   Nesakrīt, ta nesakrīt. Tomēr vieda adītāja vienlīdz kā ieslavēta jostu audēja lasa pašas pušķojumus tāpatās kā grāmatnieki burtu zirnekļus. Kad Irbes vīrs Stepa ritina savas saraibinātās bērza tāsis, viņš no tām skaita vectēva teiksmas mats matā, kā tās saklausītas. Ij par ļauno vadātāju, kas aizmānījis malā vīrus ar kara vālēm, līdz kamēr aizjūras sumpurņi tiek Gercigē, ij par pilenes kalna rēgu skaistuli, kas uzmodinātu kritušos tēvaines varoņus, ja kāds uzminētu un nosauktu viņas vārdu.

—   Grāmatu zīmes cimdu rakstiem nudien nepiestāv.

—    Vait' es saku, ka piestāv? Es saku — Jurģis rādīs man zīmes. Sauleskalna, laimītes, gunspuķes vārdiem es tās pa savam ieadīšu starp debeskalnu, starp zalšiem. Arī starp avinu ragiem. Laimes vajag arī līgavaiņa aplokam. Vait' mājas aploks var būt laimīgs bez aitiņām, vilniņas devējām? Kauču tautu laidarā aitu mazākā daļa.

Mārša runā par telītēm un kumeliņiem, par vistiņām, kuru galvas adītāju un audēju rokās pārtop «gnēžu» rakstā. Bubinātāji, blējēji, maurotāji ir jebkuras sētas dzīvīguma daļa. Par zvēru aiznestu, nobeigušos četrkājaini veci un jauni noraudas tikpat gauži kā par aizgājēju no ļaužu dzimtes. Vārgu ragainīti cilvēki lolo rijas siltumā un pašu rokām.

Māršas tērgājumu pārplāj pie aužamajiem stāviem bal- sīgumā pieņēmusies audēju un audumu rotātāju runāšana. Šķiet — vara vijiņu licēja ar kaimiņieni sanākušas strīdā.

Es redzēju zelta krustu Gaisa vidū grozāmies. Dieviņ, tavu brinumiņu, Ka zemē nenokrita I —

roku ar paceltu pirkstu kā trijdeksni kratīdama, vecajai Vālodzei priekšā skaita citsētas mārga, kas šovakar, tei- tan vakarēdama, rotā goda sagšu.

—   Tomēr zaru un lietoņa krusti vienā rakstu ailē nesader, — tā Vālodze. — Nesader — tāpatās kā dārziņu bišu krēsliņš ar dzelkšņu dadzi. Laimes krusts, tev to vajadzēja sen zināt, ir Laimas gādnieks.

—    Zaru krusts ir ari uguns krusts, — Vālodzei piebalso vāra izskata večiņa, ceļu jostas audēja. — Kā uguns krusts šitā zīme ir daudz, daudz senāka. Mana mātesmāte, lai viņu aizsaulē godam min, kad es vēl biju meitēns, stāstīja kādu senseno līdumnieku glabātu teiksmu. Teiksmu par agni — svēto guni, ko savulaik dobuši ozola celmā, kad birzē nākuši upurēt debesu guns tēvam Pērkonam. Tolaik Pērkons un Saule bijuši augstākie debesīs. Tolaik jauniebūviešu, mežvidus cieminieku pavardus aizkūruši ar pērkona spērienā izšķīlušos guni. Uguns jau esot cilvēkiem reiz nonesta no debesīm. Pērkona gādātu guni pavardos uzmanījuši kā acuraugu. Un pērkona, tā sacīt, uguns zīmi kā svēto sargu sprauduši uz jumtiem, iegrebuši darba rīkos. Līdz ar saulītes krustiņu, mūslaiku ritentiņu. Tagadīt jau saulītes krustiņu vissvētībā cēluši baznīcas tēvi. Tālabad ļaužu rotājumos, audumos, izšuvumos veco laiku krustiņš neiet rakstā ar uguns, debes- kalna, svētā koka un zalša zirnekļiem. Neiet klāt dzīvības zīmekļi pie baznīcas kvēpinātā.

—    Jurģīt… — Mārša vāļā plaukstā uztīto dziju kamolu. — Jurģīti, brālīti, man šovakar kārta gādāt gosniņām ēdamo. Jānes no gubeņa pelavas un no stirpas zirnāji. Bet man gubenī vienai bail iet. Nāc tu, Jurģīt, ar mani…

— Jurģis, polockiešiem Gorgijs, tāpatās igauņiem Tara (Gerciges laivinieku ciemā dzīvoja valdnieka Visvalža kara gaitās nogūstīta igauņu saime), ļaužu mēlē runājot, ir gaismotājs vai karotājs par gaismu. Vīram, kam vārds Jurģis, kauns mīkstīties ļauna darītāja celītes malā, kā mīkstās ubaga gaudu teicējs pie psalmotāja vārtiem. Ļaunais ir jādedzina ar ugunī nokaitētu dzelzi, jānosit uz vietas, kā nosit krupī vai glodenē pārvērtušos ļaunuma kaisītāju.

Jurģi izbrīni nesavaldība, ar kādu vecā Vālodze prasa atriebību ļaundariem. Nedrīkst ļaut viņiem piegānīt godīgu druvinieku pēdas, nedz gozēties saulē, kas silda briestošus pumpurus un lalinošus bērnus.

«Ļaunais nepārstās riest postu, nekritīs nevarībā pats no sevis. Ļaunais jāizgriež ar niknuma ēzē ārdētu grieztni, jāapber ar mirušu zemi, kurā nekas neizdīgst, ko neurbina skudras un apiet tārpi.»

Nedēļu pirms Meteņiem Celmu ciema jaunietes aizgāja uz attālo purvienas birzi sagriezt slotām nesapumpuro- jušus zarus. Aizgāja jautras žagatiņas, bet pārnāca pārbiedētas skrandaines, vilkdamas tikko dvašojošu, asinīm nošķiestu draudzeni.

—   Varmākas… Mežakuiļi… Piles kalna pate- kuļi… — meičas stāstīja, cīnīdamās ar elpas trūkumu.

Uzkrituši bērzu pazaru šķinējām nemanīti, nejausti kā lūši no zaru biežņas. Mežeņi plikos puskažociņos un dzelzī varžotos krūšu kreklos. Viens rijas vecis no izskata, otrs celmu lauzējs, sūnu lācis. Saķēruši slotinieces, nogāzuši kūlā. Made vecākajam uzklupējam iekodusi un izrāvusies no negantnieka rokām, tas otrais Čiepu pievārējis. Ar visu to, ka viņa spārdījusies, kliegusi un saukusi palīgus. Ja Čiepa atkopsies, meitietis tomēr būs un paliks sagandēts. Un ko iesāks, ja nāksies laist pasaulē vilkata bērnu, ko neviens no saviešiem necels rokās, neuzņems radu saimē? Kas atliek tādai apgānītai mergai? Skriet mežā, slīcināties vai noslīcināt piedzimušo un pašai stiept mūžiņu ar sodības akmeni kaklā?

Kā turpmāk? Celmu ciemā sieviešiem jāveic vīriešu darbi, vienmēr jāiet kaut kur prom no ciemata aplokiem. Un kas tādas gaitnieces sagaidīs galā? Lai droši būtu, dir vām trim strādātājām jāstāv klāt divtik daudz apsargātāju. Tādu, kas var patriekt mežakuiļus. Ar Stepu, ar Jurģi un dažiem večukiem neiztiks, lai viņi arī nezin kā grasītos meitiešus sargāt.

Bet, kamēr cieminieces lauza galvas, no Gerciges ezera gala ierodas nobridies vīrs. Atnes nemiera vēsti.

—    Nogalēts Urbāns. Daugavmalā pie kraujā krasta. Redzams, vecajam uzglūnējuši zinātāji no izmanīgo sugas. Ļaundari var būt kādi no vāciešu pieklīžām. Varbūt kāds no zebeniekiem, kas tāpat kā kucēni kuļas astē melno un krusta svārku vāciešu varzai. Kungu tiesas vācējiem, klaušinieku ķērājiem, zvēru cēlājiem medību jārē. Melnie vācieši, tāpat tie, kuriem krusts uz baltā svārka, ar ļautiņu asinīm nešķiežas, ja pie rokas kāds uzrīdāms ko- dars. Kas kozdamies miegs un žņaugs pat bērnus un vec- laudis, ja tā tīk viņu trenkātājiem. Pašu ēku sienas vissmagāk posta savējie ķirmji, nevis ieklīduši no citurienes. Urbāna tēvs turēja pie miesas Cargrades vara krustiņu.

Gerciges baznīcā viņš pielūdza krievu mocekļus, pareizticīgo kapu kalnā baroja viņā saulē aizgājušos. Un, kad nogāja gar ezergala lūgšanu namiņu, svešādi krustījās. Urbānu mūspusieši grib rakt gercigiešu kapos. Lielā pulkā, kā savējos raka Visvalža laikos, — vēstnieks skaidro. — Tālabad mūsiem vajaga cargradiešu psalmo- tāja.

—    Kur tādu ņemsi?

—   Celmu ciemā mitinās grāmatnieks popa dēls Jurģis.

—   Vai prāts! — Stepa satrūkstas. — Jurģis nav psal- motājs. Un Jurģis vēl ir par vārgu lielām staigāšanām.

—    Toties Jurģis popa dēls ir mācījies grieķiskajā baznīcā. Jurģis var teikt tiešāk nekā jebkurais no Gerciges laiku psalmotājiem: tas taisnais kritīs septiņas reizes un tomēr celsies augšā. Jo Jurģis pats ir mocīts, spīdzināts, mērdēts, bedrē grūsts, zemē sists un — tomēr dzīvo…

Vēstnesis to pasaka neparasti, nesamērīgi spēcīgi ar viņa kuslumu. Tādā kā laukam pāri ūjināt, tautu aicināt radušā balsī. It kā kara puiša, it kā strūgu turētāja balsī. Aptuvis tā Aizdaugavā vasaras galā ar leišu sūtni runājās tagad aizmūžos aizsauktais Urbāns, bijušās brīvās Gerciges sardzinieks, zemes vaļības atkarotāju sūtītais.

«Iespējams, ezergala ļaužu vēstnieks arī pieder pie gercigiešu vaļības karotājiem, kurie slepus uzturas purvu salās zaru būdās vai bedrēs, gaidīdami vislielo pavasara pērkonu, krimstī, ko salasa ēdamu, un neļauj varmākām brīvi jādelēt vieniem, kur iegribas. Neļauj vārmākām… Pūlas neļauties… Kā ciesas zāle, kas, dienu no dienas mīdīta, rieš sakņu stiegras blietētā zemienē un vēl nosargā dažu vārgāku augu dzimumu.»

—   Es jau droši stāvu pats uz savām kājām. — Jurģis noraida Stepas iebildu. — Un, ja gadās klupt, gan rāsies kāds zedenis, krūmelis vai kārts, aiz kā pieķerties.

—    Un cilvēki, — ezergalietis piekrīt. — Cilvēki, popa dēls. To dēļ tev sirdij gauži netiks. Urbāna apstāvētāju savieši uzmanīs kā aci pierē. Radu vīri sastāsies plecu pie pleca — ij zebiekste cauri neizsprauksies.

Tikai psalmotāja vārdiem gan vajadzētu būt tādiem, kas dziļi sirdī cērt. Nūlet ļauži gauži salkst pēc laba malka spēka ūdens.

Bet žēlos izvadu meldiņus locīs visi, kas klausījušies Gerciges zvanus.

Rīstīgiem grūdieniem ziemelis klaidina melnos kā krāsns sodrēji, zemu slīdošos mākoņus, triec nodegu pelnus. Un guns plosmā apsvilušo pagalma liepu, sērmūkšļu un ošu stumbeņos zarus. Nodedzinātā ciemata vietā (ka te bijušas ļaužu mītnes, norāda vairs tikai pavardu akmeņi, rets ruzgas dzelzs liekums un pussakritušo aploku kārtis) pelni nav vēl lietus izskalināti. Tie uzvirmo ik pie spēcīgākas gaisa plūsmas, brīžiem sijājas vērpetēs kā odu mūdži vasaras tveicē.

Kurš pasacīs, kurā oglājā bija ciema ļaužu lielā rija, kurā apbrīnotā kumeļu dancinātāja sēta, kurā nogāzē ciema Raļva pirts? Šķiet — tur pie viņa apdegušā liel- ozola slējās viņugad no rijas malā celtā bitinieka dzīvojamā ēka, bet aiz tās bija daudzo meitu mātes rija ar nojumēm četrās pusēs. Ar garu gubeni gala nojumē. .To pašu gubeni, kur Jurģis līdzēja Māršai grābt ķočos pelavas, kur meiču izbiedēja spocīgā čaukstoņa pažobeles galā. Tik ļoti izbiedēja, ka viņa pieplaka Jurģim klāt ar krūtīm un ar vidukli. Un deva Jurģim muti. Un Jurģis bučoja Māršas tveicīgi karstās lūpas. Bučoja tik ilgi, kamēr abi, neredzama spēkoņa grūsti, apskāvušies iekrita zirnāju gubā.

Vējš triec Celmu ciemata nodegu pelnus. Brīžiem sēcoši svilpodams, it kā postažas vietā kroplajos kokos skanētu sažuvušas kārklu stabules, kas blēkšķ, nevis dudina.

Jurģis ar pavadītājiem klimst pa posta klājumu, raugās nodegās., nosliedētajā zālienā, pārogļotajos krūmos, aploku lūzmā, tīrumu ežu zaros. Meklē pēc dzīvīgā. Sur un tur bijušo ēku viētās starp apdeguļiem redz kaulus. Bet tie ii; četrkājaino, nevis cilvēku kauli. Uguns viesuļi nav cilvēkus pārsteiguši pajumtē. Viņi aizbēguši vai izdzīti no mājām, pijms ēkas aizdegās. Citādi kaut kas no viņiem te būtu palicis. Kaut kas tāds, kas ļautu nojaust, kas īsti noticis Celmu ciemā tajās pusotrās dienās, kopš Jurģis bija no tejienes projām.

—    Aizsvilis ir vienā laikā no visām pusēm, — spriež vecākais no Jurģa pavadītājiem — zirga grožotājs. Pēc tam kad viņi trijatā otrreiz pārstaigājuši krāsmatu lauku.

—    Aizdedzināts vienā laikā, — piekrīt jaunākais. Smagnējs ruzbārdis kažoka svārkā un ādas cepurē. Aiz jostas viņam aizbāzts vecvectēvu kara cirvis — šauras- mens cirtnis pagarā kātā. Nobruņojies viņš stāvēja Jurģim ieblakus visu Urbāna bedīšanas laiku, neatgāja no viņa bēru cienastā un arī tad, kad jaunajam psalmotājam klāt spiedās pareizticīgās baznīcas krusta skūpstītājas, vaimanātājas, svētības un nolādējuma lūdzējas.

—    Var domāt, ciemats aizdedzināts vilkatu skrējienā, metot uz māju jumtiem liesmojošus sveķēļus un lāpas. Pirms tam cilvēki un lopi izvesti no sētām. Izvesti, aizdzīti vienā pulkā vai izklaidus, piesieti jātniekiem pie segliem. Un uzbrucēji var būt vācu pagasta ņēmāji vai vācu paklausiņu roja. Sirotāji no igauņiem, no Aizdau- gavas, no citurienes būtu paņēmuši mantību, jaunos sievišķus, vīrus nebrīvnieku pulkam, būtu nosvilinājuši vienu otru sētu, kur gaužāki pretim turētāj ies… Parastie sirotāji, meslu piedzinēji pērtu sievas un bērnus (ja ciemata vīrieši paslēpušies vai iecirtīgi), kaustītu, mocītu sētās sagūstītos, lai viņi samaksā piedziņu aizbēgušo vietā, bet neatstātu aiz sevis izdegu lauku. Tā spēj trakot tikai atklīdeņi no aizjūras. Līdzko tiem kāda zemkopju sadraudze nesalasa viņu uzliktās nodošanas. Vāczemes kodari citiem par iebiedēšanu sagūsta jaunus un vecus ar visiem bērniem, nolaupa, kas tikai laupāms, un nolīdzina iztukšoto ciematu ar zemi.

—   Vait' Celmu ciemats nebija devis pagastu? — Jurģis par nenokārtotām nodevām neko nebija dzirdējis.

—    Runā kā viegliņais! No kurienes salā, kur vieni veči un sievas, rāsies kaklakungu pieprasītie pūru vezumi, ganāmpulki un vasku velteņi? Ja Celmu vīrus savā laikā aizdzinuši piļu valdītāji?

—    Ciemu par ugunsgrēku savlaicīgi brīdināja dievu zīmes, — bilst vecākais no Jurģa pavadītājiem. (Viņam pavisam nedzirdēts vārds — Robāms.) — Rudenī šai pusē visas kļavas, kas ap mājām, bija ar sarkanām lapām. No apakšējiem zariem līdz pašai galotnei. Bet, kad pagalmā kļavas deg sarkanas, mājās būs gunsgrēks kā likts. Tā teiks katrs pareģis. Vai ne, Jāni? …

—   Teiks. Un vēl teiks, ka pie nodegām nācējam neklājas ilgi tolēties. Citādi var trāpīt zibsnis.

—    Kāds zibsnis? — Jurģis nesaprot.

—    Zibšņi, popa dēls, trāpās ij tādi, ij citādi, — Robāms attrauc. — Gadās, slepkavnieki cer pagrābt posta vietā vēl ko klāt, kas paglābies kā aizoderē iebiris pupas grauds. Nolaupīto tuvinieki, vai… No izskata zirgi mums tīri nekas. Labāk rauksimies seglos un laidīsimies prom.

—    Un pa citu stigu, nekā šurp jājot. — Jānis iet uz krūmu liepu, kuras aizvējā zirgi.

Bet Robāms sameklē nenodegušajā lopu aplokā pa- brangu kārti. Šo pašu pavasari aizžogā ieliktu, nomizotu koku. Un, kad visi trīs ir jau zirgos, Jānis izvelk no aiz- j ostas vectēvu kara cirvi. Tagad viņš to turēs rokās.

—    Robāms būs rldzē pirmais, es pēdējais, — Jānis norīko. — Važosim uz Kalupes pusi. Tirgus vezumniekiem un viņu apsargiem tur sliedējot vasaras ceļu uz krievu robežu. Jurģim popa dēlam tagad ātrāk jātiek drošos ļaudīs. Gerciges apvidus nav Jurģa vieta. Nu, ar dieva palīgu! Un skatīties ar abām! Arī mežam ir acis — tāpat kā laukam ausis. Turklāt dzīva lapsene sver vairāk nekā beigts lācis.

«Dzīva lapsene … Redzi nu, Jurģi grāmatniek, tēvainei uzticīgo ļaužu klaušinātāj, Gerciges karoga meklētāj un Visvalža saucēj! Tejieniešiem tu esi tikai dzīva lapsene. Drupatiņas tiesu labāka nekā nobeidzies mežainis, kam nav ij lapsenes dzenola. Jurģis tēvainē ir kā jebkurš no ciemata vai mežvidus ļaudīm. Arī Jurģim jāslapstās, jābēguļo, ja viņš nedodas aizsardzībā pie labiešiem. Lielo ļaužu aizsardzību pieņem lauku kopēji, lopu gani, dravnieki un zvejas vīri. Lai izdzīvotu šajā zvēru rīkļu pārvaldītajā pasaulē. Tālab ka šajā pasaulē izdzīvo tādi, kuri labprātīgi pakļaujas varenajiem, kļūst viņu kalpi- nieki, atdod savu un savu bērnu mūžu, ja ar to pātagotā- jiem tiek lēns prāts.

Jurģis nāca uz tēvaini pilns ticības labo un taisnīgo vārdu visspēcībai. Sak, tāpat kā no dzirksteles izšaujas liesmas, tā cilvēkā pie dzimšanas ieliktais labā mazumiņš var pārtapt lielumā, sazaroties dažādos veidos, tuvoties visvarenajam, kas ir visa iesākums un gals. Šurp nākdams, Jurģis bija pārliecināts, ka ļaudīm vajag tikai sākt apjaust, ko īsti grib pareizticīgā baznīca, un tēvainē dzīve vērsīsies uz labo. Pareizticīgā baznīca grib, lai Gerciges zemē ļaudis paliktu pie savas ticības, kas nav nodalāma no viņu valdnieka un pašu iedibinātās dzīves kārtības, turpretim vāci ar katoliskumu tikai sanaido ļaudis, satracinādami bajārus ar citzemju greznumiem, kādus viņi gūšot kaudzēm, ja pieņemšot Romas pāvesta sakramentus.

Jurģim prātā bija Polockas klosterī saklausītais. Tālajās zemēs, tas ir, karsto un ledāju jūru krastos, lielo upju grīvās reiz pletušās valstis, kuru diženumu aprakstījuši gan dziesminieki, gan svētnīcu priesteri. Turienes valstis bijušas varenas ar valdītāju, priesteru un vienkāršo ļaužu vienotību. Viena zeme, viena saule, viena labā un ļaunā atzīšana! Tiklīdz vienotība sašķīdusi, no varenajām valstīm pāri palikušas tikai miņas. Miņas un drupas. Ai, Jurģi, tu dzīvā lapsene!…»

Nodedzinātā ciemata pelnu lauki paliek tālu aizmugurē. Jātnieki jau ir izlīkumojuši vēra iesliedus, zvēru takas, kas bieži vien beidzas pie niedrēs šalkojoša mežezera, viņi ir izjājuši brikšņu staigņu klajumu un lazdām apaugušas kaupres. Bet neko draudīgu nav manījuši.

Ne tikai draudīgu — pat cilvēka ēnu viņi nav matījuši. Ne uz lauka, ne pie ezera, ne upītes, par mežu nerunājot.

Varbūt ļaudis slapstās kā dažureiz zemes kopēji, biti- nieki vai amatu vīri pagasta piedziņu laikā? Varbūt tejie- nieši ir pametuši iedzīvotās vietas, devušies meklēt kaut cik mierīgāku nostūri? (Kad labieši, novadu valdītāji skaldās ar zobeniem, viņu pavalstniekiem jāmūk kārklos.)

Iespējams, Jurģa pavadītājiem ir īpaši smalka oža. Viņi jauž, kur varētu būt nejauceņi, un jau priekšlaikus nogriežas uz sānceļa, apjāj āres pļaviņu, šiliņu, upītes krastu.

Patiesi — smalkā oža viņiem piemīt gan.

Pēc dažām jūdzēm jātnieki apstājas sīkbirzītes galā pie strautiņa padzirdīt zirgus. Vienpus ir brangi noaudzis eglājs, otrpus — apsīšu saaudzē, kādas uzrodas izdegu- mos, izdegušās purvienās. Eglājā sasaucas ķīvuļi, pāri strautam noskan dižraibā dzeņa īsais, spalgais kliedziens, lapukoku saaudzē spurdz sīkputni.

—   Uzkavēsimies brīsniņu, atvelgsim. — Jurģis atzviln pret bērza stumbru.

—   Atvelgsim ar, — Jānis piekrīt.

Un tad pēc laiciņa jātnieku pieturai tuvojas suņuks. Melni brūngans kvankšķis ar savainotu pakaļkāju. Nāk lēni — kā lūgdamies, kā vainu apzinādamies. Apstājas rokas metiena attālumā, pieplok zemei, izstiepj purnu un priekšējās ķepas un raugās cilvēkos ar suniski padevīgu skatienu.

— Kad svešs suns ienāk mājā, tad būs liels labums, — Robāms nogremšķ un meklējas azoti (šķiet, pēc ēdamā). «Kad svešs suns ienāk mājās, tad būs liels labums…» Tāpat sacīja arī Mārša. Toreiz, kad viņi abi, Mārša un Jurģis, pleciem sakļāvušies, gulēja iedobē pie ievas, sāņup no Celmu ciema ganoeja, un viņiem garām aizskrēja ciematā nemanīts sunēns. Mārša tikko bija lalinā- jusi Jurģim pie auss: «Es gribu no tevis dēlu … Man būs no tevis dēls!….»

PIECPADSMITA NODAĻA

Viņa katoliskajai svētībai Jaunavas Marijas ordeņa komturam Aizkrauklē. No Līksnas, Drisas un Naujienes apvidus Kristus bruņinieka brāļa Benediktus goddevīgs vēstījums.

Rakstu Jums, augstais kungs un pavēlniek, šo vēstuli no vājinieka gultas, jau gara acīm skatīdams debesu valstību un mūsu žēlīgo aizgādni visušķīsto jaunavu Mariju. Jau manas miesas jauž vietu, kurā mums visiem jānoiet, jokšu mēs visi esam no pīšļiem un griežamies pīšļos atpakaļ.

Augstais komtur un pavēlniek!

Līdzko manas ausis padzirdēja prieka vēsti, ka Krusta pils ar tai piekritīgajām zemēm tikušas zem Ordeņa karoga un pātagas, es liku šejienes novadu katoliskās baznīcas padotajiem uzģērbt svētku drānas par goda rotu. Jo nu atkal pēc tam, kad krievi pie Peipusa ezera bija par žagariem darījuši mūsu vīģes koku, kad daži mazticīgie likās meliem klausīt un savus kalpotājus pie blēžiem sūtīt, visuvarenā ganības tuksnesī atkal sāk nest jaunu zāli. Un Livonijas ordenis atkal izlaiž savus ganāmpulkus pie pilniem ūdens strautiem. Vēl gan Ordeņa brālībai jāizliek savas varas zīmes pie Rīgas baznīcas jaunceltās Jersikas vārtiem un jānoliek zem Ordeņa tiesas ļaudis abos Daugavas krastos, tāpatās Daugavas abu krastu druvu un laidaru labumi. Un tas jādara ātri, jo pēc

Jersikas un Nauj ienes kāro leišu kunigaiši. Leiši kaļ savus lemešus par zobeniem un sirpes par šķēpiem. Un, kauču leišu ķēniņš kļūs Livonijas bīskapa kristīts, leiši nepārstās ņemt meslus no latgaļu ciemiem, nepārstās pārdot šejienes zemes par vīnu un nodzert to. Leiši ir tie, kas gan zemojas tam kungam, bet kā svešinieki paliek tā kunga godībā. Leiši gribēs turēties uz savu vīzi, līdz būs atkal tas, kas ir bijis, un darīts taps, kas ir padarīts. Jo apustulis saka: «Satricini pienu, būs sviests, satricini degunu, būs asinis, satricini dusmas, būs plēšanās.»

Manam niecīgumam tapis zināms, ka nupat ap lielajiem gavēņiem bariņš leišu lielmaņu dēlu no tiem, kuri ienīst bezvainīgo, Jersikas apvidū pārcēlušies pāri Daugavai. Un, kaukdami kā vilki pēc nenoziedzīgas asins, uzņēmuši ceļu uz Polocku, lai kopā ar krieviem sauli pārvērstu par tumsību un mēnesi par asinīm. Un leišiem līdzi esot aizjājis Jersikas mirušā popa dēls Jurģis. Tas pats, kurš bija no tumsības nācis un kuram vārds tumsībā ved.

Augstais komtur, svētais tēvs!

Manas niecības pasaulīgās dienas jau ir kā raibs putns, pār kuru melnus spārnus vēdina iznīcības vanags. Es metu tam vanagam ar roku, sacīdams: «Valdies jele!» Kamēr es pasaku to, kas man jāpasaka par šejienes zemi, kurā Kristus bruņiniekiem ienaidnieka zobens ir visapkārt par iztrūcināšanu.

Jersikas latgaļu un sēļu novados vilki kauks cits pret citu, pūķi perināsies pilenēs un pilīs un Romas baznīcas svētnieki pavadīs savas dienas ar kaunu tik ilgi, kamēr jaunavas Marijas bruņinieki nepanāks, lai noziedzību piemeklētā zeme izspļauj savus iemītniekus. Viscaurēm Jersikas novados ātrāk jāgādā, lai tiem vīriem tā kalpošana top grūtāka, ka tiem ir darbs un tie negriežas pie blēņām. Jo, kas netaupa tā kunga zeltu un sudrabu, tas pārdod savus dēlus un meitas pazušanai. Ja ar klausīšanu vēl nebūtu līdzēts, tad tejienes novadu vīri un sievas jāaizved tālu no viņu robežām, tāpat kā jūdu bērni un Jeruzalemes bērni tika pārdoti. Un tad Jersikas ciemos jānometina no citurienes atvesti, svešās mēlēs runājoši ļaudis, ar kuriem latgaļiem nebūtu saprašanās. Citādi katoliskās baznīcas abu Daugavas krastu valdījumos izbailēm, delamajai kaitei un karstuma sērgai nebūs gala. Un acis aptumšosies, un dvēseles nomocīsies, un vāciem savu sēklu būs velti sēt, tāpēc ka tā var tikt ienaidniekam.

Lai notiek tā, ka vakara laikā redzētās briesmas ir pagalam, pirms gaisma aust!

Raksta Benediktus no Līksnas, Drisas un Nauj ienes

Anno Domini 1251

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Sveces planda brūni kūpošu liesmu. Tā plok, stiepjas un spurojas, izplatīdama deguma smaku. Tumšajām liesmelēm šaudoties, no klostera celles kaktiem iznirst spocīgas ēnas, pieņemas lielumā un līdzīgi parādībām klandās ap galdu, kas istabas vidū pretim pirts lūkas mē- rojuma logam. Uz galda atrodas trejžuburu svečturi, krāsu podiņi, rakstāmie irbuļi, otiņas, dzelzs dzirklītes, žūksnis pergamenta sleju, pār kurām sakumpis Jurģis popa dēls no Jersikas.

Kad sveču liesmiņas satumst, Jurģis noliek rakstekli, ņem dzirklītes un apgriež sveču daktu pārogļojušos galus. Guntiņas atkal iekvēl sārteni baltas, spocīgās ēnas raujas atpakaļ celles kaktos, ieplok griestu velvējumā un noplāj uz klona. Un tad labi skatāmi kļūst burtu stabiņi uz pergamenta lapas.

Tāpat rakstītāja galva, viņa seja.

Jurģis jau ir dziļš sirmgalvis. Gar viņa turziņveidīgās mūka cepurītes malām lino sudrabbaltu matu sprogas, sirma ir viņa bārda un skumšķie uzači. Seju un pieri rēto platas krunkas, citkārt vēlīgās acis iegrimušas, gandrīz iežuvušas zempieres iedobos un izskatās blāvi aukstas, it kā ledū sastingušas.

Jurģis pārvelk ar plaukstu pāri pergamenta lapai, kuras augšgalā lieliem, kā no dzeltena krūkļa koka drāzu- miem uzzīmēts baznīcas svētrunas nobeiguma vārds:

«AMIN.» Ar Polockas kriviču zarainajām rakstu zīmēm uzzīmēts vārds.

Jurģis iemērc krāsu trauciņā rakstāmo irbuli, bet tajā mirklī sāk zvanīt Sofijas baznīcas lielais zvans, saukdams mūkus un citus ticīgos uz dievlūdzi.

— Jāatstāj lapa nepabeigta, — Jurģis nosaka pie sevis. — Jāatstāj uz rītdienu. Uz svētā mocekļa Nīkona piemiņas dienu. Un tā arī būs dievīgāk. Bīskapa tēvam tīk baznīcas svēto dienās saņemt krāšņus darinājumus. Un šo — Kijevas Sofijas bibliotēkas evaņģēlija noraksta jaundarinājumu nav kauns saukt krāšņa darinājuma vārdā. Katrs burts manā norakstā izskatās mats matā tāds pats kā paraugā.

Jurģis ir iemācījies ne vien atdarināt norakstāmos tekstus, bet arī tos piekritīgi iekrāsot, bilžot lappušu aizsākumu.

Jurģis dzēš sveces, ievelk elpu pēdējam pūtienam, bet paliek ar nepavērtām lūpām.

«Slēptuve…» Pirms viņš iziet no celles, viņam jāpārbauda slēptuve. Vai ķieģelis guļ līdzeni savā vietā. Kad viņu pirmāk iztraucēja, viņš iemeta paša pierakstījumus sienas dobumā, aizgrūda priekšā ķieģeli — un tikai. Bet ja nu viņa prombūtnes laikā kāds nāk cellē meklēties? (Lai gan pēc klostera kārtības noteikumiem lūgšanu stundās visiem mūkiem un svētvietu kalpotājiem jāpiedalās dievlūgšanā.) Un tad vaļīgais ķieģelis var pievērst izlūkotā ja vērību.

Jurģis iet uz kaktu pie durvīm, apgaismo ar sveci sienu, kurā laiks un miklums izbirdinājis daļu mūrējumu turošās kaļķu javas. Noliecas, piedauza ar plaukstu pie ķieģeļa un tad, svečturi nolicis, ātri, gandrīz teciņus metas pa durvīm. Dievlūgšanā nokavējušos tagad soda. Brīdinājumi, mutvārdu pārmācības bija agrāk, turpretim tagadīt…

Par laimi, viņš nav vienīgais garā gaiteņa gājējs. Viņam dažus soļus priekšā slāj divi mūki, tālāk cellītes durvis noklaudzina trešais. Jurģis atlaiž garā virssvārča stērbeles (pacēla, lai, ātri ejot, nepinas kājas), sakļauj pret krūtīm plaukstas un rakstā ar priekšējiem liek rāmu soli.

«Nezin kurais no abiem klostera vectēviem šoreiz dziedās dievlūdzi?… Vai varbūt vīraku kūpināt liks kāds no jaunajiem?» Tagadējie Polockas virsvaldītāji, leišu diž- kunigaiši, gan sakās pareizticīgās baznīcas lietās neiejaucamies (viņiem rūpot tikai kņazu nams un kara družīnas), bet sacītais vārds pagasta devumā nekrīt. Kaut arī mon- goļu-tatāru čislenieki, nodevu rakstītāji Krievzemes ļaudīs, pareizticīgo svētniekus klausībām pakļautajos neieskaitīja, pasludināja pareizticīgās baznīcas neaizskaramību, tomēr mierā to neatstāja. Sarajā Krievzemes hanu valdījumos esot iesvētīts pareizticīgais bīskaps, kam rokā mongoļu-tatāru lielmaņa varas zīme — jarliks. Un lai pamēģina kāds Rjazaņas vai Muromas klostera priekšnieks neuzklausīt Sarajas vēstījumus!

Lūgšanu vada bīskapa Simeona nemīlnieks — tēvs Platons, klostera kalpotāju iesaukts par Nīgro. Novgorodie- tis (bīskapam Simeonam piedēvēts Novgorodieša vārds) gan savu netīksmi pret Platonu klaji neizrāda. Taču Jurģis jauž — un ne jau viņš viens —, ka Novgorodietis nenožēlotu, ja Nīgrais svētās himnas dziedātu kur citur, nevis Polockā. Kad Novgorodietis pārbaudīja Jurģa norēķinus par izlietotajiem pergamentiem un krāsām (Kijevas Sofijas evaņģēlija noraksta pavairošanai līdzekļus deva bīskaps pats), viņš izteica agrāk neklāstītas pamācības:

«Visuvarenais ir uzsūtījis pareizticīgo baznīcai grūtas pārbaudīšanas. Visuvarenais nevēlas, lai baznīcas kalpotāji meklētos klostera «logos», skriptoriju grāmatās miņas par kādreiz visai tautai bijušajiem zelta laikiem. Visuvarenais nevēlas, ka svētajās grāmatās meklē ziņas par laimes brīnumakmeni, kā dažkārt izrīkojušies grāmatu pārrakstītāji un burtotāji. «Kā jūs, ļauni būdami, zināt saviem bērniem dot labas dāvanas?» mācīja dieva dēls Kristus. Kā, būdams grēcīgs, grāmatu pārrakstītājs var pats radīt dievīgas grāmatas? Jurģis popa dēls mīl lasīt priekškristīgo grieķu prātnieku rakstus. Man gadījās dzirdēt — Jurģim tīkot atkārtot sengrieķu sentenci: «īstas zināšanas ir tādas, kas nesatur pretrunas.» Un mani māc bažas, vai tikai Jurģis popa dēls nav iekārojies rakstīt kaut ko uz savu galvu, uzmeklēt svētajās grāmatās, viņaprāt, pretrunīgo, prātojot, kas un kā atbilstu visuvarenā un ļaužu kopīgajiem spriedumiem. Ja tas ir tā, tad Jurģis var ātri uzkļūt uz dvēseļu pazušanas ceļa. Baznīca ir dievīgs iestādījums no mūžības, kas nonāca uz zemes reizē ar dieva dēlu. Tālab svētā klostera skriptorijā mūku vienīgais uzdevums ir — pavairot evaņģēlija grāmatas, kas ir dievišķo pravietojumu piepildījums un līdz ar aprakstītajiem brīnumiem kalpo kristīgās ticības izplatīšanai.»

Bīskaps vēl pieminēja Smoļenskas popu Avramiju, kurš laidis lasīšanā paša sataisītu grāmatu un tik tikko paglābies no uguns sārta. Jurģi atlaizdams, Novgorodietis nobrīdināja: «Pārrakstīt! Tikai pārrakstīt to, kas uzdots!»

Jurģis saprot: visuvarenā dusmības kausa izliju laikā, tagadējos pasaulīgo juku laikos, kad vakardien varenākā kņaza valdījumu šodien bradā uzkundzētāju pakavi, ik savvaļāks rakstu galiņš, ja tas nokļūst ļaunsirža rokās, var kļūt bīstams. Sevišķi laika notikumu pierakstos, kur izpaliek pašreizējam zemes virskungam tīkamie vārdi. Laika notikumu apraksts var maksāt galvu ij sacerētājam, ij tam, kura pajumtē sacerēšana notikusi, ij viņa radiem, radu radiem, dzimtei un visai brālībai.

Šobrīd laika stāstus rakstīt iedrīkstēsies tikai klostera valdītājs vai vientulis, zvēru draugs, kas atrodas pilnīgā nošķirtībā no citiem cilvēkiem. Šobrīd tā ir.

Bet Jurģis nav spējis noturēties, savu nerakstījis, Jo Jurģim jāizteic nenoklusināmā sirds sāpe, tēvaines likteņstāsts, ko nevar aizstāt ar lūgšanām un gavēšanu, ar bīskapa un klostera svētnieku pamācībām. Jurģim jāizteic pergamenta driskās (ko izdodas ietaupīt no pārrakstīšanai saņemtā) vai uz bērza tāšu gabaliem viņam zinā-, mais par latgaļiem, sēļiem un citām ciltīm pie Baltu jūras kopš tās dienas, kad Jersikas krastā piestāja miroņu laivas un valdnieks Visvaldis mira moku nāvē katoļu pils tornī. Jāpieraksta, kas notika vēlāk, kad Jurģis atstāja tēvaini.

Brīžiem Jurģim rodas sajūta, ka viņš atkal ir vācu pakalpiņu rokās un sasaistīts, virvē iekārts tentero aiz jātnieku zirgiem uz Krusta pili. Un ka viņam aizmugurē mujas kāds, nemitīgi čukstēdams pie auss: «Tu netiksi svabads, ja neuzrakstīsi savu laika stāstu.»

Jā, Simeona Novgorodieša uzturētais grāmatu pavairotājs Jurģis popa dēls no Jersikas slepus raksta Polockas klosterī neatļautu — paša stāstījumu.

Raksta slāvu rakstu zīmēm, bet tēvaines ļaudīm saprotamā, cerams, nākamajām paaudzēm pieejamā valodā. Kas zina, varbūt lasītājs būs arī Jurģa paša pēctecis. «Man būs no tevis dēls…» teica Mārša.

Nakšu bezmiegā, kad tuvojas lietavas, puteņi vai svelme un locekļus, miesās cirstās rētas plosa sāpe, negantāka par iekarsušiem suņiem (ko nevar noremdināt nedz ar saknīšu novirumu, slapjā lupatā ietītu sakarsētu akmeni, nedz ar aizlūgšanām), Jurģis, pusmurgos mētādamies, dažreiz redz stalti noaugušu linmati. Viņa un Māršas dēlu, tālajā tēvainē uzaugušu dēlu.

Jurģim šķiet — Mārša palika dzīva. Celmu ciema posta dienās Mārša palika dzīva. Jersikas zemi cauri gājušie Polockas tirgus viesi zina stāstīt: Visvalža bijušās valsts robežās novadu valdītāji allaž apmainoties ar otra dalienē saņemtiem gūstekņiem vai nolaupītiem ļaudīm, reizēm ar veselu ciematu draudzēm, kuras nometinot iztukšotajos apvidos starp nesaviešiem. Pileņu valdītāji — vāci un ar vāciem saradojušies bajāri —, kur jau tas laiks, ļaužu nomierināšanas labad apmainoties ar savu ciematu iemītniekiem.

Gluži kā saucienā pāri ūdeņiem uz otru krastu klostera baznīcas velvēs atbalsojas dievlūdzes nobeiguma «amin». Noliecas galvas melnajos turbāniņos, ceļas rokas platās melnsvārku piedurknēs, trīs kopā samiegti pirksti skar pieri, krūtis, plecus. Mūki krustās. Un lūpas čukst sen- dienis baznīcas izdarībās sakāmo. Baznīcnieki pašķir ceļu psalmotājam un viņam nopakaļ izklīst.

Ticis savā cellē, Jurģis aizdedz sveces, pārcilā aprakstītās evaņģēlija lapas, gaida, līdz ārpusē iestājas pilnīgs klusums, un tad, gaismu slēpdams, dodas pie savu rakstījumu slēptuves. Izvelk mūrējuma vaļējo ķieģeli, pa- kacē roku dobumā, izņem no tā dažus bērza mizu un pergamenta tīstoklīšus.

Attin tāsi un lasa.

«Kad šejienieši sākuši audzēt ābeles, viņi sulīgāko sugu kociņus stādījuši uz mirušo kapu kopiņām. Lai kociņi aug aizgājušo apsardzībā, kamēr ieriesušies augļi nogatavojas, nokrīt zemē, pārplīst un no āboliem iztek sula. Senču mielojums …»

«1237. gadā katoļu bīskaps Saules kaujā satriekto zobenbrāļu ordeni pievienoja vācu ordenim. Ordenis tika pakļauts pašam katoliskās baznīcas virsganam — Romas pāvestam. Turpmāk kristīgā vārda misija baltu zemēs

tika aizstāta ar zobena misiju ,..

«Sendienis latgaļu robežās satecēja ceļi uz rītiem un uz vakariem — un otrādi. Tirdziniekiem nākot un braucot, Gerciges valsts pilīs krājās Baltu jūras dāvinātais dzintars. Dzintaru šejienieši paši maz godāja, pārdeva uz tālām jo tālām zemēm. Mija un mainīja pret balto un sarkano varu, pret skanīgo sudrabu un citiem kaltuvēs derīgiem metāliem. Vara un sudraba Gerciges zemēs sakrājās bargi daudz. Rīgā mitušie kriviču tirgus viesi stāsta: no Visvalža mantojuma vien pilenēs un pilsētās vācieši salasījuši trīs simti piecdesmit podu tīra, vēl amatnieku nepārkalta sudraba. Un vezumu sieka maisu ar kauri gliemezīšiem, kas nākuši caur arābu rokām no svelmainajām dienvidus jūrām un ko latgaļi un sēļi saukuši par svēto zalšu galvām.»

«Jersikas novadu pilīs stipros dzērienus turēja māla traukos, amforās, kas atvestas no Melnās jūras krastiem …»

Nē, šīs te drumslas nav laika grāmatas cienīgas. Laika grāmata ir vēstījums par tēvaines diženumu un skauģu iebrukumiem tēvutēvu tīrumos, par Melnās mātes uz- klīdu, viņas bēdu smiltīm piebērtajām akām un skaidr- ūdens avotiem.

Laika grāmatām jātop no rakstiem par draudzīgu kaimiņu kopumu un mierīgu dzīvošanu, par tēvaines pileņu ežu nosargāšanu («Labāk manu galvu ņēma nekā manu tēvu zemi»), jāstāsta par spēku, kas liedēs ij latgaļus, ij sēļus, ij citus baltus, daždažādās slēptuvēs mežos izklaidētos ļaužu mazumiņus, lai viņi nepagurst cirst baļķus rijām, klētīm un laidariem, nerimst likt grodus jaunrak- tām akām viscaur karos izpostītajās zemēs abpus Daugavai, Lielupei un citām Latavas upēm. Tam vajag būt gluži citādam spēkam nekā pareizticīgās vai katoliskās baznīcu Kīgšanās pēc visuvarenā elkoņa. Lūgšanās pēc baznīcas brīnumdaru palīdzības, lai glabā karā kautās dvēselītes.

Jurģis vēlreiz kacē sienā ierīkotajā slēptuvē. Kacē un tad izceļ vēl citus pergamentu un tāšu saritinājumus. Iz- placina vienu, otru, lasa un pārlasa pierakstīto.

«Vāci, Romas baznīcas tēvi izsludinājuši: «Zeme barotāja atrodas valdītāju varā, tāpat kā visuvarenā varā ir debess. Viss, kas atrodas apakš debesīm, ir no dieva. Arī valdītāji ir no dieva. Tālab valdītājiem dota vara izdarīties ar zemi pēc viņu iegribas. Atņemt vienam, dāvināt otram, sadalīt, pārdalīt. Valdītājiem esot dota vaļa izlēņot tīrumus, ganības un dārzus gan karavīriem, gan baznīcu kalpotājiem. Un viņi tad lai izdodot zemi apstrādāšanā divkājainajiem jūga vilcējiem. Kas ars, sēs, pļaus, uzturēs ar zemes augļiem valdītājus, valdītāju karadrau- dzes. Mūkus un mišu skaitītājus, kas lūgs dievu, svēto dievmāti un svētos brīnumdarītājus.»»

«Pēc Lietuvas dižkunigaiša Mindauga kristīšanas vācu Livonijas ordenis daļēji izbeidza karus ar Lietuvu. Tomēr Zemaiti paturēja. Tad pret Mindaugu sacēlās daļa leišu kunigaišu, bet viņi tika sakauti.»

«1262. gadā Lietuvas valdnieks Mindaugs parakstīja zvēresta nolīgumu ar krievu kņazu Le'dus kaujas varoni Ņevas Aleksandru. Tēvainei uzticīgi palikušie Jersikas novadu vecākie un nomāktie ļauži atsāka nest svētajās birzīs senču dieviem trijkāršus ziedojumus. Cerēdami, ka drīz vācus un viņu kājlaižas patrieks no tēvaines ciemiem un piļu sētām. Ka drīz sagrūs vācu cietokšņi gar Daugavu. Un ka Livonijas ordeņa vīriem tiks atmaksāts ar tādu pašu mēru, kādu viņi mēroja Jersikas varoņiem. Tas ir — sagūstītos vācus ieslodzīs pazemes mūra akās, speltīs zem pilīm un cietokšņiem. Liesmas aprīs Jersikā, Naujienē, Daugavas pilī vāciešu nocietinājumus, kas latgaļu amatu un tirgus ļaudīm neļauj brīvi burot uz Baltu jūru un uz kriviču pilsētām augšgalā.»

«1256. gadā Livonijas ordeņa mestrs Ludvigs salīgst ar Rīgas arhibīskapu Albertu un iegūst ordenim trešo daļu no Jersikas pils. Ziemeļu Cargrade — Jersika kā pils jau ir pilnīgi atjaunota un turpmāk skaitīšoties Rīgas arhibīskapa un Livonijas bruņinieku ordeņa kopīgs valdījums. Kaut arī tikai no baļķiem celta un nocietināta ar zemju vaļņiem, Jersika paliek varens vārtu sarga tornis uz Daugavas arī pret leišiem, kas tolaik valda Polockas novadu. Bet vāci trīc bailēs: kuru katru brīdi leiši var pavērst savus karapulkus pret Jersiku, un tad bijušās Visvalža valsts lielmaņi var pārmesties Lietuvas vasaļos. Jo svētajās grāmatās stāv rakstīts: kas ir reiz aizliedzis savu augstāko, tāds trīskārt viņu aizliegs vēl.»

Jurģis atver vēl vienu bērza mizas saritinājumu, ar stikla irbulīti saraibinātu taisnstūri. Ar paša mēģinājumiem latviskot slāvu burtu zīmes, pielāgojot tās Jersikas ciemu audēju un adītāju darinātajiem košuma rakstiem.

No Jersikas atgriezies Polockā, Jurģis uzzināja, ka grāmatu pratēji un grāmatnieku mācekļi Kijevas Sofijas baznīcā iegrebuši uz mūru sienām laika vēstis ar krieviski pārmainītiem grieķu burtiem. Lai sarakstīto izlasītu arī mazpratēji grāmatniecībā. Jurģis atcerējās Celmu ciema Vālodzi, viņas adījumus un audumus. Un, tā kā tolaik viņam bija gana laika (Simeons Novgorodietis vēl nupat sāka gādāt pergamentu evaņģēliju pārrakstīšanai), viņš nošķirtībā darbam ierādītajā cellē mēģināja «sazie- dināt» grieķiskos burtus ar rakstu zīmēm, kādas atcerējās matījis Tumšās, Birzāku un Celmu salas sagšās, jostās un izšuvumos. Lūkoja uzrakstīt Tumšās salas Ožas jostu ritinājumā teikto — latgaļu un sēļu dziedājumu par de- beskalnu:

Sajāja tautieši augstajā kalnā, Sakāra zobenus …

No gulēšanas pamitrajā slēptuvē lielākā puse tāsī ieskribināto zīmju saplūdušas ar tāss svēdrām tik ļoti, ka dažviet grūti atšķirt, kas cilvēka pirkstu darbs, kas saau- gums koka mizā.

«Iedobto vajadzēja iekrāsoti ar grāmatu bildējumu krāsu … Kā man tas neienāca prātā?»

Jurģis satin blīvi aprakstītos pergamentus un sašņā- pātās bērzu mizas un noliek slēptuvē. Tad uzceļas, iet pie lodziņa un raugās ārā, naktī. Caur šauro šķirtni var saskatīt debesjuma zilumu ar dažām zvaigznītēm.

Jurģis skaita zvaigznes. Tā sensenis nolikts. Ja cilvēks grib, lai piepildās viņa vēlējumies, viņam katru vakaru jāsaskaita debesīs septiņas zvaigznes. Vienas un tās pašas zvaigznes jāskaita deviņus vakarus no vietas. Bet skaitīt debesu spīdus caur klostera celles lodziņu nav vienkārši. Pa logu viņš maz redz no āras plašumiem, un, izrādās, spīdeklīši arī pārvietojas pa debesu lokumu. Jurģis izvēlas atkal un atkal jaunas zvaigznes, bet nekad viņam nelaimējas saskaitīt tās visu nolikto laiku. Jau pēc piektā vai sestā vakara ielūkotie gaismeklīši aizslēpušies aiz klostera ēkai pretim uzceltās baznīcas jumta.

Šovakar Jurģis skaitīdams spiežas klātāk lodziņam — ceļas pirkstgalos, bet atkal neatrod divus iepriekšējā reizē ielūkotus spīdekļus. Vai nu tie noslīdējuši aiz baznīcas torņa kupola, vai norietējuši pavisam.

Jurģis atkāpjas, liek vienu soli, otru un — pēkšņi sa- dūkst kā zibens ķerts. Viņpus loga uzspīd gaišs liesmo- jums. Nupat skatītajā debess laukumiņā parādās neparasti gaiša zvaigzne ar spožu asti kā slotu. Krīt lejup, balti dzirksteļodama.

— Astes zvaigzne! Krītošā astes zvaigzne! Zīme no debesīm. Uz kariem, uz lielu asins izliešanu …

«… Un es redzēju zvēru izkāpjam no jūras,» Jurģis skaita pie sevis rindas no pārrakstītā evaņģēlija. «Un tas dara lielas zīmes. Ari ugunīm liek nokrist no debess uz zemi cilvēkiem priekšā.»

*

Evaņģēlija pārraksta pēdējā lapā, kur augšpusē divreiz lielākiem burtiem nekā parastie Jurģis iepriekšējā dienā uzlika vārdu «AMIN», viņš tagad pieraksta vienādām, stūrainām kriviču burtu zīmēm (ar Polockas kriviču valodas savādībām piemītošām burtu samaiņām) īsu grāmatas beigšanas vēsturi:

«Šīs grāmatas pabeigtas 6778. gadā, tas ir, pēc mūsu laika rēķina — 1270. gada 23. martā, svētā mocekļa Nīkona piemiņas dienā. Šajā pašā dienā bija zīmes pie saules. Rakstīju šīs grāmatas es, Jurģis, priestera, saukta Latvieša, dēls, no Gorodiščes ar mūka Simeona līdzekļiem, no svētā Gorgija sev par patikšanu un visiem kristītiem par prieku.»

Jurģis ieraksta: «Dienā bija zīmes pie saules.» Dienu saule uz brītiņu patiešām satumsa tik ļoti, ka klostera kalpotāji, tāpat ļaudis pie vārtiem sāka krustīties bailēs par tālāko («Saule raud par cilvēku grēkiem!»), taču prātā viņam bija naktī pirms tam redzētais. Bet, tā kā neviens uzliesmojumu debesīs nepieminēja un tā kā viņš to vēroja naktī, kad visiem godīgiem kristiešiem jāļaujas visuvarenā novēlētajam miegam, ieminēties par redzēto Jurģis neuzdrīkstējās. Māca bažas: bīskaps var sākt tincināt: «Ak tu biji nomoda, ja redzēji krītošo zvaigzni? Ak tu negulēji, kad visiem klostera brāļiem šajā laikā jāļaujas eņģeļu apsargātam miegam?…»

Jurģis jūtas bezgala vecs un bezgala saguris, Jurģis baidās no bīskapa soda, kāda viņam neizbēgt, ja Novgo- rodietim kļūtu zināma grāmatu pārrakstītāja patvajīgā izdarīšanās.

Kaut zinājis — vai Jersikas pusē dzīvo jauneklis, ko Mārša sauktu par Jurģa dēlu? …

Beigas

pievārds

Vai stāsts par Jersiku, par Jurģi popa dēlu, par Jersikas ļaudīm ir tikai autora izdoma?

Nē, tā ir arī vēsturiska patiesība. Un radoša iztēle — kā ikvienā literārā sacerējumā, kas stāsta par cilvēku dzīvi, cīņām, savstarpējām attiecībām, ieradumiem un uzskatiem attālajā pagātnē.

Vēsturiska ir grāmatā aprakstītā feodālā latviešu Jersikas valsts, tās lielā pilsēta — ievērojams tirgus un kultūras vērtību apmaiņas centrs Daugavas vidustecē. Vēsturiski dokumentēti ir Jersikas ciešie sakari ar Polockas kņazisti, kristiānisma kulta kalpotāju un grāmatnieku apmācība Polockā darbībai latgaļu novados.

Vēsturiska personība ir Jersikas valdnieks Visvaldis, Lietuvas kņaza znots, kas viens no pirmajiem cēla pretspēku bruņiniekiem vācu invāzijas sākumā Baltijā. Tāpat vēsturiski (un sevišķi arheoloģiski) dokumentēta savulaik izslavētā Jersikas amatnieku māksla un vēlāk, kad vāci bija nodedzinājuši Jersikas pilsētu, šo amatnieku slēpšanās Birzāku salā. Vēsturiska persona ir Jersikas pareizticīgo priestera dēls Jurģis, kas Polockas klosterī nodarbojās ar bibliotēkas grāmatu pārraksti.

Pamatots ir seno latgaļu mitoloģiskais pasaules apraksts, seno piļu un ciemu ļaužu māka «rakstīt», t. i., ornamentiku saistīt ar teiksmām un dziesmām. Vēsturiski pamatoti ir savstarpējie katolisko «Kristus brāļu» —vācu bīskapa un Ordeņa diplomātiskie kari, viņu savstarpējie kautiņi. Tāpat Krusta pils (Krustpils) celšana, lai iekaro-

tājiem būtu drošs cietoksnis uz lielā ūdensceļa starp Krievzemi un Baltijas jūras tautām.

Grāmatas pirmviela, materiāls raksturu un fabulas veidojumam, gūta tautas mutiskajā poēzijā, arheoloģiskajos, etnogrāfiskajos un ģeogrāfiskajos materiālos un pētījumos, Livonijas, Lietuvas, Polijas un Krievzemes vēstures aprakstos, kristiānisma agrā perioda rakstos, vecu ļaužu nostāstos, leģendās, ticējumos.

Autors

Anno Domini 1975—1977

SATURS

Pirmā nodaļa Otrā nodaļa Trešā nodaļa . Ceturtā nodaļa . Piektā nodaļa Sestā nodaļa Septītā nodaļa . Astotā nodaļa . Devītā nodaļa . Desmitā nodaļa . Vienpadsmitā nodaļa . Divpadsmitā nodaļa Trīspadsmitā nodaļa Četrpadsmitā nodaļa Piecpadsmitā nodaļa 1 Sešpadsmitā nodaļa

Pievārds •

Jānis Niedre UN VĒJI TRIEC NODEGU PELNUS.,» (Jersikas zemē)

Redaktore G. Līvensonc. Mākslinieciskais redaktors A. Lipins. Tehniskais redaktors L. Rudzitis. Korektore J. Indāne. Nodota salikšanai 31. 01. 78. Parakstīta iespiešanai 17. 07. 78. JT 18071. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Nj 2. Baltlkas garnitūra. Augstspie- dirris. 10,5 uzsk. iespiedi.; 10,5 izdevn. 1. Metiens 30 000 cks. Pašūt. 329. Cena 80 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. Ni 305/29189/J2627. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas 1111 grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 228011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Niedre J.

Ni 403 Un vēji triec nodegu pelnus …: (Jersikas zemē). Romāns./ II. I. Krēsliņa. — R.: Liesma, 1978.— 199. lpp., il. — (Stāsti par vēst.).

Content

Niedre Jānis Un vēji triec nodegu pelnus...

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA nodaļa

desmitā nodaļa

vienpadsmitā nodaļa

DiVPADSMITA NODAĻA

trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SATURS