Kadiķis-Groznijs Arturs

Uz Daugavas krastiem

Arturs Kadiķis-Groznijs

Uz Daugavas krastiem

GARAIS STĀSTS «UZ DAUGAVAS KRASTIEM» UN Tā AUTORS

«Kadiķa-Groznija stāsts ir pirmais literārais darbs mūsu rakstniecībā par Padomju Latviju. Tas dziji aizkustina katru lasītāju, kurš līdz dzīvojis Padomju Latvijas neilgo proletariāta diktatūras laiku.»

Tā Artura Kadiķa-Groznija — komunista, cīnītāja par Oktobra revolūcijas uzvaru daiļdarbu «Uz Daugavas krastiem» 1935. gadā raksturoja latviešu padomju kritiķe Anna Zaprovska, kad Padomju Savienībā parādījās vēsturiskā stāstījuma pirmizdevums (krievu valodā. Latvisko tekstu rakstnieks vēl nebija paguvis pilnam izstrādāt).

Arī šodien, kad pagājis vairāk nekā pusgadsimts pēc A. Kadiķa-Groznija garajā stāstā (grāmatu varētu nosaukt arī par romānu) aprakstītajiem dramatiskajiem notikumiem un četrdesmit gadu pēc grāmatas pirmizlaiduma, «Uz Daugavas krastiem» ir un pagaidām paliek lielākais latviešu daiļdarbs prozā, kas autentiski dokumentālā notēlo jumā ar daudziem tipiem — raksturiem un personāžiem parāda Latvijā pirmās strādnieku un zemnieku valsts sociālistiskās Padomju Latvijas tapšanu, neilgo pastāvēšanu un krišanu pasaules kontrrevolucionāro spēku uzbrukumā 1919. gadā. A. Kadiķa-Groznija grāmata ir saistošs vēstures stāsts, Latvijas darba tautas masu revolucionārās aktivitātes un ziedošanās hronika, kurā vai ik epizode atsedz darba cilvēku lielumu, morāli ētisko skaidrību un viņu apspiedēju necilvēciskumu.

Grāmatas autors pats bijis aprakstīto nolikumu līdzdalībnieks, aculiecinieku stāstījumu dokumentētājs. Fakti ir pārtapuši literārā sacerējumā laikā, kad rakstnieka pieredzēto un izjusto vēl nav skāris aizmirstības sūno jums. Tāpēc A. Kadiķa-Groznija darbā viss pirmreizīgi jauns, lasītājam nezināms. Un, ja arī zināms, pareizāk sakot,

dzirdēts, tad parsvarā izteikti inlormatīvi lietišķa vēstījumā.

Garajā stāstā «Uz Daugavas krastiem» autors galvenokārt notēlojis komjauniešu pašatdevīgo līdzdalību Padomju Latvijas izcīņā, pirmajos sociālistisko pārveidu pasākumos, atsedzis jauno ļeņiniešu lomu Latvijas darba tautas valsts un tās galvaspilsētas Rīgas aizstāvēšanā. Komjauniešu entuziasms, viņu nesavtība revolūcijas skarbajā ikdienā, viņu dažubrīd panaivā apkartējo nolikumu uztvere un kaisme, maldīšanās patiesā un kroplā izpratnē, jauniešu jūtu dzīve, ātrā šķiriskās apziņas nobriede. Tas viss A. Kadiķa-Groznija grāmatā atsegts spilgti reālistiski, ar partejisku kaismi un neliekuļotu sirsnību.

Reizē ar ievainoto, tikko no slimnīcas izkļuvušo sarkanarmieti Raitu Auguli, ar jaunieti, kurš astoņpadsmitajā gadā Petrogradā brīvprātīgi iestājas latviešu kaujinieku vienībā, lai kopā ar biedriem strēlniekiem dotos uz Rīgu palīgā strādniekiem, kas sacēlušies pret vācu okupantiem, rietumzemju interventiem un nacionālistiskajiem nodevējiem, autors atved lasītāju uz tikko proklamētās Padomju Latvijas galvaspilsētu. («Mīļā, tuvā Latvija, tu tapsi par lielu strādnieku komūnu!») Tai pašā laikā Pārdaugavā četrpadsmit gadu vecais Jurītis, kas ar šauteni plecā dodas līdz tēvam boļševikam kaujas solī, ir aculiecinieks tam, kā sacēlušies darbaļaudis vēl pirms Sarkanās Armijas daļu pienākšanas patrenc no pilsētas gan vācu okupācijas armijas daļas, gan angļu un amerikāņu inlerventu balstītos «tautiešus».

Jaunieši un jaunietes (tādas kā Baiba, Elza, Irma) pārsvarā pārstāv to revolucionāri aktīvo Latvijas darba jaunatnes pulku, kas 1919. gadā Rīgā un citos no ekspluatatoriem atbrīvotajos apvidos palīdzēja Komunistiskajai partijai stiprināt proletariāta diktatūru Latvijā, nodibināt jaunas — taisnīgākas attiecības starp cilvēkiem, aizstāvēt visu cilvēcisko šā vārda viscildenākajā nozīmē. Jaunieši bija to vidū, kuri atdzīvināja «vēsturisko muzeju atgādinošo» (tas ir, radošam darbam pamirušo) Rīgu, kuri mācījās un mācīja citus grāmatu, pašaizliedzības un kara mākslā. Dienu jaunieši strādāja un veica propagandistu pienākumus: runāja civiliedzīvotāju un karavīru sapulcēs, diskutēja ar buržuāzisko eseru grupu piekritējiem, izbrauca uz pagastiem izskaidrot strādnieku un zemnieku republikas politiku, organizēt lauku komjauniešu pulciņus.

Naktīs viņi apsargāja pārtikas, preču un munīcijas noliktavas, piedalījos kontrrevolucionāru gūstīšanā, parazītisko lielburžuāzijas ģimeņu pārvietošanā no ērtiem dzīvokļiem pilsētas centrā uz Zaķu salu un citurieni, lai ar to uzlabotu dzīves apslāk/us darba cilvēkiem. Un, kad 1919. gada pavasarī starptautiskās buržuāzijas savervēto kontrrevolucionāro algotņu uzbrukumā Kurzemē un Vidzemē tika sašķelta Latvijas komūnas sargu Ironte, kad maijā Rīgas ielās pilsētas aizstāvji steidza celt barikādes, komjaunieši atkal bija revolucionāro karotāju priekšējās rindās. Zem ienaidnieka artilērijas un ložmetēju apšaudes komjaunieši atkāpās pāri Gaisa tiltam, pāri Juglai un pēc tam jau kaujās rūdīti palīdzēja Krievzemes tautām nosargāt Oktobra iekarojumus un vēlāk k/uva par sociālistiskās jauncelsmes triecienniekiem. Drīz pēc Padomju Rīgas krišanas vairāki no viņiem, Komunistiskās partijas saukti, dodas pāri baltgvardu Irontei uz buržuāziskās reakcijas nomākto, strādnieku asiņu applūdināto «brīvo Latviju» veikt dzīvībai draudīgo revolucionāro zemgrīdes darbu.

Jauno drosme un nesavtīgums, veco revolucionāru dzīves rūdījums, lautas masu domu un darbības virzīšanas prasme, jauno trauksme uz rītdienīgo vienlīdz kā atbrīvošanās cīņās iemantotā veco gudrība A. Kadiķa-Groznija stāstījumā savijas grodā mākslinieciskā veidojumā.

Tiesa, ne viss stāstā. «Uz Daugavas krastiem» ir vienādi māksliniecisks. Tāpat kā daža cita rakstnieka grāmatā, ko autors nav paguvis līdz galam nostrādāt (A. KadiķisGroznijs mira, kad grāmatas latviskais variants atradās darba stadijā), romānā patrāpās arī viena otra pavājāka vieta: dažs neizveidots dokumentālā notikuma apraksts, dažs pabāls tēls (kā, piemēram, Raita brāļa Friča un Kabatas Nazīša vadīto pusaudžu kaujinieku grupas dalībnieki). Tāpat gadās pa neizveidotam ievilcienam atsevišķu tēlu un raksturu jūtu un pārdzīvojumu atklāsmē, trāpās pa literāri neelastīgai frāzei, vārdu kopai. Bet šos trūkumus radījuši sava laika apstākli, kādos dzīvoja un rakstīja autors, apstākli, kas viņam traucēja pilnībā apgūt un izkopt vārda jaunrades mākslu.

Un te vietā atcerēties stāsta autora dzīves gājumu.

Arturs Kadiķis-Groznijs (īstajā vārdā Arturs Talents) dzimis 1901. gada 3. jūnijā Rīgas darbaļaužu rajonā Pārdaugavā revolucionāri noskaņota strādnieka ģimenē. Valdošās varas varmācību nākošais rakstnieks iepazīst jau četru gadu vecumā: 1905. gada revolūcijas dienās viņu piekauj cara kazaks par sarkanas cepurītes valkāšanu. Paaudzies, jau būdams skolnieks, Arturs lasa sociāldemokrātisko nelegālo literatūru, pēc tēva nāves 1914. gadā sāk pastāvīgas darba gaitas un iekļaujas strādnieku saimnieciski politiskajā cīņā pret carismu. Pirmā pasaules kara laikā viņš kopā ar tuviniekiem kādu laiku dzīvo Ukrainā, strādā rūpniecības uzņēmumos, bet tad atgriežas dzimtenē, brīvprātīgi iestājas latviešu strēlnieku bataljonā, beidz jaunāko virsnieku kursus, kļūst vada komandieris 6. Tukuma pulkā. Pieredzējis cariskās pavēlniecības un nelietīgo latviešu buržuāzijas līderu organizēto strēlnieku izkaušanu frontē, A. Talents dezertē un ar svešu vārdu (Kadiķis-Groznijs) ierodas Petrogradā. Iestājas darbā rūpnīcā, piedalās Februāra revolūcijā, kļūst Ļeņina partijas biedrs. Pēc Oktobra revolūcijas nākošais rakstnieks aktīvi karo strādnieku diktatūras valsts sargu pulkos — gan kā karavīrs, gan kā aģitators un publicists. Kaujās ar kontrrevolucionāriem pie Iževskas A. Kadiķi-Grozniju smagi ievaino, viņš ilgāku laiku pavada slimnīcā, kas, starp citu, viņam kļūst par literāru vingrinājumu skolu. Apārstējies 1918. gada beigās A. Kadiķis-Groznijs atgriežas armijā, ierodas Rīgā, kur strādā Latvijas Komunistiskās darba jaunatnes savienības Centrālajā komitejā, republikas Iekšlietu tautas komisariātā un aktīvi darbojas gan dzejā, gan prozā. 1919. gada maijā vācu interventu un buržuāzisko nacionālistu uzbrukuma laikā topošais rakstnieks cīnās Rīgas strādnieku brīvprātīgo bataljonā, pēc sakāves kopā ar kaujiniekiem atkāpjas uz Padomju Krieviju, kalpo Sarkanajā Armijā un tās iestādēs līdz 1934. gada sākumam, līdztekus strādādams padomju un padomju kultūras iestādēs, institūtos, rosmīgi piedalīdamies literārajā dzīvē Ļeņingradā un citur. Slimības dēļ demobilizējies, A. Kadiķis-Groznijs gatavojas pilnīgi nodoties literārajai jaunradei, bet īsti strādāt dabū tikai dažus mēnešus. Ieradies Maskavā uz latviešu rakstnieku konferenci, rakstnieks smagi saslimst un 1934. gada 8. jūlijā mirst. Paliek neuzrakstītas iecerētās grāmatas, nepabeigti aizsāktie darbi, arī romāns par Padomju Latviju 1919. gadā («Uz Daugavas krastiem» ir daļa no ieplānotā) un par Sarkano Armiju sociālistiskās celtniecības laikmetā.

Jānis Niedre

STRĒLNIEKI IET

Aizsnigusi pilsēta. Sveloši virpuļi dejo pa platām ielām, raudami no augsto granīta namu jumtiem nokārušās baltās jērenīcas. No jūras auļojošais sniegputenis apbirdina pūkainām pārslām sarāvušos un drūmā stingumā sasalušo namu krokas. Tas ir ziemeļu vējš, kurš slauka uzvarošās strādnieku šķiras diktatūras pilsētas platos un taisnos prospektus.

Gar skumstošo un sniegputeņa apbērto Marijas teātri 1918. gada decembra beigās aizmūdljās cilvēks ar nūjiņu rokā, garā kavalērista šinelī, stulmainos krievu zābakos un sarkanarmieša cepuri galvā. Viņš gāja lēnām, klibodams, uzmanīgi lika kāju uz nodevīgi pieputinātā trotuārā, bīdamies paslīdēt uz ledus, kas paslēpies zem sniega. Ar lielām grūtībām pārvarējis vēja appūsto un slideno Pocelujevtiltu, viņš pazuda aiz Blagoveščenskas ielas stūra.

Vējš norāva no jūras ekipāža jumtmalas milzīgu saledojuša sniega blāķi un aizbēra trotuāru. Nograbēja lietus caurule, un trakais virpulis pēkšņi it kā aprimās, nolaizdamies kanālā aiz augstā, sarkanā nama stūra. Uz ielas iestājās klusums. Petrograda vēl gulēja garā un mokošā polārmiegā.

Uz Galeru ielas un sastingušā, melnā kanāliņa krasta stūra apdrupušā divstāvu namā caur aizsalušu rūti spīd dzeltenblāva uguntiņa.

Nācējs rūpīgi paslēpa savu nūjiņu zem arkas, atlocīja pacelto šineļa apkakli un nokratīja no krūtīm pielipušās sniega pārslas. Viņš bija ļoti jaunu, gandrīz bērnišķīgu seju. Zem taisnajām uzacīm iespīdējās dziļi acu iedobumos iegrimušas, smejošas, zilas acis. No grūtās iešanas sasarkusī seja bija apvīta kupliem, gaišiem matiem, kas nokarājās gandrīz līdz pleciem kā apcirptai meitenei. Tak

tas bija jauneklis ar enerģiskiem vaibstiem, mazliet iekritušiem vaigiem un šaurām, plānām lūpām.

Smagi kājas celdams, viņš uzkāpa pa akmens pakāpēm un nedroši atvēra durvis, virs kurām karājās ar zīmuli aprakstits papīra gabals:

«Пункт преома заппсей в роту заполнения

Латишских стрелков.»

Nepanesami piesmēķētā un līdz tvanam sakurinātā istabā aiz galda, kas atradās pie paša loga, sēdēja dūmu mākoņos plecīgais lielinieku frakcijas sekretārs. Blakus pašā kaktā aiz liela kancelejas skapja gulēja sakrautas un līdz malām piebāztas kareivju somas. Uz vienas no tām sēdēja maza sieviete pareiziem sejas pantiem un lielām, skaistām acīm, pelēkā bekešā un pakausī atbīdītā kažokcepurē. Viņas platā, baltā piere bija vienīgais gaišais plankums apkārtējā dūmu miglā. Blakām ar muguru pret durvju stenderi stāvēja liela auguma meiča drūmām acīm, tāpat zaļā bekešā, kas apjozts ar dzeltenu siksnu. No pašām durvīm līdz istabas kaktam bij sakrauti karavīru piederumi, bet uz viņiem juku jukām līdz ar šautenēm gulēja dažādās pozās šineļos tērpti cilvēki, uz acīm uzmaukuši zaldātu jērenīcas. Sarkandzeltenā migla istabā sakustējās. Paraudzījies nogurušām acīm ienācēja sejā, sekretārs skanīgu balsi noprasīja:

—  Pierakstīt?

Jaunais puisis gluži taisni, ar slimo kāju vairs neklibodams, piegāja pie galda. Viņš apjucis paskatījās uz snaudošām sievietēm un droši atbildēja:

—   Jā. Jau divas nedēļas, kopš atstāju slimnīcu, un tagad jūtos ļoti labi. Es gribu doties kopā ar savām karaspēka daļām uz latvju fronti. Man ir dokumenti, ka kara komisariātam nav iebildumu. — Viņš ātri izvilka uz krūtīm noglabātos papīrus un pasniedza tos sekretāram.

Papīros bij teikts, ka partizāņu dzelzsiznīcnodaļas kareivim pēc izārstēšanās no grūtā ievainojuma dots atvaļinājums uz diviem mēnešiem, pēc kam tam jāatgriežas savā daļā. Dokumenta stūrī šķērsām ar violetu tinti bij uzrakstīts: «Pret b. Auguļa personīgu lūgumu pārcelt viņu latviešu pulkos no kara komisariāta puses iebildumu nav.»

Likteņus lēma ātri. Dažas sekundes vēlāk partizānis Augulis Raits Krišjāņa dēls jau skaitījās par 6. latvju

padomju strēlnieku pulka papildinājumu 3. rotas strēlnieku.

—  Nosūtīšana būs rītvakar. Lejā pie izdalītāja dabūsi karavīra piederumus un ieročus. Pārgulēt vari tepat.

Nokāpis lejā, Augulis pagāja zem arkas un priecājās, ka nu jau var staigāt bez nūjas. Paskatījās kaktā, kur bija paslēpta nūja, un atgriezās, mazliet klibodams, pie iedalītāja.

Pārģērbies turpat, aukstās pagraba telpās, viņš uzkāpa augšas lielajā zālē, kura bij pilna guļošiem strēlniekiem, kas jau bij sagatavojušies uz kara gaitām. Cilvēki gulēja, plati atmetuši rokas un kājas, un smagi elpoja. Vietas vēl bij diezgan. Laikam ne jau visi gulēja te.

Telpās bij tumšs. Pelēka migla vijās ap vienīgo petrolejas lampiņu, kas karājās pie sienas. Tomēr gulēt vairs negribējās. Ar tintes zīmuli Augulis uzrakstīja savu vārdu uz kareivja somas un, pakāris to uz naglas pie durvīm, nosprieda pasēdēt, kamēr pārējie celsies augšā un pienāks diena.

Astoņpadsmitais gads. Astoņpadsmitais gads … Visās frontēs bij vajadzīgi cilvēki. Visur pa visu milzīgo zemi liesmoja ugunsgrēku atblāzmas, dārdēja lielgabali, un ložmetēju rēkoņā izlauzās naids pret ienaidniekiem. No ziemeļiem pāri purviem, bieziem mežiem un smagu akmeņu blāķiem mācās zemei virsū aukstais un plēsīgais anglis ar akmens seju un cietu sirdi; no austrumiem zelta uzplecis līdz ar balto un dzelteno zvaigzni un čehu mauzeri cirta ceļus caur tundrām un klinšaino Urālu. Donas apgabalā kazaka ātrais zirgs klaiņoja pa stepju plašumiem. Nikns kazaku ģenerālis zobiem plosīja republikas jauno miesu.

No Ukrainas pa irdeno sniegu, zelmeni jaukdams smagiem zābakiem ar melnzemi, lavījās baltgvardu oficieris ar bruņu mašīnu un tanku zem vienotā nedalāmā trijkrāsainā karoga. Rietumos draudēja pacelta dzelzs dūre. Un, kur vien paraugies, visur no visām pusēm uzmācās, paslepeni uzkrītot vai atklāti brūkot virsū, uzvarējušās tautas niknākais ienaidnieks.

Visur bij vajadzīgi cilvēki. Tas bij astoņpadsmitais gads. Sirdis visur vienādi traucās cīņā.

Cēlās visdažādākās tautas: krievi, ukraiņi, baltkrievi, gruzīni, armēņi, oiroli, tungusi, ķinieši, latvji, tadžiki un daudzas citas tautības, kuras gadu simteņiem bij nospiedis vergu darbs un nedzirdētas mežonības.

Miljonu armijas gāja pret zeltpagonotiem liekēžiem visas pasaules apspiesto atbrīvošanas vārdā.

Viņi gāja. Vakara krēslā strēlnieki soļoja pa Izmailovas prospektu. Uz fronti aizejošos pavadīja radi, pazīstami, draugi, iedami blakām kareivjiem. Smagi piebāztās somas vilka plecus atpakaļ, un no tam neērto un plato šineļu āķi žņaudza rīkli. Augulim nasta bija mazāka un vieglāka neka citiem. Viņš bij pieradis iztikt ar visnepieciešamāko. Sava jaunuma un nelielā auguma dēļ viņam nācās iet kolonnas pēdējā rindā. Aiz viņa gāja divas sanitāres. No «Kazacienes» — kā pa jokam saukāja mazāko no viņām — Augulis paņēma somu, lai drusku atvieglotu viņas nastu, kura bij divreiz smagāka nekā strēlniekiem, ja nerēķina šauteni un patronas. Bez savām mantām viņai nācās nest lielu saliekamo sanitārsomu ar medikamentiem, vati un instrumentiem — šķērēm un vairākām pincetēm. «Kazaciene» klusu, ar nolaistu galvu soļoja nopakaļus Augulim. Pāris reižu viņa mēģināja iespraukties starp Auguli un līdzās ejošo strēlnieku, bet tas neizdevās. Pārāk ciešas bij aizejošo cīnītāju rindas.

Pelēkie, drūmie namu silueti nospieda pacilāto garastāvokli ar savu klusumu un aukstumu. Bet krūtīs pukstēja karstas sirdis, un gaisma likās būt tikai priekšā. Neviens neskatījās gar malām. Katram bij savas domas un bij ko atminēties pēdējo reizi, atstājot šo cieto un neizkustināmo granīta pilsētu.

Ierindā runāja maz, un pat pavadītāji neiedrošinājās pārtraukt svinīgo klusumu, ko mazliet traucēja vienīgi smago soļu dunoņa. Viņi gāja uz dzimteni, gāja palīgā saviem brāļiem, kurus karš bij izsvaidījis pa visām lielās zemes neaptveramo plašumu malām. Un sapņi par atgriešanos bij tik vilinoši un prieka pilni! Mīļā, tuvā Latvija, tu tapsi par lielu strādnieku komūnu. To panāks tavi dēli. Un katrs, nosviedis kungu jūgu, atradīs sev vietu atjaunotā proletāriešu zemē.

Soļodams Augulis kliboja tikai mazliet, it kā nejuzdams divkāršo smagumu plecos, un sapņoja par satikša-

jios ar veco māti un brāli. Vairāk neviena tam nebij. Tēvs bij miris četrpadsmitā gadā. Kad Rīgu apdraudēja Polijā iebrukušais vācu karaspēks, viņš aizbrauca līdz ar s.ivu fabriku, ko evakuēja uz Iekškrieviju. Toreiz viņam bij četrpadsmit gadu. Oktobrī tas devās ar sarkangvardu nodalu uz vienu no tālajām frontēm, kur tika ievainots kaujā. Tagad, pēc ilgas gulēšanas slimnīcās, viņš atkal atgriezās dzīvē.

—   Rait, jums smagi nest, jūs stipri klibojat. Ļaujiet man pašai… — aiz muguras atskanēja Irmas apspiestā balss, un Raita domu pavediens pārtrūka. Ar vienu roku viņa jau vilka tam no pleciem sanitārsomu.

Augulis nosarka, bet nepretojās, jo kāja tam tiešām stipri sāpēja. Paraudzījies atpakaļ, viņš uzķēra smaidošās Irmas lielo un mīļo acu skatienu.

—   Labi, panesiet drusku jūs un pēc tam es atkal… Jums nepieradušai sākumā būs grūti, — kā taisnodamies teica Augulis.

Irma jau soļoja viņam blakām. Augulim gribējās tai pastāstīt, ka tāda pati maza un nespēcīga sieviete kā viņa, bet kura jau bij pieradusi pie kara dzīves, bij nesusi viņu uz saviem pleciem no tās vietas, kur to ievainoja, veselas divas verstis līdz mežmalā paslēptām sanitārragavām netālu no pilsētas, kuru trīs stundas vēlāk ieņēma partizāņi.

—   Man tik palīdzēt, — viņš teica, — man ir palīdzējuši un palīdzēs arī uz priekšu, ja būs vajadzīgs.

Kāja stipri sūkstēja. «Vai tad es tiešām palikšu klibs?» Raits nemierīgs nodomāja. Viņš baidijās, ka viņu neņems līdz, ja komandieris dabūs zināt, ka viņam slima kāja. Viņš sasprindzējās viss no sāpēm, pūloties neklibot.

—   Jums ļoti sāp, — Irma pēkšņi ierunājās.

Raits nobijās. Viņam likās, ka visi dzirdējuši, ka rotas komandieris griež uz viņu vērību.

—   Par to nevajag runāt, — savaldīdamies Raits atbildēja. — Man vajadzēja drusku ciešāk pārsiet celi, tad būtu bijis pavisam labi.

—   Tātad jums kāja vēl pārsieta! — Irma izbrīnā iesaucās, paraudzījusies Raita apmulsušās acīs. Viņa pamanīja tajās nobīli.

—   Nebūt ne. Es tikai saku, ka tā būtu varbūt vieglāk. Es negribu, lai kāds par to ko zinātu, — mazliet skarbi Raits pārtrauca savu sarunu ar Irmu.

Irma pameta uz viņu saprotošu skatu, kurā iespīdējās viltīgas uguntiņas, un pasmaidīja. Raita seju sedza darinātas vienaldzības maska. «Redzams, viņš arī viltīgs,» Irma nodomāja. «Labi.»

Tālāk gājaklusot. Augulim blakām soļoja viņa biedrs — Roberts Irklis, plecīgs un labsirdīgs jauns puisis. Viņš svēra piecarpus pudus un tādēļ nokusa vairāk par citiem. Irklis soļoja, neielaizdamies sarunās, lai tādā kārtā taupītu spēkus, un ar skaudību noraudzījās savos slaidajos biedros. Par viņa «neciešamo resnumu» biedri pastāvīgi zobojās, bet joki to nedarīja priecīgāku.

Kolonnas priekšgalā līgojās garais Rubenis, ratos komandieris, agrāk tautskolotājs, brīvprātīgais, vecā 6. latviešu Tukuma strēlnieku bataljona rotas komandieris. Viņš plātījās rokām kā gailis spārniem, — nevis gar sāniem, bet no ceļgala uz ceļgalu. Tāda bij viņa paraša. Strēlnieki labsirdīgi zobojās par viņu. «Mūsu galva iet rikšiem,» runāja ūsainie strēlnieki no pirmās rindas.

Pie preču stacijas vārtiem Rubenis komandēja:

—   Rota, stāti

Soļu troksnis aprima; uz sniega apklātā ceļa vienā acumirkli izauga mantu kaudze.

Strēlnieki ātri novietojās sarkanos vagonos, kuri bij tos gaidījuši. Kāds no pavadītājiem taisījās kā raudāt, bet tad noslaucīja acis un īsi izmeta:

—   Eh, pie velna!

Pirmā vagonā novietojās rotas komandieris ar deviņpadsmit strēlniekiem un divām sanitārēm. Raits ar Irkli smalkjūtīgi palīdzēja sanitārēm pārdalīt savas lāvas divās daļās, uzceļot vidū barikādi no mantu somām. Sakrāva tādu gubu, ka redzēt vieniem otrus, nenokāpjot zemē, nebij iespējams. Laipnās smalkjūtības siena bij tik bieza, ka pat lielgabala lādiņš to nebūtu varējis sagraut.

Novietojušies strēlnieki aizkurināja dzelzs krāsniņu un iededza otru lukturi. Lai novērstu nejaušības, katrai lāvai bij sagādātas divas sveces. Kamēr ierīkojās un gatavoja guļas vietas, vilciens sāka kustēties, šķindot un grabot kā veci rati. Atvērtajās durvīs un lejā uz tumšās platformas lidoja balti mutautiņi, atvadu saucieni pārspēja vilciena troksni.

—   Uz tikšanos Rīgā!

—   Pastaigāsimies pa Aleksandra bulvāri!

—   Pa Vērmaņa dārzu!

—       Zveliet, puiši, lai uzreiz — bez apstašanas — caur visu dzimteni! …

—   Zināms! — atbildēja strēlnieki.

Vilciens lēnām attālinājās. Zemē nogrima purvā uzceltā granita pilsēta ar tumsā mirdzošiem uguņiem.

CEĻĀ

—       Vai tu jau sen komjauniešos? — galvu no somu gubas pabāzusi, Irma jautāja.

—   No pirmās dienas.

Irma nokāpa lejā un nosēdās iepretim Raitam, pagriezusi muguru pret kurošos krāsniņu.

—   Bet es iestājos komjauniešos maijā, kursos.

—   Es — fabrikā, kopā ar citiem puišiem.

—   Cik tev gadu?

—   Ne jau nu maz. Un tev?

—   Deviņpadsmit.

—       O, tad tu jau vecenīte, — tēvišķi noteica Raits, lai gan meiča izskatījās daudz jaunāka par viņu.

Pēc tam saruna pārgāja uz guberņām, kaut gan izvēlei tiem varēja būt tikai divas. Tas bija konkrēti un pilnīgi saprotami.

Vagonā bija trīs komjaunieši, kamēr pārējie sevi uzskatīja par lieliniekiem, lai gan daudzi nebij partijā, bet runāt par to nerunāja; vienīgi Rubenis uzlūkoja sevi par bezpartejisku. Aiz kautrības viņš neuzdrošinājās iestāties partijā, lai gan bieži tam radās tāda vēlēšanās. Tak bailes, ka nepieņems, atturēja to no izšķirošiem soļiem.

—   Vai tev ir māte?

—   Un tev?

—   Ir.

—   Man arī bija.

Puiši sāka pamazām kāpt nost no lāvām. Kāds aizķēra ar āķi tējkannu, un tā ar troksni nogāzās uz grīdas starp malkas pagalēm.

—       Ko tu trokšņo, ķēkša, varbūt cāļi vēl guļ! — kliedza no apakšlāvas kāds miega mīļotājs. — Augšā celties vēl par agru, — viņš piebilda un pagriezās uz otriem sāniem.

—       Man tagad gribētos tikai paskatīties, kā iet mājās, Latvijā, bez mums. Ļoti interesanti.

—   Pagaid' vien, gan jau dabūsi ostīt to interesanto, ka slikta dūša paliks, — atsaucās strēlnieks, kas pie pašām durvīm cirta ar japāņu durkli skaidas.

—   Buržuji laikam vēl guļ pilnīgi mierīgi un nemaz nedomā, ka rīt mēs būsim pie viņiem viesos, — noteica strēlnieks, kas tikko bij nokāpis no lāvas.

—   Jā, pagaid' vien, ka tie tev mierīgi gulēs! Laikam domā, ka tiem nav smadzeņu galvā? Tu viņus pat apskatīt nepaspēsi. Pulks varbūt viņus jau sen padzinis, un tu ieradīsies tad, kad gulta jau būs atdzisusi. Nu, zini, čomiņ, es neesmu speciālists gultu lietās un atstāju tev tiesību mērīt temperatūru. Man kaut vienu vienīgu īstu latviešu buržuāzi manīt, es viņu nodurtu ar kabatas nazi un tā, lai brēc jo ilgāk. Visā savā mūžā vēl nekad neesmu redzējis, kā buržujs raud.

—   Un neredzēsi arī, tādēļ ka mums ar viņiem niekoties nav vaļas, — sirdīgi atteica skalu cirtējs Zieds un ar sparu ietrieca plakano durkli vagona durvju stenderē.

—   Bet es redzēju, — smalka balstiņa atsaucās.

—   Varbūt tu redzēji, kā dievs piedzima?

—   Cik dievu nav piedzimuši, kamēr mēs dzīvojam, un visi tikai priekš tevis, muļķa desa.

No lāvas piecēlās spēcīgs vecis, apaudzis ar kviešu dzeltenu bārdu. Viņš nospļāvās mutautiņā un mirkli skatījās te uz vienu, te uz otru no strēlniekiem.

—   Strīdas kā ormaņi! Kas tā par būšanu! Būtu labāk turējuši mutes …

—   Un tepat blakām, jāteic, sievieši ar. Nekādas saprašanas … Jāņi! — glaimīgi sarunā iejaucās rotas lielākais pļāpa, bet citādi dūšīgs puisis — Fridriķis Ostiņš, bijušais Laidzenes muižas kučieris.

—   Zini, sauc mani, kā gribi, — visādas lietiņas esmu dzirdējis, tikai par muļķa desu — i neiepīksties! Varu nejauši iekraut.

—   Vai zināt, bij mūsu nodaļā tāds Ješka Sīpols, — nu tāds pats auna galva kā šis… Un bij viens vārds, kurā viņu nekad nedrīkstēja nosaukt. Kā pamēģini, tūliņ nikns, un tad tikai turies! Tā saniknojās, ka dažreiz sāka raustīties lēkmē. Viņš bij ļoti slims, jo pašā revolūcijas sākumā to kaut kur bij saķēris muižnieks, kam tikko muiža nodedzināta, un tas gribējis Ješku pirtī dzīvu izcept. Tiesa, Ješka apdedzis ne visai un aizmucis, bet par to tas mežonis muižnieks noķēris viņa sievu un meiteni

un noslīcinājis sava paša dīķī, kur audzējis visādas zivis izpriecai. Nu, no lā laika Ješka sācis pīties ar lēkmēm un vispār … ar nerviem. Reiz kaujā komandieris viņam pateicis… Zinājis, ka nevar, bet kā tu, cilvēks, izturēsi: Ješka Sīpols nekā nevarējis novērst aizturu ložmetējā, kad bijis jāiet uzbrukumā. Visi gājuši uz priekšu, bet šis piņķējas. Nu, komandieris, garām skrejot, uzkliedzis viņam to vārdu. Nu, un tad Ješka no niknuma salauzis ložmetēju, kā nūjiņu salocījis, un pēc tam, ziniet, gājis uzbrukumā ar nazi. Ticat vai neticat, bet palicis dzīvs un vēl sešus baltos nokāvis kā zostēviņus.

—  Kas tad tas bijis par vārdu, no kura cilvēks varējis tā saniknoties?

—  Es jau saku! Vārds ļoti vienkāršs, bet cik daudz nelaimes! Redzēdams, ka Ješka netiek galā ar ložmetēju, komandieris tam uzsaucis: «Mice tu vien esi un vairāk nekas!» Lūk, kāds vārds! Nekā aizvainojoša viņā it kā nebūtu, bet cilvēks paliek traks. Tāpat arī jūs — par niekiem!

—  Metiet pie malas melšanu! — atsaucās Rubenis no augšējās lāvas.

Puiši norimās. Bij mazliet nepatīkami un tā kā kauns. Nekā jocīga vai smieklīga īstenībā nebij.

Vilciens tuvojās kādai stacijai. Lokomotīve slēgta semafora priekšā izmisusi iebrēcās.

Zieds tīņājās pie pašām durvīm. Viņam, acīm redzot, gribējās tās atvērt un paskatīties, kas tur notiek, tak neuzdrošinājās. Daži vēl valstījās, lai gan negulēja. Rīts bij auksts. Ilgi gaidīt nenācās. Drīz vilciens apstājās nelielā stacijā. Tā bij visiem sen kopš pazīstama, vēl no imperiālistiskā kara laika. Pie tam tā bij stacija ar latviešu nosaukumu.

Perons bij tukšs. Puiši atdarīja čīkstošās durvis un lēca no vagoniem laukā meklēt karstu ūdeni, — viens ar katliņu, otrs ar tējkannu, trešais ar niķeļa kafijas kannu.

Pašapzinīgs stacijas priekšnieks, pagrozījies pa peronu, deva vilcienam zīmi atiet — iesvilpdamies.

Kas vēl nebija paspējuši piepildīt savu trauku ar vārītu ūdeni, piktuma pilni uzsauca aizejošam priekšniekam:

—  Kaut tu apbrucinātos ar savu ūdeni un te ieskābtu! Nevarēji pagaidīt!

Pēdējie rāpās vagonos, kad vilciens jau kustējās. Labi vēl, ka tējkannas tukšas, — nav jābaidās, ka izlīs!

Kad visi bij salasījušies vagonā, durvis tika cieši aizdarītas. Sastājušies ap krāsniņu, puiši, uz pirkstgaliem tupēdami, meta tajā skaidas, lai sasildītos. Vagonā bij auksts.

Raits ietinās šinelī un uzmauca sev cepuri gandrīz līdz pašam zodam. Puiši taisījās uz runāšanos, jo bij dabūtas jaunas ziņas. Tie sēdēja vai nu uz lāvas, vai ap krāsniņu, kas atradās vagona vidū.

Vecis ar kviešdzelteno bārdu un šaurām, gaišām acīm, vārdā Ziemelis, nolaistu galvu sēdēja starp puišiem un gaidīja, līdz visi aprims un noliks pie malas cukuru un maizi.

Irma un Elza klusu sēdēja uz savām lāvām, piespiedušās viena otrai, un dzēra tēju, piekozdamas cukuru un sildīdamas pirkstus pie karstām krūzītēm. Raits pievienojās Irklim un tāpat sāka dzert karstu ūdeni, mērcēdams tajā sakaltušu rupjmaizes garozu. Rubenis sēdēja augšā un kaut ko pierakstīja savā grāmatiņā; viņam priekšā stāvēja balta krūziņa ar kūpošu tēju, maizes šķēlīti un mazs gabaliņš cūkgaļas, kuru tas bij nopircis vēl Valkas stacijā. Starp puišiem ari bij tādi, kam kaut kas bij līdz: viņi dalījās ar biedriem un ēda klusēdami.

Troksnis bij mazliet aprimis. Ziemelim bij vāja balss, un stipri kliegt tas nespēja; viņa bālajā sejā parādījās sarkani plankumi, un tas sāka klepot.

—   Smejieties vien, smejieties vien, biedri, — tikai paraugiet, ka vēlāk nebūtu jāraud! — Ziemelis ierunājās nopietni un klusi.

—   Kā? Jāraud? — izbrīnā iesaucās Zieds.

Rubenis pacēla galvu un paskatījās uz Ziemeli, mierīgi iedzēra no krūzītes malku ūdens. Sanitāres nozīmīgi samirkšķinājās un palika nekustoši sēžot ar pusatvērtām mutēm. Daži puiši pameta savu tēju un nesaprašanā pavērsās uz to pusi, no kurienes bij nākusi savādā valoda.

—   Ko tu ķēmojies?

—   Kas par «raudāšanu»?

—   Nopietna raudāšana, patiesas asaras, — cieši noteica Ziemelis. Kaut gan Ziemelis nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas prot jokot vai niekus runāt tik nopietnos brīžos, tak šoreiz visi pēc īsa apjukuma saprata, ka nekā

nopietna nav, ja tiek lietoti tādi muļķīgi vārdi kā «asaras».

Kāds drošinieks iedziedājās augstā tonī:

Слезы лыотся, дождь идет,

Манька Ваньке шибко врет.

—   Nu, lūk, dažiem no jums tomēr raudāt iznāks, — Ziemelis turpināja pārtraukto runu, nogaidījis, līdz puiši aprima. — Dažiem jau nu droši, bet varbūt arī visiem. Mūsu padarīšanas pavisam švakas! Nu pavisam plānas!

—   Ko? Vai tikai nebūs jāgriežas atpakaļ?

—   Atpakaļ! Teic tavu teikšanu! … Un kā tikai mēle viņam klausa? …

—   Lietiņas, puiši, tādas, ka mums izgājis šķībi. Pulks jau — Rīgā. Un arī viņš nav bijis pirmais, kas iegājis pilsētā.

Vienkāršie nedaudzie vārdi radīja veselu nemiera vilni. Ziņkārība un neapmierinātība jaucās vienotā kaislību mudžeklī. Ļaudis apjukuši saskatījās.

—   Kas tad cits tur tā pasteidzies?!

—   Strādnieki, paši Rīgas strādnieki sacēlušies… Pārņēmuši varu savās rokās, izvēlējuši padomi…

—   O, bračiņ, kas par jauku būšanu! — Irklis iesaucās un abām rokām apķēra Raita tievo kaklu. Aplaimots viņš ieskatījās Raitam acis un sāka pinkot viņa garos, kuplos matus.

—   Tātad mums parādīts garš deguns! Te nu bij — karo-tā-ji! Kamēr taisījāmies, citi jau iztikuši bez mums. Nu, tagad varat asaras liet, — es dzeršu tēju, — pasmaidījis teica vecais Ziemelis un nosēdās atkal savā vietā.

Pār visu Zieda pieri gulēja dziļa grumba. Viņš brīdi • stāvēja, galvu nodūris, — tad sirdīgi bruka virsū tiem, kuri priecājās par mīļās, sirmās un varonīgās pilsētas strādnieku uzvaru.

—   Ko jūs priecājaties?! — viņš nikni iesaucās. — Uz citu rēķina kapitālu iesist! Prieks! Neko sacīt! Kas tur par prieku, velns lai parauj, kad viņiem šī uzvara varbūt maksāja daudz vairāk asiņu, nekā būtu maksājusi, ja mēs būtu pilsētu ieņēmuši. Dziedāt un dancot, kad vajadzēja drāzties, cik jaudas! Eh!

—   Taisnība gan! — kāds uztvēra viņa vārdus un turpināja pēc sava prāta: — Atbrauksi, bet tava mammiņa

tevi sagaida zārkā. Tad tev būs gan prieks! Un vēl smejaties!

Nebij labi sacīts; pārāk skarbi tādi vārdi. Taisni dvēselē, nolādētie, spraucas! Raits plaši ieplēta acis un kā apžilbināts piecēlās kājās, gribēja kaut ko sacīt, bet tad atkal apsēdās kluss un nekustīgs.

Ļauni vārdi!

—    Biedri! Mūsu gaitās nekas nenotiek bez upuriem. Bet ne jau tas ir galvenais. Galvenais — mūsu uzvara. Mēs uzvarējām tādēļ, ka mūsējo visur daudz, vai tas būtu te vai tur — aiz tranšeju līnijas. Vēsts šī, bez šaubām, iepriecinoša. Biedrs Ziemelis ļoti pareizi atstāstīja pēdējā piestātnē saņemtās depešas saturu. Mums dota pavēle neizkāpt, bet doties taisni uz priekšu. Mēs tur vēl pratīsim pielietot savus spēkus. Tiesa, ienaidnieks sakauts un atstājis Rīgu, tak tas vēl nenozīmē, ka mēs to esam galīgi uzveikuši un varam svinēt uzvaru. Pasaule — liela un plaša, un riebekļu viņā vēl daudz. Mums nāksies ne vienreiz vien vēl kauties!

—  Tas jau nu tiesa, biedri komandier, — Zieds pagriežas pret Rubeni, — bet ziniet, tomēr drusku sāpīgi: tā gatavojāmies, drāzāmies ar visu joni, un nu iznāk, ka braucam it kā ciemos. Man gribētos savām paša rokām pastrādāt! Cik neesmu domājis par to, ka piesliešu pats savu buržuju pie sētas, un te nu bij: ne buržuja, ne vācieša. Sāpīgi, saprotat?

—   Muļķības, — Ziemelis noteica.

—  Ar pirkstu, bračiņ, gribi debesis izurbt! — nevarēdams vēl arvien pārmākt uzbudinājumu, dzēlīgi piezīmēja Irklis.

Zieds paskatījās uz Irkli un nospļāvās. Irklis paskatījās uz Ziedu, pavīpsnāja un nošņauca degunu saujā.

—  Nu, tagad būs braukšana uz ef-ef! — viens no miega cienītājiem iesaucās un sāka rāpties augšstāvā, nosvīdis un noguris no tējas.

PILSĒTA SACĒLUSIES

No ziemeļiem un dienvidaustrumiem tuvojās sarkanā fronte, cieši saņemdama savos skāvienos abus Daugavas krastus.

Padomju zeme atrada par vajadzīgu anulēt «cūcīgo»

Breslas miera līgumu, kas bij slēgts ar monarhistisko Vāciju. 9. novembra revolūcija un Vācijas sakāve palīdzēja šīm gaitām. Reizē ar sarkano uzbrukumu vācu okupācijas karaspēkos sāka atskanēt zaldātu deputātu padomju balss. Tomēr šī balss vēl nebij tāda, kādā runaja proletariāta diktatūras padomes. Vācu zaldātu masās šimbrīžam valdīja tikai nepārvarama griba atgriezties dzimtenē. Tak tā vien bij diezgan, lai padarītu vācu ģenerālus bezspēcīgus un piespiestu tos uz kādu laiku atteikties no cīņas pret lieliniekiem.

Vācu regulārie okupācijas karaspēki zem ģenerālleitnanta fon der Golca komandas, nespējuši vēl atjēgties no trieciena, ko bij dabūjuši no sarkaniem latviešu strēlniekiem pie Inčukalna apcietinājumiem, pazaudējuši ap desmit lielgabalu, vairākus desmitus kritušu un ievainotu, nespēdami atjaunot salauzīto frontes līniju, — neapturami vēlās caur Rīgu uz Kurzemes vidieni. Iedami caur Rīgu, tie steigā kampa salaupīto mantu paliekas, kuras nebij vēl paguvuši izvest.

Sadursmēs ar barona spēkiem, kuri izrādīja vāju pretošanos, strādnieku revolucionārās kaujas nodaļas soli pa solim atkaroja savas tiesības uz pilsētā sakrātām mantām un bagātībām. Sacēlušās tautas vārdā sarkangvardu nodaļas nomainīja pie' noliktavām vācu sardzes un, lodes palīgā ņemot, steidzināja tās ātrāk atstāt pilsētu, kura gulēja platās, ledū kaltās Daugavas krastos.

Vācu zaldātu vājā pretestība bij demoralizējusi applūkālās baltlatviešu nodaļas. Tās bij izšķīdušas. Vienīgi Cēsu rotas savvaļnieki un nelielas oficieru un studentu grupas, nevarīgi ierāvušās, gaidīja savu dabīgo galu.

Vakara krēslai iestājoties, stiprā janvāra salā uz Ķekavas pusi bez trokšņa un ar nodzēstiem lukturiem bij izbraukuši daži automobiļi ar «suverēnās demokrātiskās» Latvijas valdības locekļiem. Tiem nopakaļ stiepās vācu karaspēka priekšējās kolonnas un pa lauku ceļiem izklīdušās bruņotās baltlatviešu bandas. Pilsētā bij palikušas tikai arjergarda daļas. Tās ložņāja pa visiem kaktiem, laupīdamas, plītēdamas un traucēdamas iedzīvotāju mieru bezmērķīgiem un negaidītiem šāvieniem.

Mazā koka namiņā, neapdzīvotā un neuzkrītošā, kas stāvēja tukšā Āgenskalna tirgus laukuma malā, atradās sacēlušos Pārdaugavas strādnieku rajona štābs, kurš vadīja rajona apsargāšanu pret uzbrukumiem un laupīšanām.

No namiņa vārtiem iznāca divi šautenēm bruņojušies cilvēki. Viens īsā, vatētā pusmētelī, vāju seju, apaugušu ar melnu bārdu; otrs — gadus četrpadsmit vecs zēns garās un platās brezenta biksēs ar neskaitāmām krokām, tādā pašā kamzolī un nosmulētā, pelēkā zaldātu jērenīcā. Pēdējā bij pārāk liela un aizsedza zēnam gandrīz visu seju. Ar kreiso roku viņš to ik brīžus grūda atpakaļ pakausī, un tad uz mirkli parādījās tumša seja un lielas, gaišas acis.

—  Jurīt, tu ej pa šo ielu, bet es apstaigāšu laukumu un pa gravu noiešu līdz tiltam. Tikai neaizkavējies!

•— Labi, — Jurītis atteica tēvam, cieši paļaudamies uz saviem spēkiem, un devās pa ielu norādītā virzienā.

Viņš gāja nesteigdamies. Iespiedis padusē krievu kājnieku trīslīniju šauteni ar jaunu, dzeltenu siksnu, viņš turēja tās resgali rokā, kā tur mednieki. Garais, melnais, rūsas pārklātais durklis stipri vilka stobru uz leju. Zēns tomēr gāja lieliem soļiem kā kravu nesējs, cenzdamies turēt šauteni līdzsvarā. Viņš soļoja pa pašu platāko rajona ielu, kura tagad bij klusa un tukša. Akliem redzokļiem lūkojās uz viņu iemītnieku pamesto māju nomelnējušie logu stikli un priekšpilsētas fabriku atdzisušie skursteņi; ceļu kavēja no izvandītām koka sētām izlauztie un pa visu ielu izsvaidītie dēļi. Viņš klausījās, kā gurkstēja sniegs zem kājām, un klusi svilpoja pie sevis.

Nonācis pie iebraucamās vietas izgāztiem vārtiem, kas gulēja pāri trotuāram, zēns pēkšņi apstājās. Tam iepretim šķērsielas stūri, slapstīdamies gar sienu, aizlavījās cilvēks. Apkārtējā klusumā tas likās aizdomīgi. Piesardzības dēļ Jurītis gribēja piespiesties pie sētas, bet traucēja liela, irdena sniega kupena. Nenolaizdams acu no nama iedobuma, kur bij pazudis ieraudzītais cilvēks, zēns stāvēja trotuāra vidū, nezinādams, ko iesākt.

Cilvēks parādījās atkal un, vairs neslēpdamies, devās ātriem soļiem pretim Juritim. Tagad bij iespējams nācēju saskatīt. Tas nebij vienkāršs vācu armijas zaldāts. Sānos tam karājās zobens niķeļa makstī un galvā bij gaiša kaska. Vācietis gāja, mazliet līgodamies un turēdams šauteni aiz siksnas. Jau iztālēm viņš uzsauca zēnam:

—   Halt! Halt!

Juzdams, ka tuvojas briesmas, zēns ar vienu lēcienu pazuda iebraucamās vietas vārtos. Viņš nepaguva vēl pa

slēpties, kad vācietis jau atradās pie izgāztajiem vārtiem. Starp viņiem bij attālums, kādu ieņēma šie vārti.

Gludi skūtā seja ar mazām, gaišām Ūsiņām ieurbās zēnā niknām acīm. Piemiedzis acis, vācietis viltīgu skatu no galvas līdz kājām aplūkoja pārsteigto zēnu un pavēloši uzsauca:

—   Met zemē ieroci!

Cieši sakniebis sausās lūpas, Jurītis spītīgi klusēja.

—   Met zemē ieroci! Dzirdi vai ne!? — vācietis vēl skaļāk atkārtoja, pieturēdams uz auss noslīdējušo kasku. Viņš bij drusku iereibis un ļoti apmierināts ar savu pavēlošo toni.

—   Ko tu gan domā? Vai klausīsi vai ne? — viņš pavīpsnāja: sadursme ar tādu zelli viņam likās diezgan komiska. Paraudzījies vēlreiz uz sastingušo zēnu, viņš glaimīgi un ar mākslotu labsirdību vēlīgi ierunājās:

—   Ko tu stāvi kā sasalis? Dod šurp šauteni! Kam tā tev vajadzīga? Saut jau tik un tā tu nemāki. — Viņš paskatījās nemierīgām acīm uz izgāztiem, slidenu ledus kārtu apklātiem vārtiem, kuri to šķīra no zēna, un padomāja. Bet tas vilkās tikai vienu mirkli. Tad vācietis pēkšņi uzmeta šauteni uz rokas un noklabināja aizslēgu. Zēns lēni pacēla savu šautenes stobru, neatraudams resgali no sāniem. Vācietis to pamanīja — viņa acis ieplētās, un rokas sāka nervozi trīcēt.

—   Halt! — viņš satrakots iekliedzās. — Netaisi jokus, muļķi! Dod šurp!

Vācietis strauji pasvieda šauteni pie pleca, bet tanī mirklī zēns nospieda gaili.

Spalgs rībiens ieurbās klusumā. Gaišā kaska noripoja uz trotuāra. Atsviedis rokas gaisā, vācietis izlaida šauteni, tad ķērās pie vēdera un lēni nobruka zemē, iekrizdams ar degunu mīkstajā kupenā.

Sava paša šāviena nobaidijies, zēns kā dzelts metās bēgt pa plašo un tukšo sētu uz to pusi, kur stāvēja augsts žogs. Viņam nopakaļ atskanēja divi šāvieni, un viss apklusa.

Sakarsis no ātra skrējiena un rāpšanās pār šķēršļiem, Jurītis nolēca netīrā ieliņā. Ausīs dunēja, sviedri ritēja pa pieri karstām strūkliņām, un zem cietā kamzoļa drudžaini un strauji trīcēja sirds. Paturēdams agrāko gaitu, viņš devās uz to vietu, kur bij norunāts satikties ar patruļā izgājušo tēvu.

Aukstais vējš dedzināja viņa nosvīdušo seju un sāpīgi dūra ausis ledainām adatām. Sargādamies no augošā sala, Jurltis uzmauca cepuri gandrīz līdz pašiem pleciem.

Tanī vieta, kur viņam vajadzēja satikties ar tēvu, nebij neviena. Tas darīja viņu nemierīgu, un arī aukstums arvien jūtamāk līda zem drēbēm. Sāka stingt roku pirksti, un papēži it kā lipa pie kaila ledus. Viņš uzmanīgi aplūkoja tuvāko apkārtni, bet nevarēja neviena ieraudzīt. Pie bijuša Rīgas desu karaļa aiznaglotas mājas sienas stāvēja pieslieta norauta izkārtne. Pa labi lejup stiepās uz upes krastu taisns, nelieliem akmeņiem bruģēts ceļš, No lielās maizceptuves vārtiem locījās dziļas, ragavu iebrauktas sliedes. Divas dienas atpakaļ no turienes vilkās nebeidzamas ragavu rindas ar miltiem, maizi, kaltētām garozām, galetēm un pat ceptuves metāla ierīci. Viss, kas varēja kādreiz noderēt ikdienas dzīves vajadzībām, viss tas kļuva par trofejām, kuras jo bagātīgi bij savākuši un pēc tam aizveduši vācieši un baltlatviešu valdības vīri. Viss, ko vēl varēja glābt, atradās tagad revolucionāro strādnieku modrā apsardzībā. Jurītis ar tēvu pagājušā naktī arī bij stāvējuši pie noliktavas, sargādami atlikušo labību, kuru marodieri nebij varējuši aizvest maisu trūkuma dēļ. Šodien pa ielām patrulējošiem strādniekiem bij uzdots paziņot visiem tuvāko nodaļu štābiem par jaunu zaldātu parādīšanos un tanī pašā laikā, ja vien apstākļi atļauj, atbruņot atsevišķus kareivjus un nelielas atkāpjošā karaspēka daļas, — visiem spēkiem palīdzot, uz ātrāko iztīrīt priekšpilsētas no ienaidnieka arjergarda.

Iela, kur stāvēja Jurītis, bij tā, pa kuru atkāpās ienaidnieks. Bet tagad te valdīja klusums.

Galvenie spēki bij aizgājuši jau vakar, pirms nakts bij pienākusi.

Jurītim likās, ka viņš nosalst, bet tanī brīdī negaidot parādījās tēvs, turēdams katrā rokā pa šautenei. Ar drūmu seju un sarauktām uzacīm viņš piegāja dēlam klāt un, neticēdams pats savām acīm, pētoši ieskatījās zēnam sejā.

—   Vai tu tur rībināji? — viņš sirdīgi prasīja.

Drebēdams no aukstuma un mīņādamies, Jurītis ar mokām izdabūja pār nosalušām, sazilušām lūpām:

—   Jā, tēvs. Es tevi jau sen te gaidu.

—   Labi, ka tu tik viegli tiki cauri, maitasgabals!

Tēvam likās neticami, ka dēls stāv viņa priekšā dzīvs — sagubis, šņaukdams degunu, zils no aukstuma. Viņš paņēma Jurīti aiz elkoņa.

—   Nu, iesim, draņķis tāds!

Kā negribot, kā uz koka kājām, gandrīz pavisam nespēdams tās locīt, Jurītis vilkās nopakaļ tēvam, kas cieši to turēja pie rokas. Neizturami sāpēja kājas, sala pirksti un dega seja. Kaut ātrāk varētu sasildīties un krietni izgulēties! Visvairak to baidīja tas, ka tēvs klusēja un tikai paretam parāva aiz piedurknes.

Tēvs turpināja klusēt ari tad, kad viņi atradās jau savā istabā. Māte norūpējusies paskatījās uz abiem un smagi nopūtās, rīkodamās pie plīts ap pusdienām. Nolikusi uz galda trauku ar karstiem kāpostiem, viņa ieprasījās:

—   Vai atkal drīz iesiet?

Tēvs neatbildēja. Tai brīdī, kad viņš vilka Jurīša zābakus nost, zēns iekliedzās.

—   Paraugies tikai, — tēvs griezās pie mātes, — kā viņš sasalis, draņķis! Lien tūliņ zem segas! … Dod viņam aveņu tēju, labi karstu!

Māte sāka skraidīt pa istabu, meklēdama pazudušo paciņu ar kaltētām meža avenēm.

—   Tavu nelaimi, kas par salu! Es jau liku viņam apaut divus pārus vilnas zeķu, bet vai tad nu viņš klausīs: viņam, redz, tās par biezu! — bubināja māte, tekādama pa istabu un gatavodama dēlam tēju.

Kamēr māte gatavoja tēju, Jurītis bij cieši aizmidzis. Tēvs piecēlās un, piedurknē slaucīdams samirkušās ūsas, nomierinoši noteica:

—   Lai izguļas, bet es gan iešu. Kad pamodīsies, liec viņam izdzert trīs krūzes tējas.

Uzmetis šauteni plecos, biedrs Kamols izgāja uz gaišās ielas.

SAKAUTA ATLIEKAS

Torņkalna rajonā, otrā pilsētas malā, caur Arkādijas dārzu vilka lielgabalu.

Cilvēku četrdesmit, kliegdami uz nogurušiem zirgiem un ar pleciem piepalīdzēdami velt lielgabala riteņus, dzina to pa dziļo sniegu uz ceļu. Nemiers tramdīja šos

cilvēkus. Trauksmīgi tie atskatījās uz pilsētu, kura gulēja draudošā klusumā. Četrdesmit Cēsu rotas baltlatvieši oficiera Borca vadībā, pazaudējuši sava maršruta orientieri, ķibelējās dārzā, gurdami no drudžainās steigas. Atpalikušie centās izkļūt uz iebrauktā ceļa, lai ātrāk panāktu savējos un pievienotos daļām, kas bij atkāpušās Jelgavas virzienā.

Oficieris Borcs, krievu armijas apakšporučiks, ar pagonām plecos un vācu kaskā, nervozi skraidīja gar pūlošamies ļaudīm, izkliegdams histēriskas komandas, sirdījās, pierunāja, arī pats palīdzēja izvilkt lielgabalu. Laiku pa laikam viņš pārlaida neuzticīgu skatu saviem zaldātiem un pārskaitīja tos par jaUnu. Bij visi četrdesmit. Sie četrdesmit, domājams, neatstās viņu un dosies līdz ar savu komandieri atriebt lielinieku apgānīto dzimteni un mājas, kas atņemtas pelēkiem baroniem, šim skaistās zemes dzīvajam spēkam. Apakšporučiks Borcs glaudīja apsalušās, mazās, melnās Ūsiņas. Kad trijcollu lielgabala riteņi uzripoja uz cietā ceļa, viņš izjuta dziļu apmierinājumu un jaunu spēka vilni dzīslās. Tagad varēja būt pilnīgi mierīgs. Zirgi bez pūlēm uzvilka kalnā lielgabalu un lādiņu kastes. Zaldāti soļoja lielgabalam nopakaļ, kratīdami no drēbēm pielipušās sniega pikas. Aiz muguras palika fronte un bez cīņas atstātā pilsēta. Domas par to darīja sāpes. Nokārtām galvām un smagiem soļiem klusēdami gāja pa ceļu četrdesmit-un viens. Brīžiem daži atgriezušies skatījās atpakaļ. Borcam tas ne visai patika. Sākumā viņš mēģināja izklaidēt savas skumjas un kareivju domību jokiem, bet tad, juzdams, ka tas nelīdz, pēkšņi palika ļauns uz kareivjiem un pats uz sevi.

—  Jautrāk! Jautrāk! — viņš mudināja, labi saprazdams, ka ar tādiem līdzekļiem nav iespējams radīt tādu garastāvokli, ar kādu «brīvības cīnītājiem» vajadzētu iet savu uzvaras ceļu, kaut arī atpakaļ.

Ceļš ieveda tos mežā, kur skuju koki bija augsti un slaidi. Ļaudis bij pavisam noguruši no ilgās iešanas pa dziļo sniegu. Vajadzēja apstāties atpūtai. No grāvmalās sasēdušiem cilvēkiem cēlās balti garaiņi. Atbalstījis muguru pret lafeti, Borcs izņēma papirosu un aizsmēķēja. Viņa asās, caururbjošās acis vēl arvien nemierīgi aptaustīja katru kareivi atsevišķi. Sejas visiem bij vienaldzīgas, nogurušas un bez kādas izteiksmes.

Viņu tālākais ceļš veda gar diviem šķūņiem, kuri stā

vēja gandrīz pašā ceļmalā. Apakšporučiks Borcs ar savām vērīgām acīm pamanīja, ka sniegs šai vietā kā uz ceļa, tā arī mežā krietni nomīdīts un vietām redzamas smago lielgabalu riteņu vai intendantūras ragavu plato slieču pēdas. Tātad pa šo ceļu atkāpušās masas. Pārliecību, ka drīzumā gaidāma sastapšanās ar savējiem, pavairoja arī tas, ka vairākās vietās kūpēja svaigi zirgu mēsli. Viņš nolēma paātrināt gaitu, bet pats nosēdās uz lielgabala priekšiņas. Tāpat kā visi pārējie, viņš nebij pamanījis to, ka ap šķūņiem sniegā bij redzamas tikko atnākušu cilvēku pēdas. Atkāpjošies nebij vēl paspējuši sasniegt pirmo šķūni, kad pēkšņi norībēja vairāki šāvieni.

Zaldāti metās sāņus no ceļa un nogūlās grāvī. Zirdzinieki piespieda zirgiem piešus un drāzās uz priekšu, negaidīdami sava priekšnieka komandas. Apakšporučiks apjukumā pazaudēja papirosu un, ieķēries ar rokām sēdeklī, uzkliedza:

—   Uz priekšu!

Zaldāti uzlēca kājās un metās bēgt uz mežu, paretam atšaudīdamies. No šķūņa puses norībēja vēl daži šāvieni, un tūliņ pēc tam uz ceļa izskrēja četri cilvēki īsos puskažociņos.

Cēsu rotas kareivji tos redzēja, bet nebij nekādas patikas apstāties. Izklīduši pa biezo mežu, tie jutās pilnīgi vientuļi, katrs bij it kā pats par sevi. Lielgabala rīboņa attālinādamās pamazām apklusa. Pēc pusstundas, sasiluši no iešanas pa dziļo, neaizskarto sniegu, zaldāti nelielām grupām iznāca uz klaja lauka. Salasījās trīsdesmit septiņi cilvēki. Pēc neilgas pārdomas tie visi devās uz ceļu. Tālu priekšā bija redzams mazs plankumiņš, kas ātri attālinājās. Zaldāti ieurbās tajā ar acīm un vairs nespēja atrauties.

Trīs atpalikušie mežā it kā uz iepriekšēju norunu nometa šautenes un griezās atpakaļ. Apmetuši lielu riņķi nedrošām vietām, tie izšķīrās un pievakarē iegāja tās pašas dienas rītā atstātajā pilsētā.

SACELŠANĀS KAROGS PLlVO PĀR RlGU

Dienvidrietumos tālu no pilsētas apklusa lādiņu dobjie sprādzieni. Sarkano fronte, nesastapdama pretošanos, ātri virzījās uz priekšu. Ap pilsētu iestājās klusums. Gaidot Sarkanās Armijas priekšējo daļu ierašanos, sacēlušos

strādnieku bruņotās nodaļas ieņēma visas aizbēgušās valdības centrālās iestādes un nokārtoja telegrāfa un telefona staciju darbību, vēstot strādnieku šķiras uzvaru pār buržuāziju un vācu imperiālismu. Pilsētas centrs kļuva dzīvāks: sacēlušos štābi darīja visu, lai nostiprinātu padomju iekārtu; badaino iedzīvotāju vajadzības apmierināja no noliktavām, caur steidzīgi organizētām kopēdnīcām un bērnu ēdināšanas punktiem. Sagūstitos pilsētas buržuāzijas priekšstāvjus, kuri nebij paspējuši aizmukt, veda uz atbrīvotiem cietumiem. Pār bijušo apgabaltiesas namu plīvoja sarkans karogs.

Gaiša un auksta janvāra diena. Skaidrais, saules sasildītais gaiss iejūsmo un iepriecina katru. Nekādi spēki nespēj tādā dienā noturēt cilvēkus istabā. Tikai Pārdaugavas strādnieku štābā vēl nemitas drudžaina darbība, un varbūt vēl kaut kur, slēpjoties aiz nolaistiem aizkariem, uz gaišo ielu raugās drūma ienaidnieka acs.

Štābā pienāk pēdējās ziņas par stāvokli rajonā no nodaļām, kuras darbojas nomalēs. Steidzīgi tiek izsūtīti atsevišķi sarkangvardi uz posteņiem sakaru uzturēšanai ar centru, nogurušo un izsalkušo patruļu nomaiņai.

Istabā atrodas astoņi cilvēki. Starpbrīžos, kad nav jādod pavēles un jāpieņem ziņojumi, rit sarunas.

Kaktā drūmi sēž astoņpadsmit gadus vecā Baiba. Tikai vakar baltlatvieši uz Kalnciema ceļa nošāvuši viņas tēvu. Jau vairākas stundas viņa te sēž pilnīgi nekustīgi. Rokas tai paslēptas plīša mufē; viņa sēž uz sarautām kājām un visa ir pārvērtusies mazā nervu kamoliņā. Viņa nodreb pie katra soļa pa dēļu grīdu, pie katra troksnīša aiz durvīm. Raudāt viņa vairs nespēj. Seja tai bāla, acis piepampušas, un lūpas stipriem zobiem cieši sakniebtas. Viņa uzmanīgi klausās biedru lietišķās sarunas un jūt, ka sirds tai pamazām pārvēršas par aukstu, smagu akmeni krūtīs. Garas skropstas aizsedz viņas tumšās acis un reizēm raustās. No saplīsušās kurpes raugās balta vilnas zeķe. Kurpes apklātas sīkiem, caurspīdīgiem izkusušā sniega pilieniem. Tagad viņa palikusi viena. Māte bij mirusi trīs gadus atpakaļ, kad no plaušām vairs nebij atlicis ne gabaliņa. Baiba tagad vairs nešķirsies no šiem cilvēkiem. Te, sasprindzētā atmosfērā, viņa jūtas labāk. Iet mājās viņai negribas, jo tur nav neviena, izņemot kaimiņus. Tie spēj viņas sāpes tikai pavairot. Te, starp šiem cilvēkiem, kuri prot viņai just līdz kaut kā citādi, lietišķi, meiča

jūtas mierīgāka un izturīgāka. Tie neatgādina viņai smago zaudējumu, bet iedveš gribu atriebties, pacelties pāri savām ciešanām, vairot savu naidu pret šķiru, kas cīnās zemiskiem līdzekļiem. Baiba klusu aizmieg, nolaidusi domām pārpilno galvu uz tievajiem ceļgaliem.

Štābā atgriežas Kamols, kurš bij sūtīts noskaidrot stāvokli Zasulauka stacijā.

—   No kaimiņu stacijas izlaistā lokomotīve satriekusi sešus preču vagonus un vienu platformu. Līnija pilnīgi aizsprostota. Ja Rīgā vēl palikuši gatavi ešeloni, tad tiem tagad beigas.

—   Ziņojums novēlojies, — teica neliela auguma gaišs puisis, štāba vadītājs. — Lieta bij nodarīta jau naktī. Trīs ešeloni ar salaupīto palikuši uz sliedēm. Ko dara dzelzceļnieki?

Vilkdams dūraiņus no rokām un tīrīdams kuplās ūsas no ledus, Kamols paraustīja plecus.

—   Nezin, ko iesākt! Vai nu tīrīt ceļu tūliņ, vai pagaidīt, kamēr mūsējie pienāks.

—  Ceļu vajag attīrīt, — Grūbe cieši noteica.

—  Ta jau es viņiem teicu, — piebilda Kamols, nosēzdamies uz soliņa.

Istabā palika mazliet vēsāks. Izkārdams pie krāsns žāvēšanai dūraiņus, Kamols ievēroja, ka stūrī sēž Baiba tai pašā pozā kā agrāk.

—   Būtu meiču aizveduši uz mājām, — ko viņa te mokās … Paskaties tikai, draņķe tāda, kā viņa te pratusi ierīkoties un aizmigt. Nu labi, lai paguļ, — nevajag modināt. Manējais laikam arī tāpat guļ. Pavisam nosalis, draņķis tāds!

—   Tas ir prātīgs puisis! — Grūbe nopietni noteica, un uz viņa augstās, baltās pieres parādījās dziļas rievas.

Štābā arvienu biežāk sāka ierasties atsevišķi bruņoti strādnieki un veselas grupas. Ienāca trīs no Bieriņu mežā patrulējošiem. Tie atnesa septiņas vācu šautenes, pilnas kabatas patronu un atveldzējošu, patīkamu priežu smaržu un meža vēsumu.

—   Nu, kā iet pie jums? — viens no ienācējiem, ar salā sasarkušu un smaidošu seju, spraigi noprasīja. Mīkstiem kaķa soļiem viņš pārgāja pār istabu un spēcīgi uzsita ar delnu pa galdu.

—   Trijus apprecinājām, divus izbārām, piecus nosūtījām uz paradīzi, — sarkangvards formulēja savu paziņojumu.

—   Ar vārdu — asti pieminām tik cieši, ka vēl ilgi tiem nāksies sūkstīties, — piebilda otrs, rūpīgi novietodams atnestās šautenes kaktā pie pašas krāsns.

Grūbe jautri uzlēca kājās un ar izstieptām rokām ātri piesteidzās runātājam.

—   Ak tu vēl ķepurojies, vecais! Ko tad jūs tik ilgi klusējāt? Mēs jau uzsākām bēru dziesmu… Nu, sveiks, sveiks! — Viņi kratīja viens otram rokas un plati smaidīja.

—  Tagad, liekas, viss nodarīts.

—   Nē, tagad tikai sākas. Tādas lietiņas sāksies, onkulīt! … Ir elpu nepagūsim atvilkt…

—   Nomales iztīrījām, bet cik rāpuļu vēl akmens namos necenšas pārkrāsoties mūslaiku krāsā! Tā lieta nav tik vienkārša, bračiņ, — bez cimdiem nenoķersi.

—   Man tādās lietās laba oža, — kāds no sarkangvardiem iejaucās sarunā. Viņš jau bij paspējis izžāvēt biezās vilnas zeķes un tagad stenēdams vilka satūkušā kājā piemirkušo zābaku. — Tagad, bračiņ, meklēsim gnīdas un — knak! — zem naga, lai nevairojas. Ar tiem, kas klajā laukā un uz ielas, vienkārša lieta, bet ar atlikušiem būs drusku grūtāk.

Grūbe piegāja pie galda, nolieca galvu, mazliet padomāja, paņēma no galda papīra loksni, saburzīja to un nometa zemē.

—   Biedri! — viņš griezās pie sarkangvardiem, runādams zemā krūšu balsī. — Galvenais uzdevums izpildīts, bezmiega naktis paliek pagātnē. Tagad vispirms krietni atpūtīsimies un rīt atkal pie darba.

—   Vai nu tiešām liksimies šodien gulēt! — viņa draugs izbrīnījās.

—   Gulēt vai negulēt, bet atpūsties vajag. Rīt ķersimies pie sārtajiem. Sociālisti-revolucionāri palikuši pilsētā, redzami arī daži klibiķi.

—   Šitā lieta nu gan man jāņem rokās, — droši noteica sarkangvards, kuram otrs zābaks neparko negribēja līst kājā.

—   Tu jau proti tikai karot, — ko tu līdīsi tādā smalkā padarīšanā! Pie baltajiem tie turēja muti, pie sarkanajiem droši vien mēles atraisīsies.

—   Pa ziemu strūklakas nedarbojas, — teica ūdensvada stacijas strādnieks.

Sarkangvardu bij saradusies pilna istaba. Skanēja sarunas, nostāsti par pieredzēto un padarīto. Nemierīgās gaidās laiks vilkās lēni, bet neviens negribēja iet projām, kaut gan pagaidām nekā nebij ko darīt.

Kāds, nejauši uzminis cieši iemigušajai Baibai, to uzmodināja. Istaba bij kā piebāzta. puskažociņiem, nosmulētām strādnieku blūzēm, mēteļiem ar noplukušām apkaklēm. Gaisā jaucās biezi dūmi ar mitriem izgarojumiem. Silta, mundrinoša saruna, dunoņa pildīja telpu. Logi bij pilnīgi aizsvīduši, griesti slapji. Istabā neviens nedzirdēja, ka pa vārtiem ieauļoja vairāki jātnieki un uz sasalušās zemes ieklabējās zirgu pakavi.

Durvis plaši atvērās, un pirmais istabā ieskrēja jauns puisis pelēkā cepurītē, zaļā, vatētā kamzolī un zaldātiskos ausu sildītājos.

—   Biedri! — skaļa un bezbēdīga balss ieurbās smagajā d ūkoņā.

—   Biedri, sarkanie kareivji ienāk pilsētā! Pa Petrogradas šoseju, pa pļavām aiz Kuzņecova fabrikas virzās ķēdes, nāk…

Viņam neļāva nobeigt. Kā korķi to izmeta laukā cilvēku vilnis. Izgāza vārtus, kuri brīkšķot salūza zem sarkangvardu soļiem. Ļaudis steidzās izkļūt uz ielas. Pēdējā izskrēja Baiba ar bālu, sagulētu seju un mokošu nemieru sirdī. Atmetusi galvu, viņa nolaida roku ar mufi, ar otru pieķērās sarmas apklātam ceriņu zaram un sāka šņukstēdama raudāt.

Pār namiem, ielām un uzvarējušo pilsētu pacēlās saule, liedama oranžkrasas gaismu pār spīguļojošo sniegu.

Tālu jūrā izgaisa netīrie dūmi no angļu eskadras transportkuģa «Princess Mcirgareth», kas veda daļu valdības locekļu uz Skandināvijas valstīm. Lēni aizdzija Daugavas lodus, ko bij salauzījuši aizgājušie sabiedroto eskadras kuģi.

Pa austrumu un dienvidrietumu nomalēm pilsētā ienāca sarkano spēki. Priekšējās daļas, pavadītas strādnieku un simpatizējošo iedzīvotāju sveicieniem, neapstādamās izgāja cauri pilsētai.

Pa ielām rībēdama aizdrāzās artilērija, sāka vilkties vezumnieku rindas. Daļa no sarkanā karaspēka pilsētu nedabūja redzēt nepavisam. Vairums karaspēka pagāja tai garām, dodamies pāri nelielām aizsalušām upītēm, plašiem, sniega klātiem laukiem un mežiem, kuri plešas ap atbrīvotās zemes centru.

Daugavas krasti bij iztīrīti, un fronte bij aizvirzījusies tālu uz rietumiem.

Pagāja neilgs laiks, un atkal atskanēja dobja lielgabalu dārdoņa. Aiz meža pa ceļam uz Jelgavu notika sadursmes ar ienaidnieka arjergarda daļām, kuras vēl mēģina pretoties. Juzdams savu nespēku, viņš nikni ņirdza zobus, kad sarkano spēku smagais papēdis bez žēlastības mina uz nolaistās astes.

Dažas dienas vēlāk krita Jelgava. Tukums, Ventspils un gandrīz visa Kurzeme jau atradās tēvijā atgriezušos strēlnieku rokās.

No Valkas uz Rīgu pārcēlās Latvijas padomju valdība. Sākās sasprindzināts un sīks ikdienas darbs, organizējot padomju varas orgānus uz vietām un veidojot jaunās padomju zemes bruņotos spēkus. Bruņotās sarkangvardu nodaļas tika nodotas revolucionārās pilsētas apsardzības štāba tiešā rīcībā. Bijušās apgabaltiesas garajos un platajos koridoros notika šo nodaļu kara apmācība. No agra rīta līdz vēlam vakaram izsūtīja nodaļas dažādām operācijām pilsētā un nomalēs. Visa pilsēta bij nemitīgā kustībā.

Baiba jutās kā pazudusi šai straujajā kustības straumē. No sākuma viņa bez kāda mērķa klaiņoja pa koridoriem, maisījās pa ļaužu mudžekli. Te viņa vēlreiz sastapās ar Pārdaugavas sarkangvardu Kamolu un viņa dēlu.

Ieraudzījis Baibu pie ieejas, Kamols piegāja tai klāt.

—   Nu, labdien, meitēn! — viņš paņēma meičas trauslos pirkstus savā sacietējušā delnā un silti pakratīja.

—   Vai nebūtu labi, ja jūs abi ķertos pie darba? — ar smaidu viņš norādīja uz Jurīti.

Baiba mazliet apmulsa, bet tad arī viņas sejā parādījās smaids.

—   Bet ko tad lai mēs darām? — viņa iesmējās, rādīdama baltos zobus.

—   Gan jau darbs rāsies! Vai tu komjauniešos esi ierakstījusies? .. . Nu, tad, marš, uz turieni, tas nav tālu. Tur jums sava saime. Man tagad nav vaļas. Ejiet, ejiet, tagad jau bez darba nedrīkst!

Tēvs pastūma dēlu aiz pleciem Baibai tuvāk un teica:

—  Aizved biedreni, iepazīstini! Pusdienas ēdīsim ēdnīcā.

Kamols aizgāja. Viņu sauca biedri, jo nodaļa bij dabu jusi uzdevumu.

—   Vai iesim? — Jurītis ieprasījās.

—  Es jau tur biju. Tur stipri daudz jauniešu.

—   Nieki, es visur iemanīšos, — viņš pašapzinīgi atbildēja, sakārtodams uz pleca šautenes siksnu. — Tie visi mūsu jaunieši. Arī tu dabūsi šauteni.

Viņi izgāja no lielā, trokšņainā nama uz laukumu. Baibas acīs iemirdzējās neparasts siltums. Viņai blakām soļoja kā pieaudzis vīrs ar augsti paceltu galvu Kamola dcls — strādnieku nodaļu kaujinieks un sava rajona pirmais komjaunietis.

ATGRIEŠANAS

Ešelons ar trokšņainiem cīņu biedriem priekšējos vagonos un nezin kādu kravu pakaļgalā līdz Rīgai nenonāca. Pusversti no Juglas tilta vilciens apstājās.

No pirmā vagona parādījās galva.

—   Kas par teifeli, ko viņš apstājies?! Brauc, čomiņ, līdz mājām!

Rubenis izlēca uz slidenā vaļņa un deva komandu izkravāties. Kā smagi maisi cilvēks aiz cilvēka vēlās no vagoniem. Vienmērīgi šņāca lokomotīve, klusi stāvēja vagoni, un klusumu traucēja tikai viegla tusnīšana, kad cilvēki apkrāvās ar nastām.

Tālē aiz upes kā stalts milzenis pacēlās skaistā pilsēta, šķeldama debesis uz pusēm ar savu baznīcu torņu augstajām un asajām smailēm. Visaugstāk tomēr slējās Kuzņecova fabrikas sastingušais skurstenis un turpat gandrīz blakām Pētera baznīcas tornis ar čuguna gaili. Pilsētas melnais siluets uz debešu un saulē mirdzošo sniega lauku baltā fona atgādināja teiksmainu bareljefu uz baltas sienas. Ar sudraba pārsliņām pildītas lejas un pakalnes. Saule augstu virs kailo bērzu biržu galotnēm un silda kūtri. Tak apkārt gaišums un prieks! Viens ceļš, kas blakus valnim, kā netīra strūkla aizplūst laukos un iesūcas pilsētas reljefā.

—   Velti, bračiņ, zābakus spodrināji. Pa šiem ceļiem iedams, paliksi par istu nēģeri, — Irklis ķircināja uzposušos Ziedu.

—   Tiesa kas tiesa, — kada velna tiltu pacēluši debesīs! Iebrauktu taisni viesnīcā. Kāto nu tagad sešas verstis un turi muti! — atjokoja Zieds.

No nogurdinošās iešanas pa grūto un slideno ceļu virs galvam drīz vien pacēlās garaiņi. Visi turēja rokās šineļu stērbeles un centās soļot plaši izplestām kājām, lai neaptašķītos dubļiem, jo pilsētā gribējās ieiet tīriem. Runāja maz, bet domāja daudz. Dažu droši vien pilsētā kāds gaidīja, dažs pat dega satikšanās gaidās. Raits vairākas reizes netīšām uzmina ar saviem lielajiem zābakiem priekšā ejošam uz papēžiem un nekā nevarēja saprast, no kurienes tāds vieglums kājās. Priekšējais sākumā tikai neapmierināts ņurdēja, bet tad saniknojās.

—   Ko tu man lēkā uz papēžiem, puika? Ja nevari nociesties — sēdies peļķē, pacel lietussargu un brauc ar burām! … Ja vēlreiz uzmīsi, es neskatīšos uz to, ka esmu Rīgā! Speršu ar kāju tā, ka nagi ieaugs zemē.

Raits apmulsa. Palikt iepakaļ negribējās, bet pa priekšu velkas tāds maiss kā liellaiva, un nekā nevar tikt garām!

Rota iegāja priekšpilsētā. Pa abām ielas malām dārzos aiz dēļu sētām snauda sašķiebušies nameļi ar krustiski aiznaglotiem logiem un durvīm. Visapkārt tukšums, pat suņu riešana nekur nav dzirdama. Kapsētas klusumu un drēgnumu izdveš pamestie pagalmiņi un izmirušās ielas. Sniegs lielām kupenām guļ uz māju jumtiem, viņš aizbēris dārzus un ar biezu kārtu apsedzis kailo koku apgrieztos zarus.

Raitam liekas, ka viņš ieiet izmirušā, pasakainā pilsētā, kur neviens to nesagaidīs, kur nevienam no viņiem nebūs prieka.

—   Klausies, draugs, vai tev neliekas, ka no pilsētas visi aizbēguši?

—   Uz kurieni? — Zieds atsaucās nesaprazdams.

—  Tāds klusums, un neviena cilvēka visā apkārtnē.

—   Tev tikai tā liekas. Vai tad vispār iespējams, ka tādā pilsētā nebūtu neviena cilvēka? Šīs mājas nevar rēķināt, tās tukšas jau no 1915. gada, kad gandrīz visas fabrikas izveda uz Krieviju. Te dzīvoja vienīgi strādnieki.

Viņi nonāca «Feniksa», «Uniona» un citu fabriku rajonā, «Salamandras» lielie, putekļiem apklātie korpusi un

aklas sienas bez logiem drūmi raudzījās uz viņiem kā miruši milzeņi ar lādiņu izgāztiem redzokļu caurumiem. Neviens skurstenis nekūpēja, nevieni vārti nebij plati atvērti kā agrāk pirms kara, kad daudzi no tagadējiem strēlniekiem strādāja šajos korpusos vai sala no agra rīta pie vārtiem, gaidīdami saucienu. «Vajadzīgi atslēdznieki!», «Vajadzīgi montieri!», «Vajadzīgi kalēji!». Dažreiz no diviem desmitiem izsalkušu cilvēku meistars ar vienaldzīgu rokas mājienu izsauc vienu vienīgo. Laimejies cilvēkam — darbs rokā! Un maize! Pārējie paliek gaidot, kamēr pienāk gaiša diena, tādēļ ka tik un tā nav kur steigties. Cerības vēl nezaudē, jo vai tad nav iespējams, ka vēlreiz atkārtosies maģiskais, karsējošais sauciens: «Vajadzīgi!» Viss tas bij pagātnē. Jau kara laikā pie vārtiem neviens nestāvēja. Visi bij aizgājuši uz fronti. Tur bij «maize un siltums». Tikai tie, kam palaimējās, palika strādāt «aizsardzībai».

Pašas platākās ielas galā augsti virs namu jumtiem pacēlās gaisā tilts. Pie tilta stāvēja rindās sastādītas kara virtuves, divjūgu rati un kustējās cilvēki.

Pretim nāca cilvēks pelēkā šinelī un privātā cepurē. Viņš pienāca pie Rubeņa un nodeva pavēli par tālāko maršrutu. Neviens tos pilsētā nesagaidīja, kā daži bij cerējuši, — ar runām, puķēm, gājieniem un mūziku. Nekā tamlīdzīga nebij. Bij parasta darbdiena, un kaut kur pašā pilsētas centrā drudžaini pukstēja viņas lielā sirds. Tur darbojās strādnieku deputātu padome, kura bij novietojusies bijušās apgabaltiesas zālēs. Tur noturēja sēdes Komunistiskās partijas pilsētas komiteja. No turienes izsūtīja uz rajoniem sarkangvardu nodaļas. Tajās dienas nācās aizsargāties, sargāt veco un radīt jauno. Visas lielās dzīves artērijas vajadzēja saistīt vienā pukstošā mezglā un apmierināt rajonu nebeidzamos pieprasījumus.

Strēlniekus iesēdināja tramvajos, kuri speciāli bij nobraukti līdz prospekta galam, un veda pa kustības pilno Aleksandra ielu.

Visam bij tāds pats izskats kā vairākus gadus atpakaļ. Bij jūtams, ka te saimniekojuši akurātie un atjautīgie vācieši. Vienlīdzīgās no ārpuses atjaunoto namu rindas, krāsainās veikalu izkārtnes, elektriskā gaisma logos, pie durvīm snaudošie ormaņi tajos pašos platos, zilos paltrakos. Visur tīrība, uz trotuāriem nevienas sniega pārslas, un pat alus bodes atvērtas. No ārējā spožuma un

uzbāzīgām izkārtnēm, afišām un avīžniekiem uz stūriem sāk acis sūrstēt. Tāds raibums un viss gluži citādi nekā tai pašā laikā Petrogradā. Uz ielām tirgojas ar saldumiem, no ceptuvēm nāk svaigas baltmaizes smarža. Tīrā paradīze!

Tramvajs zvanīdams drāžas kā agrāk, un konduktors izsauc piestātnes vācu un latviešu valodā. Ko tas nozīmē? Ārzemes! Eiropa — blakām nomocītai un badu cietošai Krievijai! Ja, atdzimstošā pēckara tukšuma dilonīgais spožums!

Pārsteigti no visa redzētā, strēlnieki izlēca no tramvaja vagoniem un kārtīgā ierindā devās uz Rīgas I galveno staciju. Viņi apstājās iepretim stacijai apaļā skvērā un tur pirmo reizi iepazinās ar brīvtirdzniecību. Par strēlniekiem nesaprotamiem ostrubļiem un kapeikām publika vienā mirklī izpirka visu papirosu krājumu, kāds bij pārdevēja kastē. Cik Rutenbergs patīkams un Maikapars smaržīgs pēc sūri saldenās mahorkas! Izrādījās, ka vienai divdesmit rubļu kerenkai te nav līdzvērtīga kapitāla — kaut tam pašam papirosu pārdevējam ar visu viņa būdu. Puiši pacēla galvas augstāk. Naudas kurss te vēl nebij paspējis nokļūt līdzsvarā. Zaļos un brūnos kvadrātiņus — «kerenkas» — te atzina par padomju naudu un labprāt ņēma pretim. Centās izdot ostrubļus un papīra kapeikas, jo neviens neticēja, ka bijušie zemes saimnieki atgriezīsies.

Iedzīvotāji jau bij paspējuši pierast pie sarkanarmiešiem.

Garāmgājēji tikai paretam paskatījās uz skvērā sēdošiem strēlniekiem. Strēlniekiem likās, ka šīs dzimtās, tuvās pilsētas iekšējā dzīve iet garām, neaizskardama tos un neieraudama savā straumē. Bij mazliet garlaicīgi. Taisnību sakot, viņi bij atgriezušies zemē, kurā bij paspējuši pierast pie citādiem apstākļiem un citādiem ļaudīm nekā viņi, kas nesa līdz sacelšanās un revolūcijas uguni. Bij mazliet sāpīgi par savu dzimteni.

—   Uz šī laukuma… — Ziemelis pameta ar galvu uz asfaltēto laukumu pazemās stacijas priekšā, — te pirms kara… es atminos mūsu demonstrāciju, kad streikoja Baltijas vagonu fabrika. Mēs devāmies ceļā ap pusdiviem un virzījāmies uz šo pusi, nosprieduši izklīst pulciņiem pa pilsētu un noņemt no darba citus. Un te nu notika tas gadījums. Stacijā bij paslēpta gorodovoju banda. Mēs

pārāk ilgi tūļājāmies. Pēkšņi no visām stacijas durvīm metās mums virsū gorodovoji, bet mēs nenotrūkamies. Sagatavojāmies. Tie mācās virsū un jau bij nonākuši līdz šiem stabiņiem, — mēs atgājam mazliet atpakaļ un mierīgi stāvam pie šī skvēra dzelzs žoga. Seju pret seju! Viņi: «Izklīst!» Mēs ciešam klusu. Otrā komanda, — mēs atkal ciešam klusu. Pienāk iecirkņa uzraugs un groza rokā brauniņu. Nu, domājam, pagrozi, pagrozi, — redzēsim, kas būs. «Laikam domājat, ka mēs jūs lūgt iesim!» viņš iebrēcās tā, ka viss laukums noskanēja. Ļaudis apstājas, sāk salasīties ziņkārīgie. Mums tas vien vajadzīgs. Iecirkņa uzraugam pieiet klāt mūsu kalējs Sārms, spēcīgs, jauns puisis bez cepures, rokas kā spārni ceļas augstāk un augstāk, dzīslainie pirksti sažņaudzas dūrē. Iecirkņa uzraugs gāž ar brauniņu puisim pa vaigu un kliedz: «Ņemiet viņu ciet!» Pa to laiku mūsējie aplenkuši ap priekšniecību sadrūzmējušos gorodovojus; tie jūt, ka briesmas tuvu, un sāk lasīties no laukuma projām. Tai brīdī viens no mūsu mācekļiem, lūk, tāds pats zellis kā tu, paceļ notekas baseina vāku. Sārms, ilgi nedomādams, saķer zilo velnu abām rokām, paceļ gaisā un aiz niknuma grūž no visa spara caurumā, — pat iekliegties tas nepaspēja. Un vāku virsū! Noslīcināja biezā, smirdošā šķidrumā.

Raits klausījās viņa stāstu klusēdams. Nesagaidījis ne jautājumus, ne piekrišanu, nedz arī izbrīnās saucienus, Ziemelis vairāk it kā pie sevis noteica:

—  Jā, tā bij. Un daudz tādu vietu pilsētā, kur kādreiz kaut kas noticis. Sai pilsētā es ieeju kā kādā vēsturiskā muzejā. Mēs padarīsim to par dzīvu, vēl nekad neredzētu vēsturi.

Viņš piecēlās, viegli uzsita Raitam pa muguru un devās uz izeju no skvēra. Rubenis atnāca no stacijas, kur bij runājis pa tiešo vadu ar pulka komandieri Bolderājas cietoksnī. Rotai pavēlēts pārgulēt nakti pilsētā un no rīta ar vilcienu ierasties cietoksnī. Pacēlās jautājums par pajumtes meklēšanu. Daļai strēlnieku Rubenis atļāva iet apskatīt pilsētu, bet pēc stundas būt salasīšanās vietā, un pats aizgāja uz padomi.

Raits gribēja doties uz Pārdaugavu, bet stundas laiks priekš tam bij par maz. Izpildīdams abu sanitāru neatlaidīgos lūgumus, viņš pavadīja tās uz slaveno Rīgas tirdziņu, kas atradās Daugavas krastmalā.

No tirgus viņi atgriezās nosvīduši un trijatā steidzīgi atraisīja sainī sasieto Raita šineli. Un kas tikai tajā nebiji Līdzās lielai, līkai pīpei un labas angļu tabakas paciņai uz avīžu strēmeles gulēja strimalas un zem tām, podiņos sacukurojies, balts liepu medus; blakām garš, melns struņķis — dūmos žāvēta desa; otrā malā — konfektes, vislabākie papirosi krasainās kastītēs, augļu želē zaļām, zilām un sarkanām lentītēm krustiem pārsietās, baltās paciņās un vēl daudz citu gardumu un ēdamā.

—   Un viss tas maksā tikai četrpadsmit rubļus! Pa visu tirgu nevarēja sameklēt nevienas sievas, kura būtu varējusi izmainīt «kerenku». Maksājām par visu reizē, bet laukā izdodamo naudu nācās salasīt no visām bodēm.— Ostiņš izņēma no atpogātā virskrekla riekšavu saburzītas sīknaudas.

—   Nu, draugi un biedri! Tagad dzīvosim hoplā! — Ostiņš priecājās.

—   Pagaidi vien! Naudas kurss drīz kritīs. Spekulanti ātri apķersies. Lai tikai rodas pircējs — cenas tūliņ pacelsies. Izņemot mūs, kas gan cits var pirkt šos krāmus. Ļaudīm nav naudas maizi nopirkt, bet, kam ir nauda, tiem atveras veikalu durvis un nav nekādas vajadzības bāzt degunu tirgū. Viss tas ir bleķis! — Ziemelis sirdīgi atmeta ar roku un novērsās.

Rakņājoties iepirkumos, Raitam nejauši ienāca prātā māte. Kur viņa tagad, un kas ar viņu noticis? Vai viņai ir iespēja kraut uz galda bagātīgus iepirkumus savā nabadzīgā istabā?

Strēlnieki priecājās par iepirkumiem un, sēdēdami skvērā uz soliem, ar interesi raudzījās uz namu augstajām, tīrajām sienām, kur logos pamazām iedegās ugunis.

Agrā ziemas krēsla pienāca ar vieglu salu. Strēlnieki ciešāk ietinas mitrajos šineļos un klabināja papēžiem pa sacietējušo sniegu uz skvēra nenotīrītajiem celiņiem.

Debess pleš par baltajiem jumtiem savu zilumu, kurā mirgo retas zvaigznes. Pa ielām plūst stindzinošs vilnis un pamazām sadzen retos gājējus dzīvokļos.

Rubenis vēl arvien nerādās. Puiši krietni nosaluši. Pagājušas vairāk nekā divas stundas. Dažiem jau plakstieni sāk vērties ciet, neraugoties uz mundrinošo aukstumu. Gribas atpūsties vaļīgi, bez apģērba, siltā, ērtā istabā,

bet nav vēl zināms, pa kādām vietām nāksies šonakt klaiņot, meklējot pajumti.

Beidzot komandieris ieradās un tūliņ deva pavēli:

—   Stāties! Ātrāk, ātrāk! Līdz nakts tumsai mums jātiek noteiktā vietā. Nevar tak cilvēkus vēlā nakti modināt. Ātrāk, ātrāk, biedri!

Izdarījis pārbaudi, Rubenis pārliecinājās, ka visi no rotas savās vietās. Ar neslēptu prieku atdevis komandu: «Man paka], soļiem marš!» — viņš steidzīgi devās uz priekšu, vezdams rotu uz krastmalu.

No iešanas atdzīvojušies strēlnieki izmantoja sabiezējušo krēslu un soļoja, jautri sarunādamies, smiedamies un paretam uzsvilpodami kādu visiem pazīstamu aizmirstas dziesmiņas motīvu. Pārgājuši lielam laukumam, tie nogriezās pa kreisi un gar dzelzceļa valni devās uz sastingušās Daugavas krastmalu. Uz ielām aizdegās lukturi; augstu virs galvām ielu krustojumos lēja savu bālo gaismu vientuļš elektroprožektors. Zvanīdami vēl tarkšķēja tramvaji, un rībēdami ripoja novājējušo smago ormaņu dzelžiem kaltie rati, kuru smagie riteņi tiem likās labāki par ragavu sliecēm pat ziemā.

Strēlnieki ātri pārgāja pār upē iesalušo pontontiltu, kuru apgaismoja divas spožu elektrisku lukturu rindas. Pilsēta jau bij ietinusies aukstuma segā un stindzinošā jūras vējā.

Rota novietojās vairākās tukšās istabās kādā Pārdaugavas rajona dzīvojamā namā. Lielais trijstāvu nams vienā mirklī pārvērtās par dunošu bišu stropu. Strēlnieki kurināja krāsnis, vārīja ūdeni, sildījās un kā apmāti skraidīja pa trepēm augšā un lejā, meklēdami savus draugus. Tomēr drīz vien troksnis norima, mīkstiem kaķa soļiem pielīda nogurums. Namu apņēma dziļš klusums, un tikai logos visu nakti spīdēja nenodzēstās ugunis.

ČOMIŅI

No rīta klusumu pāršķēla taurinieka skaļais un uzmācīgais sauciens: «Laiks celties augšā!» Strēlnieki ātri apģērbās, iedzēra dažus malkus karstas tējas un pēc komandas «Nostāties!» metās laukā uz auksto ielu. Debesu seja bij miegaini pelēka ka cilvēkam, kurš nav izgulējies.

Valgais aukstums bij sastindzis uz ielām un līdz kauliem drebināja atsilušo un sasvīdušo miesu.

Negaidot izrādījās, ka ne visi bij pavadījuši nakti rotai ierādītā namā. Daži, acīm redzot, bij aizlavījušies uz pilsētu, un tagad pārējiem nācās gaidīt nosebojušos ierašanos.

Taurinieks, nostājies ielu krustojumā, pūta no visa spēka. Viņš cieši turēja nosalušiem pirkstiem pie mutes pielikto metāla signāltauri un neatlaidīgi modināja guļošo nomali, ārdīdams dzeļošo salu ar spalgi skarbiem aicinājumiem. Pamazām sāka ierasties samiegojušies strēlnieki, kuri, sasarkuši no uztraukuma, steidzās atgriezties rotā pēc «ārpusē» pavadītās nakts. Ieradās arī tādi, kuriem pēc bezmiega nakts likās, ka galva no rūgtām paģirām gatava plīst pušu, it kā kāds būtu iekrāvis ar akmeni pa pakausi.

Rubenis skatījās uz kaunīgi smaidošiem strēlniekiem, neteikdams ne vārda. Tikai viņa cieši sakniebtās lūpas un dziļās grumbas pierē liecināja par apvaldītu naidu un niknumu viņa sirdī.

Pēkšņi no šķērsielas izskrēja otrā vada strēlnieks Feldmanis — izkaltis un garš, ar iekritušām acīm zem augstās un šaurās pieres, bez cepures un šineļa.

—   Brālīši! Brālīši mīļie! — viņš skraidīja starp strēlniekiem, raustīdams tos aiz šineļa piedurknēm netīriem,

nosalušiem, kokainiem pirkstiem. - 'Brālīši, čomiņi,

izmainiet, dieva dēļ, zaļo āzi! Puiši gaida. Saimnieks nelaiž ārā, bet visu atdot žēl. Durvīs stāv divi nāvīgi tēviņi — ne soli uz ārpusi! Saproti? — Galu galā viņš pieķērās Ziedam un nelaida vaļā: — Dod jel sīko! Pašu puiši iestiguši Grāvju ielā!

Nu, te jau visi saprata, kas par lietu. Vecā, slavenā Grāvju iela! Tātad arī tagad tur pastāv publiskie nami? Un puiši ar negodu tur pavadījuši nakti?!

Zieds ar riebumu izmainīja Feldmanim zaļo «kerenku» un nikni nošņāca:

—  Ej pie velna un izpērc viņus, krupi! — Feldmanis gandrīz rāpus metās projām pāri šķērsielai.

Pagāja ne vairāk par piecām minūtēm, tad ieradās «iestigušie». Šineļi vaļā, cepures uz vienas auss vai atgrūstas pakausī. Zem visas ierindas kodīgiem un nicinošiem skatiem seši strēlnieki nāca pa trotuāru un iegāja namā pēc savām mantām un ieročiem.

Negaidīdams, kad atgriezīsies naktsmītnes durvīs pazudušie, Rubenis saveda rotu kārtībā, pagrieza ierindu ar muguru pret austrumiem un devās ceļa, ne vārda neteicis un pat nepaskaidrojis, uz kurieni rota dodas. Viņš bij nikns: rokas žņaudzās dūrēs krakstēdamas. Viņš gāja rotas priekšgalā pa ielas vidu kā arvien sīkiem, ātriem soļiem un zemu nokārtu galvu.

—  Tā nu gan ir lieta! — pabailīgi kāds ierunājās, soļodams taktī ar priekšējo.

—   Salašņi! — lamājās Zieds, spiezdams saujā šautenes siksnu un pievilkdams ieroci tuvāk mugurai.

—   Visu rotu apgānījuši, nelieši! — smalkā, ātrā balstiņā izbēra Ostiņš. — Ko tas galu galā nozīmē? Tā ir vienkārši cūcība! Vēl vairāk — nodevība! Visai rotai kauna traips! Buļļi nolādētie! Nociesties nevar …

Kad vainīgie panāca rotu, neviens negribēja tos laist sev blakām ierindā.

—   Ej nopakaļus! Ko lien, kad vietas nav!

—   Lasies pie joda, pērtiķi!

Kā nopērti suņi tie skraidīja no kolonnas viena gala uz otru. Viņu vietas visur izrādījās aizņemtas.

—   Ko, kaķene ieskrāpēja? — ar izsmieklu Zieds prasīja vienam no strēlniekiem, kam bij saskrāpēts vaigs.

—   Eh tu, un vēl par strēlnieku saucies! Taisies labāk, mīļais, ka tiec^projām! Ņem tos sev blakām, ar kuriem nakti pavadīji, bet pie mums nelien! Neaptraipi! Velns zin, kāda sērga! Gan redzēsim, ar abiem galiem sāksi raudāt.

Vainīgais soļoja viņam blakām, cenzdamies iekļūt ierindās, bet, pārliecinājies, ka tas nav iespējams, parādīja Ziedam pigu un, neteicis ne vārda, pazuda.

Dzirdēdams balsis un juzdams, ka ierindā kaut kas nav kārtībā, Rubenis pagrieza galvu un, neskatīdamies uz rotu, uzsauca:

—   Sarunas?! Atpalikušie — uz kreiso spārnu!

Seši vainīgie sarāvās maziņi un ieņēma vietas aiz sanitārēm. Smagi tusnīdami, tie klusu soļoja atsevišķā rindā, laiku pa laikam kārtodami nošļukušo uzkabi.

Klusēja arī visa rota un, smagi iespiezdama kājas čirkstošajā sniegā, pārgāja pār Daugavu un uzkāpa Āgenskalna krastā. Tagad visi saprata, ka dodas uz Bolderājas cietoksni.

PILSĒTAS KONTRASTI

Pulks bij novietots cietoksnī. Nonākusi galā, papildinājumu rota izklīda pa mazajām mājiņām. Rubenis aizgāja pie pulka komandiera. Ļaudīm tūliņ atveda pusdienas — zirņu zupu ar žāvētu cūkgaļu — ļoti gardas un smaržīgas. Bļodas un katliņos strēlnieki nesa ēdienu katrs uz savām mājām. Pēc karstām, labām pusdienām tos apņēma salds nogurums.

—  Vai nevajadzētu drusku atgulties? — atvirzīdamies no galda, it kā pie sevis ierunājās Raits.

Istabā bez Raita bij vēl Ziemelis, abas sanitāres, pirmā vada komandieris Remess un Irklis.

Tikai piecēlies no krēsla, Raits sajuta, ka slimā kāja stipri sāp un nespēj stingri noturēt gurdeno ķermeni. Klibodams viņš nogāja līdz solam un atstiepās, palicis zem galvas savu kareivja somu.

Ziemelis aizgāja uz namiņu, kur bij novietoti neoficiāli arestētie strēlnieki, lai tos nopratinātu.

Irma veicīgi notīrīja galdu un uzlika biezu grāmatu katliņam, kurā bij ielieta zupa rotas komandierim. Ar vieglu smaidu uz neskartām lūpām Elza kārtoja savus garos matus, skatīdamās palodzei pieslietā spoguļa gabaliņā.

Rubenis atgriezās negaidīti ātri. Viņš klusēdams izstrēba savu zupu un tāpat klusēdams attaisīja ceļa somiņu. Parakņājies tajā, izņēma piezīmju grāmatiņu un sāka rakstīt.

—   Biedri Remes, arestētos nosūtīt uz pilsētu komandanta rīcībā līdz ar nopratināšanas rezultātiem! Norīkojiet pavadītājus! Nu, un tagad, — viņš atgāzās pret krēsla atzveltni, — tagad nāk pats galvenais. Vienu strēlnieku daļu pavēlēts pārcelt citās pulka rotās, otru daļu nosūtīt uz pilsētu. Vēl šodien rotu vajag izformēt. Mēs savu uzdevumu esam izpildījuši. Bet tevi, Ralt…

Raits mēģināja uzlēkt no sola, bet neveikli atslīga atpakaļ, jo sajuta durošas sāpes kājā.

—   … tevi, Rait, pavēlēts pārcelt uz slimnīcu, uz lazareti! — Kā pēdējā smagā smilšu sauja krita uz zārka vāka, tā šie negaidītie vārdi krita uz Raita deniņiem.

—   Vispirms tev vajag izārstēties, un pēc tam tu atgriezīsies pie mums. Nekas, nekas, nevajag jau tūliņ dūšu zaudēt! Garlaikoties tev nenāksies — biedru būs diez

gan. Irmu un Elzu ar pārceļam uz pilsētu. Tur ļoti maz tādu cilvēku, kādi vajadzīgi. Meičas strādās slimnīcās par māsām. Šimbrīžam tur rīkojas kontrrevolucionāri. Jūs, meičas, nosūtām padomes rīcībā, lai nokārtotu slimnīcu darbību. Izrādās, ka pulka štati pilni. Jūs — komjaunietes, un tādas tur ļoti vajadzīgas.

—   Kas nu iznāk, biedri Rubeni? — Irma ievaicājās apjukusi un uztraukta. — Mēs gatavojāmies strādāt frontē, un nu izrādās, ka neesam vairs vajadzīgas? — Irmas balss skanēja kā savilkta stīga un pēkšņi aprāvās, neizturējusi sasprindzinājumu. Tajā ietrīcējās rupja, drūma un monotona noskaņa.

Elza pārtrauca malu sukāšanu. Sagrābusi saujā līdz galam nesapīto pīni, viņa sasprauda to matadatām, palaizdama pie tam šķipsnai melnu matu nokārties uz paša kakla. Krūtīs meičai cēlās svelošs rūgtuma vilnis.

—   Nevajag šo rīkojumu iztulkot nepareizi, meičas! Jūs esat ļoti vērtīgi biedri, bet pulka štati pilni. Papildījumu komandieris bij gaidījis, bet tikai rindiniekus. Arī es esmu iecelts par komandieri citā sadalījumā, un nekā briesmīga tur nav. Acīm redzot, tā vajadzīgs, un viss tas nāk par labu mūsu lietai. Ko tad jūs ķepurojaties?

—   Vai tad uz slimnīcu nevarēja pārcelt citas sanitāres, kālab tad katrā ziņā mūs? … — Irma ievaicājās asaru pilnā balsī.

—   Kāda tu savādniece! Pārcelt tavā vietā citas būtu pavisam negodīgi. Vai tad tā var rīkoties: vienu pārcelt, otru atstāt? Tas būtu nepareizi. Jūs visas esat labas — nav un nevar būt labākās un sliktākās. Tādus jautājumus nākas izšķirt vienkārši. Jūs ieradāties vēlāk, tāpēc esat pulkā palikušas ārpus štata. Tas ir viss.

—   Labs ir! Mēs sev vietu atradīsim, — Irma sausi noteica, izbeigdama sarunu. Meičas mazās rokas nemierīgi taustījās ap ceļiem, un lūpas raustījās kā raudās.

Elza kā arvien klusēja. Viņas sejā atkal parādījās viltīgs smaids, pašapziņa un paļāvība uz sevi atspoguļojās mirdzošās, tumšās acīs, kuras bij pieradušas uzvaroši un bez apjukuma skatīties cilvēkam taisni sejā. Sīki, gaiši vasaras plankumi mazliet mīkstināja viņas stingros sejas vaibstus.

—   Labi! — izmeta Raits, padodamies savam sūrajam liktenim. «Uz slimnīcu es tomēr neiešu,» viņš nodomāja pie sevis. — Kad mums jādodas ceļā?

—   Vislabāk jau būtu rit. Steigties, protams, nav nekādas vajadzibas, bet gaidit ari nav nekādas jēgas, — Rubenis teica mierīgi un ļoti silti, it kā gribēdams salabināt aizvainotos.

—   Labs ir! Nu, meičas, ķerieties pie istablietām, brauksim uz jauno dzīvokli! — Raits gribēja jokot, bet vārdi skanēja ļoti rūgti. Viņš palika neapmierināts ar savu joku. Iznāca pārak pamācoši: mierīgs, apmierināts un nosvērts cilvēks tā nevarēja runāt. «Ne velna neiznāk,» Raits nodomāja un apklusa …

Lai nebūtu jāiet kopā ar tiem, kurus sūtīja pie komandantā, viņi nosprieda doties uz pilsētu agri no rīta.

Otrā dienā, kad viņi taisījās ceļā, strēlnieku lielākā daļa vēl gulēja. Tikai Rubenis, kurš nezin kad bij uzcēlies, sēdēja jau pie galda, un pa pagalmu staigāja vecais Ziemelis.

Uzmodinājis Irkli, Raits steigā atvadījās no sava drauga.

—   Tu jau ej? — Irklis pusmiegā ierunājās. — Nu, staigā laimīgs, brālīt, paārstējies, un viss būs kārtībā. Uzmeklē savu māti, varbūt viņai grūti klājas . .. palīdzēsi. Neaizmirsti ierīkot meičas — viņas vienas var nokļūt grūtībās. Kas zin, kur tām būs jāstrādā… Nu, sveiks, draudziņ! Kāto vesels! Tagad mēs savā dzimtā zeme taisām revolūciju!

Gluži negaidot viņi sirsnīgi saskūpstījās. Irkļa siltā roka spieda Raita roku pie platās krūts.

—   Nu, ejam, meičas! Atvadījāties? Uz redzēšanos, biedri Rubeni, es drīz vien atgriezīšos! …

Rubenis ātri piecēlās, sirsnīgi paspieda visiem pēc kārtas rokas un pavadīja aizejošos līdz durvīm.

—   Neesiet uz mani dusmīgi, biedri! Jūs — krietni biedri un visur atradīsiet draugus! — viņš piebilda. Bij mazliet nelabi ap sirdi, žēl aizejošo, un negribējās tik ātri šķirties.

—   Gan redzēsimies, biedri Ruben! Jūs jau neaizmirsīsim! Labu ceļa sprīdi dzīvē jau esam kopā nostaigājuši, — apstājusies durvīs, Irma pagrieza pret Rubeni smaidā starojošu seju.

Pa vientuļām, tukšām ieliņām viņi izgāja uz upes grīvas stiprā ledus. Mazliet saliekušies zem savu nastu smaguma, tie gāja pa dziļo sniegu, kuru vējš bij sadzinis kupenām no jūras.

Tikai tagad, atkal noliecies pār rotas sarakstiem, lai turpinātu ļaužu izvietošanu pēc pulka komandiera norādījumiem, Rubenis pēkšņi atminējās kaut ko ļoti svarīgu. Ar nemierīgu seju viņš pagriezās pret logu, kur stāvēja Ziemelis, tīrīdams ar lupatu patronas no zaļa pelējuma.

—   Biedri Ziemeli, ek, biedrus vajadzēja uz pilsētu aizvest. Velns paraun, pavisam aizmirsu! Kas zin, vai Augulis ar savu slimo kāju var maz noiet līdz pilsētai. Pie tam sniegs dziļš, un arī sieviešiem būs smagi. Esi tik labs, noej uz stalli, iejūdz zirgu ragavās un panāc viņus! Velns parāvis, kādēļ neviens man to neatgādināja? Ej, mīļais, aizved viņus līdz krastam!

—   Pareizi! Puisis, var sacīt, ievainots,' un mēs viņu palaižam iet kājām. Es viņus ātri pa nakšu!

Ziemelis steidzīgi izbēra patronas uz gultas dēļiem un skrēja uz stalli. Pats iejūdza zirgu vieglās ormaņu kamanās un devās pakaļ Raitam un meičām.

Plašs sniega lauks plētās visapkart. Caur pienbalto miglas plīvuru tikko saredzamas bij pilsētas kontūras. Meičas gāja pa priekšu, un soļus piecus aiz viņām kliboja Raits, uzmanīgi likdams uz zemi slimās kājas pēdu, it kā bīdamies stiprāk atbalstīt uz tās ķermeņa smagumu. Bij tāda sajūta, it kā viena kāja būtu piekārta: trausla kā niedre, tā turējās tikai tādēļ, ka viņu saturēja smagais zābaks un šaurās bikses. Raits gāja lēni, nesteigdamies un aprēķinādams katru savu soli. Meičas to ievēroja un centās neaiziet pārāk tālu priekšā.

Gājēji nebij vēl paspējuši pārkļūt trešajam sniega kupenu valnim, kad pēkšņi izdzirda aiz muguras zirga smagu sprauslāšanu un Ziemeļa vājo balsi:

—   Klausieties, kur jūs skrējāt! Pagaidiet, es tūliņ … tūliņ …

Pavājais zirģelis jau bij putās; viņš dvašoja smagi un no ātrā skrējiena laiku pa laikam klupa.

—   Izlabojam kļūdu, — ar vainīgu seju Ziemelis griezās pie gājējiem. — Sēdieties, es pavedīšu jūs līdz pilsētai!

Meičas sāka tā smieties, ka aukstais gaiss draudēja sašķelties. Ziemelis nosarka un sajuta mazu aizvainojumu sirdī. Meiču atklātie, asie smiekli mazliet aizskāra viņu. Viņu smiekli likās drusciņ nevietā.

—   Ļoti labi! — Elza iesaucās. — Irmiņ, sēdies!

—   Zēl, tētiņ, ka mums nav slēpju, — tad tu mūs nebūtu panācis ar tādu zirgu. Mēs būtu jau Rīgā, — sēzdamās kamanās, Irma viegli pasmaidīja.

Raits nosēdās blakus Elzai uz pašas kamanu malas. Nogaidījis, kamēr viņi novietosies, Ziemelis sarāva grožus, laizdams nokusušo zirgu lēniem rikšiem. Tikai tagad viņi sajuta, cik skarbs ir aukstais ziemeļaustrumu vējš, kas ūdenim līdzīgām strūklām lauzās caur apģērbu…

Pirms devās uz padomi, trīs biedri, neievērojot priekšrakstus, vispirmā kārtā devās uz komjauniešu komiteju.

Pa istabu tur nemierīgi skraidīja rosīgs biedrs. Viņš tūliņ izsaucās:

—   Nu, tā tik vien trūka! Nekādā ziņā neļausim jums sapelēt! Slimnīcās cilvēku diezgan. Jums, meičas, vajadzēs pierast pie cita darba. Ļaužu mums visur maz, bet darba līdz kaklam. Cilpojiet uz tautkomisariātu — tur dabūsiet izvietojumus pa partijas līniju. Ar tevi, draugs, ja kāja nedara pārāk daudz raižu, tāda pati lieta. Staigāt tak vari?

—   Staigāju. Man jau pašam negribas iet slimnīcā, apnicis — un vispār… — Raits atteica, priecādamies, ka lieta pieņem vēlamu virzienu.

—   Pie vienas reizes aizejiet uz partijas komiteju ar šo zīmīti — dabūsiet papīrus. Lai viss būtu formāli. .. Kad visu nokārtosiet, drāzieties šurp. Darba daudz! Nu, diedziet, man tūliņ jāsteidzas projām graut mūsu eserīšus.

Puisis uzmeta pinkainā galvā plakanu cepuri un pazuda aiz durvīm, pametis pārsteigtos jauniešus istabā vienus.

Bij jāiet… No Tērbatas ielas stūra līdz bijušās guberņas tiesas namam, kur atradās Rīgas padome un pilsētas partijas komiteja, bij soļu četrdesmit. Lielā, baltā ēka smagi izplētās starp bulvāri un Vērmaņa parku. Nolaists, izmīdīts trijstūra skvēriņš viņas priekšā bij apklāts ar irdenu, nomelnojušu sniegu.

Namā bij jāiet pa platām pakāpēm. Kāpt vajadzēja uzmanīgi, lai nepaslīdētu uz apledojušām akmens plāksnēm. Visi trīs blakām devās uz turieni. Apakšstāvs viņiem likās pēc milzīga skudru pūžņa. Cilvēki visi kaut kur steidzās, skraidīdami no vienām durvīm uz otrām. Raits

bij izbrīnījies, redzēdams, cik ļoti sī burzma atgādināja drudžaino kustību Smoļnijā septiņpadsmitajā gadā. Starpība bij tikai tā, ka te cilvēki runāja un kliedza citā valodā, bet darbu darīja ar tādu pašu neatlaidību un sajūsmu. Bet no šīs trokšņainās, skanīgās burzmas reiba galva un nezin kādēļ uzreizi uzmācās miegs. Laikam nervi un nosalusī miesa nespēja pretoties vispārējam fiziskam nogurumam. Tam visam klāt — ļoti gribējās ēst.

Atri dabūjuši partijas komitejā papīrus, viņi bez liekām runām izgāja laukā svaigā, spirdzinošā gaisā. Vispirms tie iegriezās restorānā — ēdnīcā, kur viņus saņēma laipni smaidoša saimniece un pakalpīgi sēdināja ap sniegbalta galdauta apklātu galdiņu.

—  Vai biedriem pilnas pusdienas? — noliekusies pār galdiņu, glaimīgi jautāja saimniece.

—   Dodiet pilnas! — noteica Raits, mazliet nedroši paraudzījies uz saviem biedriem.

Treknā, sārtā saimniece ar divkāršo zodu un nojumušiem vaigiem tūliņ apgriezās. Viņas seja tūdaļ bij tapusi mierīga un balta, kā izcirsta no balta akmens. Pavēlošs žests baltajām apkalpotājām, kuras stāvēja pie šaurajām virtuves durvīm, un skanīga, tīra balss: «Trīs pilnas!» — iztraucēja sievietes, kuras bij skumji raudzījušās uz tukšajiem galdiņiem.

Pusdienas atnesa paveca apkalpotāja ar melnu pumpu plānā, caurspīdīgā deguna kreisā pusē un pašapzinīgi informēja jaunos apmeklētājus:

—   Mums ir ģimenes virtuve. Citā vietā jūs tādas pusdienas nedabūsiet.

—  Tas laikam ēstgribas pavairošanai? — Irma smaidīdama ieminējās, kad apkalpotāja bij prom.

Pusdienas tiešām bij gardas un maksāja apmēram tikpat daudz, cik tanī laikā uz Ņevas prospekta maksāja divi plācenīši no kafijas biezumiem un nezin no kā.

—   He-he, te var palikt par buržuju! — Raits apmierināts ierunājās un, atgāzies krēslā, slaucīja no pieres sīkas sviedru lāses.

Elza, kura visu laiku bij klusējusi, pēkšņi ierunājās:

—   Šīs pusdienas vietējam strādniekam maksā ne mazāk par triju dienu algu. Kad tādas pusdienas taps pieejamas visiem, tad arī varēsim palīksmoties.

Vajadzēja noprast, ka Elzai nebij pa prātam sasarkušo biedru bezrūpīgā un pašapmierinātā seju izteiksme. Galvā

jaucās dažādas domas — viena nemierīgāka par otru, viena trauksmīgaka par otru.

Raits neko neatbildēja. Mazliet aizskarts no Elzas piezīmes, viņš gāja nopakaļus abām draudzenēm un neko nedomāja. Daudzie iespaidi bij viņu nogurdinājuši. Viņš novēroja tikai ārējo un skatījās uz staltajiem akmens namiem, kas iedvesa kaut kādu neizjustu prieku un siltumu.

Viņi gāja pa pazīstamo ielu iemītiem celiņiem un apbrīnoja dai|o, sirmo tēvu pilsētu, kura tagad piederēja viņiem. Bij patīkami klaiņot pa vecas pilsētas ieliņām un apskatīt namus ar viduslaiku tornīšiem, šauriem logiem, augstām sienām un smailiem jumtiem, uz kuriem lielām kupenām gulēja baltais, tīrais, pūkainais sniegs.

Bruņinieku pils vecā ēka, sargtornīši ar šaurajām šaujcaurumu spraugām, savādie, kandelabriem līdzīgie lukturi šaurās, pustumšās ieliņās un līdzās visjaunākās arhitektūras staltie, augstie, pelēkie nami — spilgtiem kontrastiem runāja par pagātni un tagadni. Divi laikmeti — tik tāli viens no otra un tai pašā laikā tik tuvi. Jaunajam laikmetam bij jāsalauž šī viduslaiku saaudzinašana ar imperiālisma laikmetu. Bij jāizaug jaunai pilsētai, jaunais zemei un jauniem cilvēkiem.

Komisariātā viņi ieradās vēlu. Raitam vairs nebij spēka vilkt kāju — tā bij notirpusi un sāpēja līdz pat gurnam. Viņš bij to samocījis, staigādams pa pilsētas centra vecajām, pazīstamajām vietām.

Raits nosēdās atpūsties apmeklētāju istabā, kamēr meičas gāja stādīties priekšā sekretāram. Pieņemama istabā tās iznāca kopā ar sekretāri, vidēja auguma slaidu sievieti ar kuplu frizūru, skaistām, pētošām acīm un diloņslimīgu sārtumu vaigos.

—   Sveiks, biedri! — viņa plati izpleta savas tievās rokas un apņēma ar slaidiem pirkstiem Raita roku zem elkoņa. — Nu, ko nu iesākt, dārgais biedri? Jūs būsiet mums ļoti vajadzīgs, bet, redziet, lieta tāda … — viņa paraustīja plecus un atskatījās uz meičām.

Raits palika uzmanīgs. Ko tas nozīmē? Kas tā par plecu raustīšanu, un kā jāsaprot rūpju pilnā noskaņa šīs sievietes vārdos? Raits taisījās aizstāvēties, jo no visa bij redzams, ka šis aplinkus norādījums zīmējas tikai uz viņu. Meiču sejās bij apjukums un vainas apziņa .. . Nē, viņam tiešām draudēja briesmas! Nav ko šaubīties, ka

viņu nosūtīs uz citu vietu. Acīm redzot, ir kāds viņam nezināms iemesls, kādēļ viņu te neatstās.

—       Vai tev ir vieta, kur apmesties? — sekretāre noteikti prasīja.

—       Nav, —.tikpat noteikti, bet ne visai dabiskā balsī atbildēja Raits un nemierīgs nodomāja pie sevis: «Saprotams, ka padzīs, velna mātīte tāda.»

—       Tā jau ir tā nelaime! Kur lai es lieku tevi, pinkaino skaistuli?

Raits pavisam apjuka. Visa vīrestība izgaisa vienā acumirklī. Galu galā viņš sadusmojās par sevi.

—       Kas par to? Es nāku šurp strādāt, bet nevis dzīvot! — viņš sadusmojās, un viņa balss skanēja vīrišķīgāk, nekā parasts.

—       Kāds savādnieks! — sekretāre smējās. Meičas ari pasmaidija. Raits juta neatlaidīgu un nepielūdzamu vēlēšanos labāk uz vietas zemē pazust nekā stāvēt un skatīties muļķīgām acīm uz šīm jautrajām sejām.

—   Bet kur tad tu gulēsi? Mums vairāk vietu nav.

Tagad Raits saprata un uz reizi sajuta drošu pamatu

zem kājām.

—       Nu, kā nu gribat! Meičas, ejiet paskatīties istabu! Viņa ir diezgan liela, un var būt, ka plūkties neplūksieties. Puisis viņš liekas lādzīgs!

Raits atkal nosarka. Velns lai viņu parāvis!

—   Tas tā pagaidām, vēlāk gan atradīsim.

Pa garu, līkumainu koridoru sekretāre aizveda tos uz vienīgo brīvo istabu, kura bij ierādīta komisariāta darbiniekiem. Istabā viss bija balts: kumode, gulta, dīvāns, krēsli, galdiņš, spogulis, lampa, griesti. Tikai grīdas četrstūrainais parkets — pelēks.

—       Tas ir viss, ko varam dot. Lemiet paši! Ja jūs esat draugi, tad dzivot varēsiet, — sekretāre lietišķi noteica un aizgāja, atstājot tos baltās, ērtās istabas vidū.

Viņi ilgi stāvēja nekustoši un skatījās uz atkusušo logu, it kā ārā būtu ziedošs pavasars, un … nosprieda pieņemt sekretāres priekšlikumu dzīvot trijatā.

—       Kas tur sevišķs? — Elza iesmējās. — Nevar jau dzīvot uz ielas.

Atri aizbarikādēja dīvānu ar kumodi un tūliņ ar tādu pašu skubu atbīdīja lietas vecajās vietās. Pēc tam visi nosēdās mīkstajos atzveltnes krēslos, dziļdomīgi

paskatījās uz balto lampu, paraudzījās viens uz otru un sāka tērzēt.

—   Labi! Rīts gudrāks par vakaru, — teica Irma.

—   Pietiks vietas visiem, — Elza piebilda.

Un Raits apstiprināja:

—   Skaidrs!

Un visi trīs sāka smieties.

Pēc tam sakās nemierīgas dienas. Pirmkārt: vakaros viņš likās gulēt pēdējais, gaidīdams savu kārtu aiz durvīm. Otrkārt: no rīta cēlās augšā pirmais un tūliņ gāja ārā. Bet, tā kā aiz durvīm nebij ko darīt, viņš gāja uz tirgu, pirka pienu, pa ceļam maiznīcā pīrādziņus, strimalas un citas ēdamlietas. Kamēr biedri ģērbās un uzpucēja «skaistumu», Raits bij jau mājās ar brokastīm un gaidīja aiz durvīm «ieejas atļauju». Šie pienākumi viņam neapnika. Dzīvoja saticīgi, jokojās viens par otru, smējās, uz darbu gāja reizē un trijatā apmeklēja komjauniešu komiteju…

—       Kas tur sevišķs? — nikni atcirta Raits, kad kāds no puišiem sāka zoboties par «trijādību».

Tak vēlāk, kad jau bij apnicis klausīties visādas muļķības, viņš gluži nopietni un pārliecinoši paskaidroja:

—       Tā mazā ir mana māsa, bet lielākā — viņas draudzene.

—   Kādēļ tad jums uzvārdi dažādi?

—       Tādēļ, ka mēs esam no dažādām guberņām, — Raits atjokojās.

Nebij nekādu iemeslu viņam neticēt. Un, taisnību sakot, kādēļ gan viņam neticēt? Acis viņai bij tādas pašas kā Raitam, mati ari gandrīz tādi paši, zobi balti, deguns … un vispār viņi bij lieli draugi.

Skaidrs!

PA BĒRNĪBAS TAKĀM

Pirmā laikā viņi tomēr diezgan reti iegriezās komjauniešu komitejā, kur bij tāds pats troksnis un burzma kā uz ielas. Raitam arvien biežāk ienāca prātā māte. Reiz pēc darba nobeigšanas komisariātā viņi trijatā devās to meklēt. Padomes administratīvā nodaļā nekā neizdevās uzzināt. Tad Raits nosprieda iet uz Nordeķu rajonu, pilsētas visattālāko nomali, kur kādreiz bij dzīvojuši viņa

vecāki. Kara sākumā viņi bij .no turienes aizbraukuši, atstājot smagākās lietas pie saimnieces uzglabāšanai. Šai divstāvu koka mājā Raits bij pārdzīvojis liktenīgo piekto gadu, kas bij neizdzēšami iespiedies viņa atmiņā, neskatoties uz to, ka toreiz viņš vēl bij pavisam mazs puika. Viena no tādām atmiņām tagad ienāca tam prātā. .. Tēvs bij arestēts pašā fabrikā. Māte līdz ar citiem nomales iedzīvotajiem cirta kokus Smilšu kalnos. No turienes vilka uz mājām lielus, pelēkus baļķus, zāģēja uz pusēm un krāva šķūnī, lai būtu ziemai malka. Tai laikā bij sākuši biežāk jādelēt kazaki un dzīt cirtējus projām. Reiz, kad mātes nebij mājās, puika līdz ar citiem bērniem bij izgājis uz ielas spēlēt «bitkas», kad pēkšņi platās ielas galā pelēku un smacīgu putekļu mākonī parādījās jātnieki. Bērni aizmuka un tikai caur sētas spraugām kārstīja savas ziņkārīgās galvas. Raits nebij no bailīgiem. Pie tam pirmā acumirklī viņš pat nebij sapratis, kas notiek. Viņš palika uz ielas, cieši piekļāvies vārtiem. Jātnieki jau bij kiat, un tikai tagad viņš sajuta, ka briesmas tuvu. Viņš ātri apgriezās, lai muktu sētā, bet bij jau par vēlu. Viņš tikai juta, ka kaut kas ass apsvilina muguru no pakauša līdz gurniem. Raits pakrita ar seju dzeltenas smiltīs, kuras bij nokaisītas vārtu priekšā. Kazaka nežēlīgā pipka bija saplēsusi zēna kreklu un plāno ādu. Sitienu viņš laikam bij dabūjis par to, ka galvā tam bij atradusies izaicinoši sarkana cepure, kādas nēsāja žokeji jāšanas sacīkstēs Solitūdes hipodromā. Nomalēs tai laikā sarkana krāsa bij aizliegta. Gulēdams smiltīs, Raits rūgti raudāja un bružāja ātri ritošās asaras ar netīru roku pa visu seju. Citi bērni bij aizmukuši. Viņu pacēla namsaimniece un noveda uz istabu. Pēc tam viņš ilgi nevarēja pieskarties mugurai un gulēja uz mutes. No tā laika viņš sāka baidīties no lieliem zirgiem ar jātnieku mugurā un ienīda katru, kas atgādināja kazaku. Viņš pat uz savu roku izgatavoja pipku un glabāja to zem gultas, jo bij apņēmies laist to darbā pret savu ienaidnieku, kad izaugs liels. Bet ar pipku rīkoties viņam neiznāca. Jau toreiz tēvs bij teicis viņam, ka tā būtu liela muļķība, jo ar tādiem ieročiem netaisnību no pasaules izdzīt neesot iespējams. Tagad tas bij skaidrs, bet toreiz viņš tēvam nebij ticējis . ..

Viņi gāja pa Āgenskalna rajona ielām, soļodami pa grumbuļaino bruģi, kuru kara laikā bij izvandījuši

vezumnieki un Kurzemes bēgļu rati. No tā laika braucēji šajās ielās nerādījās un rets gājējs te spēra savu kāju. Kara laikā uz Iekškrieviju evakuētie strādnieku rajoni bij pavisam tukši. Mājas noslēgtas, vārti aiznagloti bieziem dēļiem, uz logu stikliem uzlīmētas garas avīžu papīra strēmeles, lai tie neplīstu no lādiņu sprādzieniem.

Pa visu ceļu līdz pašai nomalei viņi nesatika neviena cilvēka. Slokas iela, pa kuru tie gāja, bij pilsētas «vēsturiskā» daļa ar visām raksturīgām pazimēm, kādas piemita Kurzemes bēgļu laikam, evakuācijas, nabadzības un asaru pārpilnām aizgājušām dienām. Sētas bij sašķiebušās, vecās mājeles pieplakušas, it kā taisītos pavisam nogrimt zemē, lai tur paslēptu savu lietū un vējā atsegto kaunu un postu. Māju jumti bij iegāzušies, skursteņi nekūpēja, un pat gaiss likās it kā piesmacis, piesātināts ar ezera un pelējuma smaku. Agrāk dzīvās un ļaužu pilnās vietas pie Herminghauza un Felzingera fabrikām, laukums, kur pusdienas laikā strādnieki parasti sagaidīja savējos ar lakatiņā ietītām karstām pusdienām, kur tie pavadīja savu atpūtas pusstundu nātrēm apaugušu grāvju malās, tagad atgādināja vecu, pamestu kapsētu. Vēl necik sen atpakaļ te bij virdusi strauja dzīve, notikušas vētrainas demonstrācijas, jādelējuši policisti, zibējuši durkļi un uz visiem stūriem kā koka bluķi stāvējuši bargi gorodovoji ar spīdošiem skārda gabaliem uz krūtīm un apsargājuši mieru, glābdami lielo, divgalvaino cara valsti no rietumu caurvēja. Un tomēr, tāpat kā vējš iznēsā puķu putekļus, visattālākās nomalēs nokļuva atbrīvošanas idejas un augot pārklāja visu zemi ar manifestāciju, streiku un «mežabrāļu» bruņotu sacelšanos vētrainu straumi. Nedzīvs bij pat mierīgais pulka pagalms, kur arvien bij valdījuši balto, četrstūraino kazarmu korpusi, dzīvo ierindu kvadrāti un dresēto zaldātu kvadrātveidīgās smadzenes.

Laiks bij nokāvis veco, bezcerības pilno cara kazarmu. Viņas vairs nebij. Arī okupantiem neizdevās to atdzīvināt. Sv. Mārtiņa baznīcas krusts aiz namu un koku mudžekļa karājās pār kazarmām kā laika zīme, kas uzlikta visam vecajam, visam putekļos sagāztajam.

Lūk, Dzegužkalns, «Kaseļa» fabrika, lūk, platā smilšu grava un lielais kalns, no kura virsotnes redzama visa pilsēta un lieliskā upe Daugava ar visām pietekām. Tūkstošu kājas bij te mīdījušas zemē savu padevību un pacēlušas pār pilsētu savu naidu. Te bij pacēlušies nomaļu

draudošie žesti, un no šejienes ielas bij pildījušās ar pavasara straumēm. Gadi bij pagājuši un ielas izmirušas, jo ceļi veda cilvēkus tālāk — uz Ukrainas plašajām stepēm, uz tālajiem ziemeļiem, visur, kur liesmoja ugunskuri, kurp sauca revolūcijas brāzmas. Un tagad triju jauniešu kājas vingriem soļiem un drošu gaitu gāja caur šo dzīvo vēsturi. Nav un nekad nav bijis tādas zemes!…

Neviens tos nesagaidīja pie pazīstamajiem vārtiem. Vārtu, taisnību sakot, vairs nebij. Bij tikai plata sprauga sakritušajā sētā. Ar līkumu apgājuši ap sapuvušiem dēļiem, tie nokļuva pagalmā un apstājās pie vecās akas zem pinkainas, apsnigušas kļavas. Baltā, neskartā sniega sega bij vietām pieplakusi; visapkārt valdīja netraucēts klusums.

—   Vai tiešām te neviena nav? — Raits pagāja uz priekšu un ieskatījās saimnieku mājeles izsistajos logos ka ubaga aklās acīs. Iekšā bij tukšs un tumšs.

Skaļās balsis pagalmā uzmodināja laisko klusumu. Miegaini atvērās čīkstošās durvis, un uz sliekšņa parādījās sirma, salīkusi vecene ar ļaunu seju. Tikai pēc laba brīža Raits pazina tajā saimnieci.

Klusi un sirdīgi čukstēja vecenes lūpas:

—   Ko jūs meklējat, ko jums te vajag? Te neviena nav.

No viņas nāca līķpagraba smaka. Baltās, kuplās uzacis

nokārās pār iekritušajām acīm ka meža velnam pasakā. Bij jocīgi un drausmīgi. Vecene jau bij zaudējusi cilvēka izskatu.

—   Varbūt atminat mani, saimniec? Es esmu Raits. Meklēju savu māti. Vai viņa vēl dzīvo te?

—   Neatminu … neatminu … — cenzdamās izsaukt atmiņā pagātni, vecene domīgi nočukstēja.

Raitam palika nelabi ap sirdi, un galvā pazibēja nemierīga doma.

—   Ak, Raits, Raits! — vecene nošļupstināja drusku dzīvāk, rādīdama bezzobaino muti. — Atminos tagad, atminos gan… — Pēkšņi balss atkal tapa auksta un cieta. — Nē, nē! Viņa jau sen te nedzīvo. Maksāt nespējīga īrniece. Aizgāja, aizgāja … Nezinu, uz kurieni, nezinu .. . Visi aizgāja.

Atnācēji drošāk tuvojās durvīm un apsēdās uz kāda kluča. Vecene vēl arvienu stāvēja uz sliekšņa, izstiepusi rokas pār viņu galvām. Viņi taisījās atrisināt cieši tīfo sarunu kamolu, bet vecene negaidot iesaucās:

—   Ejiet projām, ejiet projām! Netraucējiet manu mieru! — Un ātri, pavisam kā jauna, pazuda nedzīvās mājas tumšajā priekšiņā.

Atnācējiem neatlika nekas cits kā iet projām. Pa pagalmu tie izgāja uz nelielu laukumu, kur pie dziļām, dzeltenām smilts bedrēm bij redzami sabrukušo malkas šķūnīšu sapuvušie pamati.

—   Te, šajās smilšu bedrēs, es pavadīju savu bērnību, — Raits smaidīdams sacīja un rādīja uz iedobumiem zemē.

—   Tad tāda ir tava slavenā dzimtene, Rait! — Elza savukārt pasmaidīja.

—   Tas bij piektā gadā, kad es ar degunu vēl nevarēju galda virsu aizsniegt. Tēvs ar citiem strādniekiem mācījās pie šiem šķūņiem no revolvera šaut.

Raits pieveda savas biedrenes tuvāk pēdējā šķūņa dibensienai un norādīja uz biezo durvju pussapuvušiem dēļiem: tajos bij redzams liels daudzums ložu urbtu caurumu.

—   Vēlāk, kad ieradās kazaki, mēs palīdzējām paslēpt ieročus zemē. Atminos, ka tēvs savu niķelēto buldogu un garo tērauda nazi, ko pats bij izgatavojis fabrikā, ielika skārda kastiņā, aplēja ar petroleju un apraka ne visai dziļi kaut kur tepat, pie sētas. Uzmeklēšu kādreiz un atdošu muzejam. Bet te, aiz šiem pēdējiem logiem, pēc piektā gada konspiratīvi dzīvoja Roziņš. Viņu drīz arestēja.

—   Vai tu viņu redzēji, Rait? — Irma jautāja ne bez ziņkārības.

—   Es rotaļājos ar citiem bērniem uz laukuma. Pēkšņi mūsu pagalmā no visām pusēm saskrēja gorodovoji, — es tos labi atminu, — bet pa vārtiem ienāca mūsu iecirkņa uzraugs. Mūsu dzīvokļa logi bij atvērti līdz galam. Mēs visu redzējām un dzirdējām. Iecirkņa uzraugs griezās pie dzīvokļa saimnieces: «Te atrodas meklējamais Roziņš?» Saimniece no bailēm bij zaudējusi valodu. Tad no blakus istabas, lūk, kur tas pēdējais logs, iznāca viņš pats, redzēdams, ka pie citām izejām stāv gorodovoji ar kailiem zobeniem, un teica: «Te es esmu, varat mierīgi darīt savu darbu! Ieročus varat bāzt kabatā — es neesmu noziedznieks.» Viņam sasēja rokas uz muguras un aizveda. Pēc kāda laika viņu tiesāja, un mēs, visa māja,

gājām pavadīt viņu un daudzus citus uz katorgu. Viņus aizveda uz Sibīriju, bet Roziņš no turienes izbēga, un mēs par to ļoti priecājāmies. Pēc tam viņš atrakstīja vēstuli no Amerikas un novēlēja mums visiem būt neatlaidīgiem un uzvarēt.

—   Bet kur viņš tagad? — ieinteresējusies Irma jautāja.

—   Tagad viņš pie mums.

Pār pagalmu pārskrēja melns kaķis — tam nebij vienas priekšējās kājas. Lielām degošam acīm viņš paskatījās uz nepazīstamiem cilvēkiem un pazuda tuvākā šķūņa graustā.

—   Cik te drausmīgi! — Irma ierunājās pa pusei nopietni, pa pusei jokodama. Juzdama, ka pa muguru pārskrien drebuļi, viņa paķēra zem rokas Elzu un piespiedās tai klāt.

—   Iesim! — viņa steidzināja.

—   Tu jau, Rait, vari veselas lekcijas par vēsturi lasīt, — Elza griezās pie viņa.

—   Es varu parādīt arī labas vietas. Bet tās vasarā, kad būs silts. Tad mēs aizbrauksim uz kapsētām — tur, aiz dzelzceļa līnijas. Tur ir skaistas vietas un upīte. Par tām vietām es daudz ko varu pastāstīt.

—   Pirmo ekskursiju mēs sarīkosim uz turieni, tikai neaizmirsti!

—   Iesim, Elžuk, citādi nonāksim mājās, kad būs jau tumšs, — Irma steidzināja.

—   Vai tu no kaķa nobaidījies, vai? — Elza ironiski noprasīja.

—   Muļķības! — Irma atbildēja aizskarta un palaida Elzas roku.

Kad viņi bij pagājuši garām pulka pagalmam, sāka mesties smaga krēsla. Augstie fabriku skursteņi saplūda ai melnajām debesim, un pamazām izdzisa apkārtējo namu silueti. Tikai tālumā uz pretējā Daugavas krasta gaiši dega elektriskās lampas; no turienes plūda attāla pilsētas dunoņa. Līdz ar tuvošanos pilsētas centram dunoņa mazinājās, zuda ļaužu pilnās ielās, paslēpās namos, vienmērīgi sadaloties pa visu pilsētu.

Pār tiltu viņi pargāja pēdējā minūtē, — vēlāk kustība pa to bij aizliegta. Krastmalā pie ugunskura sildījās sarkangvardi, kuri stāvēja nakts sardzē. Pa labi, augstu pār balto upi, pacēlās jaunā dzelzceļa tilla pusloka fermas.

Šai pusē bij klusu. Tikai tālu rietumos paretam bij it kā sadzirdami attālinošās frontes dobjie grāvieni.

Komisariāta priekšā dega liels lukturis, kas apgaismoja ieeju namā un gandrīz visu parku iepretim … Pa ielu gāja nakts patruļas.

Raits gāja meičām nopakaļus. Viņš bij saīdzis un nedzirdēja Irmas skaļo balsi:

—   Mājās! — Pēc tam noklaudzēja smagās durvis.

SERU DIENA

Iestājās gaišas, saulainas dienas. Sniegs sāka pamazām kust. Namu jumti drīz vien bij kaili, bet parkos un uz ielām vēl gulēja ziemas sega.

Vienā no tādām dienām pilsētas strādnieki apbedīja savus kritušos biedrus. Nami un ielas bij greznoti sarkaniem karogiem. No neskaitāmiem orķestriem pār laukumiem plūda smagas sēru skaņas. Gājienam pa priekšu nesa sarkanu drānu apvilktus zārkus, kuri bij apklāti dzīvām puķēm, vaiņagiem, lentām …

Stingriem soļiem gāja bruņotu strādnieku rindas, lēni tuvojoties Esplanādei. Tur, pilsētas centrā, gandrīz pie pašas krievu katedrāles, komunālus gaidīja atvērti kapi un sasalušas smilšu kaudzes. Atri nolaida bedrē vienu zārku pēc otra un apglabāja pelēkajā zemē drošsirdīgo strādnieku šķiras cīnītāju sastingušās miesas. Starp šiem baltlatviešu kundzības upuriem bij vairāki zaldāti no jaunajām, pirms baltlatviešu aiziešanas saformētajām rotām, kuri bij atteikušies cīnīties pret Sarkanarmiju un saviem brāļiem — Rīgas strādniekiem. Ar angļu eskadras lielgabalu palīdzību šīs rotas bij izformētas un vadoņi nonāvēti.

Kad brāļu kapu sāka aizbērt, pavadītāji uzsāka Baltijas revolucionāru veco cīņas dziesmu:

Ar kaujas saucieniem uz lūpām,

Ar karstām sirdīm kritāt jūs.

Dobji skanēja dziļu skumju cauraustā, kareiviskā grūtdieņu dziesma. Viņa noskanēja tālu pār laukumu, pār bulvāri, pār apkārtējām ielām. Gaiss nodrebēja no salūta pār kritušo kapiem. Uz komunāru pēdējās atdusas vietas pacēlās piemineklis — no cīņas karogiem savīts vaiņags.

Pamazām sāka izklīst. Strādnieki un jaunatne cieši slēgtās kolonnās izklīda pa pilsētas ielām. Viņus gaidīja jauna diena, darba burzmas un cīņas pilna.

Ap vēl neizklīdušām kolonnām lodāja nosvīduši fotogrāfi, kuru skatu logus līdz pat šim greznojušas melanholiskas mietpilsoņu meitu galviņas vai bāli dabas.skati. Katrs fotogrāfs centās iegūt jaunu uzņēmumu, kas harmonētu ar šīsdienas prasībām un garšu. Kāds veikls zellis ar aparātu rokās visādi nopūlējās pierunāt trijās meičas tam pozēt. Viņš ļoti atgādināja bijušās bulvārlapas «Jaunāko Ziņu» reportieri. Meičas mēģināja atrunaties, bet tanī pašā laikā ar labpatiku kārtoja savus sarkanos galvas lakatiņus. Tomēr viņas vēl kautrējās un slēpās aiz priekšējās rindās stāvošo mugurām.

Komjauniešu kolonnas priekšgalā stāvēja Irma, Jurītis un Baiba. Viņu skati bij vērsti uz krāšņi greznotiem kapiem. Kopā ar citiem te bij apglabāts Baibas nomocītais tēvs.

Veiklajam fotogrāfam tomēr neizdevās meičas pierunāt. Viņš krita gandrīz vai izmisumā, bet tad ieraudzīja kaut ko interesantu pie karogiem un atdzīvojās. Gājiens drīz devās ceļā.

Pie Vērmaņa dārza nobeidzās jaunatnes kolonnas ceļš. Vieni devās uz mājām, otri uz darbu, bet daļa aizskrēja lidz komjauniešu Rīgas komitejas namam, kas atradās netālu. Komitejā ieradās gandrīz visi, kas pēdējā brīdī bij stāvējuši pie karogiem gājiena priekšgalā. Pēc bērēm bij atnākuši arī tie, kas bij izsaukti neatliekamās darīšanās. Tie, kam nebij ko darīt, sēdēja pa kaktiem, dalīdamies iespaidiem.

Baiba un Jurītis nosēdās uz palodzes. Vēlāk tiem pievienojās Irma, kas jau agrāk bij paspējusi ar viņiem iepazīties. Gāja jau uz vakara pusi, un iet uz komisariātu nebij vērts. Sakarā ar bērēm darbi komisariātā bij pārtraukti.

Komitejā ritēja drudžains darbs, organizējot un nostiprinot rajonu organizācijas. Pēc iznākšanas no apakšzemes komjauniešu priekšā nostājās svarīgs uzdevums — pievilkt jo plaši bezpartejisko jaunatni. Tak dažu apakšzemē iegūtu parašu dēļ, kuras bij derīgas tikai tajos apstākļos, — jaunu kadru pievilkšanas darbs ne visur noritēja gludi. Daudzi darbinieki vēl nebij paspējuši

atkratīties no pārākas konspirācijas, nevajadzīga separātisma un pat zināmas noslēgtības. Līdz ar cīņu pret ideoloģiski kaitīgām noskaņām, kādas ienesa organizācijā jauniestājušies, — vajadzēja noteikti sagraut katru mēģinājumu nošķirties no darba jaunatnes plašām masām. Tāds noslēgts, norobežojies un naidīgs pret katru jauniestājušos bij garais, plecīgais, arvienu gludi skūtais Ķerts. Viņa drūmais izsķats atbaidīja katru, kam nācās ar to sadurties. Tas bij cilvēku nīdēja tips vai tāds, kurš visu bij izbaudījis un kuru vairs nekas nevarēja interesēt. Ķertam bij uzdots vadīt propagandistu pulciņu. Viņš neslēpa savu netīksmi pret tiem, kas bij dabūjuši zināmu izglītību un bij vairāk attīstīti nekā vienkārši strādnieku puiši, lai gan pašam bij gandrīz nobeigta vidējā izglītība. Kad organizējās studentu un skolnieku sekcija un daļu no tiem ieskaitīja viņa pulciņā operatīvam propagandas darbam — Ķerts noteikti uzstājās pret attīstīto jauniešu izlietošanu masu darbam. Tikai komitejas sekretāra ciešā prasība grozīt savu darbam kaitīgo izturēšanos pret cilvēkiem piespieda Ķertu klusu ciešot paklausīt. Dažiem jauniešiem radās iespaids, ka Ķerts savtīgos nolūkos negrib strādāt ar diezgan krietniem biedriem — apdāvinātiem un spējīgiem propagandistiem no studentiem un vidusskolas skolniekiem. Šai jautājumā Ķertam iznāca ass strīds ar Auguli, kurš bij viens no viņa pulciņa redzamākiem dalībniekiem. Ar Auguja uzskatiem nevarēja nerēķināties, bet piekrist viņam Ķerts negribēja.

—   Darbam ar strādnieku puišiem mums vajadzīgi nevis mīkstčaulīgi inteliģenti, bet tādi paši rupji un vienkārši puiši. Pārāk gudrus mums nevajag. Mēs pazīstam tādus dedzīgus ultrarevolucionārus, kuri pievienojas uzvarējušai šķirai otrā dienā pēc sociālās revolūcijas. Trešā dienā viņi jau spējīgi gatavot sev ce]u priekš atkāpšanās. Viņi var tikai kaitēt mūsu darbam — vairāk nekā no tiem nav ko gaidīt.

—   Biedri Ķert, jūs negribat saprast ļoti vienkāršu patiesību: puiši ir pietiekoši pārbaudīti, un man par viņiem nav nekādu šaubu. Un mēs, lūk, ne arvien protam pietiekoši pārliecinoši izskaidrot ar vārdiem to, par ko ļoti labi mākam cīnīties ar ieročiem rokās.

—   Tu gribi atkārtot mūsu apstākļos neizdevušos krievu mēģinājumu strādāt kopā ar kreisajiem eseriem. Nē, brāl, diezgan mēs esam redzējuši un dzirdējuši. Nav vajadzīgs.

Mēs esam mazliet gudrāki. Nekādas «satversmeles» pie mums nebūs.

—   Tā ir kaila demagoģija! — Raits iekaisa. — Mums ir citādi apstākļi, un mēs savus «uzpriekšniekus» 1 graujam un sagrausim tādēļ, ka aiz viņiem tikai tukšums un vairāk nekas.

—  Zini ko? Tu esi pārāk jauns, lai vestu prātīgas sarunas, — Ķerts nikni nošņāca.

Ķerta pēdējie vārdi sāpīgi aizskāra Raitu, tomēr viņš savaldījās. Ķerts vairs negribēja turpināt ar viņu strīdu. Raits juta, ka tas vienkārši mēģina izvairīties no viņa pierādījumiem. Tad dzīties tam pakaļ nebij jēgas. Tas varēja radīt attiecībās tikai nevajadzīgu asumu. Jautājums jau tā izšķirts. Ķertam to vajadzētu saprast. Viņš, protams, labi apķer, ko no viņa prasa, bet pagaidām tam vēl nekaunības diezgan, lai atklāti nepiekristu. Raits klusēja, piekodis lūpu. Ķerts novērsās no viņa un raudzījās ar nedzīvu, drūmu skatu baltajā sienā pāri jauniešu galvām.

VAJAG DZĪVOT, «BIEDRI» VECAIS!

Apspriede pie komjauniešu komitejas sekretāra bij beigusies. No sekretāra istabas lielajā zālē izskrēja vairāki puiši. Viņi taisījās doties uz eseru jaunatnes sēdi, kura notika Pauluči ielā — likvidētās avīzes redakcijas telpās.

Viens no puišiem, ieraudzījis Raitu, uzsauca:

—   Ei, partizān! Ejam graut bārdaino jaunatni!

—   Uz kurieni? Nu labi, iesim! — Raits atsaucās.

Pie lielā loga mierīgi tērzēja Baiba ar Irmu. Jurītis stāvēja nomaļus un sapņoja par kaut ko, atbalstījies pret sienu. Troksnis, kas ielauzās zālē, iztraucēja viņa domas. Viņš pacēla galvu, un viņa skats apstājās pie tikko no sāņu istabas iznākušā Ķerta. Pacēlis mēteļa apkakli, tas pikti paskatījās uz sarunā nogrimušiem puišiem un meičām un devās uz izeju. Jurītis ievēroja, ka pa Ķerta seju noslīdēja savāds, ironisks smaids.

Jurītis piegāja pie tērzējošām meičām.

1 «Uz priekšu» — saucās soc.-revol. avīze Rīgā 1918. g. beigās un 1919. g. sākumā. (Piez. 3936 g. izd.)

—   Iesim uz mājām! Gribas ēst.

—   Labi, tu mūs pavadīsi, — Irma piekrita.

—   Man ar Baibu pa ceļam, — Jurītis atbildēja un gāja tām nopakaļus.

Tie, kas devās uz sapulci, gāja caur Vērmaņa dārzu, kamēr Jurītis, Irma un Baiba — taisni pa Tērbatas ielu uz bulvāri.

Pauluči iela — vismierīgākā iela, aristokrātiska un tīra. Pelēkā, cienības pilnā akmens namā kaut kur aiz cirka gandrīz ik dienas salasījās neliela saujiņa puišu un meiču, lai pastrīdētos un noklausītos komjauniešus, kuri pastāvīgi tur ieradās. Tomēr paši iet pie viņiem tie negribēja. Komjauniešiem nebij vajadzīgās uzvešanās. Zem eseru iespaida nokļuvusī jaunatne bij pārāk cieši saistīta ar latviešu lauksaimnieku pārtikušo daļu. Šo saujiņu īstenībā varēja atstāt bez kādas vērības, ja tie nebūtu līduši fabrikās un nebūtu tur aģitējuši. Tiesa, fabrikās tos «kāva» bez žēlastības, tomēr viņi tur bij savi cilvēki. Šo pūzni vajadzēja padarīt nekaitīgu.

Ar jautru troksni komjaunieši iebruka telpā, kur godīgi sēdēja vairāki desmiti jaunu puišu un meiču. Starp tiem bij sirms vecis ar kuplu bārdu, kas vienmuļi skaidroja klausītājiem «uzpriekšnieku» agrārpolitiku.

Tai brīdī, kad Latvijas kompartija un padomju valdība gatavoja jaunas agrārreformas ievešanu, tādi «skaidrojumi» tikai nostiprināja pretojošos pelēko baronu pozīciju.

Komjauniešu ierašanās sapulcē nebij negaidīta. Pie tādiem apmeklējumiem bij jau paspējuši pierast. Sirmais «audzinātājs» mierīgi pagrieza galvu uz ienācēju pusi. Viņa acīs bij pelēka vienaldzības sega un kustībās vecuma nespēks. Viņš turējās tikai uz inerces, un pēc katra komjauniešu apmeklējuma viņa klausītāju skaits pamazām saraucās.

Atnācēji ienesa svaigu gaisu un jautrību. Mierīgā saruna bij izjaukta. Tas nebij vēlami. Vecis pieklājīgi palūdza:

—   Jaunie cilvēki! Mēs pie jums neejam un, ja arī ietu, tad netraucētu jūsu darbu. Es lūdzu jūs piesēsties un netraucēt arī mūs.

Atnākušie saskatījās ar klātesošiem. Dažas meičas uzmeta lūpu un demonstratīvi novērsās no komjauniešu ironiskiem skatiem.

—   Mani jaunie draugi, lai jūs uzceltu savu nākotni, ir nepieciešama skaidra jēga par šo nākotni. Kas var iznākt, ja daži cilvēki neapdomīgā kārtā sāks ievest tādas pārmaiņas pastāvošās cilvēku savstarpējās attiecībās, pret kurām ar sirdi un domām uzstājas krietns cilvēks un savas mājas labs saimnieks? Sociālistisko ideju lielie gari kā Lavrovs .. .

—   Sapelējis krāms! — viens no komjauniešiem skaļi ierunājās.

—   Ko? — pazaudējis domu pavedienu, vecis noprasīja.

—   Nu, ļoti vienkārši, — tā pati balss atbildēja.

Mazliet attapies, vecis pamācoši griezās pie komjauniešiem:

—   Mēs neesam paraduši tādā kārtā vest cilvēciskas sarunas. Ja jūs gribat kaut ko teikt, pierakstieties pie vārda. Es savu runu vēl neesmu beidzis.

—  Labāk gan būtu beigt! — Ozoliņš teica, atgrūzdams pakausi cepuri ar zaļu loku.

Sacēlās troksnis. Daži piecēlās no savām vietām, sāka stumdīt krēslus. Meičas manierīgi viebās un, pametušas ļaunus skatus uz drošo puisi, — novērsās.

Kāds no dibena iesaucās:

—  Ja jums komūna vajadzīga, varat tajā dzīvot. Ko jūs lienat pie mums?

—   Idioti tādi! — atskanēja no pretējā stūra uzbudināta balss.

—  Aizbāz spļaujamo, balamute! Mēs tevi dzirdam simto reizi, — Ozoliņš mierīgi aprāva kliedzējus. — Lai labāk izsakās tas, kas gribēja par komūnu izteikties!

Sapulce noklusa. Visi acīm meklēja to, kas tikko bij izteicis savu nemieru ar komūnu. Cerībā uz glābiņu acis meklēja pazudušo cilvēku.

Vecis mierīgi sēdēja pie galda un noraudzījās auditorijas kustībā. Likās, ka viņam apkārtējo uzbudinājums pilnīgi vienaldzīgs. Viņš gaidīja, kad jaunatne apmierināsies. Līdz tam vēl tomēr bij tālu.

—       Nu, redzams, gribētāju nav? — Ozoliņš noprasīja.

—  Tādā gadījumā atļaujiet man ņemt vārdu! Jūs ne vienu reizi vien esat izrunājušies te par to, kas jums nebūtu vēlams nākotnes sabiedrībā, bet jēgas no tā ļoti maz. Labāk ņemsimies celt to jauno dzīvi nekā mirēja balsī dziedāt serenādas par nāvi. Jums, jaunajiem, tas nepieklājas! Jūs to komūnu neesat redzējuši, un jums nav par

to nekādas jēgas. Lūk, šis dziļi cienījamais vecais cilvēks stāsta jums skaistas muļķības, bet jūs godbijīgi un mierīgi klausāties.

Sākumā klausītāji negribēja neko dzirdēt, bet tad runātāja asā, atklātā argumentācija tos aizrāva un viņi norima. Ar pusatvērtu muti klausījās arī vecais. Ozoliņš uzstājās viņu sapulcē pirmo reizi. Kamēr daļa klātesošo ar augošu interesi uzklausījās viņa runu, neapmierināto daļa atstāja telpas. Galu galā piecēlās ari vecis. Maukdams galvā silto zaķādas cepuri, viņš noteica:

—   Ne miera, ne brīvības nav šai zemē.

—   Mēs jūs ar prieku paklausītos, bet mums nav laika. Vajag dzīvot, «biedri» vecais!

Vecis izbrīnā paskatījās uz Raitu, noglaudīja savu garo bārdu, nokāsējās un atteica:

—   Biedrs tu vari būt sumpurnim, bet ne man, pienapuika!

Raits iekaisa:

—   Zināt ko? Beidziet savu tirdziņu, pietiek! Apnikusi šī spēle ar vārda brīvību!

—   Sapulci pasludinu par slēgtu! — cenzdamies pārmākt Ozoliņa skaļo balsi, teica vecis un steidzīgi izgāja laukā.

Istabā bij palikusi daļa jaunatnes. Komjaunieši sarunājās ar nelieliem pulciņiem, visur sastapdami sīvu pretošanos. Tomēr šī pretestība pamazām sadrupa kā trausls akmens zem āmura sitieniem.

CITA BALSS

Biezēja krēsla, kad Raits pārnāca no sapulces. Mājās viņu sagaidīja trokšņaina sabiedrība. Lielais galds bij izbīdīts istabas vidū. Ap to sēdēja meičas un puiši, jautri sarunādamies. Raits pārlaida skatu klātesošiem, un pirmā acumirklī viņu pārsteidza jauns, švīti ģērbies puisis, kurš ar savu ārējo švītību un izturēšanos stipri atšķīrās no visiem pazīstamiem biedriem.

Viņam bij balta apkaklīte un pieglaudīti, īsi mati. Jaunā cilvēka sārtā, jautrā seja likās Raitam labi pazīstama, bet viņš nekā nevarēja atcerēties, kur to būtu redzējis. Palīgā nāca jautra tapusī Irma.

—   Iepazīsties ar savu bērnības draugu, Rait! — viņa teica, norādīdama uz viesi, un iesmējās.

Jaunais cilvēks kareiviski piecēlās un ļoti laipni palocījas. Raits neka nebij gaidījis sastapties ar aizmirsto skolas biedru Alfrēdu Osi. Cik ļoti bij pārvērties šis vājais puišelis, sapņotājs un pasaku stāstītājs! Cik dienu viņi nebij pavadījuši bērnībā, lasot tautas pasakas — visdrausmīgākās un aizraujošākās! Pie maza lodziņa bēniņos viņi bij stundām sēdējuši divatā, simto reizi pārlasīdami vienas un tās pašas iemīļotās grāmatas.

—   Kāds tu tagad liels! — neatrazdams savām jutām vārdus, Raits iesaucās, cieši spiezdams bērnības drauga tievos pirkstus.

—  Prieks sastapt, prieks redzēt! — Alfrēds atbildēja.

—   Kāds tu esi cēls palicis! Kā tad tu mani atcerējies? Es, jāatzīstas, pa šiem gadiem esmu daudz ko paspējis aizmirst. Bet tagad, redzot tevi, sāku daudz ko atcerēties.

Raits apsēdās blakus Alfrēdam un, acu nenovērsdams, mazliet izbrīnījies, jautrs un draudzīgs skatījās draugam acis.

—   Redzu tevi un atceros Dinteri. Kur viņš tagad? Arī bij labs puisis. Atminies tādu melnīgsnēju, apaļu kamolu mūsu klasē?

—       Dinteri? — juzdamies neveikli, Alfrēds atkārtoja.

—   Kādēļ taisni viņu tu atcerējies? Ar viņu notika nelaime. Mēs tak viņu šodien paglabājām kopā ar zaldātiem, kuriem bij piespriests nāvessods.

—   Kā tad tā? — Raits uzlēca kājās.

—  Jā. Ari viņu nošāva. Viņš jaucās politikā, bij ļoti rupjš un straujš.

—   To es nezināju, — Raits domīgi noteica. — Bij lāga puisis — tīrs un vaļsirdīgs… Nekad nebiju domājis, ka man nāksies viņa bērēs piedalīties.

Smaids nozuda no Raita sejas, un lūpu kaktiņi mazliet sarāvās. Visi, kas sēdēja ap galdu, kļuva drūmi.

—   Bēdīgi, — Irma teica.

—  Tā iet bojā labi cilvēki, — Raits nočukstēja, nolaizdams rokas uz ceļiem.

Sarunas uz brīdi apklusa. Baiba sēdēja vientuļi un raudzījās grīdā. Viņu atkal bij pārņēmušas savas pašas skumjas.

—   Nu labi, meičas. Izlietu ūdeni sasmelt nevar, — pametusi skatu uz Baibas pusi, Irma skaļi ierunājās. — Diezgan skumt! Protams, grūti, bet tomēr …

—   Jums taisnība, Irma. Dzīvē gadās ļoti daudz nepatikšanu, un, ja katru reizi jaus vaļu savām jūtām, tad skumjas un sēras kļūs bezgalīgas.

—   Pareizi! — Raits cieši noteica. Viņš piecēlās, atgāja pie bronzas stabiņa, paņēma papirosu kastīti un, iepriekš piedāvājis Alfrēdam, aizsmēķēja.

Atspiedies pret galdu, Jurītis uzmanīgi klausījās sarunās. Puisēns no paša sākuma bij ievērojis, ka šai jaunajā, švītajā cilvēkā ir kaut kas noslēpts un svešs. Viņš atstāja ārēji laipna, bet īstenībā nekautrīga un ārkārtīgi veikla cilvēka iespaidu.

Elza domīgi krimta dzeltena sausiņa gabaliņu, caur pieri paraudzīdamās brīžiem uz Raitu un Alfrēdu. Viņa bij nemierā ar to pārāk atklāto un vaļsirdīgo sirsnību, ar kādu Raits sarunājās ar Alfrēdu. Ari viņai šis puisis nepatika. Viņš bij pārāk uzsukājies un sasmaržojies.

Alfrēds, pamanījis Jurīša neatlaidīgo skatu un Elzas savādo klusēšanu, palika uzmanīgs un tikai paretam atbildēja Raitam uz tieši uzdotiem jautājumiem. Viņš jutās te neveikli.

Aiz logiem nolaidās vakars. Istabā palika tumši un neomulīgi. Saruna neveicās. Katrs centās atturēties izrādīt bezrūpību un jautrību. Arvien mazāk un mazāk atlika vārdu, kuri spētu saistīt visus kopējā sarunā.

Jurītis piecēlās noguris un drūms un uzmauca cepuri pinkainā galvā. v

—   Laiks iet uz^ mājām, — viņš teica. — Rīt agri jāceļas.

—  Jā, iesim, Jurīt, jau paliek tumšs, — Baiba piekrita.

—   Tu varētu pārgulēt pie mums, — Irma ieteicās.

—  Nē, es iešu. Mēs tak divatā, — Baiba noteikti atbildēja.

Elza un Irma izgāja viesus pavadīt. Kad attālinājošies soļi bij apklusuši, Alfrēds sāka runāt:

—   Ka tu esi te, es dabūju zināt jau pirmās dienās pēc tam, kad jūs bijāt ieņēmuši Rīgu, bet nekā nevarēju tevi tūliņ atrast. Vēlāk uzzināju, ka tu dzīvo te, bet neizdevās tevi satikt. Pēc bērēm, domāju, jāpamēģina vēlreiz — un, lūk .. . Tavi biedri mani atveda šurp.

—   Vai ilgi mani gaidīji? — Raits jautāja.

—   Nē, nekas. Es apņēmos katrā ziņā šodien tevi satikt, jo nevar jau zināt, kas ar mums var notikt pēc dažām stundām. Laiki tagad ļoti interesanti, bet arī ļoti bīstami.

—  Tas ir — kādā ziņā bīstami? — Raits jautāja, plati ieplētis acis. Viņa izbrīna pilnā seja Alfrēdu nebūt neapmulsināja.

—  Tagad katrs uzskata par savu pienākumu nodarboties ar politiku, un katrs pēc sava prāta dala apkārtējos ienaidniekos un draugos.

—  Bet kā tu pats skaties uz visām šīm lietām? — Raits nesaprašanā jautāja.

—  Es negribu nodarboties ar politiku. Es dzīvoju tik nost un neradu mākslīgus šķēršļus ne saviem, ne citu centieniem.

—r Kā tu runā? Tā tās lietiņas neiet! Tagad bez dzīves sapratnes nevar dzīvot.

—  Es tomēr turos sāņup no tādas dzīves. Nav vērts, Rait, aizrauties no sapulcēm, runām un vispār politikas. Lūk, Dinteris jau ari…

—   Kāds tu jocīgs! Tu vēl nesaproti, ka mūsu labākā dzīve mums pašiem jāuzceļ, un, jo mazāk būs tādu cilvēku, kuri to nesaprot, jo drīzāk mūsu Padomju dzimtene taps par skaistāko zemi, — Raits mēģināja to pārliecināt un bij nemierā, ka viņam nākas atkārtot visu to, ko viņš šodien teicis sapulcē.

—   Nezinu, kā jums iznāks ar to dzimteni, — sizdams ar cimdu pa atvērto delnu, ar manāmu ironiju noteica Alfrēds. — Man tikai trūkst pārliecības, ka no tā kaut kas prātīgs varētu iznākt.

—   Gan jau redzēsi, draugs mīļais, — Raits karsti aizstāvējās. — Gan tu redzēsi, cik labi būs dzīvot.

—   Varbūt uz kādu laiku … Es pazīstu mūsu zemniekus. Man ļoti bieži nākas ar tiem sadurties, un neviens no tiem vēl nav teicis, ka viņam šī valdība būtu pa prātam.

—   Vai tad tu domā, ka baltie atgriezīsies?

—   Kas viņu zin! Es tagad nekam neko neticu, — Alfrēds apātiski noteica. — Man ļoti nepatīk visa tā burzma, ko jūs esat iesākuši. Varēja drusku citādāk. Bet tā jau nav mana darīšana.

—   Es nebūtu domājis, ka tu tik* samaitāts! — mazliet īgni Raits noteica. Par velti tu, draudziņ, pukojies! Tas jau apnicis līdz kaklam.

—   Kā gribi, es runāju tikai to, ko domāju.

•— Par velti tu tā domā!

—   Var jau būt, es negribu strīdēties. Tādās lietās es neesmu kompetents, un neviens vēl nav spējis mani pārliecināt par to, ka jūsu pasāktā lieta taisnīga. Dzīvosim — redzēsim.

—   Nav ko gaidīt, un skatīties arī nav vērts. Darbu vajag darīt pašam ar savām paša rokām. Darbs — dzīves labākais skolotājs. Piemērs — Krievija.

—   Nu, Krievija ir liela zeme. Bet mūsu zemīte — kā pimberītis uz kartes. Mūsu tauta nav tāda. Bus grūtāk nekā Krievijā. Vai saproti, Rait, mūsu tauta ir citādāka. Te tev nav krievu zemnieks, kurš rikšiem skrej karietei pakaļ, lai dabūtu desmitkapeiku gabalu. Mūsējais nedzīsies pēc sveša kliņģera, — viņam savējā diezgan. Mūsu tauta ir mazliet kulturālāka, un vispārējām interesēm viņā ir ciešāks pamats.

—       Ko tu muļķības stāsti! — Raits nepacietīgi iesaucās.

—   Kas tās par vispārējām interesēm? Nieki! Viss tas ir blēņas, un neviens vairs netic tādai ziemsvētku pasaciņai. Es brīnos, kā tu vari visu to runāt, nemaz nenosarkdams.

—   Vai zini, es zinu pārāk daudz pasaku un tādēļ vairs neticu arī jaunām. Man liekas, ka taisni jūs stāstāt jaunas pasakas. Bet nav jau ko strīdēties — es šajās lietās neko nesaprotu. Kas ta' man, es ar prieku dzīvotu komunismā, ja tikai to uzceltu, — caur zobiem noteica ar manāmu īgnumu Alfrēds. Viņa acis smaidīja izsmejoši un viltīgi.

Raits nervozi staigāja pa istabu un ļoti daudz smēķēja. Viņš kaut ko apgudroja. Tad pēkšņi un strauji pagriezās pret mierīgi un klusi sēdošo viesi. Plaši izliktās kājas mazliet salīgojās, un trīcošās rokas nogrima svārku kabatas. Ar tiešu, izaicinošu skatu viņš vēroja Alfrēdu.

—   Vai tu gribi mani ķert uz mušpapira vai runā nopietni?

—   Kā tev patīk, dārgais draugs, — Alfrēds atbildēja gluži mierīgi.

Koridorā atskanēja Irmas un Elzas jautrās balsis. Meičas iedrāzās istabā, nemanīdamas sarunu biedru sasprindzinātās attiecības.

—  Bet tad ta piesmēķējuši! — saviebdamās un, degunu uzmetot, iesaucās Elza; viņa noņēma savu cepuri.

—   Attaisi kaplodziņu! — teica Irma.

Raits izpildīja viņas lūgumu un nomierinājās, sajutis drēgnu vēsmu. Celdamies no krēsla, viņš ievēroja, ka

Alfrēds it kā apvainots lēni vilka kreisā rokā ādas pirkstainnieku. Viņš taisījās aiziet. Nelīdzēja vairs visu triju pierunājumi. Alfrēds aizgāja, likdams Raitam noģist, ka ar vecu draugu varbūt nevajadzētu tik rupji apieties. Viņš tomēr deva noprast, ka drīzumā viņi atkal satiksies.

Kad Raits atgriezās atpakaļ istabā, meičas dziļdomīgi klusēja. Reizes divas Elza paskatījās uz viņu caur pieri un vēsā, skaidrā balsī teica:

—   Tev, Rait, vajadzētu izbeigt pazīšanos ar šo švītu.

—   Kādēļ? — Raits ātri atsaucās.

—   Vai tu tiešām neredzi, kas tam puisim aiz ādas?

—   Blēņas! Viņam var ragus aplauzt, — gribēdams izvairīties no tiešas atbildes, Raits atteica ar mākslotu pārliecinātību un piespiesti iesmējās. Krūtīs tam tomēr grauza neapmierinātība pašam par sevi. Viņš nebij izteicis to, ko domāja. Nezin kādēļ viņam tagad negribējās dot vaļu savām paša šaubām, — taisni otrādi, viņš centās tās apslēpt.

Pamanījusi nepatikšanu Raita sejā, Elza vairāk neko neteica. Noņēmusi balto galdautu no vaska drānas apklātā galda, viņa rūpīgi to salocīja un piegāja pie kumodes. Irma taisīja gultu un uzčubināja spilvenus. Nogurums bij apklājis ar pelēku segu viņas dzīvās acis. Klusā un gurdā balsī viņa griezās pie Raita:

—   Taisies nu ceļā, dārgais biedri, gribas iet gulēt.

SADURSME

Pēdējā lielgabala salauztai priekšiņai grabot, atpalikusī baltlatviešu grupa tuvojās Jelgavai. Baltos kareivjus sagaidīja kapsētas klusums ielās un tuva dunoņa aiz muguras, no kurienes tuvojās Sarkanarmijas daļas. Ietihies mīkstā zaķādas puskažociņā, apakšporučiks Borcs nolēca no lielgabala un aizsmakušā balsī apturēja savu karaspēku. Ap lielgabalu un lēzenām lauku ragavām sastājās nosalušie un izsalkušie zaldāti. To nebij daudz. Viņi bailīgi raudzījās apkārt un nemierīgi klausījās tuvojošās frontes līnijas grāvienos.

Uzsmēķējuši un atpūtinājuši nomocītos zirgus, zaldāti, kurus apakšporučiks Borcs bij salasījis ceļā no dažādām, no Rīgas atkāpjoties, izjukušām baltlatviešu daļām, — devās uz provinces pilsētiņas centru.

Pa ceļam tie bij satikuši agrak atkāpušos daļu atsevišķus zaldātus un labi apbruņotā landesvēra grupas. Te viņi jutās drošībā. Nokausētie zirgi atdzīvojās, un zaldāti, atguvuši dūšu, sāka soļot žirgtāk. Atkal sāka sapņot par iespējamo atgriešanos savās mājās, lieliniekiem pamestās, iekoptās saimniecībās. Vācu durkli redzot, radās jauni spēki, — ja vien šis durklis atradas blakām.

Dienu iepriekš no pilsētas bij izbraukusi valdība uz pēdējo atbalsta punktu Baltijas jūras krastā, kur kūpēja kuģu skursteņi, gaidot pēdējo komandu. Lai organizētu pretsparu uzbrūkošai Sarkanarmijai un vestu operācijas uzbrucēju priekšējo daļu straujā trieciena atsišanai, Jelgavā bij atstātas visas baltlatviešu karaspēka daļas, izņemot studentu rotu, kurai bij uzdots apsargāt bēgošo valdību. Šī rota bij valdības vienīgais bruņotais spēks. Viņu komandēja tieši pats kara ministrs.

Cara armijas pulkvedim Kalpakam bij uzdots sakopot kaujas vienībās pilsētā pamestās karaspēka daļas, ko viņš ari veica, palikdams Baltijas landesvēra karaspēku štāba rīcībā.

Apakšporučiks Borcs aizveda savus ļaudis uz pulkveža Kalpaka bataljona štābu. Viņus uzņēma ar prieku un bez kavēšanās sadalīja pa saformētā bataljona rotām. Apakšporučiks Borcs ar skaudību noskatījās uz štāba oficieriem, kuri bij tīri, paēduši un atpūtušies. Ar apslēptu rūgtumu sirdī viņš noklausījās štāba priekšnieka pavēli doties uz apvienoto rotu par vada komandieri.

Jau tuvākās dienās, sarkano triekti, Kalpaka bataljoni, landesvēra trieciengrupa un barona Radena rota tika atsviesti uz rietumiem. Jelgava atradās sarkano rokās, kuri turpināja dzīt ienaidnieku tālāk uz rietumiem, tuvāk Ventas krastiem un jūrmalai.

Landesvēra daļas un Kalpaka bataljons aizgāja pa dziļo sniegu katrs pa savu ceļu Ventas virzienā, kura krustoja viņu maršrutu. Vēlu vakarā baltlatvieši sasniedza Lielauci un novietojās pili.

Nakti sacēlās sniegputenis. Pils parkā locījās slaidie koki, piebūvēs grabēja atplēsto dēļu gali, un asais, negantais vējš gaudoja skursteņos, traucēdams uzbudināto cilvēku miegu.

Apakšporučiks Borcs ar savu vadu» ieņēma apturi uz ceļa, kas veda caur Dobeli uz Jelgavu. Nakts tumsa un augošais sniegputenis stipri apgrūtināja novērošanu. Ar

sasprindzinātiem nerviem apakšporučiks kūlās pa kupenām, — viņš gāja apraudzīt zaldātu izvietojumu. Kareivji klusi gulēja grāvī, izbāzuši šauteņu stobrus pār grāvmalu pret melnajām debesīm. Apakšporučiks Borcs nelabi lamājās un bāra noklusušos zaldātus. Viņš bij nemierā ar savu likteni, kas bij viņu, taisni viņu, bez žēlastības izsūtījis tādā elles laikā sargāt štāba kungu miegu un mieru, pie kam viņa varonībai nebij piegriezta pat vajadzīgā uzmanība.

Noguris, juzdams krūtīs smeldzošas sāpes, viņš apsēdās uz grāvmalas un nogrima domās. Vējš raustīja puskažociņa pacelto apkakli un neciešami dūra ausīs ar asām, aukstām adatām. Visas ugunis pilī bij nodzēstas, un tikai uz bērzu birzs fona ar tikko manāmiem siluetiem atdalījās teiksmaino ēku paaugstinājumi. Kaut kur tālumā tikko dzirdami ierējās suns, bet vēja brāziens tūliņ izklaidēja šīs skaņas. Ari zaldāti klusēja. Borcam likās, ka tie iemiguši. Viņš piegrūda ar zābaka purnu tuvākā zaldāta plecam.

—   Atkal gujat! Turēt acis vaļā!

Zaldāts pacēla uz viņu pārsloto, nesaprašanas pilno seju un negaidot atteica:

—   Ko grūstāties, es jau tāpat dzirdu!

Zaldāta skarbā atbilde sāpīgi iedzēla Borcam.

—   Aizej pa ceļu divsimt soļus uz priekšu un atnācis ziņo, ko redzēji!

Zaldāts piecēlās, sakārtoja šineļa apkakli, pavērsa šauteni ar durkli uz priekšu un devās ceļā, skaitīdams solus.

Raudzīdamies tam nopakaļ, Borcs uzsauca:

—   Stāvēt!

Zaldāts ātri apgriezās un sastinga uz vietas.

—   Skaiti pareizi! Ja melosi, rit pārskaitīšu. Ej!

Klusi, it kā šūpodamies uz gumijas kājām, vientuļais

zaldāts ar smago šauteni nosalušās rokās nozuda sniegputenī.

Grāvī guļošie zaldāti pievirzījās tuvāk malai un uzmanīgi raudzījās tumšajā apvārsnī. Borcs pārgāja pār ce]u, atspiedās pret versts stabu un sastinga, gaidot uz patruļas atgriešanos.

Pagāja vairākas garas minūtes. Pēkšņi kļuva dzirdami soļi un ātri skrejoša cilvēka smaga elpošana. Borcs pagāja dažus soļus pretim. Patruļa paklusā balsī ziņoja:

—   Apakšporučika kungs, tālē no uzkalnes kaut kas

virzās uz mūsu pusi. Tam visam pa priekšu ļoti ātri tuvojas jātnieku grupa. Man liekas, ka tie ir sarkanie.

Zaldāta spīdošās, izbaiļu pilnās acis bij plati ieplestas un izkaltusī mute atvērta.

—   Nedrebēt! — uzsauca Borcs un juta, ka drebuļi noskrien pa viņa paša muguru līdz pat papēžiem. — Paziņot rotas komandierim! Skriešus!

Zaldāts metās skriet, turēdams šauteni aiz siksnas, Borcs ielēca grāvī.

—   Vads! Man pakaļ!

Atskanēja viegla nopūta, sniega gurkstēšana un šineļu čaboņa. Vads atgāja sāņup no ceļa un pazuda sīkos, sniega piepūstos krūmos, kuri saplūda ar vēdekļveidīgā pils parka kreiso malu.

Uz ceļa iestājās klusums, un pat vējš it kā kļuva rāmāks. Tomēr klusumam nemiera pilnajā janvāra naktī drīz pienāca gals. Atri tuvojās pakavu klabieni, un zirgu sprauslāšana tapa arvien skaļāka. Uz ceļa parādījās jātnieki.

Parka galā uzliesmoja ugunīgas mēles. Atbalsodamās nodārdēja zalve un nodžinkstēja lodes, atsizdamās pret sasalušo ceļa virsu.

Jātnieki uzreiz pagrieza zirgus atpakaļ. Drusku vēlāk plašo sniega klajumu izraiboja tumši plankumi — tuvojās strēlnieki. Brienot pa dziļo sniegu, uzbrucēju lauzītās ķēdes tuvojās pils parka tumšajam siluetam.

Vairāki stāvi uzrāpās no gravas uzkalnā un nolaidās garšļauku, gaidot komandu.

—   Siverējies ātrāk! — nepacietīgi čukstēja strēlnieks ar garu, šalles aptītu kaklu un platu bārdu.

—   Sper vaļā! — steidzināja Irklis, ievilcis lentu ložmetējā.

Pie ložmetēja roktura piekļāvušās Zieda rokas sāka lēkāt. Sīkiem dūrieniem viņš izšāva attālumu no vienas parka malas līdz otrai. Ložmetējs nesa uguni no vienas vietas uz otru un rīstīdamies meta uz ienaidnieku %velošas lodes.

No parka atbildēja niknas zalves. Oficieru rota ieņēma gandrīz visu parku. Abās pusēs — uz ziemeļiem un dienvidiem — rībēja sašķeltās Cēsu rotas zaldātu nekārtīgie šāvieni. Kaut kur iesāņus tālumā dobji nodunēja vientuļa lādiņa sprādziens. Šāviņu rīboņa piepildīja sniegputeņoto nakti, un pat vēja brāzienus vairs nevarēja sa

dzirdēt, tikai ložu svilpšana un cilvēku kliedzieni traucēja lauku klusumu.

Strēlnieki metās uz parku, lēkdami pār augsto koka žogu. Tos sagaidīja saniknoto balto kliedzieni un nemitīgi šāvieni. Strēlnieki ierakās sniega kupenās un gaidīja jaunu pretuzbrukumu, lai drīzāk nokniebtu drošākos no oficieru rotas. Pa visu dārzu taustījās balto ložmetēji, meklēdami nogūlušos strēlnieku ķēdi. Uguns sāka palikt neizturama. Strēlnieki piecēlās un kliegdami iedrāzās pils pagalmā. Iepretim vārtiem, nogriezdams baltajiem atkāpšanos, aiz koka stāvēja Ziemeļa ložmetējs.

—   Bez komandas nešaut! — Ziemelis pavēlēja pirmajam numuram.

—   Ir! — Zieds atsaucās, turēdams ložmetēju gatavībā.

Pils pagalmā rībēja īsi revolvera šāvieni. Kaujas troksnis sāka attālināties. Gandrīz pilnīgi bij apklusuši spalgie šāvieni parkā, kad pēkšņi aiz akmens laidara stūra norībēja zalve. Lodes džinkstēja virs noliekušos ložmetējnieku galvām, cirzdamas sniega apklātos koku zarus.

—   Drāz virsū! — Ziemelis nikni iekliedzās. — Simt velnu tiem ribās! Izrotā tiem treknās pakaļas sīkām krellītēm!

—   Eh, mūdži! — Zieds ierēcās no visa spēka. Lode bij ķērusi labo ausi un norāvusi augšdaļu. Asiņu strūkla lēni ritēja pa nosmulēto vaigu un pazuda aiz apkakles. Biezās, sarecējušās asinis aizsedza acis. Zieds pavērsa ložmetēja stobru uz laidaru. Ložmetējs apšaudīja visu pagalmu, neļaudams tiem, kas bij paslēpušies aiz akmens sienas, pievienoties uz bērzu birzi atgājušiem baltajiem. Ar katru minūti stāvoklis tapa grūtāks. Briesmas aizmugurē pieauga. Tuvodamies pa krūmiem, strēlnieki mācās virsū no visām pusēm.

Apakšporučiks Borcs pirmo reizi visā mūžā bij izmisumā. Tumsa nedeva iespēju orientēties. Piespiedies pie akmens sienas, ar revolveri rokā viņš nakts pūces acīm meklēja vietu, uz kurieni atkāpties ar savu vadu. Tādas vietas nebij. Domas par ložmetēju vēl nebij paspējušas iezagties viņa smadzenēs. Viņš strauji atlēca no sienas un komandēja:

—   Uz priekšu! Pāri pagalmam!

Zaldāti saliekušies skriešus metās norādītā virzienā. Tumsā viens otrs krita, aizsprostodams ceļu tiem, kas skrēja nopakaļus. Mirkli vēlāk pagalmā vairs neviena

nebij. Atšaudīdamies zaldāti pa aizsalušo dīķi nonāca bērzu birzī.

Ložmetējs apklusa. Pa vārtiem pagalmā iedrāzās jātnieki. Reizē no pajumtes izskrēja tīšām atpalikušais Borcs. Viņš lēca klupdams pār kritušo līķiem un metās nopakaļ nozudušajam vadam.

Kā dzenāts zvērs Borcs paskatījās uz jātniekiem, kuri aulekšoja pa pagalmu. Nogriezies sāņus, viņš nonāca pils dīķa stāvā krasta malā.

Aiz muguras atskanēja smagas zirga sprauslas. Viņš atskatījās un nikni nošņāca:

—   Nost, nost! .. .

Jātnieks atvēzējās, un zobena asmens šņākdams šķēla gaisu un nokrita uz Borca rokas virs elkoņa. Apakšporučiks novēlās uz sniega un izšāva. Zirgs neveikli sagorījās, jātnieks izkrita no segliem un, kūleņus mezdams, nošļūca pa nogāzi lejā.

Balto pretošanās pie Lielauces bij salauzta. Ienaidnieks atkāpās uz Ventas kreiso krastu. Sarkano ātrā izvirzīšanās uz rietumiem pagarināja frontes līniju. Spēku palika mazāk. Sarkanarmija, novietojusies pa visu Ventas labo krastu, nocietināja savas pozīcijas. Tanī pašā laikā baltie, atsviesti uz upes kreiso krastu, drudžaini vervēja savā nelielā aizmugurē jaunus spēkus un gatavojās uzbrukumam.

Kurzemes ielejas tālu uz rietumiem pildījās ar bēgļiem, kuri atgriezās uz mājām. Uz laukiem vara bij pārgājusi bezzemnieku un kalpu padomju rokās. Bij sperti pirmie soļi padomju varas likumu ievešanai, konfiscētas bijušo baronu muižas, likvidēta kalpu klaušu laiku atkarība no pelēkajiem baroniem, bagātiem saimniekiem un muižu zemju rentniekiem. Tak vēl visur darbojās šķiras ienaidnieks, pretodamies, celdams laukstrādniekos neuzticību pret jauno varu un gatavodams pilsētā sazvērestības, lai buržuāzija atkal tiktu pie valdības stūres.

Trūcīgie ar lielām pūlēm sāka celt savu jauno dzīvi un nostiprināt savu varu; labi mērķētiem triecieniem tie likvidēja kontrrevolucionāru sazvērestības.

Jaunās Padomju Krievijas vispārējās grūtības cīņā pret starptautisko kontrrevolūciju deva sajust sevi arī Baltijā. No ziemeļiem draudēja balto igauņu armija, no dienvidiem — pie Austrumprūsijas un Baltijas jūrmalas piespiestās vācu ģenerāļa fon der Golca divīzijas un zem

vācu durkļiem formējušies baltlatvju «neatkarības bataljoni».

Visu zemi dimdināja kaujas dunoņa. Pilsētas un miestiņi bij pārvērtušies par bruņoto strādnieku un revolucionārāko zemnieku cīņas centriem.

Gaiss bij sadeguša pulvera smakas piesātināts.

No sniega segas atbrīvojušies lauki klusi gaidīja arāju.

Saule sildīja saviem stariem atbrīvoto zemi. No viņas siltuma atdzīvojās drūmie meži, un cilvēki kļuva savādāki, priecādamies par pavasara ierašanos.

SATIKŠANĀS

Platās, milzīgiem ledus blāķiem pārklātās Daugavas krastā bij novietojies vecais Rīgas tirgus.

Kā arvien lielos svētkos, šodien tirgu pildīja nemierīgu cilvēku burzma, skanēja griezīgi, aicinoši saucieni, gorījās kustīgās, resnās tirgus sievas un cienīgi soļoja lielmanīgie, drūmie pircēji ar plāniem makiem.

Padomju Rīgas pirmās dienas maz atšķīrās no pagājušiem trokšņainiem brīvās tirgošanās ziedu laikiem. Padomju likumu stingrā roka vēl nebij paspējusi apturēt neskaitāmo aptaukojušos, uzbāzīgo un mantkārības notrulināto tirgotāju spekulācijas.

Cilvēki lodāja pa tirgus laukumu, grimdami mīkstajā, irdenajā sazilējušajā sniegā.

Virs galvām karājās saule un caur skaidro, zilgano gaisu lēja savus starus uz laukumu piestātnes priekšā. Nošķiebies koka jumts apzīmēja Āgenskalna un Zunda pasažieru tvaikoņu peldošo piestātni. Laiku pa laikam piestātne nodrebēja no ātri peldošo ledus gabalu triecieniem.

Vairāki cilvēki, acīm redzot, no tiem, ko padomju vara bij izmetusi pār bortu, raudzījās ar īgnām, ļaunām sejām uz ledus gabaliem, kuri peldēja uz miglas segā ietītā Rīgas jūras līča zilgano plašumu.

Pa visiem plašā laukuma kaktiem lodāja bērni, kas bij pazaudējuši vecākus un palikuši vieni imperiālistiskā kara, valdību maiņas un sabrukuma laikos, cenzdamies iesist kapeiku ar visādiem krāmiem vai vienkārši ubagodami pārtikai ar izstieptām cepurēm un kailām galvām.

Tirgū bij vairāk ubagu nekā pircēju. Bet to, kas deva ubagiem dāvanas, bij vēl mazāk.

Pār pilsētu bez trokšņiem pārlidoja padomju izlūks, dodamies uz rietumiem. Pilsētā bij zināms, ka aiz kalniem un lejām, saspurojis dzelzsdivīzijas durkļus, slēpās vācu imperiālisma rokaspuisis barons fon der Golcs un kaut kur aiz Ventas ar viņa palīdzību formējās landesvērs, «neatkarības bataljoni» un citas padzīto buržuju un budžu bandas.

Fronte tomēr likās pārāk tāla. Pierastais cīņas troksnis pilsētā vairs nebij dzirdams.

Raits lēni soļoja caur kustīgo tirgus sievu drūzmu. Te pārdeva strimalas, gaļu un sapelējušus, lipīgus desu gabalus. Izgājis cauri dažām rindām starp platiem kurvjiem ar nodzeltējušiem, uztūkušiem sāniem, viņš apstājās uz brīdi trotuāra malā.

Netālu iepretim ap mazu, raudošu zēnu bij sastājies ļaužu pūlis. Asaras liedams, puisēns sūdzējās, ka nodarīta neciešama pārestība, un cieši spieda pie krūtīm dzīvu meža balodi. Nobaidītais putns slēpa savu sarkano knābi puisēna skrandās.

Raits devās šķērsām pār ielu uz bodīti, kas tirgojās ar tabaku. Viņš palaikam smēķēja pīpi un labu angļu tabaku no skarda kastītes. Saņēmis iepirkumu, viņš atskatījās, un viņa skats nejauši krita uz pretējo trotuāru, no kura viņš tikko bij nācis.

Atspiedušies pret tirgus sarga būdeles sienu, uz kuras karājās sarūsējusi skārda strēmele ar uzrakstu «Atejas vieta», stāvēja divi cilvēki: gara, vāja sieviete un pusaudzis zēns. Puisēna seju krustoja sīkas grumbas, kādēļ viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņš turēja izstieptajās rokās cepuri. Izspūrušie mati atgādināja putna perēkli. Viņam, acīm redzot, neizturami sala kājas: viņš visu laiku mīņājās, drebēja un lūdzoši raudzījās garāmgājējiem acīs.

Sievietei labajā kājā bij zābaks, bet kreisajā ar aukliņu piesieta liela vīriešu kaloša. Viņas vājais stāvs bij tērpts skrandās un galva ietīta lielā, caurumainā lakatā, kādēļ seja gandrīz nemaz nebija redzama. Dzeltenos pirkstos viņa turēja garu, nosmulētu maisu ubagu dāvanām.

Raits ilgi skatījās šajās svešajās sejās un tad strauji devās pār ielu.

Viņā paraudzījās lielas, izbalējušas acis, gandrīz bez

kādas izteiksmes. Tās raudzījās bailīgi kā zaglim, kas pārsteigts nozieguma vietā. Sievietes garie pirksti manāmi nodrebēja, un nomelnējušās lūpas kaut ko neskanīgi nomurmināja.

Asa doma kā adata iedūrās Raita smadzenēs. Kājas sastinga un it kā piesala pie trotuāra.

—   Māt! — viņš pēkšņi iesaucās.

Sieviete no izbailēm atsitās ar galvu pret akmeņa būdeles aso stūri un pēkšņi sāka nedabīgi slīdēt uz leju, balstīdamās ar muguru pret sienu.

—   Māt! … — Raits apkampa slīdošo skrandu kamolu, ar visiem spēkiem cenzdamies noturēt sievietes nespēcīgo ķermeni.

Zēns izbijies steidzīgi uzmauca cepuri galvā un nesaprašanā raudzījās Raitā. Raits apkampa arī viņu un ilgi nevarēja saprast, kas ar viņu noticis. Pa Raita vaigiem nevaldāmi plūda asaras un slapināja zodu.

Ilgi un rūpīgi slaucīdama rupjā lakata stūrī seju, sieviete vairākas reizes atkārtoja vienu un to pašu:

—   Redzi, kā nu mēs … redzi…

—   Iesim, iesim projām no šejienes! — Raits steidzināja. Zem apkārtējo skatiem viņš jutās it kā neveikli.

—   Iesim, iesim! — vairāk neko viņš šimbrīžam nespēja sacīt. Nepatīkams, smacējošs kamols žņaudza rīkli.

Viņi pārgāja pār tiltu un gāja arvien tālāk izpostītās pilsētas nomalē. Mitrais vējš raustīja viņu apģērbu, bet tie to nejuta. Viņu sejas kvēloja, sirdis dega, un deniņos pieplūda asinis. Katrs vārds iespiedās kaklā. Viņi gāja, cieši piekļāvušies viens otram.

Viņi neredzēja un nejuta apkārtējo burzmu. Diena likās tiem gaismas un prieka pilna.

Ceļš bij garš, bet viņi nejuta noguruma. Beidzot tie nonāca pie vienas no nabadzīgām, pieplakušām, sakritušām mājelēm visattālākajā pilsētas nomalē — Zundā. Lai nokļūtu dzīvoklī, Raitam vajadzēja saliekties trijos līkumos. Tā nebij māja, bet dēļu būda, kuru kāds grūtdienis bij uzcēlis mēslainē un apjumis ar zariem un visādiem krāmiem. Liāz ar durvīm un pamatu tā bij dziļi iegrimusi zemē. Sašķiebusies mājele ar plankumainu, caurumainu jumtu, nespodriem logiem un melnām sienām stāvēja uz pašas gravas malas. Māte laiku pa laikam priecīgi iesaucās un bez mitēšanās kaut ko pie sevis klusu čukstēja.

Viņa kautrējās skatīties uz savu dēlu. Starp viņiem bij jūtama atsvešināšanās.

Tikko viņi bij iegājuši, brālītis bezspēcīgi nolaidās uz netīrās grīdas un lielām, aukstām acīm skatījās Raitā, it kā mēmi lūgdams pēc ubagu dāvanām.

Raitam bij ļoti sāpīgi. Svelošs žēluma vilnis par brāli pacēlās krūtīs. Viņš noliecas un apsēdās tam līdzās.

Māte lodāja pa pustumšo istabu no viena kaktā otrā un nekā nevarēja atdarīt no mitruma sabriedušo logu.

—   Palīdzi atdarīt, dēliņ … Lai ienāk svaigs gaiss, — nezinādama, ko teikt, ierunājās māte.

Raits attaisīja logu. Istabā palika gaišāks, un svaigā gaisa strāva mazliet izklaidēja smagās domas. Viņš vērigi aplūkoja istabu, kavēdamies pie katras lietas, jo visa šī apkārtne bij tapusi viņam tagad tuva un savēja.

Mazliet apmierinājusies, māte nosēdās kaktā uz salauzta sola un sāka raudāt.

—   Redzi nu, kā mēs tagad dzīvojam, dēliņ …

Dzeļošās sāpes krūtīs pēkšņi aprima. Raits sajuta atvieglinājumu un atjēdzās, atkratījies no neparasta sastinguma važām.

—   Bet tagad mēs vairs tā nedzīvosim, — viņš straujā< drosmē nobeidza mātes vārdus.

—   Vairs tā nedzīvosim, — klusi nočukstēja māte un steidzīgi slaucīja no sejas asaras.

Raits steidzās uz pilsētu. Meičas viņš neatrada mājās. Komisariāta sekretāre deva padomu, ja viņš grib dabūt dzīvokli ārpus komisariāta sienām, griezties pie administratīvās nodaļas.

Administratīvā nodaļā Raits dabūja orderi uz divām istabām un pajūgu. Bet nebij ko pārvadāt, un nebij ari vajadzīgs. Konfiscētajā buržuju dzīvoklī bij viss, tanī skaitā veļa, sveces un kamīna pulkstenis.

Tās pašas dienas vakarā viņš pārveda māti un brāli uz jauno dzīvokli, atnesa no ēdnīcas karstas pusdienas un, pabarojis tos, nolika gulēt. Brālis nemanot aizmiga jau turpat pie galda, nolaidis galvu uz saliktām rokām. Raits izģērba viņu un noguldīja mīkstajā gultā. Māte ilgi grozījās ap gultu, baidīdamās nosmulēt tīrās gultas drānas.

—   Nekas, māt, liecies vien gulēti Gan jau rīt pirtī nomazgāsieties, — Raits jautri pierunāja. — Guli tagad, kā cilvēkam klājas! Rīt es pārnākšu dzīvot pie jums.

No rīta, kad Raits ieradās jaunajā dzīvokli, brāļa ne-

bij mājās. Māte, kā kaut ko nodarījusi, nodūra acis un turpināja likt kumodē veļu. Raits juta, ka mātei kaut kas uz sirds, bet viņa to negrib atklāt.

—   Kur Fricis? Ko tu klusē, māt? — Raits nesaprašanā ierunājās.

Māte nedroši klusēja.

—   Runā jel, — kas noticis? — Raits neatlaidās.

—   Nedusmojies uz mums, dēls! Fricis aizgāja uz tirgu. Mums nav ko ēst. Gribējām pārdot drusku veļas, viņas te tik daudz …

—   Vai tad tā var darīt? — Raits noteica ar nepatikšanu. — Ja kas vajadzīgs, sakiet vienmēr man, bet no šejienes neko nedrīkst aiznest. Lietot vari visu, ko gribi, bet ārā nest nav brīv.

Raitam palika nelabi ap sirdi. Viņš nevarēja samierināties ar to, ka mātei tāda ieraša.

—   Es jau, dēls, vairs nekad tā nedarīšu, ja tev tas nav pa prātam.

Raits aizgāja uz komisariātu saīdzis. Visu dienu viņš nevarēja atkratīties no uzbāzīgās domas, ka nāksies pielikt ļoti daudz pūļu, lai atradinātu māti un brāli no parašām, kuras tie bij piesavinājušies ilgajos ubagošanas gados. Brāli viņš apņēmās vadāt visur līdz, bet ar māti būs grūtāk: tai vajadzēs atrast kādu nodarbošanos, lai viņa neturpinātu dzīvot tā/kā diktēja viņas okupācijas laika radītā pagātne. Vecās parašas varēja tapt par nepatīkamiem šķēršļiem viņu ceļā uz labāku dzīvi. Vakaros viņš sāka vadāt māti un brāli pa pilsētu, stāstīja tiem par savu dzīvi, veda uz jaunizrādēm kinematogrāfos un teātros, cenzdamies izgaisināt pagātnes atmiņas. Fricis ātri pierada pie jauniem apstākļiem, tapa ļoti uzmanīgs pret brāli, mīlēja nēsāt kaklautu un soļot līdzās Raitam. Tiesa, viņam ne arvien pietika pacietības nosēdēt sapulcēs līdz beigām. Reiz, kad pilsētā bij trauksmīgs stāvoklis un visi bij mobilizēti, lai likvidētu gatavojošos kontrrevolucionāru uzstāšanos, un bij aizņemti caurām naktīm, kratot veselus kvartālus, — Fricis pazuda no Raita redzes aploka, un viņu ilgi nevarēja atrast. Nokļuvis jaunatnes pulciņā, kurš izdarīja kratīšanas atlikušās Rīgas buržuāzijas ievērojamāko pīlāru dzīvokļos, mazais Fricis bij ieguvis enerģiska un pašaizliedzīga puiša slavu, kas darīja Raitam lielu prieku.

Apmulsis un sasarcis vainīgais Fricis stavēja viņa priekšā.

—   Kur tu dauzījies, gnīda? — Raits dusmīgi jautāja, lai gan iekšēji bij apmierināts ar brāli.

—   Es nebiju viens, tur bij daudz mūsējo. Iepazinos ar vienu puisi, un mēs visu laiku turējāmies kopā.

Raits labi zināja, ka šis jaunais Friča pazīstamais bij Jurītis, bet nelikās to manot. Gribējās brāli pierāt par savvaļu.

—   Tu man pieraugies! Ja rīkosies uz savu roku, uzskaitīšu, nemaz neskatīdamies uz to, ka tev platmale galvā.

Fricis juta pret brāli cienību un bij paspējis to iemīlot, tak tāda apvainojoša apiešanās viņam nebij pa prātam. Uzmetis lūpu, viņš žēli ierunājās:

—   Ko tad es tādu esmu nodarījis, ka tu baries?

—   Nu lai nu, ej … Citreiz pielūko! . ..

Fricis aizgāja gluži neapmierināts. Ko tad viņš īsti bij nodarījis? Vienkārši staigājis pa naktīm kopā ar patruļu un palīdzējis arestēt. Vai tad Jurītis daudz vecāks par viņu? Jurītim tēvs ļauj staigāt pa naktīm apkārt ar šauteni, bet te tikai brālis — un liedz. Viņš nezināja, ko nu tagad iesākt: vai iet atkal vai sēdēt mājās? Mazliet padomājis, viņš atgriezās un, piegājis brālim, cieši noteica:

—   Es negribu mājās sēdēt. Gribu draudzēties ar Jurīti.

—   Nu labi, ej, bet tikai ar Jurīti. — Raitam nebij laika noņemties ar brāli. Bij redzams, ka zēns tik un tā mājās nesēdēs.

Komjauniešu pilsētas komitejai bij pienākušas karstas dienas. Cilvēku bij maz, bet darba līdz kaklam.

Vakarā sapulcējās aktīvs. Bij nolikta svarīga sēde. Uz pagastiem vajadzēja izsūtīt ļaudis, kas organizētu lauku jaunatnes pulciņus. Uzdevums bij pilnīgi skaidrs. Sekretārs vienkārši nolasīja to jauniešu sarakstu, kuriem bij uzdots braukt uz pagastiem. Sarakstā bij arī Raits. No komjauniešu studentu grupas bij izmeklēti Ozoliņš un vēl četri, pret kuriem uzstājās Ķerts.

Ķerta iebildumus jaunieši noklausījās saviebtām sejām, un neviens tos neatbalstīja.

«Spēlē ortodoksa lomu!» daudzi nodomāja.

Ozoliņš ar Raitu saņēma uzdevumu izbraukt uz Lēdurgu. Nākošās dienas rītā viņi satikās pilsētas kara komisariātā, kur bij ieradušies pēc izbraukšanas atļaujas.

Komisariātā neviena nebij, izņemot sargu, kurš zināja stāstīt, ka komisārs vēl nav ieradies un kanceleja tukša.

—   Ko iesākt? Pēc stundas atiet vilciens. Ja mēs ar to neizbraucam, nāksies braucienu atlikt līdz nākošai sestdienai. Tas nekur neder! Iznāks liela nokavēšanās. Visi aizbrauc šodien, — Ozoliņš sirdījās, griezdamies reizē pie Raita un sarga.

—   Vajag kādu atrast. Divdesmit minūtes mēs vēl varam pagaidīt. Ja neviens neatnāks, zvanīsim uz CK. Var būt, ka komisārs tur. Tā vien liekas, ka vajadzēs kādam sadot pa ādu. Viņam tak zināms, ka mums no rīta jāizbrauc … Mēs pagaidīsim te, — Raits teica, griezdamies pie sarga.

Izdzirdis par CK un to, ka kāds dabūs pa kaklu, sargs sāka it kā rūpēties.

—   Ja jau jums tik steidzīga vajadzība, es paskatīšos: kā liekas, vietnieks gulēja pa nakti savā kabinetā. Pagaidiet tepat, es paskatīšos, — sargs teica, smagi pieceldamies no sola, un gribēja kāpt pa trepēm uz augšu viens pats, bet nebij vēl paspējis nolikt kāju uz pirmā kāpšļa, kad Raits un Ozoliņš devās tam pakaļ.

—  Nē, jūs pagaidiet tepat! — sargs neapmierināts griezās pie puišiem.

—   Ko nu «tepat»! — un Raits jau uzsteidzās pa priekšu. — Ja Ķerts te, tad viss kārtībā! Iesim! — viņš steidzināja savu biedru.

—   Es jums teicu, ka pats paskatīšos, — saniknots iesaucās sargs.

Nenogaidījuši sarga tālākus paskaidrojumus, puiši uzskrēja otrā stāvā, veikli lēkdami no kāpšļa uz kāpsli. Vietnieka istabas durvis izrādījās aizslēgtas. Daudz nedomādami, viņi iegāja komisāra kabinetā, no kurienes sāņu durvis veda uz blakus istabu.

Raits pieklauvēja. Aiz durvīm bij dzirdami klusi čuksti un čaboņa. No iekšpuses atskanēja soļi un Ķerta mīkstā balss:

—   Kas tur ir? Vai tu, Indriķi?

Durvis ātri atvērās. Raits paspēja tikai izteikt:

—   Nē, mēs.

Durvīs stāvēja iztrūcies Ķerts — atpogātā virskreklā, bāls un sajukušiem matiem. Tādus agrus apmeklētājus viņš nebij gaidījis. Apmulsis viņš mazliet atkāpās no

durvīm un nostājās iepretim galdam, it kā cenzdamies aizsegt pretējo sienu. Raits un Ozoliņš droši pārkāpa slieksni.

—   Tas ir labi, ka mēs tevi atradām. Mums vajadzīgas izbraukšanas atļaujas, — Raits teica un pameta skatu sāņup: uz plata, dzeltena dīvāna istabas dibenā iepretim logam saritinājušās sēdēja divas meičas atpogātās blūzītēs un ironisku smīnu raudzījās uz ienākušiem.

Puišiem kļuva neveikli. Negaidītais skats bij pārāk skaidrs. Viņi novērsās un, izlikdamies, ka nepiešķir redzētam nekādas nozīmes, sausi atkārtoja sava apmeklējuma mērķi.

Steidzīgi aizpogādams virskreklu, Ķerts apsēdās pie galda, paņēma divas papīra strēmeles un, uzspiedis tām zīmogu, pasniedza tās Raitam trīcošiem pirkstiem.

—   Tātad braucat? — nezinādams, ko teikt, Ķerts jautāja ar mīkstu, neparastu smaidu.

—   Jā. Nav vaļas pa gultu vārtīties, — Ozoliņš dzēlīgi atteica un aizcirta durvis.

Atri nokāpuši lejā, viņi nogāja garām neapmierinātam sargam un izgāja svaigajā rīta gaisā. Līdz stacijai viņi nogāja, gandrīz nemaz nerunādami. Pa ceļam Ozoliņš izmeta:

—   Kāds nelietis šis Ķerts! Es to nebūtu domājis.

—   Salašņa, — Raits viņam pievienojās.

PIE LAUCINIEKIEM

Mazā pusstacijiņā viņi ilgi tielējās ar zemnieku, lai tas aizvestu līdz Lēdurgai. Vecis beigu beigās bij ar mieru, bet pēc tam visu ceļu pukojās, ka brauciens tam nepavisam neesot pa ceļam un dumi darījis salīgstot. Puiši klusēja un tikai laiku pa laikam izmeta pa mierinošam vārdam. Viņi reizreizēm paskatījās uz savu vedēju un ar neuzticību vērīgi klausījās tā purpināšanā.

Pēc dažām stundām tie sasniedza muižas centru. Viņu acīm atdarījās skaists skats uz ezeru un lielajiem alejas kokiem, aiz kuriem cēlās debesīs smailais baznīcas tornis. Atbraucēji ilgi nevarēja neviena atrast. Galu galā tiem pretim iznāca spēcīgs zemnieks ar nūju rokā un uzdevās par pagasta priekšsēdētāju. Pastāstījuši, kas viņi tādi un ko domā darīt, puiši lūdza norādīt viņiem vietu un telpas, kur varētu mazliet atpūsties pēc nogurdinošā ceļa, kamēr

viņš sasauks apkārtējo māju jaunatni. Tā kā atsevišķas mājas atradās viena no otras diezgan tālu, varēja droši domāt, ka agrāk par sešām septiņām stundām sapulce nesanāks.

Pagasta priekšsēdētājs, liels, spēcīgs pusmūža vīrs ar garu bārdu un kuplām, nolekušām uzacīm, norādīja ar savu garo nūju uz nelielu mājiņu — muižas kalēja piebūvi un teica:

—   Tur varat atpūsties. Es eju.

Priekšsēdētāja norādītā mājiņa bij gluži tukša, ja neskaita gultu tumšā kaktā un galdiņu yz trim kājām. Durvis bij vaļā, un iekšā oda pēc drēgnuma un sasutušas zemes.

Garais ceļš un vagonā pavadītā bezmiega nakts lika sevi manīt. Istaba sniedza dažas, kaut gan stipri šaubīgas ērtības, un puišiem sāka lipt plakstiņi, uzmācās miegs. Diena bija vēl tikai sākumā. Izstiepušies uz neapklātā, nosmulētā gultas maisa, viņi drīz iemiga. Gulēt tomēr nenācās ilgi. Ozoliņš pēkšņi uzlēca kājās un, nikni bārdamies, pieskrēja pie loga. Viss apakškrekls bij kā nosēts blaktīm. Piecēlās arī Raits. Pirksti nepaspēja ķert kustīgos, izsalkušos parazītus, kuri līda visdziļākajās apģērba krokās. Viņu bij tāds daudzums, ka puiši zaudēja cerību tikt galā ar tiem pašu spēkiem. Beigu beigās izmocījušies tie nometa visu, kas bij mugurā, un izskrēja pagalmā.

—   Tādu elli es savā mūžā neesmu redzējis, — Raits šņāca, zobus klabinādams.

—   Taisni kontrrevolūcija! — Ozoliņš iesaucās.

—   Ko tad tu domāji? Vai aiz pārmērīgas viesmīlības šis tēviņš mūs te novietoja?

Viņi stāvēja Ādama tērpā viens pret otru un trīcēja no aukstuma.

—   Tas nu gan ir numurs! — Ozoliņš teica. — Ko nu tagad iesākt?

—  Stiēpsim drēbes uz ezeru, izpurināsim, bet paši — plunkš! — ūdenī!

—   Tādā laikā? — Ozoliņš satrūkās.

—   Neko nevar darīt. Kož elles modē!

Tā kā tuvumā neviena nebij, puiši drāza uz krastu, metās ledainajā ūdenī, attīrījās no parazītiem un sāka ģērbties.

Jau no tālienes viņi pamanīja tuvojamies priekšsēdētāju. Tas nāca līdz ar lielu suni, vicināja nūju un jau pa gabalu sauca puišiem:

—       Vai peldēties iegribējās? Laba lieta, tikai mazliet par vēsu.

«Kaut tevi nelabais tā izpeldinātu!» nodomāja Raits.

Priekšsēdētājs pienāca tuvāk. Viņa sejā viltīgs smaids.

—   Vai jau izgulējāties, atpūtāties? — viņš jautāja.

—       Kādā ellē jūs mūs iegrūdāt? Tas jau ir īsts blakšu midzenis! — Raits strupi atbildēja.

—       Mūs blaktis neaiztiek, mēs no tām nebaidāmies. Var jau būt, ka jūs, pilsētniekus, tās mazliet pačamdīja, — priekšsēdētājs mierīgi noteica, it kā viss notikušais būtu pilnīgi dabīga lieta.

—       Būtu pats pamēģinājis, tad redzētu, kas tie par mīļiem kustonīšiem!

—   Ko nu, mēs esam pieraduši.

—   Vai patiešām jūs arī mājās tā dzīvojat?

—   Iegadās vēl sliktāk, — priekšsēdētājs atteica.

—   Nu, tad jau gan.

—       Es iešu izziņot tuvākās mājas. Uz attālākajām nosūtīju cilvēkus. Jums vajadzētu gan drusku atpūsties. Tik ātri jau nesanāks, būs ilgi jāgaida.

—   Paldies! — Raits gandrīz kliegšus atteica.

Pievakarē ļaudis sāka sapulcēties. Viens pulciņš sēdēja

pie šķūņa uz baļķiem. Citi lēnām pastaigājās gar ezermalu, bet daži, neatnakuši līdz šķūnim, kur bij jānotiek sapulcei, apstājās pie dzirnavām un sāka tērzēt.

Pie apvāršņa kvēloja liela, sarkandzeltena saule. Viņas stari vairs nesildīja, bij vēss. No ezera plūda drēgna vēsma. Parka lielo koku galotnēs rietošā saule meta spilgti sarkanu atspulgu.

Raits ievēroja, ka atnākušo starpā bij vēl ļoti maz jaunatnes. Pie šķūņa paretam parādījās kāds jauneklis, bet meiču nebij nemaz. Kaut kur tālu aiz parka un muižas ēkām bij dzirdami jautri, koķetlgi skuķu smiekli.

Uz baļķiem sēdēja pusmūža zemnieki, prātīgi aprunādamies par savām darīšanām. Viņu acīs bij vienaldzības un miera izteiksme.

—       Par ko mēs ar viņiem runāsim? — Raits nesaprašanā iejautājās.

—       Jāpadomā, — Ozoliņš nopietni atbildēja. — Vajadzēs jau arī ņemt rokā.

Beidzot atgriezās priekšsēdētājs, kas bij apstaigājis tuvākās mājas.

Raits griezās pie viņa ar jautājumu:

—   Kādēļ nav jaunatnes? Mēs neesam šurp braukuši pie večukiem.

—   Kā tad nav? — priekšsēdētājs protestēja, ar izbrīnu raudzīdamies Raitā. — Ir jau arī jaunie, bet vispirms parunājiet ar večiem. Jaunos viegli dabūt rokā.

Raita iebildumi neatstāja uz priekšsēdētāju nekādu iespaidu. Viņš piekrītoši māja ar galvu, likdams saprast, ka viss jau pilnīgi pareizi, ko jaunais cilvēks stāsta, bet viņš tur neko nevar līdzēt.

—   Tēviem gribas zināt, par ko jūs runāsiet ar viņu bērniem. Vecāki vien ir, — priekšsēdētājs paskaidroja.

—   Nu labi, vienalga, lai tikai viņi nejaucas starpā. — Raits piekāpās.

—   Tā viņu darīšana. Tagad nevienam muti nevar aizbāzt — brīvība un padomju vara.

«Tu jau nu gan esi tā īstā padomju vara,» Raits nodomāja un mazliet sapīcis piegāja pie Ozoliņa.

Pie šķūņa sēdošie neizrādīja ne mazākās nemiera zīmes. Viņi pat neievēroja Raitu un Ozoliņu, kuri stāvēja turpat blakām. Vakars tuvojās ātri — vajadzēja steigties.

Daļa atnākušo aiz gara laika klaiņoja pa parku, citi staigāja pa vienam gar muižas ēkām, aplūkodami balti pelēkās akmens sienas un ozolkoka durvis, it kā pirmo reizi redzētu tādas ēkas.

Lai sapulcinātu pie šķūņa visus atnākušos, būtu vajadzējis dot taures signālu. Lēni un cienīgi viens pēc otra tuvojās zemnieki, mierīgi sūkdami savas īsās pīpītes. Lielākā daļa bij ģērbušies pelēkos, pašaustos vadmalas svārkos, lielām platmalēm galvās.

Sāka ierasties arī jaunieši, un parādījās pat dažas meičas, tak turējās krietnā attālumā no šķūņa un slēpās aiz kokiem.

—   Tos, kas nākuši uz jaunatnes sapulci, lūdzam šķūnī, — Ozoliņš uzaicināja.

—   Kā, vai tad visus vienā komūnā? — nočirkstēja netālu no Ozoliņa vecīga balss.

Ozoliņš paskatījās un gribēja kaut ko teikt, bet, redzot zemnieku mierīgās sejas, savaldījās. Nebij vērts uzsākt sarunu ar cilvēku, kurš uzskatīja par iespējamu slēpties aiz citu mugurām. Tomēr šī balss lika pārdomāt par

to, kādēļ sapulcē bij ieradušies pieaugušie. Tātad baidās komūnas?

Šķūni bij pustumšs. Dega petrolejas lampa. Priekšsēdētājs nostājās aiz galda, atspiedas uz to ar vienu roku un, paslēpis otru roku ar nūju aiz muguras, iesaka:

—       Tātad lieta tāda, godātie saimnieki. No pilsētas pie mums atbraukuši divi jauni cilvēki no jauniešu Čekas. Tiem gribas parunāt ar jums un jūsu bērniem par to, kā labāk ierīkoties, lūk, un dzīvot. Tagad nu mēs visi esam sapulcējušies. Lai nu viņi runā, — mēs paklausīsimies.

Priekšsēdētājs atgāja sāņup un apsēdās uz sola.

—   Runā! — Raits iegrūda ar pirkstu Ozoliņam mugurā.

Pārlaidis sanākušiem vērīgu skatu, Ozoliņš paraudzījās

sejā vienam no klausītājiem, kas cieši skatījās uz viņu, un sāka domās steidzīgi pārkārtot runu, lai piemērotu to tādai jauktai auditorijai. Viņš izskaidroja jaunās — padomju varas politikas būtību un nobeidza ar to, ka sociālistiskās sabiedrības uzcelšanai visiem vajag šo varu organizēti stiprināt un strādāt aktīvi.

—       Jaunajiem pieder nākotne. Uzcelt šo nākotni atkarājas no jaunatnes pašas, un tādēļ vajadzīga spēcīga organizācija, kura audzinātu bezbailīgus cīnītājus un godīgus darbiniekus.

Uz uzdotajiem jautājumiem Ozoliņš atbildēja tieši. Viņš paskaidroja, kā organizējami jaunatnes pulciņi, kā tiem jastrādā un kas vajadzīgs, lai pieaugušie tiem palīdzētu.

Sapulce noritēja brīnišķīgi mierīgi. Neviens netraucēja, un tikai retais izmeta pa kādai iebildumreplikai, kamēr vairums klusēja. Daži izrādīja piekrišanu galvas mājieniem.

Pēkšņi atskanēja skaļa kā plīstošs stikls jaunas meičas balss:

—   Bet vai komjauniešos dejot var?

—   Cik vien patīk, — Ozoliņš smaidīdams atbildēja.

Sacēlās troksnis. Kāds sāka rupjā balsī smieties tā, ka

vai viss šķūnis nodrebēja. Ļaudis sāka iet laukā.

Redzēdams, ka sapulce sāk izklīst, Raits uzaicināja nākt pie galda tos, kas grib ierakstīties komjauniešos.

—       Nē, brāl, tas numurs nu gan tev neizdosies! — durvīs atskanēja kāda balss. Šķūnis bij gandrīz tukšs. Tikai pustumsā vēl daži klusi sarunājās.

Raits nesaprašanā pārlaida acis tukšajai telpai.

—       Ko, vai tad tiešam neviens negrib? — viņš griezās pie Ozoliņa.

—       Pagaidi… — tas atmeta ar roku. — Paskat, tur kaktā puiši par kaut ko strīdas.

Raits devās uz šķūņa otru galu. Tumšā kaktā stāvēja pulciņš jauniešu. Ozoliņš piegāja tiem klāt.

—       Nu, ko jūs spriežat, puiši? — viņš draudzīgi apjautājās.

Jaunieši klusēja.

—   Nu, ko tad tā apklusāt?

—       Nav jau vairāk ko runāt. Komjauniešos strādāt esam ar mieru, bet pierakstīties — nē!

—   Kādēļ tad?

—   Nu, tāpat…

—       Viņi baidās iekļūt sarakstos, — puisis garos mednieku zābakos atbildēja.

—   Kādos sarakstos? — Ozoliņš nesaprata.

—       Viņi saka, ka tos, kas pierakstīšoties, sūtīšot uz komūnu.

—       Muļķības, — Ozoliņš iesmējās. — Pienāks laiks, kad paši iesiet pierakstīties. Ar varu nevienu nespiež.

Šķūnī ienāca atpakaļ puiši un meičas, kuri bij izgājuši kopā ar pieaugušiem. Apstājuši Raitu, tie visādi centās uzzināt, vai tikai te nav kāds āķis. Izrādījās, ka saimnieki, «komūnas» iebaidīti, nolieguši saviem bērniem iestaties komjauniešos. Raits atkal ņēmās sīki un plaši izskaidrot jaunatnes un viņas organizācijas uzdevumus. Ar lielām pūlēm viņam izdevās dažus pierunāt iestāties komjauniešos. Arī Ozoliņš bij pratis dažus pārliecināt. Tādā kārtā jaunā grupā izrādījās kādi astoņi dalībnieki. Apmierināti ar saviem pirmiem panākumiem, viņi kopā ar citiem atstāja šķūni. Uz baļķiem sēdēja harmoniku spēlētājs, gaidīdams jauniešus.

Raits un Ozoliņš nosprieda palikt te līdz otrai dienai, lai nostiprinātu sasniegtos rezultātus un instruētu grupas biedrus par priekšā stāvošo darbu.

Raits jutās noguris no pārdzīvotā. Vakars bij vēss. Klusie koki plēta savus melnos zarus pār muižu un kā drūmi veči sargāja šī nomaļā stūrīša nakts mieru. Klusi šalca ūdens ezerā, dzīdams mazus vilnīšus uz lēzeno krastu.

Raits un Ozoliņš apstājās plašā pagalma vidū un, domīgi nolaiduši smagās galvas, noraudzījās jaunatnē, kas

aizgāja, jautri čalodama. Dziesmas un harmoniku skaņas ilgi traucēja pavasara agrīnā vakara miegaino mieru.

Augsti debesīs aizdegās retas zvaigznes. Divi melni stāvi vēl ilgi stāvēja pagalma vidū. Rēja suņi, un lēni dzisa zemnieku skumjās dziesmas aiz mežiem un bērzu birzīm.

DIKTATŪRAS SOĻI

Netālu no pilsētas, aiz dzelzceļa tilta, Daugavas viļņu apskalota, gulēja nelielā, lēzenā dzeltenu smilšu saliņa — Zaķusala.

Katru pavasari un katru rudeni plūdu un viesuļu laikā, kad upes līmenis sasniedz vislielāko augstumu, sala applūst. Viļņi aizrauj uz jūru nabadzīgās būdeles un sašķobījušos šķūnīšus kā sērkociņu kastītes, nodarīdami daudz posta bez pajumtes palikušiem un uz krasta izmestiem iedzīvotājiem. Katru pavasari šie pilsētas nabadzīgākie proletārieši drudžaini krāva savus nedaudzos krāmus vecās laivās, kuru caurumi aizbāzti darvotām pakulām, un, nosēdinājuši tur virsū bērnus un sievas, steidzās nokļūt uz Maskavas priekšpilsētas augsto krastu, kur bēdīgi gaida uz ūdens krišanu, lai atkal atgrieztos savos izpostītajos mājokļos.

Cilvēki drūmi stāv krastā, raugās trakajos viļņos un klausās, kā reizreizēm iekrakstas straumes sagraujamie koka nameļi. Kad ūdens nokrīt un atkal parādās salas lēzenā virsa, piekrautās laivas dodas atpakaļ. Uz salas no jauna sākas sūrā ubagu dzīve.

Tai gadā — deviņpadsmitajā — salinieki kā arvien taisījās braukt projām no salas, bet šoreiz — uz visiem laikiem.

Pilsētā noritēja drudžains darbs, gatavojot pārceļamo strādnieku vietā salai jaunus iedzīvotājus. Strādniekiem bij aizliegts aizvest no salas nevajadzīgās grabažas, bet izsūtāmām Rīgas ievērojamāko buržuju ģimenēm — visu, kas tām bij labāks, izņemot visnepieciešamāko.

Rajonos caurām naktīm darbojās strādnieku trijotnes, kas atbrīvoja labākos dzīvokļus no pretpadomiskiem elementiem.

Grupās, kuras strādāja pie buržuāzijas pārcelšanas uz Zaķusalu, bij mobilizēti aktīvi komjaunieši un strād

nieki — pilsētas revolucionārās apsardzības družlnu dalībnieki. Biedra Kamola grupā bij tikai jaunatne. Starp tiem viņa dēls Jurītis, Fricis un viņu jaunie draugi: Irma, Baiba, Elza un vēl divi pieauguši komjaunieši. Paēduši vakariņas komunālā ēdnīcā un dabūjuši pa konservu bundžai, lai būtu nakti ko uzkost, viņi devās uz salases punktu.

Pa nakti vajadzēja sagatavot vienpadsmit Rīgas ievērojamāko buržuju ģimeņu pārcelšanu. Grupas galvenais darbības rajons stiepās no Vērmaņa dārza stūra pa Elizabetes ielu līdz Antonijas ielai. No pilsētas centra izsūtāmo sarakstu un orderus vienas vai otras mājeles ieņemšanai salā grupu vecākie saņēma no Rīgas padomes. Izsūtīšanu bija nolemts izdarīt naktī, jo dienā nevienu nevarēja satikt mājās.

Krēslai iestājoties, kad gaišās pavasara debesis pārklājās neskaitāmiem smilšu graudiem — zvaigznēm, grupas ķērās pie savu uzdevumu veikšanas. Kamols ar savu jaunatnes grupu gāja uz kluso, aristokrātisko Antonijas ielu.

Ielas lukturi te jau bij nodzēsti. Klusa krēsla piepildīja dziļo spraugu starp augstajiem, tumšajiem akmens namiem. Šur tur vēl logos dega ugunis. Grupu saņēma klusi, drūmi veikalu naktssargi un samiegojušies sētnieki, kas stāvēja zem noslēgto parādes durvju arkām. Visapkārt valdīja klusums — tikai nomākta čukstoņa un papēžu klaboņa uz bruģa traucēja sastingušo vakara mieru.

Grupa piegāja pie masīva, no pelēka granīta celta nama un apstājās. Nedzīvu gaismu meta lampiņa virs parādes durvīm. Mazā voltāžas spraiguma dēļ lampiņas trīcošā gaismā bij saskatāmi sarkani pavedieni.

Sētnieks ne visai labu prātu pasniedza biedram Kamolam mājas grāmatu.

Pārlūkojis vajadzīgos dzīvokļus pēc saraksta un salīdzinājis uzvārdu pareizību ar grāmatu, — Kamols sadalīja grupu divās daļās. Pirmajā iegāja Jurītis, Fricis, Irma un pats Kamols, otrā — divi komjaunieši, Baiba un Elza kā grupas vecākā.

Pirmā grupa uzkāpa trešajā stāvā, kamēr otrai vajadzēja iztīrīt divus apakšējos dzīvokļus.

Bij mazliet neparasti kāpt pāri sveša mājokļa slieksnim. Elza juta, kā asinis sāk straujāk dzīslās ritēt un vaigi sāk kvēlot.

Pēc ilgas stīvēšanās durvis atdarīja tukls vīrietis ar aptaukojušos seju, resnu, īsu degunu un lielām, izbolītām acīm. Redzot bruņotos ciemiņus, viņš pēkšņi it kā saplaka. Lai apmierinātu nobaidīto resnvēderi, Elza neskopojās ar laipniem smaidiem.

—   Varat būt mierīgs. Mūsu ierašanās mērķis — pagādāt jums jaunu dzīves vietu. Esiet tik laipns un uzmodiniet savus mājniekus, apģērbieties un paņemiet priekš katra divus pārus veļas un ziemas un vasaras apģērbus. Visam pārējam jāpaliek dzīvoklī. No gultas drānām atļauts ņemt līdz pa vienai siltai segai un vienam spilvenam. Ievērojiet, ka par nožēlošanu visu to vajadzēs nest jums pašiem. Pārāk daudz neņemiet — iet nāksies diezgan patālu.

Resnais ne visai labi saprata, kas tam jādara. Viņš jautājoši skatījās uz atnācējiem, kāpās atpakaļ un nekā nevarēja apķert, ko nu iesākt.

—   Pasteidzieties, pilsoni, mums nav laika ilgi gaidīt, — Elza sausi noteica, ieiedama lielajā priekšistabā.

—   Atļaujiet jautāt, jaunkundze, — kā jāsaprot viss tas, ko jūs nupat teicāt? — piekļāvies sienai, resnis nesaprašanā jautāja.

—   Ļoti vienkārši. Jums jāpāriet dzīvot no šejienes uz citu vietu, kuru mēs jums norādīsim. Esiet tik laipns un neaizkavējiet mūs!

—   A, tūliņ, — resnais kā dzelts atlēca no sienas un neatskatīdamies metās sāņistabas pusatvērtās durvīs.

Aiz durvīm atskanēja uzbudinātas balsis, apspiests sievietes sauciens, bērnu raudas.

Jaunieši viesistabā apsēdās pie ļoti liela un plata galda un sāka klusēdami aplūkot sienas ar nesimetriski izvietotām gleznām zeltītos rāmjos. Uz vienas gleznas trakoja jūra, mezdama zaļas putas pret augstu, brūnu klinti, pār kuru kā sniegbalts šķīvis smaidīja jautrs, dienvidniecisks mēness. Uz galda gulēja divas laicīgā mācītāja Andrieva Niedras grāmatas; bet blakām stāvēja kā stārķis liels, pelēks pelnu trauks, balstīdamies uz liela, mākslīga sērkociņa ar sēru augšgalā. Krēsli, uz kuriem tie sēdēja, bij no ozolkoka un greznoti ar inkrustācijām no sarkankoka. Bij silti un omulīgi.

Pēc kāda laika no guļamistabas iznāca visa ģimene. Pirmā iedrāzās gara, apaļīga sieviete ar veselīgu sār

tumu vaigos un mazām, ļoti dzīvām ačelēm. Viņai nopakaļus nāca vīrs un divi bērni: gadus vienpadsmit vecs zēns un meiča, garāka par savu tēvu, ar gaišiem matiem, kas nokārās līdz pleciem. Tiem parādoties, jaunieši piecēlās.

—    Uz kāda pamata?l — jautāja apaļīgā sieviete ar dzēlīgu sejas izteiksmi.

Elza izņēma no krūšu kabatas orderi.

—    Uz valdības lēmuma, — viņa cieši noteica, sniegdama papīra lapu, bet neizlaizdama to no pirkstiem.

—    Tā ir laupīšana! — sieviete iesaucās un sāka skraidīt pa istabām, ķerdama te vienu, te otru lietu.

—       Lūdzu, bez traģēdijām! — Elza cieši uzstājās.

—   Mums nav vaļas skatīties jūsu untumos. Bez tam neceliet ne mazāko troksni — jūs neesat vieni mājā. Papūlieties desmit minūtēs sakravāt savas lietas, citādi varat palikt bez tām.

Resnās sievietes vīrs sīkiem solīšiem skraidīja tai pakaļ no istabas uz istabu un čukstot mēģināja to pierunāt padoties. Meita pa tam izmētāja pa grīdu kumodes saturu, paņemdama vērtīgāko, bet pārējo bez kautrēšanās mina ar kājām.

Viens no komjauniešiem piegāja tai klāt un noteikti protestēja pret tādu cūcīgu rīcību. Meiča nobālēja, viņas acīs uzliesmoja naida uguns. Viņa teatrāli nospļāvās un nošņāca:

—   Bezkaunīgs tēviņš!

Komjaunietis jutās apvainots:

—   Pieturiet savu buržuisko mēli, citādi piesiesim!

Zēns stāvēja istabas vidū, salicis baltās, mīkstās rokas

aiz muguras, un vērīgi skatījās nepazīstamo atnācēju sejās. Viņš nekustēdamies nostāvēja visu laiku, kāds bij vajadzīgs, lai sakravātu un sasietu mantas. Nenolaizdams acu no Baibas, zēns palika arvien sarkanāks. Uz pieres, deniņiem un tuklā kakla uztūka asinīm pieplūdušas, zilas dzīslas. Pēkšņi viņš pacēla roku un svieda Baibai ar melnu plīša lācēnu.

—    Pērtiķis! — viņš iesaucās un pazuda sāņistabā. Baiba atdeva rotaļlietu Elzai un izstāstīja notikušo.

—    Paklausieties, pilsoņi! Jūsu dēls uzvedas kā huligāns, — lūdzu saukt to pie kārtības! — Elza pieprasīja.

—    Mans dēls — huligāns? — resnais ar izbrīnu paskatījās uz Elzu. — Vai jūs saprotat, cienītā, ko runājat?

Iedomājies tikai, — viņš griezās pie sievas, — šis bruņotais «biedrs» vēl iedrošinās tādas lietas runāt! Tevi aplaupa, nostāda par izsmieklu un galu galā vēl nosauc par zagli! Lieliski, neko teikt! Es lūgtu jūs nerunāt ar mums! — viņš iepīkstējās smalkā balsī, izstiepdams uz priekšu sirdīgās lūpas.

—   Es nemaz negribu ar jums runāt, bet tikai brīdinu, ka, ja kaut kas tamlīdzīgs vēlreiz atkārtosies, jūsu likteņus nāksies diferencēt.

Resnais apstulba — to viņš nebij gaidījis. Šī šinelī ģērbusies, bruņotā vazaņķe lieto tādu vārdu kā «diferencēt». Nu, saprotams, — «diferenciācija», «konference», — tagad šie vārdi bij tapuši «vispārpieejami», tos vazā pa ielām un izrunā ar Talsu un Dundagas dialektu pieskaņu. Slātavieši un čangalieši tos apsmuļā no visām pusēm. Cik riebīgi tagad sākuši skanēt skaistie vārdi!

Truls naids pārņēma resno. Siedams mantas, viņš raustīja siksnas, metās ceļiem uz saiņa ar gultas drēbēm un šņāca kā uguns.

—   Viss! Pasauciet kalponi! — Elza rīkoja.

Aiz durvīm dežurēja samiegojusies kalpone. Resno līdz ar ģimeni izveda koridorā. Elza ar Baibu apzīmogoja visas ieejas, izņemot virtuves durvis. Edamlietas palika kalpones pilnā rīcībā, bet līdz ar to viņai tika uzlikta personīga atbildība par visām dzīvoklī palikušām mantām un zīmogiem uz durvīm.

Lejā pie trepēm gaidīja trīs ģimenes. Turpat stāvēja Irma un divi komjaunieši. Gaidīdami neizbēgamo, izsūtāmie nekustoši sēdēja uz saviem saiņiem pie parādes durvīm. Viņi centās neskatīties uz saviem sargiem. Tie savukārt izvairījās no sarunām. Cilvēki sēdēja miegainā klusumā, kamēr atgriezās biedrs Kamols ar pārējiem. Izsūtāmo bija piecas ģimenes.

Neparastā gājienā tie izgāja uz ielas un devās uz štābu. Visu ceļu gāja klusēdami. Negribējās traucēt siltās pavasara nakts mieru. ,

Operācija nobeidzās uz rīta pusi. Gaismai austot, trīssimt cilvēku lielā kolonna devās sardzes pavadībā uz priekšpilsētu.

Pie nemierīgās upes krasta gaidīja liellaivas. Izsūtāmo padevībā un klusēšanā slēpās līdz pēdējai pakāpei sasprindzināts naids.

Pretim tuvojās lēzena sala, kur šos pie siltuma un greznuma pieradušos cilvēkus gaidīja pavisam cita dzīve.

Kad pēdējā liellaiva ar velkoni priekšgalā atdalījās no krasta, pavadītāji izklīda uz visām pusēm, lai dotos pie miera.

Jaunatnes pulciņš visu laiku gāja pa krastmalu. Veipss, viens no komjauniešu studentu grupas locekļiem, lai gan bij ņēmis operācijā aktīvu dalību, tomēr nevarēja apslēpt savu neapmierinātību ar padarīto.

—   Es piekrītu, ka strādniekus vajag pārcelt uz labākiem dzīvokļiem. Es piekrītu, ka buržujus nav sevišķi ko žēlot, bet es nevaru saprast, kādēļ pret mums sacelt viņu bērnus. Ko viņi nodarījuši? Tos vajag pāraudzināt, bet nevis lietot pret viņiem represijas.

—   Tu runā kā apustulis! — otrs komjaunietis iesaucās. — Pēc tavām domām iznāk, ka no āža var iztaisīt priekšzīmīgu dārznieku. Azis, zināms, jutīsies jauki, bet no kāpostiem nepaliks ne smakas.

—   Nē, es tomēr domāju, ka ar bērniem varētu rīkoties citādāk, — neatlaidās Veipss.

—  Man tā vien liekas, ka uz tevi ir pašķielējusi tā gaišmatainā knīpa un tādēļ tevi pārņēmis tāds maigums, — viņa biedrs zobojās.

'— Jūs runājat muļķības! — Elza iejaucās. — Ja jau tagad Veipss sāk žēlot, ko tad viņš darīs, kad nāksies spert vēl stingrākus soļus?

—   Es arī tagad neesmu terora piekritējs, — teica Veipss, pagriezdams savu bālo seju uz Elzu un raudzīdamies viņā ar izbrīnu. — Kad vara atrodas rokās, mums jārīkojas kulturālāk, tādēļ ka no buržuāzijas vairs nav jabaidās.

—   Esi gan tu stulbs! Un vēl skaities students! Tev vēl drusciņ jāpamācās, un tad varēsi muti plest vaļā. Un vispār met tādas runas mierā, ja tev nekas prātīgāks nav ko teikt! — skarbi noteica Elza un atgāja nost.

—   Kāda gudriniece atradusies! — sakaitinātais Veipss izaicinoši nosauca tai pakaļ.

Jaunieši šķīrās pie tilta. Elza un Irma steidzās uz mājām. Uz viņām vēl gaidīja darbs komisariātā, un tādēļ vajadzēja pirms darbstundām kaut drusku atpūsties.

Visi jutās stipri noguruši. Vienīgi Kamols bij aizgājis tālu priekšā un soļoja mundri. Viņa salīkušais stāvs

līgojās starp piekrastes kokiem kā pulksteņa pendelis. Juritis viņu tikko panāca. Baiba aizgāja viena, nogriezusies aiz tilta klusā šķērsieliņā.

DARBDIENAS

Kopš tā laika, kad Raits bij pārkravājies no komisariāta uz jauno dzīvokli, meiču istabā arvien biežāk iezagās garlaicība. Viņas reti kāds apmeklēja. Raits, kā aizbraucis, vēl ne reizes nebij atnācis viesos pie savām draudzenēm. Pēdējā laikā viņš vispār bij ilgi projām no pilsētas. Meičas bij pieradušas dzīvot trijatā, un tagad kaut kā trūka. Elza pārgāja gulēt uz Raita dīvānu un bieži pieminēja viņu.

Arā bij palicis pavisam silts, un zeme bij jau apžuvusi. Daugavas ledus bij aizpeldējis uz jūras līci, un krastmalā valdīja vasaras noskaņa. Brīvos vakaros abas draudzenes staigāja pa krastmalu, skatījās uz ātri skrejošiem viļņiem un domāja: cik skaista arī nav dzīve, tomēr vēl kaut kā trūkst.

Pilsēta bij uzposusies, nomazgājusies no netīrumiem. Bij pienācis laiks, kad varēja domāt par izbraukumiem zaļumos. Dārzos, parkos un skvēros kokiem brieda pumpuri, dārziņi klājās ar dzeltenīgu zaļumu, un gaišie vakari kļuva arvien garāki.

Pēc četriem, kad iestādēs beidzās darbs, jaunatne pulciņiem devās uz Strēlnieku dārzu, kur bij šaušanas laukums. Katrs dārza stūrītis atdzīvojās: visur skanēja jautri, modri smiekli, neapklustošas sarunas. Dobji rībēja šāvieni uz laukuma, skanēja labāko šāvēju nevaldāma prieka pilnie gaviļu saucieni.

Juritis bij viens no laukuma pastāvīgiem apmeklētājiem. Viņš bij iemanījies šaut bez pārtraukuma kopā ar visām grupām un bij sasniedzis ļoti labus panākumus. Baiba baidījās no šāvieniem un tādēļ reti trāpīja mērķī. Meičas nedrošība darīja Jurītim raizes. Uz mājām reizē iedams, viņš ņēmās to rāt kā īsts instruktors:

—   Tu vēl arvien šauj kā maza meitiņa, acis aiztaisījusi.

—   Nu ko es varu darīt, ja citādi nemāku? — Baiba nedroši centās attaisnoties.

—   Nevajag zaudēt dūšu. Kad tu redzi, ka grauds ir

taisni pretim melnajam ābolam, aizturi elpu un gluži mierīgi nospied gaili, — viņš mācīja.

—   Es jau tā daru, bet tomēr nekas neiznāk.

—   Vingrinies vairāk, tad iznāks! Citādi nav vērts patronas šķiest.

—   Labi, nākošo reizi iemācīšos, — Baiba apsolīja, domādama pie sevis, ka tiešām tā arī būs. Tak nākošā dienā viņa šāva atkal ar aizmiegtām acīm.

—   Pagaidām nekas neiznāk! — viņa neapmierināta noteica.

Un atkal Jurītis ceļā uz mājām centās tai iekalt šaušanas noteikumus. Tā tas vilkās diezgan ilgi, kamēr vienā jaukā dienā visiem par lielu brīnumu no piecām izšautām lodēm Baiba bij trāpījusi ābolā ar trijām. Tas bij liels prieks kā pašai Baibai, tā arī viņas instruktoram Jurītim.

—   Vai tad es tev neteicu? — starodams Jurītis slavēja savu biedreni.

—   Tas pagaidām laimes gadījums, bet atpalikt man tomēr vairs negribas, — Baiba priecājās par saviem panākumiem. — Ja tikai vēlreiz man izdosies tā iešaut, tad es vairs nepadošos.

—   Protams, ka trāpīsi, — Jurītis drošināja. — Tas nemaz nav grūti, — vajag tikai gribēt, tad visu var sasniegt.

—   Es jau agrāk ari gribēju, bet nekas neiznāca, — Baiba apmierinātu smaidu bālajā sejā atbildēja.

Daudzi no jauniešiem mācījās apieties ar ieročiem pirmo reizi. Viņus saistīja tas, ka šaut bij ļoti aizraujoši, un pa daļai ari vēlēšanās neatpalikt no citiem jauniešiem šaušanas mākslā. Viss tas dzina viņus vēl rūpīgāk iepazīties ar plintes ierīci un daļu sadarbību.

Ik dienas komjauniešu komitejas telpās čaloja bruņoti puiši un meičas, kuri gatavojās iet uz šaušanu vai bij jau atgriezušies. Pirmā laika nemiera noskaņa pilsētā bij paspējusi izgaist. Daudzi bij ierakušies savā darbā līdz ausīm. Retāk notika pieaugušo apmācība padomes koridoros. Revolucionārās apsardzības obligatoriskās dežūras pamazām tika samazinātas. Izdotie ieroči glabājās pie katra, bet no darba atraut sāka arvien retāk. Sevišķu uzdevumu izpildīšanai pilsētā izsauca aktīvistus. Galvenā masa varēja mierīgi strādāt pie jaunās varas nostiprināšanas un viņas lēmumu realizēšanas.

Irmu un Elzu pēc tam, kad buržuāzijas pārvietošanas operācija bij nobeigta, gandrīz nemaz vairs netraucēja. Komisariātā darba bij daudz, un ļoti reti izdevās ņemt dalību operācijās, kuras bij saistītas ar revolucionārās kārtības un drošības nostiprināšanu.

Gaišās dienas un klusie vakari bij kā radīti atpūtai un izpriecām. Komjaunieši sāka gatavoties izbraukumiem zaļumos. Pulciņu darbība slēgtās telpās, sēdes, visdažādākās diskusijas un biežie rīkojumi piedalīties neatliekamās operācijās bij cilvēkus manāmi nogurdinājuši. Labākā komjauniešu aktīva nebij mājās. Vēl nebij atgriezušies no sava brauciena pa pagastiem zemnieku jaunatnes aktivizēšanas darbam Centrālkomitejas komandētie puiši. Nelielā saujiņa pilsētā palikušo bij apkrauta dažādiem uzdevumiem, nerunājot nemaz par tiešo darbu iestādēs.

Kā pašā pilsētas centrā, tā arī ārpilsētā organizācija bij izaugusi. Nelielais komjauniešu-zemgrīdnieku pulciņš bij kā piliens jūrā. Komjauniešos bij iestājušies daudzi no sīkpilsoniskās jaunatnes, bijušie «uzpriekšnieki», kas bij likvidējuši savu apvienību. Rajonu organizācijās tos • varēja saskaitīt desmitiem. Darbs bij grūts. Sur un tur pacēlās balsis par komjauniešu autonomiju. Visur vaja’ dzēja laikā iejaukties, noskaidrot, ievest pulciņus normālas darbības gultnē. Bij iestājušās pelēkās darbdienas. Rūpīgajā, grūtajā ikdienas darbā bij ierauts gandrīz viss aktīvs.

Jurītis, neskatoties uz to, ka bij pārgājis dzīvot kopā ar ģimeni uz pilsētas centru, pa vecam strādāja vadošā darbā Pārdaugavas pulciņā. Tas atņēma pārāk daudz laika. Ļoti bieži viņš palika rajonā, gulēdams naktī pulciņa telpās vai arī Baibas dzīvoklī. Jurīša tēvs bij pārgājis strādāt revolucionārā apsardzē, un mājās to gandrīz nekad neredzēja. Baiba strādāja pilsētas muzejā un tikai vakaros apmeklēja savu pulciņu.

Draugi satikās reti. Nebij laika ciemoties. Nejaušās sastapšanās uz ielas vai organizācijā arī bij īsas.

Irma un Elza pēc darba brīvajos vakaros bij vairākas reizes apmeklējušas Raita māti. Dzīvoklis sastāvēja no divām nelielām istabām: vienā dzīvoja māte ar Frici, kamēr otra atradās Raita pilnīgā rīcībā. Tajā bij sablīvēts tik daudz lieku sīkumu, ka cilvēkiem atlikās vieta tikai knapi ko apgriezties.

Meičas jau gribēja šo to mest laukā no istabas un iekārtot to pēc savas garšas,, bet māte ņēmās atrunāt:

—       Gan jau Raits pats ierīkos, kad atbrauks. Lai jau tagad paliek, kā bijis.

—       Labi. Mēs atnāksim citu reizi palīdzēt viņam ierīkoties.

Fricis arvien bij aizņemts. Viņa caurām dienām nebij mājās, un māte pat nezināja pateikt, kas viņam par darīšanām. No sākuma viņš vēl mēģināja uzturēt sakarus ar Jurīti, bet, kad tas sāka braukt uz Pārdaugavu un zaudēja iespēju piegriezt biedram vajadzīgo vērību, — sakari starp viņiem saira. Frici vispār maz kas pazina, un tāpēc neviens nebrīnījās, ka viņu vairs nekur neredz.

Meičas sāka nopietni uztraukties: cik vien viņas nebij ciemos, — Friča nekad nebij mājās. Reiz vēlu vakarā, atgriezdamās no Raita mātes, viņas sadūrās ar to netālu no mājas.

Fricis steidzīgi soļoja kopā ar kādu skrandās tērptu zēnu. Tas bij veselu galvu lielāks par Frici, nosmulējies un basām kājām. Iedams Fricim līdzās, viņš kaut ko dzīvi stāstīja.

Elza nostājās tiem ceļā.

—       Stāvēt! — viņa pavēloši uzsauca, spēlēdama kārtības sarga lomu.

Zēns ar vienu lēcienu bij ielas vidū un skriešus metās uz‘skvēra pusi, Fricis apstājās, platām acīm paskatījās uz Elzu un taisījās jau cirsties sāņup.

—       Pagaid'! — Elza saņēma to aiz piedurknes. — Kur tu dauzies apkārt caurām dienām?

Fricis viņu nepazina. Viņš centās atbrīvoties no meičas rokām un nikni norūca:

, — Kas tev par daļu? — Redzēdams, ka viņam darīšana ar sievieti, bet nevis dusmīgu onkuli, viņš palika drošāks.

Pārsteigta no rupjās atbildes, Elza palaida Friča piedurkni vaļā.

—       Vai tu tiešām mūs vairs nepazīsti? — pienāca Irma un uzlika viņam roku uz pleca.

Viņš apmulsis nolaida galvu.

—       Es domāju: kas te man ķeras klāt… — norūca Fricis.

—   Nu labi, ej ātrāk uz mājām, jau vēls, — Irma teica.

—   Jāiet vien būs.

—   Kas tas par zēnu, ar kuru tu gāji? — Elza jautāja.

—       Es viņu nepazīstu. Piesējās man pa ceļam, — Fricis negribot atbildēja.

—       Nu labi. Atbrauks Raits, gan viņš tevi norās, — Elza piedraudēja, neapmierināta ar Friča atbildi.

Viņi šķīrās.

—       Tam puišelim kaut kas aiz ādas, — Elza ierunājās, palikusi divatā ar Irmu. — Vajadzētu viņu novērot. Es esmu pārliecināta, ka viņš atkal stājies sakaros ar saviem pazīstamiem no ubagošanas laikiem. Tas nav visai labi, — viņš kopā ar tiem var izdarīt nezin ko. Raitam būs tikai nepatikšanas.

—       Jāpasaka mātei, lai pietur viņu mājās, — Irma piekrita.

Tai vakarā meičas pārnāca mājās noskumušas. Vientulība mocīja viņas. Raita prombūtne lika sevi just arvien vairāk. Tuvāka drauga viņām nebij. Sarunas neveicās un drīz vien izsīka. Domas bij gurdas un sēru noskaņu pilnas. Runāt par to viņas nerunāja, bet tomēr abas labi zināja savas neapmierinātības iemeslus. Meičas likās gulēt, nenodzēsušas uguni. Elza domāja izklaidēt skumjo ' garastāvokli ar lasīšanu, bet nekas neiznāca. Slepšus pametusi skatu uz Irmu, viņa gribēja uzsākt sarunu, bet » nezināja, ko teikt. Irma gulēja uz muguras un plati ieplestām acīm skatījās griestos.

—   Tu neguli, Elza? — Irma jautāja.

—   Vēl ne.

—   Arī man nenāk miegs.

Atkal iestājās klusums. Uz kumodes lēni tikšķēja kabatas pulkstenis, kaut kas čabēja aiz tapetēm, un otrā istabā bij dzirdama gulošā komandanta elpošana.

—       Pavisam garlaicīgi bez Raita, Irmuk, vai ne? — Elza vaļsirdīgi izteica savu domu.

—   Tiesa. Ar viņu bij jautri.

—   Vai viņš tev patīk? — Elza iejautājās un apjuka.

—   Nekas. Viņš ir labs puisis. Bez viņa garlaicīgi.

—       Pieradums, — Elza noteica. — Mēs esam pieradušas pie viņa, un tādēļ mums tagad garlaicīgi.

—       Jādomā, ka viņš drīz atbrauks, — kā gribēdama nomākt interesi pret Raitu, Irma teica.

Pēc neliela starpbrīža Elza atkal ierunājās:

—   Viņš ir labs puisis, bet man nepatīk viņa deguns.

—       Kāda tu muļķe! — Irma sirdījās. —• Vai tad katrā ziņā visam ir jāpatīk. Viņš ir simpātisks un gudrs zēns.

—       Pareizi. Mēs kā muļķes, garlaicības, dzītas, ielaižamies tādās sarunās, ka katrs, kas mūs dzirdētu, varētu nodomāt nezin ko. Man dara rūpes viņa ilgā prombūtne. Vai tikai kaut kas nav noticis ar viņu? Stāsta, ka piefrontes josla esot nemierīga. Mūsējie nevarot noturēties. Baltie mācoties virsū par visu mākti.

—       Bet viņš jau aizbrauca uz otru pusi, — Irma pārtrauca biedreni…

—       Laba tev otra puse! Pie Ventas vācieši. Vidzemes ziemeļos.baltie igauņi. Mums tak fronte no abām pusēm.

—   Nu, kas par to? Ne jau uz fronti viņš aizbrauca.

—       It kā tu nezinātu, ka fronte tagad visur, — arī tur, kur viņas nav. Pelēkie baroni sāk zobus ņirgt. No Valmieras atbraucis viens puisis un stāsta …

—       Liecies mierā, Elzuk! — Irma neizturēja. — Nevajag celt paniku. Ja ar viņu būtu kaut kas lēcies, tad te jau sen būtu zināms.

—       Saprotams. Es jau nekā slikta nesaku, — Elza apvainojas.

—   Labāk mēģināsim aizmigt, Elzuk! Pareizi?

—   Man vēl negribas. Es drusku palasīšu.

—       Labi, tikai neaizmirsti uguni nodzēst, citādi komandants atkal rāsies. Iesim rīt uz kino?

—   Iesim.

Garlaicīgā, miegainā un neizturami vienmuļā saruna aprāvās. Sirdī atkal iezagās neapmierinātība. Meičas ilgi nevarēja aizmigt. Vēl pēc pusnakts istabā bu redzama gaisma. Nebeidzamas domas — viena drausmīgāka par otru — radās un atkal dzisa viņu smadzenēs.

TRAUKSMIGAS DIENAS

Pilsētā arvien neatlaidīgāk cirkulēja baumas par stāvokļa pasliktināšanos frontēs. Jaunajai padomju republikai bij pašas spēkiem jāatsit atpūtušos un jaunpapildināto baltgvardu spēku spiediens rietumos un ziemeļos.

Rietumu fronte stiepās no jūrmalas līdz poļu frontes ielokam gar leišu robežām uz dienvidiem. Ziemeļu fronte atdūrās pret balto igauņu armiju, kuras rindās kāvās baltlatviešu formējumi, kas saucās par Latvijas ziemeļarmiju

kapteiņa Jorģa Zemitāna vadībā. Rietumos «kalpakiešu» bataljons bij izaudzis par ievērojamu spēku un pārdēvējies par brigādi zem apakšpulkveža Kalpaka komandas. Pēc kāda laika apakšpulkvedis Kalpaks nomira no ievainojumiem, kurus bij dabūjis kādā nejaušā sadursmē ar vāciešiem, un viņa vietu ieņēma pulkvedis Balodis. Atbalstoties uz barona fon der Golca armiju, rietumu fronte ļoti ātri virzījās uz priekšu, spiezdama a sarkanos latviešu strēlnieku pulkus no Ventas krastiem atpakaļ uz Lielupes krastiem. Baltās Latvijas ziemeļarmija, balto igauņu daļu aktīvi atbalstīta un Rēveles angļu priekšstāvju uzmudināta, attīstīja neatlaidīgu uzbrukumu sarkanajām daļām Valkas-Valmieras virzienā un gar Bal| tijas jūras krastu. Abu frontu spārni sāka ieslēgt atbrīvoto teritoriju, pamazām saspiezdamies Daugavpils virzienā.

Visu baltgvardu armiju aktīvā darbība pret Padomju Krieviju un pret Maskavu vērstais Deņikina trieciens neļāva republikas bruņoto spēku galvenai vadībai pārsviest uz Latvijas fronti kaut nelielu atbalstu Padomju j Latvijas armijas divām divīzijām, kurām nācās izturēt niknas kaujas ar starptautiskās kontrrevolūcijas karaspēkiem. Pārāk stipri starptautiskā buržuāzija ienīda sarkanās latviešu daļas — pašaizliedzīgos cīnītājus par strādnieku šķiras uzvaru.

Kādā gaišā, bet vēl vēsā rītā pilsēta atkal pārvērtās par nemiera apņemtu kara nometni. Visa pilsētas revolucionārā apsardzība bij sacelta kājās. Pilsētas operatīvos punktos izvietoja posteņus, rezerves atradās pie štābiem un padomju iestādēm. Juzdama savu atbrīvotāju tuvošanos, paslēpusies buržuāzija sāka arvien drošāk rādīt zobus. Pilsēta frontes nostiprināšanai izdarīja mobilizāciju arodbiedrībās. Tiem, kas netika nosūtīti uz fronti, nācās uzņemties vairākus pienākumus un tai pašā laikā izpildīt revolucionārās apsardzības cīnītāja lomu.

Atlikušo iedzīvotāju vairums dienu strādāja, bet vakaros apbruņojies gāja patruļās pa ielām vai ieņēma atbildīgus posteņus apsardzībā.

Arvien biežāk bij dzirdama dūkoņa no Lielupes puses un dzelzceļu mezgla ziemeļos.

Bij pienākušas trauksmīgas dienas. Fronte tuvojās pilsētai no divām pusēm.

Cita pēc citas atgriezās no pagastiem jaunatnes grupas,

kuras bij izsūtītas pa rajoniem varas nostiprināšanai uz vietām un darba jauniešu organizēšanai uz laukiem.

Pilsēta dzīvoja milzīga bišu stropa uzbudināto dzīvi un visas zemes intereses bij vērstas uz atkapjošās frontes atbalstīšanu, kad Raits un Ozoliņš atgriezās pilsētā.

Zinādams pilsētas sasprindzinātā stāvokļa iemeslus, Raits tūliņ pēc atbraukšanas, nemaz neiegriezdamies mājās, devās uz komisariātu. Telpas šai laikā bij tukšas, jo visi darbinieki dežurēja posteņos.

Tuvojās mitrs, jūras vēja brāziena caurausts, pelēks vakars.

Raits atradās uz platas ielas un nesaprasmē apstājās. Noglaudījis ar vēso roku karsto pieri, viņš, nezinādams, kurp doties, pagriezās uz mājas pusi.

Nelabas domas, atbaidošas savā vaļsirdībā, jaucās viena caur otru.

«Vai tiešām stāvoklis frontē tik ļauns?» viņš domāja un nevarēja tūliņ atrast atbildi uz paša jautājumu.

Viņu tirdīja domas, ka var pienākt brīdis, kad atkal būs jāatstāj dzimtā zeme. Satraukts viņš pārnāca mājās, kur to gaidīja uztrauktā māte un brālis.

Redzot Raitu sveiku un veselu, māte mazliet nomierinājās un par jaunu nodevās saimnieciskām darīšanām, cenzdamās izpildīt kuru katru dēla vēlēšanos. Trauksme, kas viņu bij mocījusi dēla prombūtnē, drīz vien aprima.

Un tiešām, uztraukums, kas visus bij apņēmis pirmajās dienās, pēc ziņu saņemšanas par grūto stāvokli frontēs izgaisa līdz ar divu jaunformētu pulku nosūtīšanu uz 4 fronti. Cilvēki ātri pierod pie sava darba un jauniem pienākumiem. Raits līdz ar citiem tika ieskaitīts kaujas nodaļā, dienu strādāja, bet pa naktīm līdz ar savu grupu ieņēma posteni. Pilsētā drīz vien iestājās normāla dzīve. •) Radās pat baumas, ka mūsējie stāvokli frontē uzlabojuši, lai gan faktiski tas nekā nebij grozījies, izņemot to, ka bij mazliet aizturēts balto uzbrukums šaipus Lielupes.

Vakarā pēc dienas darba nobeigšanas kaujas nodaļas salasījās Rīgas padomē. Piesmēķētās telpās cilvēki gaidīja, kad tos izsūtīs pa posteņiem. Nodaļa, kas atradās Raita vadībā, sastāvēja no deviņiem cilvēkiem pēc viņa paša izvēles. Tajā bij Irma un Elza, Jurītis, Baiba, Ozoliņš, vēl divi komjaunieši un viena sieviete — pārtikas komisariāta darbiniece, kuru visi sauca par Tantalmu.

Viņa nodaļai tai naktī bij uzdota divu pulvera pagrabu apsardzība netālu no pilsētas aiz dzelzceļa līnijas.

Pagrabi atradās kādu versti no sardzes telpām, ar kuru sakaru uzturēšana bij diezgan grūta. Sardzi izvedot, bij jāmet lieli līkumi, jo ceļš bij aizšķēršļots neskaitāmām nezin kādēļ izraktām bedrēm un drāšu aizžogojumiem.

Otrā maiņā uz pirmo pagrabu aizsūtīja Irmu un Jurīti, uz otru — Ozoliņu un Tantalmu.

Tanī naktī Jurītim pirmo reizi savā «karavīra» dzīvē nācās sarkt biedru priekšā.

Nakts bij melna kā sodrēji skurstenī. Saredzēt nekā nevarēja. Pagrabs stāvēja dziļas gravas malā, aiz viņa stiepās bezgalīgs, tukšs klajums — mēslu vieta. Nakti Jurītis izdzirda gravā troksni un šņakstus, kuri pamazām pārvērtās savādā kņadā. Tur it kā kāds smagi nopūtās, it kā plēsa kaut ko un pēc tam atkal apklusa. Iestājās klusums, nospiedošas gaidas, kas būs tālāk, nakts tumsā asi vērstie skati — viss tas darīja jaunos sargus bezgala nervozus.

Trīcošā balsī Jurītis čukstēja Irmai ausī:

—   Skaties, skaties labi, -tur kaut kas kustas.

Irma ar sasprindzinātu uzmanību raudzījās dziļajā gravas tumsā un nekā nevarēja saskatīt. Acu priekšā mānīdami zibēja tikai pelēki, dzelteni, zaļi un sarkani riņķi.

Jurītis jau bij galīgi ieracies bedrē un sagatavojies uzsākt kaujas darbus, kad rietumu pavasara nakts bij galā un klusā rīta ausma uz reizi atsedza visus priekšmetus. Pirmā brīdī Jurītis no kauna gribēja uzlēkt un aiziet, bet tad atturīgi, ar mākslotu smaidu uz nobālušām lūpām iesaucās:

—  Velns viņus parāvis!

Gravas dibenā mierīgi atpūtās bars lielu, pinkainu klejojošu suņu.

—   Negods un vairāk nekas! — Jurītis nikni noteica, rāpdamies no bedres laukā.

—   Šuneļi, — Irma skaļi iesmējās. — Vienkārši suņi… Jurīt, Jurīt, kur tad nu mūsu kareiviskā drošsirdība?

Irmas balsī jaušamas zobgalības noskaņas. Viņa vēl ilgi nevar nomierināties; Jurītim tas nepatīk.

—   Ko tu zobus rādi? — viņš sirdīgi iesaucās, novērsdamies no Irmas. — Apnicis, pretīgi skatīties!

Jurītis ar spļāvienu gribēja atkratīties no uzplūdušā īgnuma viļņa, bet tas iznāca neveikli. Spļāviens nokrita

uz zodgala. Puisis dusmīgs noslaucīja spļāvienu asajā piedurknē.

—   Ko tu dusmojies, muļķis tāds? — raudzīdamās Jurītim acīs un pūlēdamās valdīt smieklus, Irma mierinoši jautāja. — Nav ko raizēties, — citu reizi būsim gudrāki . . .

Visapkārt plētās rītausmas baltā sega. Tikai tālumā vēl karājās pār pilsētu pelēkais, irstošais izgaisušās nakts plīvurs.

Abi sargi, klusu ciezdami, gaidīja uz maiņu.

Nomainījušies no posteņiem, jaunieši sanāca sardzes telpā. Par muļķīgo nakts gadījumu neviens nekā nedabūja zināt. Bij svarīgas darīšanas. Nogurušie sargi bij novietojušies nelielās istabas kaktos un klausījās Raita vārdos, vienaldzīgi paretam iekozdami konservus no skārda bundžas.

Pēdējie no posteņa pārnāca Ozoliņš un Tantalma. Tagad visa nodaļa bij kopā. Raits parakstījās sardzes lapā un nodeva to jaunajam sardzes priekšniekam.

īsi pirms aiziešanas Jurītis nosprieda brīdināt jauno maiņu no iespējamām nakts bailēm.

—   Tiem, kam nāksies stāvēt pirmajā postenī, vajag ievērot, ka gravā daudz klaiņojošu suņu. Tie dažreiz pienāk pie pašci pagraba. Tādēļ nevajag baidīties.

Irma nozīmīgi paskatījās uz Jurīti un pasmaidīja. Jaunieši sāka atstāt sardzes telpu. Miegainība ātri pārgāja. Svaigais rīta vējš sita sejā vēsumu, saceldams vieglus drebuļus pa visu miesu.

Irma gāja nopakaļus, uzmanīgi novērodama Raitu un Tantalmu, kuri soļoja pa priekšu un par kaut ko sarunājās. Viņai likās, ka Raits piegriež pārāk maz vērības citiem un dziļi nogrimis sarunā. Laiku pa laikam meiča ar nepatiku meta greizus skatus uz Tantalmas sasārtušo seju. ļļā bij gadus divdesmit sešus veca sieviete ar reti simpātisku, smaidošu seju un klusām, mirdzošām acīm. Vieglās drānas piegūla viņai labi, apņemdamas tievo vidukli un apaļās formas kā jaunai meitenei. Uzmanīgi novērojusi abus, Irma pēkšņi pieķēra sevi pie greizsirdīgām, nelabām domām un nosarka.

«Kādas muļķības nāk prātā!» viņa nodomāja un sāka sevi pārliecināt, ka nepieklājīgi domāt par cilvēku tukšību.

Un tomēr sirdī palika zināma nepatika pret šo sievieti, kura prata tik aizraujoši runāt, ka Raitam visu ceļu pat prātā neienāca pārtraukt sarunu, lai kaut uz mirkli piegrieztu vērību citiem biedriem. Irmai likās, ka Raits pēdējā laikā pat vispār atsvešinājies no savām bijušām draudzenēm. Domāt par to bij ļoti sāpīgi. Bet Raita izturēšanās neatlaidīgi tirdīja smadzenes un lika uzmanīties.

Priekšpilsēta tos sagaidīja ar drūmu klusumu. Tramvaju kustība vēl nebij sākusies, un tikai retie gājēji mazliet izklaidēja nospiedošo vientulības sajūtu. Jauniešu vairums soļoja klusēdami, drusku saliekušies zem šautenes un pārtikas maisiņa smaguma.

Irmai krūtīs auga liela pārestības sajūta, — viņa nevarēja vairs skatīties uz Raitu un Tantalmu. Meičas skats nejauši krita uz pelēko trotuāru. Ozoliņam kreisā kurpe bij bez purna, — tas bij it kā nocirsts. No cauruma līda ārā divi gluži kaili pirksti. Jurīša garās brezenta bikses ar neskaitāmām sacietējušām krokām bij nošļukušas uz kurpēm; bikses bij aplipušas ar savītušiem zāles stiebriņiem. Tantalmas kurpes garais purns bij salāpīts pavisam nemākulīgi — tā, kā sieviešu apavus nemēdz lāpīt. Irmas uzmanību pievilka katrs sīkums, un jo sevišķi to pārsteidza papirosu galu daudzums, kas bij izkaisīts pa ceļu.

Elza gāja, ierāvusi kaklu savas bekešas kuplajā kažokapkaklē un brīžiem snauzdama, blakus Ozoliņam.

Apsardzes štābā viņus atlaida uz mājām. Pilsēta atkal sāka dzīvot savu drudžaino dienas dzīvi. Tie, kas naktī bij stāvējuši posteņos, mazliet nosnaudušies, cēlās atkal augšā, lai ķertos pie sava dienas darba. Vakarā pēc darba nobeigšanas vajadzēja atkal gatavoties uz nakts dežūrām. Tā gāja dienas. Pilsēta trauksmes gaidās pārklājās ar kaujas nodaļām. Rīga līdzinājās milzīgai kara nometnei. Tomēr kņada pamazām norima un iestājās parastais miers. Katrs izpildīja viņam uzliktos pienākumus. Vienīgi pārpūlētie nervi reizēm sabruka no sasprindzinājuma. Daudzi ātri nogura, citus pārņēma apātija, bet vienaldzību visbiežāk varēja novērot to vidū, kuriem trūka spēka izturēt sistemātisko bezmiegu un nekārtīgo ēšanas režīmu — pa lielākai tiesai «uzkošanu». Elza aiz noguruma gandrīz nemaz vairs nerunāja. Irmu bij pārņēmusi galīgas vientulības sajūta. Pārdzīvot visu to bij neparasti smagi. Nebij neviena, ar ko varētu dalīties drūmās, nospiedošās domās. Šis sasprindzinātais stāvoklis turpinājās ļoti ilgi. Pie tā sāka pierast. Vēstis no frontes vairs neinteresēja. Stāvoklis vēl arvien bij nenoteikts. Visapkārt risinājās . kaujas ar mainīgām sekmēm. Padomju valdība, draudošā frontes stāvokļa saistīta, nebij spējīga laikā izvest dzīvē visus tos pasākumus, kuriem vajadzēja grozīt valsts stāvokli pamatu pamatos. Zemniecība ar nepacietību gaidīja zemi, bet attiecīga likuma vēl nebij. Arvien biežāk atskanēja balsis:

—   Kad jel beidzot dos zemi?

Šīs balsis noslīka vispārējā kvēlojošās cīņas troksnī. Visi valsts spēki bij mesti uz frontēm. Nebij palicis gandrīz neviena, kas būtu varējis darīt darbu uz vietām.

Lēni vilkās diena pēc dienas. Padomju Krievijas frontēs tai laikā negāja labāk. Deņikina karagājiens un kaujas rietumu frontē bij atņēmušas visas Sarkanās Armijas rezerves. Nebij no kurienes gaidīt palīdzību. Pārtikas krājumi arī bij izsīkuši, un iedzīvotāji cieta lielas grūtības. Krasi bij grozījies stāvoklis pilsētā: daudzo privāto tirgotāju vietā, kuri bij apgādājuši iedzīvotājus ar nepieciešamiem produktiem, bij noorganizētas sabiedriskas ēdnīcas, dalāmvietas un kooperatīvas iestādes, bet savas nespēcības dēļ tās jau no paša sākuma nevarēja pilnā mērā apmierināt pilsētas iedzīvotāju prasības un vajadzības. Vispārējā labklājība zemē pasliktinājās no dienas dienā.

Nemitošā kaujas dunoņa, lielgabalu uguns un lādiņu sprādzienu vakarblāzma radīja cilvēkos šaubas par rītdienu. Tikai visizturīgākie, kas pašaizliedzīgi bij atdevuši visus spēkus jaunās republikas aizstāvēšanai, bez kuraēšanas-panesa trauksmīgo dienu grūtības un centās iedvest drošsirdību nogurušos un mazdūšīgos.

FRONTES PARRAVE

Landesvēra un baltlatviešu trieciengrupa ar negaidītu un veiklu uzbrukumu pārrāva sarkano latviešu daļu fronti Babītes ezera rajonā. Ienaidnieks draudēja apiet to sarkano daļu flangus, kuras aizstāvēja Jelgavu un bij atsviestas uz Rīgas jūrmalu. Sašķeltās frontes saliektie gali plašāk pavēra ienaidniekam vārtus operāciju uzsākšanai dziļā aizmugurē. Gandrīz pie pašas Rīgas atvērās

gatavs ceļš ienaidnieka forsētam gājienam uz zemes iekšieni, uz viņas centru.

Pretinieka straujā kustība pa taisnu ceļu uz Rīgu negaidot grozīja visu frontes stāvokli. Daļa latviešu strēlnieku, kas bij atsviesti jūrmalas kāpās, pazaudēja sakarus ar kaimiņiem un drīz vien izrādījās ieslēgti no visām pusēm. Iet pretuzbrukumā saskaldītām latviešu strēlnieku nodaļām bij pārāk grūti. Runa varēja iet tikai par gatavošanos uz ielencēju riņķa pārraušanu. Atsevišķas izkaisītas latvju strēlnieku nodaļas bij piespiestas pie jūras un atkāvās no ienaidnieka uzmākšanās, jo kaujas iniciatīve bij pilnīgi pārgājusi ienaidnieka rokās. Kamēr līča kāpās norisinājās niknas kaujas, landesvēra pajūgi auļiem devās uz priekšu, uz vilinošo pilsētu.

Skaitliski niecīga latviešu strēlnieku nodaļa bij paspējusi izlauzties no kāpām uz ceļu, kas iet uz pilsētu, ieņēma pozīcijas pie tilta Bulduru miestiņa tuvumā. Nodaļu komandēja Rubenis, kurš līdz ar ložmetēju komandu bij atšķēlies no pulka pirms frontes pārraušanas operācijas sākuma, kad pulks vēl turpināja niknu pretošanos. Kopā ar ložmetējniekiem nodaļā bij ap piecdesmit kareivju. Ložmetēji stāvēja nogāzēs uz nelieliem paaugstinājumiem, kuri aizsargāja tiltu.

Sīkos krūmājos vienā no šiem uzkalniem bij paslēpts Ziemeļa ložmetējs. Puiši turējās klusi, gaidīdami uz ienaidnieka priekšējo daļu parādīšanos.

Drīz atgriezās izsūtītie izlūki un vēstīja pretinieka tuvošanos. Viņa priekšējās daļas jau bij ieņēmušas neaizsargāto miestiņu. Uzbrukušais ienaidnieks bij paspējis ieņemt arī zvejnieku ciematus, kuri atradās miestiņa tuvumā.

Garas minūtes paiet sasprindzinātās gaidās, jo katrs jūt ienaidnieka tuvumu. Rubenis skraida no viena aiztures spārna uz otru, atdodams pēdējos rīkojumus.

Pēkšņi no apkārtējām birzīm parādās ienaidnieka ķēdes, strauji virzīdamās uz priekšu. Uz jaunās, zaļās zāles paklāja sāk zibēt ātri kustošu cilvēku pelēkie stāvi. Pretiniekam bij nācis zināms, kur atrodas aizture, kas aizsargā pārcelšanās vietu pār upi. Viņš bij nolēmis ar savu pārspēka smagumu sadragāt nelielo saujiņu pretojošos latviešu strēlnieku, kuri bij pilnīgi izolēti. Rubenis ļoti labi apzinājās savas nodaļas bezizejas stāvokli, bet kauju tomēr vajadzēja pieņemt, lai aizturētu ienaidnieka

straujo uzbrukumu un lai strēlniekus nepārņemtu sajūta, ka glābiņa vairs nav. Labāk mirt nevienādā cīņā nekā krist no lodes mugurā, mazdūšīgi bēgot. Ja pareizas dabūtās ziņas, ka zvejnieku ciematus ieņēmušas ienaidnieka flangu daļas, tad vienīgais atkāpšanās ceļš var būt pa šoseju, kura ved uz pilsētu un kuru ienaidnieks izvēlējies kā tuvāko ceļu savas operācijas izvešanai. Ziņu trūkums par citu daļu atrašanās vietu un pilnīga neziņa par to, kas notiek nodaļas aizmugurē, kā arī pa labi un kreisi, nedeva Rubenim iespēju izstrādāt noteiktu tālākās darbības plānu tai gadījumā, ja nodaļai nāktos ^tstāt ieņemtās pozīcijas.

Viņu nomierināja vienīgi domas par tilta nodedzināšanu.

Kauja iesākās, kad pirmie landesvēristi uzdūrās strēlnieku priekšējām grupām. Apšaudīšanās kļuva sevišķi nikna labajā spārnā, kur ienaidnieks centās vērst savu triecienu pret ložmetēju izvietošanas punktiem. Vienai landesvēristu grupai izdevās nepamanītai izlavīties caur krūmiem un ielauzties sarkano labā spārna ložmetēju pozīcijā. Tur notika durkļu cīņa, mirstošu cilvēku spalgu kliedzienu pavadīta. Ložmetējs klusēja, bet tuvākā apkārtne virda no nemitīgas apšaudīšanās, pretinieku ķēdēm saduroties.

Ložu svilpoņa, ložmetēju dobjā, burbuļojošā tarkšķēšana un cilvēku kliedzieni jaucās cits caur citu.

Strēlnieki kāvās nikni. Landesvēristi uzbruka taisnā līnijā, būdami pārliecināti par savu spēku pārsvaru. Aiztures ugunslīnija drīz atgāja atpakaļ līdz pašam tiltam, un tikai Ziemeļa ložmetējs kreisajā spārnā vēl arvien negribēja zaudēt savu izdevīgo pozīciju.

Uzkalns, kura nogāzēs bij novietojušies ložmetējnieki, bij komandējošais augstums visā apkārtnē. Pazaudēt to nozīmēja zaudēt kauju. Strēlnieki vēl arvien nezaudēja cerības ja ne uzvarēt, tad visādā ziņā sadot pretiniekam tā, lai tas nevarētu attīstīt savu drošo operāciju.

Kaujai turpinoties, Ziemeļa ložmetējs nokļuva izdevīgā stāvoklī un varēja atklāt sāņuguni. Pretinieks nogūlās, nevarēdams izturēt nemitošo apšaudīšanu no sāniem.

Ziemelis pavēlēja pārtraukt uguni. Pārlaidis skatu apkārtnei, viņš nāca pie slēdziena, ka pretinieks draud viņu apiet, ja viņš paliks uz uzkalnes, bet pārējā strēlnieku daļa pāriet tiltu.

—   Puiši, laižamies uz krastmalu! — viņš rīkoja, cerēdams pa upes krastu nokļūt līdz savējiem.

Irklis neapmierināts pagrieza ložmetēja kūpošo stobru,

—  Ko tas nozīmē? Atpakaļ?

—   Nerunāt! Ātrāk, puiši! — Ziemelis steidzināja, pamanījis, ka uz tilta kaut kas notiek. Strēlnieki tur skraidīja, lodāja zem tilta un atpakaļ, tikai paretam atšaudīdamies. Pretinieks gulēja krūmos nekustēdamies.

Pēkšņi uz tilta sāka lēkāt garas, ļaunas uguns mēles. Biezi, melni dūmi drīz aizsedza strēlniekus, kuri pārgāja uz pretējo krastu. Ziemelim negaidot ietrīsējās rokas, un vaigu kauli bālajā sejā redzami izspiedās. Cieši sakniebtās lūpas drebēja it kā aiz nodarītas pārestības.

Biedri ar Rubeni priekšgalā atkāpās, atstājot aiz muguras uguns apņemto tiltu.

Bāls kā audekls, Ziemelis paņēma atlikušās kastes ar Iožulentām un klusu ciezdams devās no uzkalna lejā, slēpdamies krūmos ar mākslotu aukstasinību.

Upes krasts bij lēzens un smilšains. Pieci strēlnieki — ložmetējnieki nesaprašanā skatījās uz degošā tilta pusi. Caur zemu peldošiem dūmu mākoņiem bij manāms, kā ienaidnieka grupas uzmanīgi pielavījās tiltam un mēģināja nodzēst augošo uguns jūru.

Puiši neievēroja Ziemeli, kurš domīgs stāvēja nomalē. Vecā vīra galvā jaucās rūpju pilnas domas. Atkāpšanās ceļš tagad atgriezts. Atlika vienīgi upe, bet tā bij pārāk dziļa, lai pār to pārceltos ar ložmetēju. Ziemeļa šaurās, degošās acis lēkāja no viena priekšmeta uz otru, it kā meklēdamas izeju no grūtā stāvokļa. Un pēkšņi viņa sejā iespīdējās cerības stars. Viņš pagriezās pret mierīgi ritošo upi. Viņa vērīgās acis pamanīja piekrastes mitrajās, dzeltenajās smiltīs vairākus baļķus, kuri tur bij palikuši laikam no plostošanas laika.

—   Puiši! — viņš priecīgi iesaucās.

Strēlnieki drudžaini ķērās pie darba. Viens rakņāja nieku, kurš vēl arvienu centās apdzēst degošo tiltu, neuzticīgi paskatījās uz savu komandieri.

—   Irkli, Ostiņ, ātrāk uz krastmalu! Izrakt baļķus no smiltīm! Siksnas no vēderiem nost — taisīsim plostu!

Strēlnieki drudžaini ķērās pie darba. Viens rakņāja rokām mitrās piekrastes smiltis, otrs sēja kopā siksnas, trešs aiz prieka mīņājās uz vietas, te vilkdams šineli nost, te atkal to uzvilkdams.

Ziemelis staigāja pa krastu, mudinādams:

—  Ātrāk, ātrāk, biedri! Tikai mierīgi, bez panikas!

Strēlnieki sasēja siksnās trīs pusotra metra garus, pussapuvušus baļķus un nolaida gatavo plostu ūdenī. Pacēluši ložmetēju, aiznesa to līdz upmalai un saudzīgi nolika uz siksnām. Riteņi ieslīga ūdenī. Plosts nespēja izturēt ložmetēju un pāris lentu kastu smagumu. Baļķi iegrima gandrīz pavisam ūdenī, un saskatāms bij tikai pusiegrimušais ložmetējs.

—   Uz zuksera! — Ziemelis iesaucās. — Metiet nost visu, kas lieks!

Strēlnieki izpildīja pavēli, nebilzdami ne vārda. Nometuši cepures, šineļus un zābakus, tie iebāza šautenes ložmetēja riteņos un brida ūdenī.

—  Jūdzieties priekšā! — Ziemelis komandēja, neslēpdams draudzīgu smaidu.

Divi strēlnieki, ieķērušies ar vienu roku siksnās, metās peldus. Triji stūma smago plostu nopakaļus. Ziemelis palika krastmalā un novēroja pārcelšanos. Nonākuši dziļākā vietā, kur kājas vairs nesasniedza dibenu, arī pakaļējie sāka peldēt. Lēnās upes mierīgo ritumu traucēja tikai šļakatas, ko sacēla peldētāju spēcīgie roku kustieni. Plosts, straumes nests uz leju, lēni virzījās uz priekšu.

Uzkāpis uzkalnē un piekļāvies zemei, Ziemelis paskatījās uz atstāto klajumu, kur nupat bij norisinājusies kauja. Tur vēl arvien valdīja miers. Vienīgi pie tilta drūzmējās cilvēki. Atkāpjošies strēlnieki nebij redzami. Šāvienu troksnis bij apklusis.

Apmierināts viņš nošļūca pa irdenām smiltīm krastmalā. Mierīgi un lietišķi novilka šineli, pārmeta pār muguru šauteni un metās lēnās upes aukstajos viļņos.

Otrā krastā puiši jau bij noņēmuši ložmetēju no plosta un atraisīja siksnas, pamezdami baļķus garajā un asajā piekrastes zālē.

Gluži slapji viņi kāpa uz tuvāko gravu. Ziemelis tos panāca un apturēja:

—  Nu, tagad jāizlemj, uz kurieni doties.

—  Laidīsimies pa gravu taisni uz mežu — tur vajag būt mūsējiem, — Irklis teica.

—   Labi! Ejam!

Viņi gāja pa nedzijās gravas sauso gultni. Laiku pa laikam Ziemelis parāpās pa nogāzi augšup paraudzīties, kas tur notiek. Degošais tilts, acīm redzot, vēl ilgi varēja

aizturēt pretinieka uzbrukumu. Savējie nekur nebij redzami. Upes labais krasts vispār likās kā izmiris. Apdzīvotu vietu tuvumā nebij. Viņi turpināja ce]u pa gravu, cenzdamies jo ātrāk sasniegt iztālēm redzamo zilgano mežu.

Sāka svilināt saule. No strēlniekiem cēlās garaiņi, sviedri straumēm tecēja pa novārgušām sejām, deniņos pukstēja uzbudinātās asinis.

—   Kaut ātrāk atrastu savējos! — Ostiņš ierunājās.

—   Kur tu tos te, velns ar ārā, atradīsi! Viņi droši vien domā, ka mēs jau beigti. Rubenis labi zināja, ka mēs palikuši aiz tilta. Est gribas briesmīgi… Veselu vērsi varētu apēst, — Irklis atbildēja, siekalas norīdams.

—   Uz kurieni mēs īsti ejam? — nesaprašanā jautāja trešais biedrs, kas nesa kastes ār lentām. — Vajadzētu mazliet atpūsties.

—   Tu par atpūšanos un gulēšanu vien domā, miegamice tāds! — viņu pārtrauca Irklis.

Ziemelis gāja nopakaļus un neiejaucās sarunās. Viņš bij aizņemts pats savām domām. Kājas grima gravas irdenās smiltīs, saule cepināja muguras un kailās galvas. Iet bij grūti, bet neiet nevarēja. Vajadzēja atrast savējos. Viņi labi zināja, ka ar vienu vien ložmetēju nekāda karošana nav. Pilnīga neziņa par to, kas notiek frontēs, darīja strēlniekus nemierīgus. Kas zin, vai viņi te neklejo bez kādas jēgas, kad citas daļas jau sen atgājušas uz jaunām pozīcijām? Ilgāk palikt tādā neziņas stāvoklī nebij iespējams. Ziemelis ļoti labi saprata, ko nozīmē būt atšķeltam no savējiem. Nelokāma apņemšanās dzina viņu atrast tos, lai būtu kas būdams.

Neraugoties uz nogurumu, Ziemelis allaž rāpās uz augšu pa gravas nogāzi un pārlaida skatu apvārsnim. Grava stiepās pāri visam klajumam. Pārcelšanās vieta bij palikusi tālu aiz muguras. Uz tilta kūpēja tikko saredzami dūmi.

Šāvieni vairs nebij dzirdami. Klusums un svelme karājās pār galvām. Mocīja slāpes, un pēc ilgā sasprindzinājuma aiz noguruma sāka atslābt muskuļi.

Pa līkumaino gravu strēlnieki nonāca retā priežu mežā. Nosvieduši no pleciem nesamo, viņi nespēkā nometās uz mīkstajām sūnām, kurās vēl slēpās rīta mitrums.

—   Mazliet atpūtīsimies! — Irklis klusi ierunājās, nepaceldams apmulsušās acis uz biedriem.

—   Atpūtieties! — Ziemelis teica un, tikko turēdamies kājās, atspiedās ar muguru pret koku.

Fuiši nogūlās, izstiepdamies visā garumā. Smagie plakstiņi aizvērās, un salds miers ietina domas. Miesa smeldza un viegli vibrēja. Varēja dzirdēt, kā dzīslās ritēja asinis un deniņos pukstēja sakarsušais pulss.

Klusi šalca priežu mežs. No viņa dziļuma dvesa viegls, atveldzinošs vēsums

Ziemelis ilgi skatījās uz strēlnieku nekustošiem ķermeņiem un domāja par notikumiem, kuri bij uzbrukuši tik negaidīti un strauji. Desmitiem verstu ieņemtās zemes bij atkal atdots ienaidniekam. Pēkšņi bij sabrukusi fronte, un cīnītāji bij dabūjuši smagus triecienus. Viņus krimta apslēpta rūgtas pārestības apziņa. Bet kaut kur sirds dziļumos tomēr vēl kvēloja cerība.

Ziemelis lēnām nosēdās un tūliņ sajuta, ka vairs nespēj piecelties. Viņš mierīgi salika abas rokas uz saliektajiem ceļiem un, saņēmis visus spēkus, pacēla galvu, atspiezdamies pret koka stumbru. Tādā stāvoklī viņš negaidot iemiga, juzdams, ka nav spēka pretoties nogurumam. Daudzās bezmiega naktis un pēdējo dienu niknās kaujas bij salauzušas viņa gribu. Viņa sejā nebij neviena asiņu piliena. Garās skropstas likās caurspīdīgas un nedzīvas kā mironim. Netīrie, saliektie pirksti ar rupjām grumbām mierīgi gulēja uz ceļiem, kuri laiku pa laikam ietrīcējās. Augsti paceltā galva atklāja garu, gaišiem matiem apaugušu kaklu ar sīkām, zilām dzīsliņām.

Strēlnieki vairs nedzirdēja tālo rīboņu uz šosejas un neredzēja, kā pamazām dzisa saule.

SIMT ČETRDESMITĀ DIENA

Bij iestājies labs laiks — sauss, kluss un silts. Pienāca jaunās Padomju republikas pastāvēšanas simt četrdesmitā diena.

Tādas jaukas dienas gadās jūrniekam, kad jūra rāma. Tvaikoni^ šūpo viegla ņirboņa, un reibst galva no klusumā slēptā skaistuma. Bet, tikko sašķelto viļņu virsotnes izraibojas baltām putām, kad mieram un klusumam beigas vie/tā acumirklī. Buras plandās vējā . ..

Šodien komisariātā sačukstas, šodien komisariātā uztraukums. Platie logi visu dienu atvērti līdz galam. Gaiss

piesātināts ar ziedošo, za]o koku smaržu. Bastejkalnā burbuļo atdzīvojusies strūklaka. Darbinieki vairāk lūkojas logā nekā strādā. Klusām skaņam piepildītajā gaisā nojaušams nemiers. Uz saules sakarsētā bruģa krīt asi namu silueti. Cilvēku sirdis pilnas trauksmes.

Ap pilsētu līdz pašam apvārsnim klusums. Drausmīgi klusē rietumi un ziemeli.

Pulksten divos atveras sekretāra durvis. Komisariāta sekretāre iznāk klusi, valdīdamās, ar sasārtušiem vaigiem un kupliem matiem. Pie logiem sastājušies darbinieki jautājoši pagriezās pret viņu.

—   Biedri! Mēs beidzam darbu sakarā ar trauksmīgo stāvokli frontē. Tiek ieceltas nakts dežūras. Lūdzu bez kavēšanās apbruņoties un ierasties komisariātā.

Mierīgie, lakoniskie vārdi iespiežas smadzenēs. Telpas ātri paliek tukšas. Steidzīgi uzvilkuši vieglos mētejus, darbinieki aiziet, lai tikpat ātri atgrieztos.

Raits pa Bastejkalna alejām skrien uz mājām. Deniņos pukst asinis, galvā jaucas domas, viena nemierīgāka par otru, — pazib un izdziest, lai dotu'vietu jaunām. Viņam pretim no Internacionālās ielas puses skrien cilvēks jūras komandiera mundieri, smagi elsodams. Raits redz, ka labā roka tam švitinās kā pātaga. Asiņainie pirksti nokarājas baltajās dzīslās gandrīz līdz pašai zemei.

Raits jautā:

—   Biedri, kas noticis?

Jūrnieks neapstādamies skrien garām un kliedz:

—   Vai tad tu pats neredzi?

Bet Raits jau vairāk nekā neredz. Viņa skatu apmiglo nedzīvā roka ar it kā aukliņā pakārtiem, asiņainiem pirkstiem.

«Kas tad noticis?» domā Raits, skriedams vēl ātrāk. «Tas nozīmē, tas nozīmē,» viņš vairākas reizes atkārto vienu un to pašu, «tas nozīmē, ka sākusies sacelšanās.. .» Šī doma viņu neatstāj. Istabā viņu sagaida uztrauktā māte.

—   Rait, dēls, kas tad nu atkal notiek? Stāsta, ka vācieši esot ielauzušies pilsētā. Friča nav mājās: kā no rīta aizgāja, tā nav. Ko man tagad iesākt?

Māte stāv un skatās uz Raitu asarojošām acīm. Raitam nav laika atbildēt. Viņš steidzīgi sakārto šautenes siksnu, pārmet pār plecu patronsomu ar patronām, paņem no kumodes revolveri un bāž to kabatā.

—       Kur tad nu lai es palieku, ja tu aiziesi? — māte jautā, izžuvušām acīm raugoties.

—       Apmierinies, māt, tikai apmierinies! Viss būs kārtībā. Drīz viss noskaidrosies un atkal būs miers.

—   Kādēļ tu mani māni, dēls? — runā lūdzošā balsī.

—       Es jau pats nekā nezinu, māt! — Raits nikni iesaucās. — Kā tad šie te var celties?! … Tev stāsta pasakas, un tu tici! — viņš piebilda ar nepatiku, bet mazliet mīkstākā balsi.

—       Es jau nezinu, dēliņ, un saku tikai to, ko ļaudis runā. Tev jau vajag labāk zināt, — piekāpdamās silti un mierinoši atbild māte.

Raits paņem no galda baltmaizes kukuli, atlauž gabalu un iebāž padusē. Māte vērīgi seko katrai viņa kustībai.

—       Būtu drusku iekodis. Es izvārīju piena putru ar ķirbi. Gan jau paspēsi!

Raitam nav laika. Iebāzis kabatā divus lielus cukura gabalus, viņš jau iedams pogā ādas kurtku.

Pie durvīm tas atgriežas.

—       Tu no mājām nekur neej, māt! Ja kaut kas šā vai tā, es atskriešu tev pakaļ. Apsedz zupu, lai neatdziest, es laikam drīz būšu atpakaļ.

—       Rait! — māte nosauca tam pakaļ. — Kā tad būs ar Frici, dēls?

No lejas atskan dobja atbilde:

—       Es viņam ādu noraušu! Tu viņu nekur nelaid, ja pārnāks, pagāns!

Raits skrēja pa savu ceļu. Visapkārt bij neparasts tukšums. Viņš nesastapa neviena cilvēka. Nogriezies ap stūri, viņš ieraudzīja krievu katedrāli. Platais bulvāris un saules apspīdētās katedrāles sienas laistījās. Sakarsis no skriešanas, Raits nogriezās ēnainā alejā. Nenogājis līdz alejas galam, viņš sadūrās ar Irmu. Viņa stāvēja viena, atspiedusies pret nama sienu, kura fasāde izgāja uz Vērmaņa parku. Meičas acis bij saraudātas.

—   Ko tu te stāvi? — Raits uztraukts jautāja.

Izdzirdusi negaidītu cilvēka balsi, Irma iekliedzās un

cieši ieķērās Raita piedurknē.

—      ( Tu, Rait? „Es nezinu, kurp iet. Es laikam esmu nokavējusi.

—       Uz kurieni nokavējusi — runā tā, lai var saprast! — Raits sirdīgi uzsauca.

Irma nosarka, acīs parādījās lielas, dzidras asaras. Tievie pirksti bij ieķērušies viņa piedurknē, it kā baidīdamies palaist to vaļā.

—   Es skrēju pie tevis .., pateikt… pateikt, ka vācieši ieņēmuši Daugavas kreiso krastu un visu Pārdaugavu. Uz komisariātu iet nav vērts — no turienes visi laikam jau aizgājuši uz tiltiem.

—   Kur Elza? Tu te viena pati? — Raits negaidot partrauca.

—   Es nezinu, nezinu, kur viņa tagad. Viņa palika tur… — Meiča pēkšņi nobāla un iekliedzās: — Rait, skaties, skaties, Rait!

Raits negribot nodrebēja un nikni izrāva savu piedurkni no Irmas rokām.

—   Ko tu paniku cel!

—   Skaties jel, Rait! — Irma vēl ciešāk piespiedās pie Raita rokām.

—   Pagaid, laid vaļā! — Raits klusi ierunājās, vērsdams skatu uz pilsētas kanāla pusi.

Irmas plati ieplestās acīs atspoguļojās izbailes. Viņa atkal cieši piespiedās Raitam, un caur sakniebtām lūpām izlauzās apspiests kliedziens.

Iepretim tiltam, pilsētas kanāla otrā malā, uz augstā nama tumšās sienas spilgti atšķīrās ienaidnieka upes flotiles matrožu baltie stāvi. Skaidri saredzami ar neapbruņotu aci, turēdami šautenes rokās, astoņi cilvēki virzījās gar nama sienu uz tilta pusi.

—   Nešauj, nešauj, Rait! Es tevi lūdzu, — Irma čukstēja. — Viņi pamanīs mūs. Mēs esam tikai divi. — It kā attaisnodamās meiča skatās Raitam acīs, un viņas plānās, nobālušās lūpas trīc.

—       Laid vajā, muļķe! — Raits izrāvās no viņas rokām.

—  Ko tu cel paniku? Kas tad taisās šaut?

—   Man bail, tevi var nošaut.

—   Tas nu gan ir lieliski, — Raits pasmaidīja. — Gulsties zemē vai es tev… — viņš ātri nogūlās, vilkdams līdz Irmu.

Baltie gāja pār tiltu, spiezdamies gar margām. Viņi bij tik tuvu jauniešiem, kuri gulēja, cieši piekļāvušies zemei, ka varētu dzirdēt to sarunas, ja vien jauniešu sirds nepukstētu tik strauji, ka neko nevar sadzirdēt.

—   Sauj! — Raits pavēlēja, un nožvadzēja šautenes aizslēgs.

Viens pec otra divi šāvieni saplosīja nospiedošo klusumu.

Irmai trūka elpas no iekšēja karstuma. Nāsis sitās asā pulvera dūmu smaka, un sāpēja galva.

Baltie pazuda no tilta. Tālredzīga acs būtu varējusi tos atkal pamanīt pie pelēkās sienas. Šāvieniem saņemtie matroži bij atkāpušies. Nezinādami, no kurienes šauj, tie neuzdrošinājās savukārt atklāt uguni.

Nogaidījis kādu laiku, R-aits piecēlās un nogriezās aiz mājas stūra. Tagad viņš jutās gluži mierīgs. Sekodama viņa piemēram, Irma nedroši piecēlās un apmulsusi nostājās tam blakām.

—  Nu, vai redzēji? — Raits drūmi prasīja.

—   Redzēju, — Irma apjukumā atbildēja.

—   Nu, tagad ejam! Mēģināsim klusiņām nokļūt uz Revolūcijas prospektu — tur atradīsim savējos. Ak tu mana meičiņa! — Raits teica, uzsizdams Irmai pa plecu.

Paslēpti alejas ēnā no nevēlamiem skatiem, viņi uzmanīgi virzījās uz priekšu, arvien vairāk attālinādamies no tilta.

Ienaidnieks slēpās namu iedobumos. Viņš izlūkoja un novēroja, gatavs katru acumirkli raidīt nāvējošo svinu uz katru, kas parādīsies. Bailes un neziņa neļāva pretiniekam virzīties dziļāk pilsētā, kur katra iela, katrs nams un katrs iedobums varēja aizkrustot ceļu. Ienaidnieks nezināja, kas patlaban notiek pilsētā. Tukšās ielas iedvesa šaubas un neuzticību klusumam, kas likās draudošs savā mēmumā.

Drīz viņi ielu krustojumos uzdūrās bruņotas jaunatnes grupai. Bij arī vairāki pusmūža cilvēki, bet starp tiem nebij iniciatoru, un tā visa labi bruņotā grupa stāvēja bez vadības, nezinādama, ko iesākt.

Viņi izbrīnījās par Raita vēsti, bet nevienam nebij drosmes ņemt atbildību uz sevi.

—   Vai tad tiešām nav, kas varētu mūs komandēt! — brīnījās padzīvojis strādnieks. — Ja man būtu galva uz pleciem, es sen jau te nebūtu. Cik slikti, kad nav vajadzīgās prašanas!

—   Ar ko tad tu īsti domā, papu, ja tev nav galvas uz pleciem? — atskanēja kaut kur aiz muguras izsmejoša balstiņa.

Strādnieks neveikli pagriezās un norūca:

—  Ja jau tu tāds gudrinieks, tad ņemies komandēt!

Nezin no kurienes pēkšņi izripoja kara rati ar lielām kastēm. Vedējs uzdevās par intendantūras noliktavu sargu un skaidroja, ka kastēs atrodoties jaunās Novicka granātas un viņš vedot tās izdalīt nodalām.

Turpat uz stūra atplēsa cieši pienaglotos dēlu vākus. Jaunieši ņēma no kastēm aiz koka rokturiem sviežamos un apkārās ar smagām, četrstūrīgām granātām. Tie, kas prata ar tām rīkoties, turpat uz vietas apmācīja citus.

Pāri ielai skrēja Ķerts. Jaunieši to pazina, neraugoties uz to, ka viņš bij ģērbies citādāk, nekā parasts. Lielā platmale aizklāja puiša seju, un garais mētelis aizsedza kareivja zābakos autās kājas.

Raits apturēja viņu.

—   Biedri Ķert, sakiet, ko mums darīt! Pie teātra parādījušies baltie un dodas pāri kanāla tiltam.

—   Tūliņ, tūliņ! — Ķerts nomurmināja un pazuda pūlī.

—   Velns viņu zin, cik ilgi mēs te vēl mīņāsimies! — ierunājās skala balss.

Būdami diezgan ilgi bez vadības, jaunieši jutās pamesti un atstāti savam liktenim.

—   Puiši, ejam uz kādu citu vietu! — viens no strādniekiem griezās pie grupas dalībniekiem, kuri bij sastājušies pūlītī.

Taisni tai acumirklī no katedrāles puses skrēja strādnieku grupa. Puiši ieraudzīja starp viņiem Jurīša tēvu. Pieskrējis viņš aizsmakušā balsī uzsauca:

—   Biedri, ķēdē! Nāciet man pakal, — un veda tos atpakaļ uz pilsētas kanāla pusi.

Viņi soļoja triju četru soļu attālumā viens no otra pa plato bulvāri un saliekušies tuvojās tai vietai, kur Raits nesen bij gulējis ar Irmu.

Pēkšņi Kamols dobjā balsī komandēja:

—  Gulties!

Visi apklusa un nogūlušies rāpus meklēja vietu, kas būtu izdevīgāka šaušanai.

Sakarsušie bruģa akmeņi dedzināja miesu, nāsīs sitās sasilušo putekļu sausā smaka. Irma bij nogūlusies Raitam līdzās. Eļļas nosmērētā seja bij aplipuši pelēkiem putekļiem, un tādēļ meičas acis likās vēl lielākas un gaišākas. Tajās vairs nebij neprātīgo baiļu, bet mierīgs un kluss spīdums. Uz pavērtām lūpām bij redzams atturīgs smaids. Viņa paskatījās uz Raitu un ar apmierinātu seju pievirzījās tam tuvāk.

Pēc Kamola komandas visi bij noklusuši, un tikai Irma vēl klabināja šautenes aizslēgu. Raits paskatījās uz viņu un jautāja:

—   Ko tu taisi troksni?

—   Nekas, Rait, man šautenē palikusi patrona.

—  Ek tu! — Raits nočukstēja.

Paņēmis meičas šauteni, viņš ar slauķi ātri izgrūda iespriedušos patronu. Atdodams šauteni atpakaļ, viņš pamācīja Irmu:

—       Šauteni vajag tīrīt, tad patronas neiespriedīsies. Varbūt tā iekšā sarūsējusi?

—   Nē, tīra, — Irma attaisnodamās klusi nočukstēja.

No kreisās puses, aiz namiem, aiz Vērmaņa parka stūra,

atskanēja mašīnas rūkoņa.

—   Mierīgi! — Kamols komandēja.

No Pauluči ielas stūra gandrīz bez kāda trokšņa izritēja bruņu mašīna. Uz viņas zaļajiem sāniem greznojās melns krusts ar baltu apmali. Pusotra simta soļu attālumā no ķēdes bruņu mašīna atklāja uguni no priekšējā ložmetēja, apbērdama ar lodēm tukšo Esplanādes laukumu un aleju ap to. Akmeņiem piekļāvušies cilvēki no bruņu mašīnas nebij pamanīti. Visa komandas uzmanība bij vērsta uz to, kas priekšā. Bruņu mašīna virzījās lēni, it kā baidīdamās iegāzties vilku bedrē. Uz mirkli tā pavisam apstājās un pastiprināja ložmetēja uguni. Kamols jau taisījās atklāt uguni, kad bruņu mašīna pēkšņi apgriezās un ātri aizgāja pār tiltu, dodamās uz Daugavmalu. Viņa drīz pazuda vecās pilsētas līkumainajās ielās.

—       Vajadzēja gan tai iešaut pakaļā! — vecs strādnieks noteica pieceldamies.

—       Tas neko nebūtu līdzējis, — Kamols atbildēja.

—  Tava lode tai nekā nespēj padarīt. Mašīnai tādas bruņas, ka lielgabala lādiņš tai nekož. Būtu tikai mūs apšāvuši.

—   Kādēļ tad viņa aizlaidās?

—       Baidās no barikādēm. Slokas ielā mūsu puiši bij uzcēluši tādus šķēršļus, ka viņa tikai ar mokām izkļuva laukā. Ja nebūtu kājnieki pienākuši, nebūtu izsprukuši. Bet mums ifcnāca atkāpties, — Kamols skaidroja sanākušiem.

Kad grupa bij atgājusi platās alejas koku pavēnī pie krievu katedrāles, Raits saudzīgi jautāja:

—   Bet kur tad jūsu Jurītis, tēvoci Kamol?

—  Jurītis? Es viņu pazaudēju. Vai nu kaut kur tepat, vai vēl tai pusē. No viņa nodaļas neviena neesmu redzējis.

—  Jurītis palicis otrā pusē? — Irma ar izbrīnu jautāja.

—  Nevar vēl zināt. Redzēsim vēlāk.

Irmai bij brīnums, ka tēvs var tik mierīgi runāt par savu dēlu, kuram varbūt draud vēl lielākas briesmas nekā tēvam.

Kaut kur aizmugurē norībēja zalve. Visi vērīgi klausījās tālajā šāvienu atbalsī. No Marijas ielas un Rīgas stacijas puses šāvienu troksnis pieauga. Drīz sāka rībēt ari pavisam tuvu. Pilsētas nomalēs tālu aizmugurē strādnieku nodaļas bij uzsākušas cīņu ar landesvēra rotām, kuras bij ielauzušās pilsētā un laivās cēlās pāri Daugavai.

Kamola nodaļa ātri soļoja uz pilsētas ziemeļu daļu, no kurienes dzirdama nemitīga šaušana.

SAKAVE

Klusi sačukstējās priedes, mežs dvesa vakara vēsmu. Juzdams caur apģērbu mitrumu, Irklis pamodās un ar izbrīnu paraudzījās apkārt. Vakara krēslā guļošo biedru sejas likās gluži plakanas un baltas, bez kādām dzīvības zīmēm.

Vientulība bij neizturama.

—   Ei, celieties augšā, trauksme!

Pirmais pamodās Ostiņš. Viņš palēcās kā gumijas bumba, apķēra abām rokām koku un, zobus griezdams, ievaidējās. Viņa acīs atspoguļojās izbailes. Viens no strēlniekiem rāpoja pa zemi un nekā nevarēja piecelties. Pēdējais pamodās Ziemelis, uzlēca kājās un tai pašā acumirklī novēlās kā nopļauts: notirpušās kājas nespēja noturēt spēkus zaudējušās miesas svaru… Redzot savādo skatu, Irklim palika nelabi ap sirdi. Vajadzēja kaut ko darīt nelaikā uzmodināto biedru uzpurināšanai.

—  Jūras eži, ceļas augšā, jautrāk, jautrāk! — viņš smiedamies uzsauca, gribēdams uzmundrināt pārējos.

Mežs nomāca viņa smieklus. Atkal palika nelabi ap sirdi. Biedri sāka atžirgt tikai pamazām.

—   Laiks taisīties ceļā, — Ziemelis caur zobiem 'ieru-

nājās. Viņam bij auksti. Viņš piecēlās un sita sev pa krūtīm. — Celieties, celieties, puiši!

Salasijuši pa visām malām izsvaidītās mantas, strēlnieki sāka iet gar mežmalu, nezinādami pareizo virzienu.

Ap pusnakti viņi nonāca pie vientuļas mājeles. Mežs palika kaut kur iesāņus. Apmaldījušies cilvēki apstājās, un Ziemelis klusu piedauzīja pie loga. Ilgi neviens neatsaucās. Viņš piedauzīja vēlreiz. Istabā sāka kustēties. Aiz durvīm atskanēja cieta balss.

Uz sliekšņa parādījās liela auguma vīrietis un aizdomīgi aplūkoja savādos nakts viesus.

—       Mēs gribam zināt, vecais, kas šī par vietu, — Irklis iesāka.

—       Zvejnieku ciemats, — vīrietis mierīgi atbildēja.

—  Nevajadzēja gan, puiši, jums nākt šurp, — tuvāk apskatījis neaicinātos viesus, saimnieks noteica.

Izrādījās, ka ciematā atrodas balto jātnieku nodaļa — majora Fletčera kavalēristu grupa. Astoņdesmit zobenu un seši ložmetēji.

—       Šodien te viena strādnieku grupa aizgāja gar jūrmalu, — zvejnieks stāstīja, — bet tagad tur iet nevar. Baltie aizgāja uz priekšu, uz cietokšņa pusi. Vai tad jūs vēl nezināt, ka landesvērs ieņēmis Rīgu?

Neviens negribēja viņam ticēt, bet svārstīgais stāvoklis un pilnīgā atrautība no savējiem radīja zināmu neuzticību saviem spēkiem. Ka Rīga ieņemta, likās pilnīgi neticami. Nesatiekot neviena savēja, strēlnieki bij gatavi ticēt tikai tam, ka baltie paspējuši ieņemt visus ceļus, kas ved uz Rīgu.

—   Tātad apkārtne iztīrīta!

—   Ko nu iesākt, puiši? — Ziemelis jautāja.

—       Es jums dodu padomu iet uz mežu, — zvejnieks ierunājās.

—   Tur mums nav ko darīt! — Ziemelis teica.

—       Var nogaidīt, kamēr viņus padzīs. Domājat, ka viņiem ilgi te nāksies saimniekot?

Puiši nogrima domās. Ziemelis knibināja ar pirkstiem bārdu un skatījās uz zvejnieku.

—   Vai jūra tuvu? — viņš iejautājās.

—   Tepat aiz kījpām, — zvejnieks atbildēja.

—       Lieta tāda, puiši.,, Jā! Iesim uz jūrmalu. Tu, saimniek, parādi mums ciemata bagātākā zvejnieka laivu. Ejam!

—   Bīstami, biedri! Fletčerieši jādelē apkārt. Nu, labi, norunāsim tā: viens lai nāk man līdz, bet pārējie lai pagaida kāpās!

Zvejnieku pavadīja Ziemelis. Irklis ar ložmetējniekiem palika kāpās.

Parādījis izmeklēto laivu, zvejnieks teica Ziemelim:

—  Neaizmirstiet, biedri, ka izbraukt līcī aizliegts. Ja pamanīs — glābiņa nebūs.

—  Labi. Pateicos, biedri! — Ziemelis sirsnīgi paspieda zvejnieka sacietējušo roku.

Puiši devās no kāpām uz jūrmalu. Salauza ar durkli atslēgu un nolaida laivu ūdenī.

Zvejnieka melnais stāvs nekustīgi sargāja nakts klusumu jūrmalas dzeltenajās kāpās, kamēr nebij galīgi apklusuši ūdens vieglie šļaksti.

Bez kompasa, šūpodamās vieglā viļņa ņirboņā, laiva klejoja pa jūru visu nakti. Virzienu ieturēja pēc zvaigznēm. Ostiņš izrādījās par labu zvaigžņu pazinēju. Nāca prātā klusās naktis muižā, kad, sargājot pieguļā barona zirgus, nācās būt nomodā līdz pašam rītam un nekas cits nebij ko darīt kā skatīties debesīs un klausīties vieglā meža šalkoņā. Savos kalpa gados viņš praktiski bij izstudējis visu astronomiju. Tagad tā lieliski noderēja. Drošāk un mundrāk virzījās laiva, turēdamās Ostiņa rokas norādītā virzienā.

Viņi brauca visu nakti, skatīdamies uz zvaigznēm. Visu nakti bez apstājas airēja strēlnieki.

«Kur izeja un kāda?» mokoša doma krimta Ziemeli. Šo sarežģīto dzīves mīklu viņam neizdevās uzminēt.

Ausa gaisma. Jūra palika dzeltena kā kāpu smiltis. Pie debesīm kūpēja sārta migliņa, aizsedzot ceļa rādītājus — zvaigznes. Tagad nācās orientēties pēc šaurās piekrastes strēmeles.

—   Virzīsimies, puiši, tuvāk krastam! Te ne velna nevar saprast, — ilgi raudzījies uz zemes strēmeli, noteica Irklis. — Iesim kājām gar jūrmalu, — var būt, ka kaut kur nonāksim.

—   Pagrieziet! Brauksim ciemos … — Ostiņš iesaucās un pats izbrīnījās: viņš bij zaudējis balsi, ausīs skanēja aizsmakusi ķērkšana.

Visu vakardienu un nakti viņi nebij ēduši ne kripati* ņas. Zvejnieku ciematā nebij laika domāt par ēšanu. Balto tuvums un cenšanās drīzāk izkļūt no draudošām

briesmām nomāca domas par to, ka vajadzētu sagādāt pārtiku un dzeramūdeni ceļam. Tagad, atrodoties drošībā, ienāca prātā ēšana. Un, jo vairāk par to domāja, jo stiprāk mocīja izsalkums.

Labi izdarvotā laiva slīdēja pa jūras līmeni, tuvodamās krastam. Lai gan airēja pārmijus, nogurums uzmācās arvien vairāk. Smeldza pleci, un sāpēja saliektās muguras.

—       Ka tikai neiegrūžamies baltajiem rīklē! — raudzīdamies uz Rīgas jūrmalas līkumoto piekrasti, Ziemelis domīgi ierunājās.

—       Sagatavot ložmetēju! — Irklis pavēlēja. — Ātrāk, Ostiņ, padod lentu!

Ložmetēju nostādīja laivas priekšgalā, ievilka lentu un notēmēja.

Priekšā pacēlās augstas, baltas kāpas, apaugušas retām, jaunām priedītēm. Iztālēm piekraste likās tukša un atgādināja neapdzīvotu salu. Tak, piebraucot tuvāk, strēlnieki sāka atšķirt nelielas mājeles, šur un tur izsvaidītas laivas un mietos izkārtus zvejnieku tīklus.

Sirmā piekraste klusi raudzījās uz tuvojošos laivu. Pie ložmetēja nogūlās divi strēlnieki un, mokošu nogurumu kaulos, vēroja zemi, kura ātri tuvojās.

—       Ne velna nevar saredzēt! — sūdzējās Ostiņš, berzēdams acis, kuras lipa ciet.

—       Laikam nakti esi acis izskatījis, zvaigznes meklēdams. Laid mani — man laba redze.

Ostiņa vietā pie ložmetēja nogūlās Irklis.

—   Aizmiedz acis — paliks labāk, — Irklis teica.

Ne vārda neteicis, Ostiņš nosēdās laivas dibenā, atspiedās pret malu un pievēra plakstus.

—       Piekrastē cilvēku nemana, — Irklis vēstīja, — tikai divas mājeles kvern kāpās.

Ziemelis pārliecinājās, ka Irklis teicis patiesību, un uzsauca:

—   Ierauj, puiši, drīz būsim malā.

Pusstundu vēlāk laivas priekšgals pēkšņi uzgrūdās sēklim. Irklis no grūdiena atsita degunu pie ložmetēja roktura un trekni izlamājās.

—   Ko, vai jau galā? — Ostiņš ieprasījās pamodies.

—   Uz sēkļa, — Ziemelis atbildēja.

Izrādījās, ka tālāk braukt nav iespējams. Piekrastes tuvumā līcis 4)ij pārāk sekls. Caur dzidro ūdens līmeni

bij redzamas gaišas smiltis un balti gliemežvāki. Dziļums, cik vien acs varēja sniegt, bij visur vienāds.

—   Līdz malai mēs neaizbrauksim, — Ziemelis noteica.

—   Iesim kājām! — Irklis mierīgi atsaucās.

Strēlnieki domīgi skatījās jūras dibenā, kurš bij kā

nobērts sīkām, spīdošām zvīņām.

—       Ilgi prātot nav vaļas, — Ziemelis pārtrauca klusumu. — Iesim, Irkli, zvejot! Velc bikses nost… — viņš piebilda smaidīdams.

—       To jau var! — Irklis atteica, bet bikses nost nevilka. Ziemelis kāpa pār laivas priekšgalu, augsti pacēlis labajā rokā šauteni.

—   Ejam! — Ziemelis steidzināja.

Odens sniedzās līdz krūtīm. Irklis sekoja Ziemelim.

Priekšā pacēlās lēzenais krasts. Grimdami irdenajās smiltīs, viņi sasniedza malu. Starp izkārtajiem tīkliem bij redzams zvejnieku mājeles nomelnējušais jumts.

—       Ej tu no mājeles otras puses, aiz tīkliem, es iešu taisni, — rīkoja Ziemelis.

Pie kaudzē sakrautām, vecām laivām Ziemelis ieraudzīja mazā, četrstūrainā lodziņā stiklam piespiedušos zeņķa seju. Redzēdams svešā cilvēka tuvošanos, puišelis ātri atlēca no loga. Ziemelis apstājās. Tai brīdī kāpās parādījās Irkļa galva, kurš uzmanīgi tuvojās mājelei no otras puses.

Ziemelis piegāja pie mājeles durvīm un uzsauca:

—   Ei, ja kāds mājās, — nāk laukā!

Uz lieveņa iznāca puisēns ar baltu, gandrīz caurspīdīgu seju. Viņa gaišās, izbalējušās acis nesaprašanā raudzījās savādajā svešiniekā. Ziemelis stāvēja nekustēdamies, atspiedies uz šautenes. No viņa apģērba tecēja ūdens, ko ātri uzsūca valgā, irdenā smilts.

—       Vai tev mājās vairāk neviena nav, puišel? — Ziemelis draudzīgi jautāja.

Zeņķis berzēja basās kājas, iebāza pirkstus mutē un, ne vārda neteicis, skatījās negaidītā ciemiņā. Ziemelis piegāja tam tuvāk.

—       Vai tad tu viens pats te saimnieko? — viņš atkal jautāja.

—   Viens, — zēns klusi atbildēja.

—   Kur tad tēvs un māte?

—  Uz pilsētu aizgāja, — zēns atbildēja jau drošāk.

Ziemelis pamāja ar roku Irklim, kurš stāvēja aiz mājeles, šauteni turēdams gatavībā.

—       Un kas dzīvo tai mājā? — rādīdams uz mājeli aiz kāpām, Ziemelis prasīja.

—   Onkulis.

—   Vai tur ar neviena nav mājās?

—   Nezinu.

—   Vai zaldāti te pie jums bij?

—   Bij.

—   Kur viņi palika?

—   Nezinu.

—   Kādi tad tie zaldāti bij?

—       Baltie. Te viņu bij daudz. Paņēma mums visas zivis un maizi ar vēl. Tēvs aizgāja uz pilsētu maizi pirkt.

—       Vai tad mājās neviena gabaliņa nav palicis? — juzdams stipru izsalkumu, jautāja pienākušais Irklis.

—       Kas jūs tāds esat? — zēns noprasīja, droši paceldams galvu.

—       Mēs, bērns, esam sarkanie, — Ziemelis atbildēja tēvišķā balsī.

—       Es varu jums dot paēst, — zēns iesaucās un ātri pazuda aiz durvīm.

Ziemelis ar Irkli saskatījās. Viņu sejās parādījās smaids.

Puišelis ātri atgriezās ar rupjas maizes riku un dažiem gurķiem rokās.

Strēlniekiem iemirdzējās acis. Zēns piegāja tiem klāt un, sniegdams maizi, teica:

—       Papus saka, ka sarkanajiem var dot, bet baltajiem ne.

—       Kā tad tu zini, ka mēs esam sarkanie? — Irklis jautri jautāja.

—   Onkulis jau pats teica.

—   Var būt, ka viņš melo?

Zēns nesaprašanā sastinga ar maizes riku izstieptā rokā.

—        Nebīsties, tu esi labs puisis, — Ziemelis noglaudīja zēna kailo galvu. — Mēs tiešām esam sarkanie. Pateic tēvam lielo paldies! Kad mēs atkal atnāksim, atvedīsim tev dāvanu.

Ziemelis apmulsis paņēma no zēna rokām maizi un gurķus, uzklapēja viņam pa vājo pleciņu un, parakņājies kabatā, izņēma novārtītu un pa pusei izkusušu cukura gabaliņu.

—   Še ņem, vairāk man nekā nav.

Zēns ar izbrīnu paraudzījās uz Ziemeli, apmulsis pasmaidīja un nolaida galvu:

—   Man nevajag, onkul, ēd pats!

—       Ņem vien, tas draudzībai nekait! — Ziemelis iebāza drupeno gabaliņu «biedra» mazajā rokā. Starp pirkstiem sūcās lipīgs šķidrums, un puišelis iebāza sažņaugto dūrīti kabatā.

—   Nu, visu labu, audz liels!

Zēns pamāja ar galvu un metās istabā.

Strēlnieki, paslēpuši maizi un gurķus zem blūzēm, gāja uz otru mājeli.

Tak nebij tie vēl paspējuši uzkāpt pirmajā uzkalnā, kad aiz krasta līkuma parādījās jātnieku nodaļa. Zirgi gāja sīkiem rikšiem, grimdami ar smagajiem pakaviem mitrajās piekrastes smiltīs.

No laivas pēkšņi atskanēja šāvieni. Jātnieki izklaidus auļoja uz kāpām. Ziemelis ar Irkli metās atpakaļ. Sasnieguši krastu, viņi atskatījās. Uzkalnos aiz mājeles parādījās jātnieku galvas. Nosvilpa vairākas lodes. Irklis pirmais devās ūdenī. Viņš izšāva, stāvēdams ūdenī līdz ceļierm

—       Ātrāk uz laivu! — Ziemelis steidzināja, pielādēdams savu šauteni.

Šāvieni no laivas norima. Starp laivu un pa kāpām auļojošiem jātniekiem atradās viņu biedri. Bīdamies ķert savējos, strēlnieki nogaidīja, kamēr atgriezīsies Ziemelis ar Irkli. Ūdens pretestība bij stiprāka nekā jebkad. Skriet bij pārāk grūti. Jo tuvāk laivai, jo lēnāk kustējās kājas.

No kāpām uz piekrasti skrēja no zirgiem nokāpušie jātnieki. Atskanēja draudoši saucieni:

—   Padodieties, nelieši!

—   Noslīcināsim!

—   Ieročus nost!

—  Halt! Teufel! Donnerwetter!

Irklis ar biedru palīdzību ierāpās laivā. Ostiņš izmisumā ar dūrēm dauzīja ložmetēju, bet tas atteicās darboties. Atjēdzies Irklis metās pie roktura, bet šāvieni negāja vaļā.

Dažu soļu attālumā no laivas Ziemelis pēkšņi sāka slīkt. No piekrastes šāva bez apstājas. Izniris no ūdens, Ziemelis pacēla galvu. Viņa izskats bij drausmīgs. Uz labā vaiga asiņoja dziļš ievainojums.

—   Biedri! — atskanēja viņa balss. No saplosītās mutes plūda ar asinīm sajaukts ūdens. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš ieķērās ar aukstiem pirkstiem laivas malā. Laiva īrās uz jūru, vilkdama līdzi spēkus zaudējušo Ziemeli, līdz biedri to ierāva laivā.

Vācieši, ieņēmuši pozīcijas piekrastē, pavadīja bēgošos ar nemitīgu uguni.

Trulo purnu pret debesīm pacēlis, laivas pakaļgalā klusēja ložmetējs. Irklis nikni lamājās, veltīgi pūlēdamies to atdzīvināt.

Laivā parādījās ūdens. Tas sūcās pa vairākām cauršautām vietām un tievām strūkliņām tecēja gar darvotiem dēļiem. Ostiņš, rāpodams pa ūdens pilno laivas dibenu, meklēja caurumus un trīcošām rokām bāza tos ciet ar patronu čaulām.

Airētāji ar visu spēku dzina laivu uz jūru. Tiem nopakaļ dzinās reti šāvieni.

Pārsējuši Ziemeļa seju ar sviedrainu kreklu, strēlnieki viņu noguldīja laivas priekšgalā.

—   Uz kurieni nu brauksim? — Ostiņš nedroši iejautājās, kad šāvieni bij apklusuši.

Ziemelis gulēja ar pārsietu seju un klusi vaidēja. Strēlnieki bažīgi raudzījās savā biedrā un klusēja.

Ilgi neviens neuzdrošinājās atbildēt. Piespiedies pie ložmetēja aukstā stobra, sēdēja domās nogrimušais Irklis un skatījās uz tālo apvārsni. Beidzot viņš ierunājās:

—   Brauksim pāri līcim! Uz Vidzemi… — Un, zobus griezdams, viņš sažņaudza savas platās plaukstas dūrēs.

PILSĒTĀ KAUJA

Priekšpilsētā — Zasulauka stacijā notika kauja. Vagonos un stacijas ēkās nocietinājusies strādnieku nodaļa drošsirdīgi kāvās ar uzbrūkošo ienaidnieku. Tekstilfabrikas augsto ēku bij ieņēmuši baltie un pa logiem apšaudīja staciju un dzelzceļa līniju.

No piestātnes, kas atradās viena kilometra attālumā, uz strādniekiem šāva ar kartečām. Baltie bij uzdabūjuši lielgabalu uz platformas un bez tēmēšanas tieši grāva uz sliedēm stāvošos tukšos vagonos un tuvākās ēkās. Strādniekiem nebij lielgabalu, nebij ari ložmetēju. Pēc neilgas pretošanās, ienaidnieka pārspēka spiesti, strādnieki

atkapās uz pilsētas iekšieni, pavadīdami katru savu soli ar šāvieniem pret iebrūkošo pretinieku.

Uz sliedēm starp sagrauto vagonu drumslām palika kritušie, smagi ievainotie un tie nelokāmie tēvijas aizstāvji, kuri nebij paspējuši izlauzties no aplencēju ciešā loka. Gavilējošie uzvarētāji pacēla tos uz durkļiem. Sprādzieni jaucās ar mirēju kliedzieniem. Putekļu mākoņi, celdamies no ievainotās zemes, gūlās uz pēdējos spēkus zaudējušo cīnītāju saplosītām un izsvaidītām miesām. Ienaidnieka saniknotās ķēdes zvēriski nobeidza ievainotos, dūra durkļiem, dedzināja acis ar sakarsētu svinu. Kauja norima. Netīri dūmi sedza gaišās maija debesis.

Dzelzceļnieku rajons bij izmiris. Strādnieki bij aizgājuši un atstājuši savas nožēlojamās grabažas, savas cerības, savu no jauna iesākto dzīvi. Pa ceļam steidzās sievietes un bērni. Viņu atkāpšanos sedza ielu krustojumos nostādītās strādnieku un. jaunatnes grupas. Katrs, kas bij spējīgs ieročus nest, uzskatīja par negodu atstāt pilsētu bez pretošanās. Cīnītāju bij tik daudz, ka rajona komitejās sāka trūkt ieroču. Vairums tika pie ieročiem pašu spēkiem: atkaroja tos pilsētā ielauzušamies ienaidnieka zaldātiem, uzlasīja ielās no kritušiem, atprasīja no ievainotiem. Meičas-komjaunietes nepalika vīriešiem iepakaļ, palīdzēja pienest patronas, pārsēja ievainotos, stāvēja kopā ar kareivjiem slēptuvēs. Mātes gāja līdz ar dēliem un gādāja cīnītājiem pārtiku.

Nodaļās iestājās veselas ģimenes uz reizi. Katra iela ielauzušos ienaidnieku saņēma ar uguni. Un tomēr pretinieks soli pa solim ieņēma pilsētu.

Tiltam uzbrūkošo vācu zaldātu vadu saņēma ar ložu krusu. Aiz dzelzceļa vaļņa iegulusī nodaļa pretojās līdz izmisumam. Nodaļā bij ne vairāk par piecpadsmit cilvēku. Vācieši turpretim — ap sešdesmit. Izsvieduši pēdējās granātas, sarkanie metās pāri tiltam uz pilsētas centru.

Pēkšņi viens no aizejošiem, rokas ieplētis, nogāzās ar krūtīm uz tilta margām. Nodaļā palika četrpadsmit cilvēku. Atšaudīdamies viņi sasniedza pilsētas piekrasti un nolaidās nogāzē. Negaidot uz vaļņa parādījās Jurīša putekļiem apklātā seja. Zem netīrumu kārtas kvēloja viņa apaļie vaigi, un asās, dedzīgās acis liesmoja kā vilcēnam. Viņa acis kaut ko nemierīgi meklēja.

—  Jurīt, Jurīt! — atskanēja nopakaļus aizelsusies balss.

Baiba rāpās pa valni uz augšu, urbdamās trīcošiem pirkstiem irdenajās smiltīs.

Uz tilta parādījās ienaidnieka zaldāti. Viņi tuvojās, uzmanīgi spiezdamies pie margām. Atjēgušies no ātrās skriešanas, Baiba un Jurītis piecēlās.

—   Atkāpjamies, Jurīt! — Baiba čukstēja.

—   Ejam! — Jurītis atbildēja.

Viņi divatā iegriezās Iekšrīgas sablīvēto namu tuvākā šķērsielā. Nami izdvesa vēsumu. Atdziestošie akmeņi dobji atbalsoja steidzīgu soļu klaboņu. Citi atkāpjošies biedri gāja pa priekšu. Te bij klusums un drošība. Tikai kaut kur tālu aiz namu milzeņiem paretam atskanēja šāvieni.

—  Vai tiešām mums jāiet projām? — ar sāpēm sirdī iejautājās Baiba.

—   Velns viņu zin! — Jurītis nervozi atbildēja.

Baiba soļoja pa akmeņu bruģi ar augsti paceltu galvu.

Viņa nemanīja, ka plānā blūzīte ar lejā ievērtu gumiju spieda krūtis un svārki bij noslīdējuši. Kļuva redzams netīrs, saburzīts krekls ar baltu izšuvumu. Kurpes bij nošķiebušās un zeķes spirālveidīgi aptinušās ap tievajām kājām. Baiba gāja platiem vīriešu soļiem un nejuta, ka ļodzās nogurušās kājas.

—   Iesim te! — Jurītis teica, kad Iekšrīgas līkumotās ieliņas bij palikušas aiz muguras un biedri izklīduši kur kurais. Ielas galā, kur atradās Galvenais pasts, bij redzams liels laukums. Jaunieši nogriezās pa labi. Uz laukuma nebij nevienas dzīvas dvēseles. Rajons bij tukšs.

—  Uz kurieni nu tagad? — Baiba nesaprašanā iejautājās.

—   Iesim uz prospektu! Tur aizgāja tēvs pavadīt māti. Var būt, ka kādu satiekam. Tikai pieraugi labi, ka neuzduramies baltajiem!

Viņi izgāja uz platās, tukšās centra ielas. Tālumā bij manāmi vairāki stāvi, kuri nozuda prospekta virzienā.

—   Iesim ātrāk! — Jurītis steidzināja.

Viņi paātrināja soļus. No tiesu komisariāta nama augšstāva logiem atskanēja šāviens. Lode nosvilpa Jurītim gar ausi un sāniski atsitās sētas dēlī.

—   Pagaid'! No kurienes šāva? — Jurītis uztraukts jautāja.

Pamestā iecirkņa atvertie logi draudēja katram atpalikušam kareivim. Drošākie no neizdeldētās buržuāzijas

atliekām vilka no paslēptuvēm paglabātos ieročus, ložņāja pa padomju organizācijas atstātām telpām un pie gadījuma centās iekost atsevišķiem cīnītājiem no muguras.

Jurītis neviļus paskatījās uz namu, līdz galam atvērtajos logos, — tukšums bij aizsegts ar plāniem aizkariem.

Jurītis ar Baibu saskatījās un reizē pacēla šautenes. Draudoši norībēja divi šāvieni.

Cilvēks, kas slēpās aiz aizkariem, satrūkās no savas vientulības. Lode kā dundurs nodžinkstēja istabā un atsitās pret griestiem. Cilvēks nikni noklabināja šautenes aizslēgu un piespiedās pie sienas. Nepaskatījies logā, viņš saliekdamies izgāja otrā istabā. Viņa kakls bij ievīstīts siltā villainē, un lielā galva uz šaurajiem pleciem līgojās kā aizgriezta kāpostgalviņa. Pa plato, uz āru izspiesto pieri un kuplajām uzacīm lielām lāsēm tecēja sviedri. Viņa tievās kājas zaglīgā gaitā aiznesa smago ķermeni. Viņš uzmanīgi apgāja galdu, noslēpās aiz spoguļa un, nomērķējis revolvera stobru uz pavērto durvju spraugu, raudzījās tanīs ar baiļu pilnām acīm.

Uz ielas bij klusu, Jurītis un Baiba stāvēja nekustēdamies uz trotuāra. Viņi nesaprašanā raudzījās uz augšu, cenzdamies ar asu skalu saskatīt, kas notiek aiz aizklātajiem logiem.

—   Mūdži! — Jurītis nošņāca. — Pagaidi, Baiba, es paskatīšos, kas tur ķēmojas.

—   Neej! Neej! — Baiba lūdzās. — Tu esi traks palicis!

Jurītis nedzirdēja Baibas vārdus. Viņš skriešus devās

pāri ielai un iebruka namā pa parādes durvīm. Baiba steidzās viņam pakaļ. Priekšnamā neviena nebij.

Saņēmis rokas granātu, kā kaujā ejot, Jurītis uzskrēja trešā stāvā. Baiba nedroši palika priekšnamā, piespiedusies pie aukstās marmora sienas. Nogaidošā klusumā bij dzirdams, kā pukstēja krūtīs sirds. Baibai sāka jaukties galvā nelabas domas.

Uz trepju pagrieziena izgāja trijās durvis. Visas viņas bij pievērtas.

«Pa kurām iet?» prātoja Jurītis.

Mirkli pastāvējis, viņš nosprieda iet pa vidējām. Tikai tagad viņš sajuta, kādas drausmīgas bailes pārņēmušas visu viņa būtni. Straujas drosmes uzplūde, likās, bij viņu galīgi atstājusi. Tak griezties atpakaļ, nepārkāpjot sliek-

sni, viņš negribēja. Paņēmis šauteni padusē un sažņaudzis granātu saujā, ar brīvo roku viņš atrāva durvis vaļā.

Istabā uz grīdas mētājās izsvaidītas patronu čaulas. Viņš iegāja uz pirkstgaliem, paraudzījās apkārt, bet neviena nesastapa. Nebij arī gandrīz nekādu istablietu. Pie sienas stāvēja liels kancelejas galds, ar zaļu drānu pārklāts, pie aizkariem segtiem logiem vēl divi galdi. Logu rūtis bij izdauzītas — tajos bij palikuši tikai rāmji. Pa kreisi gāja puspievērtas durvis.

Auksti drebuļi pārskrēja Jurītim pa muguru. Mirkli pastāvējis uz vietas, viņš piegāja pie sāndurvīm, skaidri juzdams ienaidnieka tuvumu. Pēkšņi norībēja dobjš šāviens. Lode izurbās caur durvīm, nosvilpa Jurītim garām un ieurbās pretējā sienā. Jurītis atlēca sāņus. Piespiedās pie stenderes un uzmanīgi pastiepa roku, lai satvertu durvju rokturi. Ar vienu rāvienu viņš atvēra durvis, tai pašā acumirklī atvēzējās un svieda granātu. Apdullinošs troksnis saplosīja klusumu. Gar sienu nočabēja uzsprāgušās granātas drumslas. Biezi, kodīgi dūmi sitās nāsīs. Tai brīdi istabā ieskrēja Baiba ar plati ieplestām, pārbaidētam acīm. Viņa apstājās pie durvīm kā sasalusi.

—  Vai, ko tu dari?

Ne vārda neteicis, Jurītis atgāja no sienas un, turēdams šauteni ar stobru uz priekšu, nostājās vaļējās durvīs, kuras veda otrā istabā.

Uz grīdas spoguļa priekšā sēdēja cilvēks ar oglēs pārvērtušos seju, atsviestām rokām un tukšiem acu iedobumiem. Viņam apkārt mētājās spoguļa stikla drumslas, apgāzts galds un vairāki salauzti krēsli.

—   Iesim projām no šejienes! — Baiba iesaucās necilvēcīgā balsī un kā apsēsta metās laukā no istabas. Jurītis nodrebēja no Baibas neparastās balss. Viņš devās tai pakaļ un paklupis novēlās pa trepēm. Viņam likās, ka kāds nezināms spēks to nosviedis kā gumijas bumbu.

Sasities un galīgi apdullis, viņš izskrēja uz ielas un turpat blakus akmeņu kāpšļiem nosēdās zemē.

Viņš ilgi klusēja un tad nomierinājies teica:

—   Nobaidījos, lai velns būtu parāvis!

Savāda sajūta neatstāja viņu. Katrs mats uz galvas dūrās smadzenēs kā adata. Rokas un kājas drudžaini raustījās, mugura un deguns sala, acis bij it kā smiltīm piebērtas. Viņš lēni piecēlās, nopurinājās, izspļāva mutē sakrājušās siekalas un sāka soļot, juzdams zem kājām grīļojošos trotuāru.

Ielu krustojumā viņu gaidīja uztrauktā Baiba.

—   Tu esi traks! Es ar tevi nekur vairs neiešu! — viņa nikni tam uzbruka.

Jurītim sāpēja galva. Viņam negribējās runāt. Uzbudinājums vēl nebij norimis. Arvien jūtamāk sāka sāpēt sasistie sāni.

Nogriezušies uz prospektu, viņi ieraudzīja tālē sēdošu cilvēku pulciņu. Juzdami dzīvu cilvēku tuvumu, viņi sāka iet mierīgākā gaitā.

BARIKADE

Pārgājuši Daugavas tiltiem, pirms baltie tos bij ieņēmuši, Pārdaugavas iedzīvotāji devās projām no pilsētas. Pļavas aiz Kuzņecova fabrikas raiboja no daudzkrāsainiem sieviešu un bērnu tērpiem. Bēgļi devās uz Juglas krastiem. Petrogradas šoseja bij pārpildīta ar ratiem, kas veda projām padomju iestāžu nekārtīgi samestās lietas. Pilsētas aizstāvji vēl atradās uz ielām. Uz Matīsa ielas un Revolūcijas prospekta stūra cēla barikādi. Pa veikalu izdauzītiem logiem vilka ārā letes, alus mucas un dažādas istablietas. Jaunatnes grupas apstaigāja dzīvokļus un meta pa logiem laukā aizbēgušo buržuju mantas. Pa gaisu lidoja saplēstu grāmatu lapas. Visur mētājās dažādas sīkas mājsaimniecības lietas.

Barikāde aizsedza Matīsa ielas galu un vilkās pāri prospektam. Tiem, kas nebij paspējuši aiziet, nācās ar lielām grūtībām rāpties pār sasviesto lietu kaudzi. Tur Jurltis ar Baibu satika Elzu.

Elza ar Tantalmu un Ozoliņu sēdēja uz izsviestas gultas malas un steigā iekoda ar šķidru marmelādi apsmērētu rupjmaizi. Viņi bij ļoti priecīgi satikt biedrus un norunāja turēties kopā.

Nodaļu, kurai bij jāaizstāv barikāde, vadīja viņu kopējais paziņa — biedrs Grūbe. Uzkāpis uz barikādes, viņš nogaidoši raudzījās ielas kustībā. Ienaidnieki vēl nerādījās. Ļaudis nervozi skraidīja, rāpās uz barikādes un kāpa atkal zemē, izmeklēdamies parocīgāku vietu.

Pilsētas ziemeļu daļā uz Internacionālās ielas pusi šā

vieni tapa biežāki. Gandrīz reizē atskanēja dobji grāvieni dienvidu nomalē. Ļaudis sāka ausīties.

—   Ielenc! — Ozoliņš noteica, steidzīgi bāzdams mutē maizes garozu.

—   Nekas viņiem neiznāks! Tur mūsējie, uz turieni aizgāja lielas komunistu nodaļas, — Tantalma atbildēja.

—  Tak bez īsta karaspēka mums vieniem būs grūti noturēties.

—   Pienāks palīgā! — iejaucās Elza.

Jurītis ar Baibu klusi sēdēja uz kumodes atvilktnes un kāri ēda maizes gabalu, uzlasīdami druskas no paklātās avīzes lapas.

—   Biedri, vietās! — atskanēja Grūbes uztrauktā balss.

Cilvēki sakustējās un metās uz barikādi. Rāpdamies

augšā, daži, neatraduši drošu atbalstu kājām, slīdēja atpakaļ. Citi devās apkārtējos namos un ieņēma pozīcijas pie logiem.

Prospekta galā parādījās vācu zaldāti. Izmetušies garā ķēdē, viņi tuvojās barikādei. Aiz pirmās ķēdes taisni pa ielas vidu veselām grupām nāca ienaidnieka zaldāti.

—   Uguni! — vairākas balsis reizē iesaucās.

Gaiss notrīcēja un pildījās smacīgiem pulvera dūmiem. Jurītis iekāpa mucā, kurai bij izsists dibens. Zem elkoņa tam atradās izārdīts spilvens. Izbāzis stobru pa šauro spraugu starp divām kopā sabīdītām letēm, viņš šāva, mierīgi tēmēdams un izvēlēdamies mazak kustīgus mērķus. Augstāk par viņu, atbalstīdamās plati ieplestām kājām uz dēļa, šāva Elza. Baiba ar Tantalmu un Ozoliņu, novietojušies pie pašas sienas un cieši saspiedušies kopā, tēmēja uz atsevišķiem ienaidnieka zaldātiem, kuri ātri tuvojās pa kreiso trotuāru.

Pēkšņi prospekta galā parādījās jātnieki. Pastāvējuši dažas sekundes, viņi pazuda no redzes aploka. Viņu vietā uz bulvāra izripoja lielgabals. Negaidīts šāviens nomāca šauteņu rīboņu. Lādiņš sprāgstot ķēra ugunsdzēsēju torni. Acumirklīgs uzliesmojums — un melni dūmu mākoņi aizsedza sagrauto ēku. Pa jumtu sāka lēkāt mazas, dzeltenas uguns mēlītes. Otru, trešo un ceturto šāvienu pavadīja ienaidnieka zaldātu gaviļu kliedzieni. Lādiņi sprāga virs namu jumtiem, urbās akmeņu sienās, plēsa tramvaja vadus. Ienaidnieka kājnieki pagaidām slēpās vārtos un namu iedobumos, turpinādami apšaudīt barikādi, un kliedza nesaprotamus vārdus.

—   Uz zvirbuļiem šauj, mūdži! — nospiezdams gaili, Grūbe saviebtu seju pasmaidīja. — Turieties, biedri, līdz pēdējam! — reizē ar zalvi atskanēja viņa enerģiskā komanda.

Straujš lādiņš sprāga pašā barikādes priekšā. No gaisa spiediena sagruva labā puse. Tie, kas atradās augšā, novēlās uz bruģa akmeņiem un tālu aizsvieda šautenes. Barikādes priekšā atskanēja gaviļu saucieni. No apkārtējiem vārtiem izskrēja zvēriskas landesvēristu grupas. Ienaidnieks metās sturmēt. Gaisā paspīdot nosvilpa granātas. Viņu sprādzieni izmētāja pa ielu bruģi ienaidnieku ķermeņus.. .

—   Atpakaļ, biedri! — Grūbe uzsauca un nolēca no barikādes.

Atšaudīdamās nodaļa atkāpās uz fabriku rajonu. Aizejošos pavadīja reti šāvieni. Lielgabals bij mitējies šaut. Ieņēmuši barikādi, vācieši apmierinājās. Iet dziļāk pilsētā viņi neuzdrošinājās.

ATKAPŠANĀS

Pievakarē no visiem pilsētas rajoniem aizgāja atkāpjoties strādnieku nodaļas. Dzelzsdivīzijas daļas žņaudza pilsētu no dienvidiem. Gaisa tilts bij izraudzīts pat atkāpjošos salases punktu. Tur saradās nodaļu pārpalikušās atliekas un vienotā kolonnā devās projām pa šoseju gar noklusušiem fabriku korpusiem.

Palika vēss. Saule bij nogrimusi līcī. Vakara krēsla ietina karsti dvašojošās akmeņu ielas. Augsti debesīs pacēlās gaisa tilta dzelzs fermas, it kā brīdinādamas par tuvojošos ienaidnieku. Fabriku skursteņu slaidās rindas spilgti izdalījās pelēkajā gaisā. Pa ceļam cilvēki skraidīja no vienas grupas uz otru, meklēdami savējos.

Daudzi tos neatrada aizejošo rindās un tomēr nelokāmi gāja uz priekšu, nezaudēdami cerību, neizrādīdami nogurumu un nospiestu garastāvokli.

Jurītis bij jau paspējis apskraidīt visu kolonnu, bet ne tēvu, ne Raitu, ne Irmu nebij atradis. Atgriezies savā nodaļā, viņš mierināja biedrus, lai gan pats neticēja daudzam no tā, ko stāstīja.

—   Gan jau atradīsies! Viss var būt, ka viņi agrāk izgājuši, — viņš centās modināt cerību biedru sirdīs.

Sevišķi slikti jutās Elza. Baiba, pieradusi pie vientulības mājas dzīvē, pulējas apmierināt biedreni. Elza nezin kādēļ nekā nevarēja atkratīties no uzbāzīgās domas, ka Irmu viņa vairs nekad neredzēs. Aizdomas pirmo reizi bij iezagušās Elzas sirdī tai brīdī, kad Irma savāda un nemierīga, atstādama komisariāta telpas, bij devusi viņai solījumu tūliņ atgriezties, bet izvairījās ieskatīties biedrenes acīs. Tai mirklī viņa ienīda draudzeni, kura neprata apslēpt savas jūtas. Gribējās tūliņ doties līdz ar viņu, un tikai pēkšņi uzplūdis slimīgas patmīlības vilnis atturēja meiču no šī soļa. Tagad viņai bij žēl, ka nebij klausījusi sirdij. Var būt, ka būtu iznācis citādi, — katrā ziņā viņas būtu bijušas kopā. Aizņemta no savām pretrunīgām domām, viņa soļoja klusēdama un paretam paklupdama uz šosejas grumbuļiem.

—   Nezaudēt dūšu, meičas! Paskatieties, cik skaisti liesmo apvārsnis, — atskatīdamās uz rietumiem, Tantalma mēģināja izklaidēt nospiesto garastāvokli.

Strādnieku sejas bij drūmas. Tikai Grūbe centās būt jautrs un bezbēdīgs. Viņš zināja, kādas domas tirda blakām soļojošos biedrus. Pilsēta bij pazaudēta, un daudziem tur bij palikušas ģimenes. Stāvoklis Padomju Krievijas frontēs nesolīja nekā laba un nedeva cerības, ka iespējams jauns karagājiens pret vācu baronu un angļu buržuāzijas karaspēkiem, kuri bij ieņēmuši visu Igauniju. Fronti vajadzēja saīsināt, tādēļ ka armija bez kādām rezervēm aizmugurē bij ieņēmusi pārāk izstieptu līniju. Padomju Latvijas armijas frontes liktenīgā pārrāve un ienaidnieka karaspēka ieiešana galvaspilsētā pareģoja palikušiem drausmīgu nākotni.

—   Šodien aizejam, bet rīt nāksim atpakaļ! — Grūbe centās pārliecināt biedrus, lai gan pats ne visai tam ticēja.

Kolonnas vienā galā nedrošas balsis uzsāka dziesmu, un pēc dažām sekundēm, atkratījušies no nospiedošām domām, aizmirsuši draudošās briesmas, dziedāja visi kolonnas dalībnieki kā Pirmā Maija demonstrācijā. Līgodama sabiezējušā nokrēslī, gāja projām saujiņa dziesmā cieši apvienojušos cilvēku, lai atkal pagrieztu šauteņu stobrus pret tiem, kas šo maija nakti bij pārvērtuši par asiņaina terora nakti pilsētā.

Pārgājusi Juglas koka tiltam, kolonna apstājās. Nodaļas izklīda pa upes krastu un ieņēma pozīcijas. Atkāpjošos

vairumam, starp kuriem bij ļoti daudz sieviešu, jaunatnes un bērnu, deva atpūtu līdz rītam.

Drīz uzliesmoja ugunskuri. Nelielajā jaunu priežu mežiņā apmetās nometnē un pulcējās ap ugunskuriem. Tie, kam nebij līdz ēdamā, dabūja maizi un marmelādi no evakuētās Pārtikas komitejas ratiem. Trauku trūkuma dēļ kareivji ņēma diezgan šķidro marmelādi kailām rokām. Daudziem nebij līdz ne mēteļa, ne cita silta apģērba. Viņi spiedās cits pie cita, ieņemdami pirmās rindas ap ugunskuriem.

No upes dvesa drēgnums. Lai gan siltajās maija naktīs sūdzēties par aukstumu nevarēja, tomēr nakts mitrums un sviedriem piesātinātās drēbes manāmi saldēja bēgļus, sevišķi sievietes un bērnus.

Tos, kas bij siltāk ģērbušies, iedalīja lauku sardzē. Sievietes un jaunatni vispār centās neaiztikt, lai gan visiem posteņiem cilvēku nepietika.

Grūbe ar savu nodaļu aizgāja uz kreiso spārnu un apmetās uz Juglas krasta, triju kilometru attālumā no nometnes.

Jurītis, kuru bij atstājuši mierā, drīz aizmiga, sildīdams pie ugunskura nosalušos sānus. Blakām gulēja saritinājušās abas meičas un Tantalma.

Elza ilgi nevarēja aizmigt. Viņa klausījās ugunskura sprakstēšanā un nometnes dunoņā. Pie daudziem ugunskuriem vēl negulēja. Bij dzirdamas klusas sarunas. Ugunī meta arvien jaunus zaļo priežu zaru klēpjus. Izjūgtie zirgi uz šosejas reizi pa reizei ar pakaviem spārdīja akmeņus, sprauslāja, berzēja sānus pie ratiem un laiski gremoja sapuvušo sienu.

Pusnaktī nometnē ieradās biedra Kamola jaunatnes nodaļa, kura bij metusi lielu līkumu. Viņš bij aizkavējies pilsētā, jo bij iznācis atkāpties caur Mīlgrāvi — pilnīgi patstāvīgu un visattālāko pilsētas rajonu. Nodaļa bij iznākusi no kaujas gluži neaizskarta, bet stipri sagurusi, izsalkusi un izmocīta.

Raitu bij grūti pazīt. Stipri novājējis un sakrities, viņš līdzinājās mironim, kas tikko atstājis līķu kambari. Irma visur sekoja viņam un klusēdama pārcieta visas grūtības. Viņi nosēdēs pie pirmā tuvākā ugunskura un tūliņ iemiga, nolikuši galvas uz citu kājām. Nodaļa izklīda pa mežiņu, meklējot vietas pie ugunskuriem. Kamols apskraidīja vairākas grupas un klusi iztaujāja tos, kas vēl

negulēja, par sievu un dēlu. Viens no bēgļiem, izdzirdis viņa balsi, pastāstīja, ka nesen redzējis viņa dēlu, bet droši pateikt, kur tas tagad atrodas, nevarot. Par sievu Kamolam neko neizdevās uzzināt. Atlicis tālāko meklēšanu līdz rītam, viņš cieši aizmiga pie ugunskura.

Apkārt kvēloja ugunskuri, nemierīgi grozījās cilvēki, un gaiši mirdzēja pie melnajām debesim spožas zvaigznes.

KAUJA PIE JUGLAS

Jau otru nakti nodaļa apsargā pārcelšanās vietas un Juglas krastus. Klusa un mitra maija nakts. Mierīgi rit ūdeņi, un klusi lēzenajos krastos guļ kareivji. Laiku pa laikam klusumu partrauc kāda zivs, saceldama ar astes sitienu gredzenus upes miegainā līmenī.

Jurītis guļ garajā zālē un visu dzird. Viņam līdzās šautene un maizes kulīte. Salīgojas lauku puķes garais kāts, noliecas skābenes zieds un it kā čukst kaut ko Jurītim ausī. Viņš zin, ka rīt pūtīs citi vēji. Var būt, ka uz upes otra krasta pretinieks jau ieņem pozīcijas rītdienas kaujai. Kad gaisma sāks aust, atkal sasils no rasas mitrais šautenes stobrs. Jurītis satausta šautenes siksnu un pabāž zem sāniem. Tā būs drošāk. Viņš skatās uz debesīm, kur mirdz neskaitāmas spožas zvaigznes, un ilgojas pēc siltuma.

—   Jurīt, Jurīt, tu guli?

Viņam negribas atbildēt uz Tantalmas kluso uzrunu. Dzīvē pārāk maz bijis mierīgu brīžu. Gribas būt vienam. Viņš klusē.

Turpat gandrīz blakus stāv sargpostenis. Tantalma nezin, ko dara Jurītis. Viņa domā, ka Jurītis guļ. Bet sirds nemierīga, gribas parunāt. Jurītis neatbild, viņš skatās debesīs: kādas šonakt nedzīvas zvaigznes! Reti, reti kāda no viņām pamirkšķina ar viltīgu smaidu. Jeb vai tā tikai liekas? Acis nogurst.. . Daudz domu rodas un izgaistot pazūd bezgalībā. Nē, Jurītis nevar iemigt.

Atkal atskan Tantalmas balss:

—   Jurīt, tu tak neguli, vai ne?

Jurītis nezin, ko darīt: atbildēt vai ne. Var būt, ka Tantalma baidās nakts laikā būt modrē, kad visi guļ, ierakušies zālē?

—   Nē, es vēl neguļu, — Jurītis klusi atbild.

—  Kādēļ tu neguli? Priekšā gara nakts. Vēl ilgi vajadzēs stāvēt sardzē.

■— Negribas, Tantalmal

—   Vai tev nav auksti? — Tantalma jautā. — Pār upi klājas migla un paliek vēsāks. Savelc ciešāk siksnu un aizpogā apkakli, citādi vēl saaukstēsies!

Tantalmas balss apklust. Viņa cieši raugās meža izplūdušās kontūrās. Dziļa tumsa atspoguļojas viņas acīs. Apkārt tikai tumsa. No ilga sasprindzinājuma redze atslābst. Un pēkšņi sirds sāk pukstēt straujāk, elpa apraujas un sastingst katra dzīsliņa. Viņa guļ, stingri piespiedusies zemei, un dzird, kā nemierīgās asinis pulsē viņas dzīslās. Vaigs pieskaras pie šautenes aukstā tērauda. Viņas dziļās acis spīd kā vilcenei, kura nakti iestigusi purvā. Kaut kur viņas priekšā kāds pieceļas visā augumā, noliecas pie zemes un, iznācis uz ceļa, raugās viņai taisni acīs… Un atkal… atkal meža tumsā it kā aizdegas uguntiņas un ātri nodziest. Liekas, ka zeme sāk dobji vaidēt. Bet varbūt pukst sirds, nemierīgu paredzējumu pilna? … Kad acis uz mirkli aiztaisa, visas agrākās parādības nozūd. Arī troksnis vairs nav dzirdams. Vienai klusumā baigi. Nervi nav kārtībā.

—  Jurīt! — atkal atskan klusa balss.

—   Nu?

—   Tu neguli?

—  Nē-ē … Es vienmēr slikti guļu.

Tantalma pagriežas pret viņu.

—  Tu vēl neesi nosalis? — viņa smaidīdama jautā.

—   Nemaz. Tikai mugurai auksti. Zābaks arī neturas lāgā kopā. Sabāzu lapas — tikpat nepalīdz … Bet citādi nekas.

No zāles pieceļas vecais Brudis — nosalis un miegains. Viņš pieiet sargpostenim. Nostādījis šauteni starp plati ieplestām kājām, viņš sabāž rokas dziļāk mēteļa piedurknēs.

—   Ko tu te dudini, puis? . .. Ā, jūs arī te? Tavu drēgnu miglu! Kad elpo, var just, kā slapjums lien rīklē. Drebuļi iet pa kauliem. Jums jau tas apģērbs ļoti plāns un tie svārki,.. nav jau tā kā vīriešiem … tiem viss pieguļ klāt.

Tantalma tā nosalusi, ka pat kustēties negribas.

—     Baidos, ka Jurītis nesaaukstējas. Viņam tāds īss pusmētelītis, un zābaki ari cauri.

—     2ēl, ka man viņa apģērbs par šauru. Būtu varējuši apmainīties. Mans mētelis apsegtu viņu līdz papēžiem.

—   Man nav auksti!

—    Tas jau arī tiesa! Jaunas asinis! Bez tam vēl maija nakts … Nu, kā tur, tai pusē, vai viss klusu?

—     Pagaidām klusu. Varbūt uz rīta pusi… — Tantalma nosaka un atkal raugās uz meža tumšajām kontūrām.

—    Jā, rīt jau gan kaut kas lēksies. Vai tad nu viņi klusēs divas dienas no vietas, dzīrojot pilsētā? Gan jau laikam atcerēsies arī mūs.

Brudis nosēžas zemē, apsedz ar mēteļa stērbeli Jurīša kājas un noliekas blakām.

—    Tā būs siltāk. Tev jau nav gandrīz nekā, ar ko apsegties. Tur lejā migla ņem cauri līdz pašiem kauliem. Te tomēr mazliet sausāks.

Jurītis klusēdams piespiež muguru pie Bružā platās krūts un jūt, ka tūliņ visu miesu pārņem patīkams iekšējs siltums.

Brudis pirms iemigšanas paceļ galvu un griežas pie sargposteņa:

—     Uz rīta pusi, liekas, būs mana kārta. Es te pagaidām mazliet nosnaudīšu.

Viņš ietinas mētelī un piespiežas pie zemes, paslēpis seju mēteļa apkaklē. Mirkli vēlāk klusumā atkal atskan viņa balss:

—    Ei tu puišeli! Vai paliek siltāks, ko? — viegli drebinādamies no vēsuma, viņš prasa Jurītim un apslēpj mīkstu smaidu sirmajā bārdā.

—   M-m-m, paliek gan! — Jurītis pusmiegā atbild.

. . . Paiet daudz laika. Jurītis guļ ilgi. Sargposteņi jau vairākas reizes paspējuši nomainīties, un tikai tad, kad pienāk Bružā kārta, pamostas ari viņš.

Pār mežu, kas vakar bij iedvesis bailes ar savu klusumu un draudošo tuvumu, paceļas sarkana ripa, šķiezdama bāli zeltainus starus uz zaļajām pļavām un priežu galotnēm.

Jurītis arī grib celties, bet blakām viņam guļ Tantalma, saritinājusies kamoliņā. Viņa guļ, cieši piespiedusies tam klāt. Mazākā pakustēšanās var viņu uzmodināt. Tantalma aizsegusi ar plaukstām iekritušos, aukstos vaigus. Viņas

matos mirdz klusi rīta rasas pilieni. Viņa elpo vienmērīgi: tikko manāmi ceļas un krīt šaurās krūtis. Jurītim paliek kauns. Vai patiešām viņš aizgulējis savu dežūru? Vai patiešām Tantalma viņa vietā nostāvējusi noliktās stundas?

Zālē dzirdama kukainīšu čaboņa. Pamazām gaist migla pār pļavām, un saules siltums pilda apkārtni.

Šodien Jurītis ļoti neapmierināts. Kas viņš par kareivi, ja citiem jāizpilda viņa pienākumi?!

Aiz muižas ceriņdārza dzirdamas skaļas balsis — kareivji gaida brokastis. Dzidri, zilgani dūmiņi plūst caur koku jauno zaļumu un tievām strūkliņām paceļas pret debesīm.

Rīts mierīgs un maigs. Krasta tuvumā peld sīku zivtiņu pūlīši. Priežu mežiņā nobaidītā, ļaunā balsī paretam ieķērcās vārna. Tālu aiz meža un pļavām upes otrā malā laiku pa laikam dobji nodun šāvieni.

Iepretim muižai zem uzkalna balto sīku krūmu aizsegts, _ jauns koka tilts. Aiz viņa, pāri staignam purvam, stiep-' jas plats dambis, dzeltenām smiltīm noklāts. Šai pusē, kur novietojušies tēvijas aizstāvji, uzkalnā paceļas neliels namiņš ar pelēku jumtu, platu nojumi siena uzglabāšanai un mazu, stipri būvētu koka klētiņu. Vairums ļaužu pagājušo nakti gulējis šajās mājās. Saules sasildīti, cilvēki izgājuši pagalmā, pārauj zābakus un purina no drēbēm pielipušos siena gružus. Dažs smēķē pīpītē smirdošu tabaku, dažs tur sakaltušās lūpās sniegbaltu papirosu. Jaunatne netālu zem priedēm lasa sausus žagarus. Sievietes un meičas, kurām kurpes ar augstiem papēžiem, zāģē tos nost, lai papēži negrimtu irdenajās smiltīs un vieglāk būtu iet.

«Kasēja» fabrikas strādniece, kurai nakti uzdots vadīt nodaļas saimniecību, stāvēdama pie dārza loga, steidzina pavārus. Viņa bij atstājusi Rīgu ar visu ģimeni: viens dēls kaujiniekos, otrs pavāra palīgs, bet sešpadsmit gadus vecā meita-komjauniete līdz ar vecāko brāli apsargā tiltu. Vīrs ari bij atstājis pilsētu, bet tad atgriezies uz barikādēm un pazudis bez vēsts. Var būt, ka viņš tagad kādā citā grupā. Grūti viņu uzmeklēt, un nav ari laika. Kad pienāk klusāks brīdis, viņa saka otrai sievietei, kuras vīrs naktī «atradies»:

—   Kad iesim atpakaļ, gan jau kaut kur atradīsim.

Viņa mierina sevi un ari citus. Un cilvēki jūtas labāk,

dzirdot viiias uzmundrinošos vārdus, kuros skan cerība uz atgriešanos.

Pilsētu bij atstājuši cilvēki, kuri bij izgājuši uz ielas tieši no fabrikām, kā arī savas mājas un kaktiņu pazaudējušie Kurzemes bēgļi, kuru laukus krustoja drāšu aizžogojumi. No pilsētas bij aizgājuši visi tie, kam nebij ko zaudēt un kas cerēja iegūt kādreiz visu pasauli.

Tagad vajadzēja pielikt visus spēkus, lai noturētu pēdējo tiltu un dambi.

Ap brokastlaiku atgriezās izlūki. Aiz biezās meža sienas, kura aizsedza atstāto pilsētu, bij novērots, ka pretinieks steidzīgi gatavojas. Mežā parādījušies pirmie jātnieku izlūki. Grūbe bez kavēšanās deva pavēli pārsviest tilta aizsargāšanai pusi cīnītāju. Uzkalnā aiz mājas žoga pārējie steidzīgi gatavoja pozīcijas, lai varētu ilgāk pretoties. Saule bij augsti pacēlusies pār priežu galotnēm, dzeltenās smiltis ātri žuva un bruka zem kājām. Zaļo pļaviņu mājas priekšā krustoja ierakumi. Irdenajās smiltīs gulēja divi Šoša ložmetēji. Pa žoga spraugām vērīgi raudzījās šauteņu stobri. Cīnītāju skati bij piegriezti mežam, kura tumšajā zaļumā pazuda dambja gaišā lenta, kur aiz skuju segas pacēlās ķieģeļcepļa augstās ēkas sienas.

Māju vārtos stāv Jurītis. Tantalma uzmanīgi klausās sava skolotāja paskaidrojumos, kā rīkoties ar ieročiem, kā tēmēt un šaut, lai droši trāpītu mērķī.

—   Arvienu vajag censties pielaist ienaidnieku pēc iespējas tuvāk, lai viņš pats lien uz grauda, un tad, vari būt droša, trāpīsi, kā likts . .. Tai mirklī, kad notiek šāviens, rokas nedrīkst drebēt, — Jurītis stāsta kā lietpratējs, rīkodamies ar šauteni kā ar rotaļlietiņu. Durklis vairs nevelk viņu uz zemi.

Gatavodamies uz aizstāvēšanos, kareivji pavisam bij aizmirsuši par brokastīm. Ēdienu vajadzēja pienest no muižas, kur atradās nodaļas virtuve. Atminējies par brokastīm, Jurītis paņēma maizes kuli un metās pāri sakņu dārzam uz muižu. Pavārs izsniedza viņam ar visu mizu vārītus kartupeļus un lielu bļodu rūgušpiena. Kartupeļus viņš sabēra kulītē, bļodu vajadzēja uzmanīgi nest rokās, lai neizlaistītu biezo krējuma kārtu.

Nebij Jurītis paspējis nokļūt līdz takam, kad no ķieģeļcepļa puses atskanēja daži šāvieni. Lodes svilpojot ieurbās tuvākos priežu stumbros. Jurītis apstājās un

nesaprašanā sāka raudzīties apkārt, meklēdams drošāku vietu. Bet tad atminējās, ka šautene palikusi Tantalmas ziņā un tagad viņš pilnīgi bezspēcīgs. Jurītis paātrināja so]us, dodamies pa uzkalna lēzeno pusi.

«Tātad vācieši sāk mūs čamdīt?» viņš jautāja pats sevim un tūliņ atbildēja: «Ir jau ari laiks.»

Ticis lēzenā gravā, viņš nolika bļodu zemē un izstaipīja notirpušās rokas. Bet, kad atkal uzkāpa augstākā vietā, izdzirda jaunus šāvienus, kuri tapa arvien biežāki. Lodes sāka krist pie kājām, izsviezdamas gaisā sasilušās smiltis.

«Laikam mani pamanījuši, velni!» Jurītis nodomāja, juzdams, ka sāk šaubīties par savu izmanību. Lodes urbjas zemē pa labi un pa kreisi.

Jurītis brīnījās, ka ierakumos pie mājām valdīja pilnīgs klusums. Ienaidnieks, saniknots no klusēšanas ierakumos, kuri bij skaidri saredzami, uzlaida uzkalnam vairākas kārtas no ložmetēja. Jurītis metās skriet, aizmirsdams, kas viņam rokās. Lai saīsinātu ceļu, viņš devās pāri sakņu dārza dobēm, neizlaizdams no acīm klēts aso stūri. Mežā ierējās otrs ložmetējs. Kulīte ar kartupeļiem lēkāja pa muguru kā negudra, bet bļodu Jurītis nelaida ārā no rokām.

Pēkšņi viņš notupstas starp dobēm. Uz priekšu izstieptās rokas paliek gaisā karājamies. Sadragātā māla bļoda guļ pie kājām. Viņa apģērbs un zaļie stādi visapkārt notašķīti ar rūgušpienu. Asinis sakāpj sejā, un paliek nepanesami karsti. Pilnīgā nesaprašanā Jurītis nosēžas zemē, un starp plati ieplestām rokām aklām acīm raugās uz priekšu.

«Trāpīts un vairāk nekas!» pēkšņi iešaujas viņam prātā. Atģidies viņš kūleņiem vien noripo aiz klēts stūra. Tur viņš steidzīgi aptausta kājas, rokas, krūtis un piecēlies metas pār pagalmu uz savu ierakumu.

—   Brokastis pagalam! Ņemiet kuli — kartupeļi vēl laikam nebūs atdzisuši.

Jurītis gurdi nolaiž galvu uz smiltīm un smagi elpo. Tantalma skatās viņā un nevar izrunāt ne vārda.

—   Brokastis pagalam, es saku! Ēdiet kartupeļus — sāls man kabatā.

Tantalma vēl arvien skatās Jurītī plati ieplestām acīm un neko nesaprot.

Tad Jurītis lēni pieceļas un saka:

—   Es gan iekodīšu, — un sāk tīt vajā nelielu, saburzītu papīra kamoliņu, kurā atrodas balta, smalka sāls.

Ienaidnieks pastiprina uguni, bet ierakumi vēl arvien klusē. Gaidot pavēli, uztraukumā paiet bezgalīgas minūtes. Te viens, te otrs pabāž galvu no ierakuma, piemiedz acis un atkal paslēpjas. Uz tiltu un dambi aizgājušie arī klusē. Dzirdams, kā lodes sitas pret margām un švīkstēdamas lēkā atšķeltās skaidas.

Pēkšņi no meža parādās jātnieku grupa. Lielos zirgos pa dambi tuvojas cilvēku piecpadsmit. Ieroči laistās saules staros. Tiem, kas nogūlušies gar žogu, sāk drebēt pirksti. Uz purvu izsūtītie izlūki slēpjas krūmos. Ložmetēju stobri nemierīgi grozās žoga spraugās. Viņus tur nemierīgas rokas.

Ienaidnieka jātnieku nodala apstājās tilta viņā galā. Viens no jātniekiem ūzmanīgi izjāja tilta vidū, strauji apgriezās un kaut ko uzsauca citiem.

Jātnieki steidzīgi apgrieza zirgus.

—   Uguni! — Grūbe komandē, stāvēdams aiz šķūņa stūra, un ar pirkstiem imitē ložbera tarkšķi.

Uzkalnā uzzied dzeltenas uguntiņas. Saule cepina, un dedzina svins.

Jātnieki auļo pa dambi, slēpdamies aiz smiltīs saceltiem putekļu mākoņiem. Viens smagi noveļas pa dambja nogāzi purvā. Augsti gaisā izmetis priekškājas, nogāžas nošauts zirgs, iegrimdams ar smago ķermeni smiltīs. To aizsedz putekļu mākonis.

Elzai kvēlo vaigi. Baibai pirksti kjūst mitri. Biedri pa labi un pa kreisi drudžaini klabina šauteņu aizslēgus un ar svinu karsē šauteņu stobrus. Pie paša meža, kur beidzas dambis, pēdējais jātnieks līdz ar zirgu nogāžas krūmos.

Bet, tikko jātnieki nozuduši mežā, sarkano paslēptuvē sāk lidot niknas, labi tēmētas lodes no upes viņējā krasta. Ložmetēji lej uz dzelteniem uzkalniem ierakumu priekšā nemitošas kausēta svina strāvas. Ienaidnieks šauj droši un nikni.

Vienā acumirklī apklust Rīgas strādnieku ierakumi.

—   Nebāzt galvas laukā! Biedri, mieru! Nešaut! — Grūbe komandē no savas paslēptuves.

Ilgi neapklust pretinieka uguns. Mājās jau sen izšauti visi logi. Ēku sienās sprakstot parādās spraugas. 2oga mieti salauzīti, un jaunajiem kociņiem dārzā nodrāzta

mīkstā miza. Sarāvušies cilvēki guļ un klausās, kā birst aiz apkakles sikas smiltis.

—        Lai jau pašauj, lai… — vecais Brudis bubina, piespiedies zemei aiz mēslu bedres.

Baiba līdz ar viņu lasa izšautās čaulas. Viens no kareivjiem sirdīgi pamāca divas meičas:

—        Nekad nevajag velti patronas šķiest! Vai tad tu no šejienes kaut ko varēji saredzēt, kaza tāda!

Sasilušais gaiss piesātināts kodīgiem dūmiem. Ēnas jau sen paspējušas noslēpties zem klēts un nojumes, — saule cepina taisni no augšas. Pretinieka nemitīgā uguns padara nervozus cīnītājus, kuri sarāvušies guļ savās paslēptuvēs. Sur un tur dzirdamas skaļas sarunas. No krūmiem izlīdušie izlūki raugās uz putekļu aizsegto mežu. No turienes rāpus iznirst vairāku cilvēku stāvi. Saskatīt viņus ļoti grūti.

—       Laikam sanitāri uzlasa ievainotos, — Ozoliņš saka, izbāzdams šautenes stobru.

—        2ēl, ka mums nav binokļa, — otrs izlūks piezīmē.

—   Labi būtu paskatīties, kas tie tādi ir. Zaldātus nav vērts aiztikt.

—   Kādēļ tad tā? — Ozoliņš jautā.

—       Var būt, ka tos ar varu spiež iet pret mums, — izlūks domīgi atbild.

—        Vai tu domā, ka viņi tevi žēlos? — iesaucas Ozoliņš neapmierināts. — Vai tad tu nesaproti, ka pie viņiem salasījušies vislielākie rīkļu rāvēji, visādi budžu dēliņi un dažādi salašņas?

Ozoliņam negribas turpināt sarunu, kura tikai kaitina. Viņš piespiežas pie tilta staba un uzmanīgi vēro kustību dambja galā. Biedrs nošļūc pa nogāzi lejā.

Grūbe no novērošanas punkta arī redz kustību dambja galā. Šaut tomēr netaisās — pārāk tālu. Vajag taupīt patronas.

Kad sanitāri savu darbu bij nobeiguši, šaušana no ķieģeļcepja ēkām mitējās. Pamazām apklusa arī atsevišķi šāvieni.

Pienāk pusdiena.

Viens otrs uzmanīgi izrāpjas no paslēptuves, izstaipa notirpušās rokas, kājas un dodas atpakaļ ierakumos.

—       Te tev nu īsts pozīciju karš! Sēdi un gaidi, kamēr blusa iekodīs.

Uz apgāztās siles sēž Brudis un sarepējušos pirkstos groza tukšas patronu čaulas.

Pirms došanās uz tiltu Grūbe norīko sagatavot ierakumus naktij.

—   Tumsai iestājoties, izņemiet dažus dēļus tilta viņā galā, lai nakti kāds nejauši neiemalditos pie mums, — viņš saka Ozoliņam, vērīgi raudzīdamies noklusušā puiša sirsnīgās, labsirdīgās acīs.

—  Labi, būs darīts! — Ozoliņš čukstot atbild.

Atgriezies no tilta, Grūbe stāsta:

—   Jātnieki esot bijuši mūsu tautieši, bet mēs viņus saņēmām tik karsti, ka viņi neizturēja un aizmuka. Runā, ka ģīmji tiem tā nobaroti kā zirgu pakaļas.

—  Mēs jau nu sadevām viņiem tādus piparus, ka vairāk līst negribēsies, — Brudis priecīgi piezīmē.

—   Nu jā, negribēsies! Varbūt viņiem Vidzemē greznas pilis un pagrabos mucas ar sviestu un podi ar krējumu, — kāds no kareivjiem iejaucas sarunā.

—   Mīļais, dārgais biedri, nerunā tu, lūdzams, manā klātbūtnē par Krējumu Sviesta dēlu! Man vēderā vardes rīko koncertu, bet klausīties nemaz negribas, — liela auguma jauns strādnieks griežas pie sava biedra.

Cīnītāji, sasēdušies ap klēti, apspriež notikušo sadursmi un priekšā stāvošās kaujas.

—  Tie saimniekdēliņi lauzīsies uz savu Vidzemes upju un ezeru krastiem kā bifeļu bars uz treknām ganībām.

—   Vajadzēja vēl septiņpadsmitā gadā viņus no tiem taukiem mazliet atvieglot, tad neceltu tagad degunus gaisā. Vai redzēji, kas par vēršiem sēdēja zirgos?

Nomaļus no vīriešiem uz žagaru kaudzes sasēdušās sievietes un meičas pielāgo izsniegto munīciju: patronsomas, kules un siksnas.

—   Nemaz tik briesmīgi nav, — pusmūža-sieviete ierunājas. — Pie visa var pierast. Šaut jau arī nav tik grūti iemācīties.

Tantalma pielāgo pār krūtīm pārlikto brezenta patronsomu un domīgu skatu raugās meičās, kas sēž uz pamestiem ratiem. Viņas nogurušas un klusas. Sausās lūpas cieši sakniebtas.

Saule vēl stāvēja augstu, kad līdz ar sakarnieku no nodaļas, kura ieņēma šoseju un priežu mežiņu, ieradās Kamols ar sievu. Viņi mierīgi un lietišķi aplūkoja Jurīti. Apjautājusies, vai dēls negrib ēst, māte tikpat mierīgi, it

kā būdama savās mājās, attina baltu lakatiņu un nolika uz baļķa viņa priekšā gabalu speķa un rupjmaizes riecienu, mīļi pamudinādama:

—   Ēd, dēliņ, ēd!

Tēvs pienācis uzsita uz pleca un smaidīdams teica:

—   Tu jau izskaties diezgan labi, ūpis tāds!

Arēji neizrādīdami savu prieku, viņi atgāja sāņus un trijatā nosēdās pie žoga.

Pirmās strādnieku nodaļas priekšnieks biedrs Zieds bij atsūtījis sakarnieku uzzināt sadursmes iznākumu un reizē paziņot par stāvokli viņa iecirknī.

Sakarnieks stāstīja, ka pretinieks savelkot diezgan lielus spēkus pret viņu grupu. Pie «Salamandras» korpusiem novietojusies artilērija. Uz šosejas stāvot vairākas bruņu mašīnas. Kājnieku nodaļas ieņēmušas tukšās mājas pa abām platās šosejas pusēm.

—   Mums nav neviena lielgabala, — ar nožēlu nobeidz sakarnieks, — citādi mēs tiem parādītu. Ar ložmetējiem bruņu mašīnām nekā nevar izdarīt.

Sakarnieks vēl nebij paspējis aiziet, kad negaidot, patvaļīgi pametusi posteni, atgriezās apture, kura bij izsūtīta vienas versts attālumā pa labi no Juglas. Cits citu pārtraukdami, atbēgušie stāstīja par notikušo. No viņējā krasta vācieši laivās pārceļot desantu.

Pārbaudīt, cik šīs ziņas dibinātas, nebij laika. Ja stāvoklis tiešām tāds, bez kavēšanās vajadzēja izsūtīt stipru aizturi, citādi vācieši, pārcēlušies pār upi, draudēja sagraut abas grupas, apejot spārnus. Grūbe nosprieda tūliņ spert soļus. Atstājis daļu no nodaļas aizstāvēt tiltu un dambi, viņš nosūtīja otru uz aptures atrašanās vietu, lai aizkavētu iespējamo frontes līnijas pārraušanu, kamēr galīgi nenoskaidrosies visu nodaļu stāvoklis, kā arī pretinieka nodomi.

Kareivji, kuriem jāņem dalība šai operācijā, drudžaini gatavojas: piestiprina pilnās patronsomas, pārbauda ieročus, iebāž kabatā pa maizes gabalam un kabina plecos visas savas mantas, it kā aiziedami uz visiem laikiem. Ozoliņš, Kamols, Jurītis un Elza aiziet izlūkos, ātri soļodami uz krasta pusi, un drīz vien nemanot pazūd retajos kokos un biezajos krūmos.

Dienvidus kluss: nav dzirdams vairs neviens šāviens. Tikai staignās smiltis ņirb zem kājām, kad kareivji aiziet caur priežu mežu. Drīz apklust arī šis troksnis.

Sasprindzināts klusums stindzina palikušo kustības. Pieaug modrība, noklust sarunas. Grūbe dod pēdējos rīkojumus un aiziet nopakaļ nodaļai.

Vecais Brudis, kurš atstāts par vecāko, saved kārtībā nodaļas nedaudzos pajūgus. Muižas vārtos stāv gatavībā pirmie pajūgi. Pavārs lej piena traukos negatavo zupu. Sievietes un bērni jau sēž uz vezumiem. Visi jūt, ka, aizejot no šejienes, par jaunu atgriezties būs grūti.

Pa to laiku izlūki, norādītā vietā nonākuši, virzās pa nelielā uzkalna irdenām smiltīm. Viņu acīm atveras skaists skats uz piekrastes krūmiem un klusās upes mierīgo līmeni. Šīs upes krūmos redzami pārcēlušies cilvēki tēraudzilganas krāsas apģērbos. Pirmās laivas jau paspējušas pārcelt nelielu vāciešu nodaļu. Sadalījušies grupās, zaldāti izklīst pa piekrasti un nozūd krūmos. Pārējo ierašanos gaidīt izlūki uzskata par nepielaižamu. Uguni vajag atklāt tūliņ.

—   Ņemiet uz grauda! Apsveicināsim viesus, kamēr tie vēl nav paspējuši mums rokas paspiest, — Kamols ierunājas savādā, skanošā balsī. Viņš nogulstas blakus Jurītim un ar sauju sarauš nelielu smilšu kaudzīti dēla priekšā.

—   Liec šauteni uz balsta! … Paslēp kājas! — tēvs stingri rīko. Jurītis grozās smiltīs, dusmodamies, ka viņam jāklausās tēva aizvainojošos padomos.

Atskan spalgi šāvieni, atbalsodamies pār kluso upi. Laiski, negribot atbild uz izlūku šāvieniem viņējais krasts. Šāvieni aiziet kaut kur sāņus.

Tumšo laivu priekšgali atduras staignā krastā, kur tās gaida jaunas zaldātu grupas.

No uzkalna krūmos šur tur redzami tuvojošies vācieši. Izlūki atkal izlaiž pa šāvienam, bet rezultāti nav manāmi. Neraugoties uz to, ka pārcēlušos saņem stipra uguns, tie reti atbild uz zalvēm.

Pēkšņi Elza satver Kamola roku:

—   Skaties, skaties! — viņa čukst, rādīdama uz krūmiem.

Ne vairāk kā četrsimt soļu attālumā no viņiem pļaviņā iznāk astoņi cilvēki ar šautenēm rokās, pilnā kaujas gatavībā, un vērīgi raugās apkārt.

—   Zalvi! Kamols komandē.

Iznākušie vienā acumirklī pazūd atpakaļ krūmos.

—   Lūk, tā, biedri! Lieciet pa krūmiem, lai nebāž degunus laukā! — Kamols jautri uzsauc pārējiem, raidīdams šāvienu pēc šāviena uz turieni.

—   Biedri Kamol, biedri Kamol! — pusbalsī sauc Ozoliņš un, roku izstiepis, rāda uz pretējo pusi.

—   Vesels bataljons! iesaucas Jurltis. Viņa pirksti kā nokaitēta drāts vijas ap šautenes aizslēgu un patronsomu.

Acu priekšā sāk ņirbēt. No krūmiem iznāk nepārtraukta ienaidnieka ķēde.

—   Ak tu velni tādi! — Jurltis spļauj uz savas šautenes stobra.

Elza neviļus pagriež galvu un, palīdzību gaidot, skatās atpakaļ uz klusošā meža koku starpām.

Smagi soļo ienaidnieka dzelzs ķēde. Izlūki izmisuši raugās uz arvien ātrāk tuvojošos pretinieku un šauj netēmēdami. Vācieši kāpj uzkalnā kā nedzīvi akmens tēli, te pazuzdami viņa krokās, te atkal parādīdamies visa augumā.

Pēkšņi Kamols uzlec kājās un, plati atvēzējies, sviež lejup granātu. Dūmi un smilšu mākoņi aizsedz ienaidnieka ķēdi. Tad kājās uzlec Jurltis un ari sviež granātu, bet tā nesprāgst.

«Laikam esmu kādu kļūdu pielaidis,» viņš domā un atkal metas zemē.

—   Tava laikam zirņiem lādēta, ūpis tāds! — teic Kamols, un viņa stingrā sejā parādās negaidīts smaids.

Ienaidnieks arī nogūlās. Nikni dunduri sāka džinkstēt no visām pusēm. Izlūki slēpj galvas aiz smiltīm. No aizmugures, no meža, skrien biedri, nogulstas kur katrs un, nemeklēdami mērķi, atklāj uguni. Tagad lokās visas priedes, un gaiss burbuļo. Sirds dauzās pret zemi un kliedz kaujas karstumā. Ak, šie klusie Juglas krasti!

Kaut kur atskan vaids… Kāds kliedz necilvēcīgā balsī:

—   Biedri!

Pie pašām Jurīša kājām Ozoliņš vairākas reizes apmet kūleni it kā jokodamies. Tad ieķeras pelēkajās sūnās un kož savas rokas. Viņa šautene ar vaļēju aizslēgu nomesta uz priedes dzīslainajām saknēm.

—   Jurīt! Biedri! — Viņš kož savas netīrās rokas un platām, sastingušām acīm skatās pelēkajās sūnās.

Jurltis paceļ biedra galvu un raugās viņa sejā, kurā

vairs nav neviena asins piliena. Lupas sausas ka sakaltušas elkšņa lapas.

—       Ozoliņš! — Jurītis pierāpjas tēvam ar uztraukumā pārvērstu seju un vaid, spiezdams šauteni pie krūtīm. Tēvs skatās Jurītī un nesaka ne vārda.

Līdzas vēl kādu ķērusi lode. Pieceļas divi kareivji un aiznes to, aiznes projām no citiem.

—       Es vairs nevaru, es vairs nevaru! — ievainotais kliedz bezspēkā, smalkā, izmisušā balsī.

Ievainoto aiznes uz mežu. Viņa ķermenis šūpojas kā upei pārmesta laipa. Bārda piebirusi sakaltušām priežu adatām, rokas melnas no dūmiem, krūtis pārsietas ar netīru kājautu.

—       Biedri! Palīdziet jel kaut kā! Dārgie biedri! … — lūdzas ievainotais. Biedri nes viņu klusēdami. Dzīslas uz rokām uztūkušas, pa vaigiem rit lieli pilieni…

—       Nu jau vienalga … — ievainotais nezin ko grib sacīt biedriem un aizver sāpju pilno acu plānos plakstus.

Apšaudīšanās bij tā ieilgusi, ka kauja sāka nogurdināt. Daži vienaldzīgi nolaiž šautenes un izņem no kabatas tabaku, taisīdamies aizsmēķēt.

—       Nu, kā tad īsti stāv ar mūsu padarīšanu? — apjautājas viens otram. — Uzsmēķēsim, vai?

Kaimiņš ar smaidu nopietnajā sejā atbild:

—       Nekas, nekas. Jautri kā Jāņos. Reizē i karsts, i auksts.

Uz putās saskrieta zirga pieauļo sakarnieks. Viņa seja saskrāpēta, baltie mati vēja sajaukti, un acis kvēlo. Jau iztālēm viņš kliedz:

—       Biedri! Atkāpties! Mēs speram tiltu gaisā! — un griež zirgu apkārt.

Kareivji ziņo viens otram pavēli:

—   Atkāpties! Atkāpties! Spridzina tiltu!

Viņi rāpjas uz mežu. Pamazām apklust šāvieni.

Viņu vietā drīz parādās cilvēki kaskās. Uzmanīgi aptaustīdami katru koku, tie dodas mežā.

Aizejošiem pakaļ skan novēlējumi:

—   Auf Wiedersehen, Genossen! Glьckliche Reise!

Nogurušie kareivji stieg smalkajās ceļa smiltis. Ienaidnieka lodes viņus nepavada. Ienaidnieks apmierināts ar savu pēdējo uzvaru. Viņš grib saņemt strādnieku nodaļu dzīvu. Pretinieks pārgrupē savus spēkus, lai uzsāktu

apiešanas operāciju. Tas dod iespēju nodaļai atkāpties bez pakaļdzīšanās.

Kaujas lauka atstāšana dara kareivjus drūmus. Viņi so[o klusēdami un jūt, ka šauteņu siksnas spiež plecus, ka patronsomas, kas krustojas ap krūtīm un kaklu, žņaudz rīkli.

Pēkšņi kaut kur iesāņus atskan garš un dobjš rībiens. Kareivji uz mirkli apstājas.

Grūbes seja nervozi nodreb, uz pieres parādās tris dziļas grumbas. Viņš atgriežas un nosaka:

—   Dzelzceļa tilts …

—   Jā, — tāpat dobji atbild Brudis.

Viņi dodas tālāk. Saule vairs nesilda. Viņas stari krīt uz aizejošo mugurām. Saule palikusi rietumos, — cīnītāji iet uz austrumiem.

—  Tagad tik drīz vis neatgriezīsimies, — cietā balsī noteic Kamols un paņem dēlu pie rokas.

Neviens tam neatbild.

DIVAS TAKAS

Gandrīz reizē ar kreisā spārna nodaļas atkāpšanos atstāja savas pozīcijas arī biedra Zieda nodaļa.

Uz Juglas krasta notiek steidzīga gatavošanās. Slēpdamies aiz krūmiem un uzkalniem, kareivji pulciņiem atstāj ierakumus.

Gaidīdams, kamēr visi salasīsies, Zieds stāv šosejas galā iepretim degošam tiltam un skatās tālē, kur rietošās saules staros melno pilsētas lieliskais siluets. Laiku pa laikam Zieds notrīc no galvas līdz kājām, juzdams durošas sāpes plecā. Neizārstētā roka karājas saitē kā smags, nekustošs slogs. Zieds bij atstājis slimnīcu pēdējā mirklī, kad no pilsētas steidzīgi atkāpās aizkavējušās nodaļas. No tā brīža nebij laika bijis pārsiet ievainojumu. Visniecīgākā neuzmanīgākā kustība darīja stipras sāpes. Piekaltušais pārsēj ums nepanesami plēsa vāti.

Kauja jau sen bij norimusi. No upes un purva dvesa vēsums. Pieturēdams ievainotās rokas elkoni, Zieds uzmanīgi pagriezās. Uz šosejas pulcējās kareivji.

Netālu no šosejas birzs malā apspriedās Padomju Latvijas Revolucionārā komiteja. Steigā izlēma pēdējos jautājumus. Atpakaļ sūtāmi deviņi cilvēki. Starp tiem Raits, trīs komjaunietes un pieci padzīvojuši strādnieki. Lēmumi

pieņemti. Nodaļa aiziet. Neviens nedrīkst zināt, ka starp aizejošiem nebūs deviņu cilvēku.

Nodaļa aizgāja. Dobja soļu klaboņa attālinājās aiz šosejas līkuma.

Raits stāvēja, piespiedies pie koka, un vilka no kabatām dažādus papīrus, kad pie viņa pienāca Irma. Viņš satrūkās no negaidītās satikšanās. Viņa priekšā stipri uzbudināta stāvēja Irma. Viņas lielās, mijas acis bij asaru pilnas. Nezin kālab viņa tam likās svešāda.

—   Rait! — Irma čukstēja, valdīdama asaras.

Raits klusēja un nolaistām acīm raudzījās zemē, neiedrošinādamies ieskatīties meičas vaļsirdīgās, siltās acis.

—       Rait! Tu aizej? Tu nenāksi mums līdz? — rūgtuma pilnā balsī viņa turpināja.

—   Jā, Irma, es aizeju. Tikai nevienam par to ne vārda!

—       Neej, neej, Rait, tur tu iesi bojā! — meiča lūdzoši iesaucās, zaudēdama atkal pašsavaldīšanos. Lēni rit dzidri pilieni pa viņas vaigiem. Nervozi trīc sakniebtās lūpas.

—       Kādēļ tu raudi? — Raits izbrīnā jautā. — Kas par jokiem! Ko tu gan domā, a?

Viņš saņem meičas rokas, cieši saspiež tievos pirkstus un skatās pāri viņas galvai dūmiem aizsegtajās debesīs.

—       Nē, Rait, es neraudu… — Irma ātri noslauka ar delnu uz zodu noritējušās lāses un nedroši smaida.

—       Labi! Pasveicini visus biedrus. Sveika, Irmuk… Uzmeklē Elzu, Jurīti, biedru Grūbi. .. Sargājiet Baibu … turieties kopā kā viens! Drīz atkal redzēsimies. Steidzies, nodaļa jau aizgājusi!

—        Rait, kā tad tā? Rait! … Es gribu būt kopā ar tevi.. .

—   Nerunā muļķības! … — Raits novērsās ar nepatiku.

—   Es iešu tev līdz … Es tevi mīlu …

Raits paskatījās uz Irmu izbrīna pilnām acīm. Viņa seja bij tapusi cieta un nopietna. Sausās lūpas drebēja.

—   Muļķe tāda!

Raits novērsās un, mazliet sagumis, devās projām.

—   Rait!

Tādas balss Irmai agrāk nebij. Meiča sāka skaļi raudāt.

Raits apstājās grāvja malā. Ko darīt? Tāds muļķīgs stāvoklis! Zēluma sajūta kā čūska pieglaudās sirdij. Viņš paskatījās uz meiču, kas stāvēja priežu meža sērajā klusumā, un, pamādams ar cepuri, uzsauca:

—   Irmuk, sveicieni biedriem! Apmierinies, mēs drīz

redzēsimies! Met muļķības pie malas, citādi es neatgriezīšos! Sveika, Irmuk!

Raits gāja lejup un nozuda ar tumsu saplūdušajos piekrastes krūmos.

Uz upes dega pēdējie tilta pāļi. Raits spēji nogriezās uz purvainā krasta pusi.

JAUNO NODAĻA

Līdz pat rīta gaismai aiz Rīgas tirdziņa un pamesto noliktavu vecajām ēkām turpinājās apšaudīšanās ar ielauzušos ienaidnieku. Pelējumu klātajai ēkai, no kurienes apšaudīja garām ejošās ienaidnieku nodaļas, jumts un viens stūris bij sagrauts no lielgabalu šāvieniem. Kad šāvieni no pagraba logiem bij apklusuši, vācu jātnieku vads ielenca ēku. Viņi ilgi lauzās ar smagu aizkaramo atslēgu noslēgtajās durvīs, un galu galā tās, sarūsējušām eņģēm čīkstot, atdarījās. Izmeklējuši tukšajā noliktavā visus kaktus, zaldāti nesapratnē devās uz pilsētu, laiku pa laikam aizdomīgi atskatīdamies. Bij pilnīgi nesaprotams, kur varēja dēties cilvēki, kas naktī bij tik sīvi pretojušies.

Pa to laiku divpadsmit pusaudžu Kabatas Nazīša un Raita brāļa Friča vadībā bij noslēpušies vecajā koka kanalizācijas kanālā, kurš sen kopš nedarbojās, iin, elpu aizturējuši, klausījās, līdz pēdējā izbadējusies žurka nebij beigusi grabināties tukšajās telpās.

Atbīdījis pie malas mēslu kaudzes virsu, kas aizklāja ieeju pagrabā, Kabatas Nazītis izbāza pinkaino galvu. Viņš pats nezināja, par ko bij tik savādi iesaukts, — nevienu viņš nebij nokāvis un nekad nevienam nebij dzīvību apdraudējis. Viņa specialitāte bij ķert meža baložus, pieradināt tos un pārdot tirgū, uzdodot par vislabākās sugas putniem.

—  Ejam! — viņš teica, piegrūzdams Fricim ar elkoni.

Kanālā bij tumšs, un tikai tālumā mirdzēja vairākas spīdošas acis kā kvēlojošas ogles.

Blakus parādījās Friča netīrā seja. Viņiem nopakaļ rāpus pagrabā ielīda Kabatas Nazīša bumbmetēju nodaļas cīnītāji. Kustīgi, mazi, nosmulējušies līdz beidzamam, skrandaini, ar bālām un izdēdējušām sejām, bezpajumt

nieki sapulcējās pie pagraba logiem. Vērīgi apkārtni aplūkojuši, viņi pulcējās ap izeju. Gandrīz visiem rokās bij dažādu sistēmu šautenes: resnās vācu, japāņu šautenes ar plakaniem durkļiem, kurus puikas nēsāja aiz jostas, krievu kājnieku un kavalērijas šautenes, visdažādākās karabīnes. Ieročus puikas bij sadabūjuši dažādā ceļā: vai nu uzlasījuši no kritušiem uz ielas, čiepuši, kur var nočiept, vai vienkārši zaguši komjauniešu pilsētas komitejā vēl pirms balto ierašanās. Dala ieroču bij atnesta no šaušanas laukuma. Ideja pastāvīgu nodaļu organizēt bij radusies Kabatas Nazītim, kurš ar Friča palīdzību bij apbruņojis puikas. Par «bumbmetējiem» nodaļa bij nosaukusies tādēļ, ka apzīmējums bij ļoti skanīgs un atgādināja skaļu sprādzienu, kā ari tādēļ, ka puikas tiešām cerēja tapt par «bumbmetējiem», t. i., apbruņoties ar granātām, kuras tiem tomēr neizdevās sadabūt.

—   Laižam uz «resnvēderainās» noliktavas bēniņiem, tad redzēsim, ko darīt tālāk! — Fricis aicināja.

—   Ejam, kamēr vēl neviena nav! — Kabatas Nazītis piekrita.

Kā peļu bars puikas aizdrāzās gar noliktavas sienu uz norādīto vietu.

Pie lielās noliktavas āra sienas viņi nogūlās un sāka uzmanīgi klausīties. Šauras dzelzs trepes veda no ārienes uz bēniņu durvīm. Drīz visi nodaļas dalībnieki viens pēc otra nozuda aiz šīm durvīm. Novietojušies pie maza lodziņa dzelzs jumtā, tie sāka apspriesties. Kabatas Nazītis teica:

—   Te mēs sēdēsim līdz vakaram. Naktī iesim uz jūru. Tur ir fronte. Uzbruksim balto aizmugurei. Te mūs drīz vien saķers. Man vairs negribas tirgoties ar baložiem. Vai nav pareizi?

—   Protams! — vairākas balsis vienprātīgi atsaucās.

—   Ja mūs saķers, tad beigas vien būs, — teica diezgan liela auguma zēns ar plānu, caurspīdīgu seju un garām skropstām.

—   Ne velna! Lai vispirms paprovē noķert! — atsaucās Fricis, izņemdams no bikšu kabatas brūnā fabrikas papīrā ietītu patronu paciņu.

—   Šautenes paslēpt! Iesim uz pilsētu kostlti meklēt! — Kabatas Nazītis norīkoja, bāzdams šauteni ar patronām aiz jumta spāres.

Puikas izklida pa visām lielās pilsētas malām.

IZRĒĶINĀŠANĀS

Ausma sastapa pilsētu trauksmē. Visur lodāja’ balto zaldāti. Strādnieku rajonos notika kratīšanas. Pilsētā valdīja kara diktatora vācu majora Fletčera nevaldāmie zaldāti. Izrēķināšanās notika uz vietas. Uz ielām gulēja līķi ar piespraustām zīmītēm uz muguras: «Lielinieks.» Iedzīvotāji baidījās parādīties uzvarētāju zaldātiem.

Visur bij dzirdami šāvieni, kliedzieni un vaidi. Pie Rīgas tirdziņa pa krastmalu steidzās uz mājām velkoņa strādnieks, kas tikko bij atvedis liellaivu no upes grīvas.

Piestātnei pieskrēja divi vācu zaldāti. Viens turēja šauteni kaujas gatavībā, otrs, vicinādams ar roku, sauca:

—  Halt! Halt!

Strādnieks dzirdēja šo pazīstamo saucienu un saprata viņa nozīmi, bet viņam negribējās dabūt lodi mugurā, un tādēļ viņš pagriezās ar seju pret zaldātiem.

—   Es nāku no darba, zaldātu kungi! Es esmu šīs pilsētas mierīgs iedzīvotājs! — strādnieks saka lūdzošā balsī.

—  Sehr gut! — atbild zaldāts, iespiedis plecā šautenes resgali, un viltīgām acīm skatās pār grauda virsotni savā upurī.

īss, skarbs šāviens atsitas Daugavas akmeņainos krastos. Atbalss izgaist līdz ar strādnieka kliedzienu. Uz aukstā bruģa paliek nošautā trīcošais ķermenis, f

Zaldāti skrien pāri ielai uz krustojumu, no kurienes skan sievietes balss — asa kā nāves dzelonis. Trīs vīrieši velk pa vārtiem ārā pretojošos sievieti. Viņa neraud, bet nikni dauza ar dūrēm vīriešiem pa rokām. Pieskrējušie zaldāti pavēl vīriešiem tūliņ atiet pie malas. Sieviete izmisumā metas atpakaļ pagalmā, kur tai palicis bērns, bet viņu ķer lode. Krizdama viņa paliek karājoties uz dzelzs stangas, kura pietur augstos, smagos vārtus.

Apkārtējās šķērsielās arī atskan šāvieni. Visur ož pēc pulvera. Zaldāti staigā pa ielām un runā:

—   Šo salašņu mums pietiks vēl ilgam laikam.

Viens no zaldātiem izņem netīru mutautiņu un slauka sasvīdušos pirkstus. Otrs smēķē pīpi un mierīgi izspļauj dzeltenas siekalas. Pilsēta vēl nekad nav redzējusi tik daudz līķu uz savām ielām. Prātu zaudējušie bendes šāva kuram katram, kas pagadījās ceļā un kas kaut drusku likās aizdomīgs.

Uz upes gaist migla. Pār māju jumtiem krīt rīta saules šķībie stari. Uz tiltiem deg vēl lukturi. Viņu gaisma vēl redzama, bet stiklus sedz nedzīvs bālums. Uz Smilšu kalnu pusi, kur paceļas cietuma ēkas, zaldātu pavadībā soļo arestēto grupas. Nomaļu ielās neredz nevienas dzīvas dvēseles, un pat suņi pazuduši no pagalmiem. Upes otrā krastā kapsētas klusums.

Tikai pašā pilsētas centrā pastaigājas labi ģērbtie pilsētnieki, pildīdami Bastejkalna celiņus, Vērmaņa parku, bulvārus, skvērus un lielo laukumu Padomes ēkas priekšā. Skvērā zilām liesmām deg Marksa pieminekļa pjedestāls. Uz Komunāru laukuma revolūcijas upuru kapi nolīdzināti ar zemi. Pa viņiem staigā namsaimnieku un pārpalikušo buržuju uzcirtušies dēliņi, visiem pazīstamu bagātnieku meitas sārtos un bālgandzeltenos apģērbos, puķēm rokās, sunīšiem pavadā un ar stekiem. Līdz niknumam pieaugušais uzvaras prieks plūst kā postoša straume, nezinādams robežu. Netika saudzēti pat zaļie apstādījumi: ziedošie jasmīnu un balto ceriņu kuplie krūmi. Kodīgs smaids trāpa katru, kas neprot smieties, kāpjot pār nošauto līķiem uz trotuāra.

Cik puķu, cik daudz baltu rožu redzēja tai rītā sirmā pilsēta! Pa asinīs mirkstošām ielām pilsētā iejāja majora Fletčera huzāru eskadrons. Pakavu klabieni atbalsojās sirdis kā bēru zvani — gaudojoši un dobji. Apsveicēju pūlis metās pretim, nobērdams ielu puķēm. Drūmi un nelabvēlīgi uzvarētāji skatījās uz sagaidītājiem. Auksts un nepieejams šūpojās uz zirga ūsainais majors. Viņš atgādināja miesnieku — ar izplūdušu seju, piatu zodu un uz augšu sagrieztiem dzelteno ūsu galiem. It kā saņemdams pienācīgo, eskadrons nogriezās uz bulvāri, neatbildējis uz pūļa trokšņainiem apsveicieniem.

Starp gavilējošiem ļaudīm, kas pavadīja eskadronu, soļoja labi ģērbusies sieviete baltā cepurē, mazu somiņu rokās un ar nedzīvu smaidu uz bālajām lūpām. Viņa nesen bij iznākusi no komisariāta ēkas pakaļdurvīm. Uz viņas vaigiem kvēloja neveselīgs sārtums, un laiku pa laikam viņa kāsēja, spiezdama pie lūpām ceriņkrāsas mutautiņu. Somiņā viņa bij noglabājusi republikas pēdējās dārglietas. Visu zelta fondu bij vēl vakar uz ielas atņēmuši vācu zaldāti.

Nogaidījusi izdevīgu brīdi, viņa viegliem soļiem atdalījās no pūļa un nogriezās šķērsieliņā.

Nonākusi ārpilsētā, viņa noņēma cepuri, norāva no krūtīm rozi un nometa zem kājām. Nogājusi kvartālu, viņa iegriezās nelielā strupceļā. Viņas priekšā satrūdējušā koka sētā rēgojās liela sprauga. Uz šķība sliekšņa viņu sagaidīja vecis ar sniegbaltu galvu. Nemierīgi mirkšķinādams baltām skropstām, viņš apsēdās uz kāpšļiem.

—   Kas lūdz pajumti pie vectēva? — aizdomīgi nočukstēja sirmgalvja sausās lūpas.

—   Pār Rīgu migla, — sieviete nozīmīgi atbildēja.

Sirmgalvja sejā atspoguļojās prieks. Viņš centās saskatīt atnācēju, bet nevarīgās acis redzēja tikai gaišu plankumu uz pustumšā pagalma fona ar augstajām namu sienām visapkārt.

—   Pasakiet visiem, kas atnāks, lai sargās no Ķerta. Viņš mūs nodevis, — sieviete ātri izrunāja. Sirmgalvis sakustējās un, izņēmis īsu pīpīti, aizsmēķēja.

—   Ardievu, vectēv! — sieviete pārtrauca klusumu.

—  Laimīgu ceļu, meit! — sirmgalvis atbildēja, palikdams uz lieveņa sēžot.

Sieviete izgāja ārā, uz mirkli apstājās triju ceļu krustojumos un palika domīga. Austrumos liesmoja saule, mezdama uz rietumiem asiņainu atspīdu. Viņa devās pa to ceļu, kas gāja uz austrumiem.

UZVĀRĒTĀJU TRIUMFS

Četras dienas pilsētā plosījās asiņains terors. Neviens neuzdrošinājās uzlasīt nonāvēto līķus. Elpu aizraujoša smaka piesātināja saules sasildīto gaisu. Pilsēta atgādināja miroņu nometni. Pat pēc tam, kad bij izziņota Fletčera pavēle, kura atļāva iedzīvotājiem uzlasīt savējos, retais uzdrošinājās parādīties uz ielas, lai uzmeklētu pazudušos tuviniekus. Bendēm pašiem nācās tīrīt ielas. Garām rindām līķus krāva kaudzē gar Daugavmalu. Lokanie velkoņi piegādāja liellaivas, kurās nošautos veda ārā no pilsētas. Daļu apraka kopējās bedrēs turpat pilsētas kapsētā.

Ceturto dienu Raita māte dzīvo bez pajumtes. Viņas dzīvokli ieņēmuši komandantūras oficieri. Bij mirklis, kad šie jautrie un nobarotie budžu dēliņi cerēja viņu nomedīt. Viņi nosolījās to pakārt virs loga: var būt, ka dēls atnākšot paskatīties uz māti. Bet velti šie ciniķi divas dienas to nogaidījās. Viņa vairs neatgriezās. Viņa pava

dīja naktis zem vārtiem, mēslu bedrēs, ložņāja pa pilsētu, cerēdama atrast savu dēlu. Raita nekur nebij. Pazīstamie stāstīja, ka Raitu vispār neviens nav redzējis. Viņi runāja, nedroši apkārt raudzīdamies, vai tikai kāds nedzird. Līdzcietīgākie deva padomu iet pavisam projām.

—   Taisieties ātrāk projām! Jūs — komunista māte.

—   Kurp iet, uz kurieni lai iet? — viņa prasīja raudādama un vilkās tālāk pa pilsētas nebeidzamām ielām.

Reiz viņu ieraudzīja uz ielas vācu leitnants. Viņš bij mazliet iemetis. Viņš pavēlēja tai:

—   Stāvēt! Trīs sojus uz priekšu, vecā grezele! — oficieris smējās, ieplētis muti līdz ausīm un izdvesdams vīna smaku.

—   Kā tu iedrošinies staigāt pa šo ielu? — viņš uzkliedza.

Sieviete nezināja, ko atbildēt. Galva un rokas tai trīcēja kā no kontūzijas. Apjukumā viņa saķēra galvu, nesakarīgi murminādama kaut ko zem deguna, bet atbildēt oficierim saprotami nebij spējīga.

Pēdējās dienās, velti meklēdama savus dēlus, viņa bij tā nogurusi, ka viss tai likās vienaldzīgs. Vairākkārt viņa bij redzējusi, kā nošauj arestētos uz klajas ielas, un ne vienu vien reizi, ieķērusies stīviem pirkstiem nošautā apģērbā, bij mēģinājusi pavelt to uz muguras, lai ieskatītos sejā. Pārāk daudz šausmu viņa bij redzējusi, pārāk dziji viņu bij satricinājis redzētais. Viņa skatījās platām, nespodrām acīm šī cilvēka sejā, nevarēdama saprast, ko viņš grib.

—   Gulsties zemē! — iereibušais uzvarētājs uzsauca.

Sieviete nogūlās uz trotuāra, piespiedusi auksto seju

pie sasilušā asfalta. Viņa gaidīja šāvienu pakausī. Klusums vilkās ļoti ilgi. Klusi smiedams pie sevis, oficieris pagāja garām. Viņa soļu klaboņa vēl ilgi atsitās sievietes deniņos. Viņa piecēlās un notirpušām kājām vilkās tālāk, turēdamās pie sētas dzelzs treliņiem.

—       Mans dēls, mans dēls! … — viņas lūpas čukstēja.

—  Kur jūs tagad, mani dēliņi mīļie? Pažēlojiet savu māti! Glābiet, glābiet! — viņa pēkšņi iekliedzās necilvēcīgā balsī.

Neviens uz viņas kliedzienu neatsaucās. Grīļodamās viņa nogāja līdz krastmalai. Pa labi no tilta bij redzama ar pelēku brezentu apsegta kaudze. Smagi gūlās akmeņu namu baigais mēmums. Stipri krampji sāka raustīt visu

viņas miesu. Nespēdama vairs cilāt kājas, viņa lēni nosēdās uz bruģa akmeņiem.

Padzirdis čaboņu, stundinieks uz tilta pagriezās. Viņa zaļajās acīs pazibēja iztrūkšanās. Piespiedies pie margām, viņš uzsauca:

—   Kas tur? Atpakaļ! Uz otru krastu pārejas nav! Atpakaļ!

Tak pelēkais sačokurojies kamols kā baidēklis garāmgājējiem palika nekustoši kvernot uz ielas. Viegla vēsma kustināja stundinieka šineļa apakšu un lakatiņu uz sastingušās sievietes galvas.

CEĻŠ IET UZ AUSTRUMIEM

Pa putekļainiem ceļiem, gar ziedošām pļavām virzījās aizejošie. Visur, kur viņi gāja, valdīja klusums. Vietējās iestādes bij atkāpušās līdz ar Padomju Latvijas Sarkanās Armijas aizmugures iestādēm uz līniju Daugavpils—Pleskava. No ziemeļiem mācās virsū igauņu un baltlatviešu divīzijas, no dienvidrietumiem poļi un barona fon der Golca dzelzsdivīzija. Atkāpjošos ar katru dienu jo ciešāk ieslēdza divu baltgvardu armiju spārni. Starptautiskā kontrrevolūcija guva uzvaru pār visjaunāko Padomju zemi. Rīgā sēdēja vācu orientācijas ieceltnis mācītājs Niedra, — mūslaiku latviešu Kangars, — pārdodams laukstrādnieku un pilsētas darbaļaužu asinis plēsīgam ģenerālim par solījumiem un nežēlīgu izrēķināšanos ar «lieliniekiem».

Liepājas ostā stāvēja tvaikonis «Saratova» ar otru valdību, kura bij pazaudējusi varu jau deviņpadsmitā gada janvārī. No turienes gāja dedzīga tirgošanās ar angļu misiju Tallinā, kura subsidēja pulkveža Zemitāna tā saucamo Ziemeļlatvijas armiju.

Drīz vajadzēja sadurties divu lielvalstu interesēm, un šai sadursmei vajadzēja izšķirties par labu latviešu buržuāzijas visplēsīgākai, lokanākai un rāpulīgākai bandai. Bet pagaidām tas vēl nebij noticis.

Nodaļas virzījās uz pēdējo atkāpšanās līniju.

Rīgas strādnieku bataljons gāja pa lielceļu uz Ērgļu miestiņu. Noguruši, izmocīti, apgrūtināti ar ģimenēm, stigdami smiltīs, soļoja cīnītāji, norūdīti kaujās ar republikāniskās Vācijas labi bruņotiem regulāriem karaspēkiem.

Kājas, kā smagām važām pie zemes piekaltas, negribēja

vairs klausīt. Daudzi bij pilnīgi basām kājām, ar grants noberztām pēdām. Baltās tulznas uzminot plīsa pušu. Vātīs iekļuva smiltis un grauza asiņojošo miesu. Citi mēģināja glābt savas kājas, apaujot siltas vilnas zeķes, bet arī tas nelīdzēja. Zeķes ātri plīsa, un smiltis pa vecam līda vātīs, izraudamas no ierindas izturīgos un nelokāmos cīnītājus.

Verstis sešas šaipus Hrgļu miestiņa atgriezās izsūtītais izlūks un ziņoja, ka miestiņu ieņēmušas igauņu divīzijas daļas. Ienaidnieka spēku pārākuma dēļ bataljonam nācās nogriezties sāņup un atkāpties verstis divdesmit.

Gurstot no karstuma un galīgi nomocījies, bataljons ap pusdienu sasniedza Ļaudonas miestiņu. Kuplie dārzi izmocītajiem cilvēkiem deva patīkamu pavēni. Jaunatne novietojās atpūtai skolas namā. Meičas, snauzdamas pie ugunskuriem, vārīja katliņos tēju. Puiši sadabūja salmus. Uz laukuma gatavoja pusdienas visam bataljonam. Tie, kam nebij ko darīt, iemiga, kājās stāvēdami.

Baiba vairs nespēja turēties uz kājām. Viņu ietina segā un noguldīja ratos. Elza un Irma pa vecam turējās kopā. Draudzenes sēdēja pie ugunskura skolas pagalmā un paretam apmainījās nenozīmīgiem vārdiem, jo abas bij aizņemtas ar savām domām. Skaidas dega čūkstēdamas, un viegls vējiņš pūta sejā karstumu līdz ar kodīgiem, sveķainiem dūmiem. Tēju nesagaidījušas, meičas cieši aizmiga, piespiedušās viena otrai.

Jurītis gulēja pie ugunskura, kur māte ar citām sievietēm gatavoja pusdienas. Viņš nevarēja iemigt. Miesa smeldza, un pa papēžiem ritēja tievas asiņu strūkliņas no pārplīsušām tulznām. Jurītis piemiegtām acīm skatās gaišajās debesīs un domā par Raitu, par Frici, par visiem, kas palikuši pilsētā, un nekā nevar saprast, kādēļ viņi atkāpjas tik tālu un nedomā par atgriešanos, kādēļ nekur nav redzami sarkanarmieši, kuriem vajadzētu nākt palīgā, lai par jaunu atkarotu dzimto zemi. Tagad gribējās satikt vāciešus, lai varētu rīkoties tāpat kā ziemā, kad tie bij gājuši projām. Zagties naktī uz bīstamiem posteņiem, izlūkot, kas notiek aiz komandantu logiem, klusiņām noņemt no posteņa aizmirsušos zaldātu, atbruņot un atlaist uz visām četrām pusēm. Pārāk vienmuļīgs, pārāk nogurdinošs gājiens bez sadursmēm ar ienaidnieku, kuras liek asinīm straujāk dzīslās ritēt. Nepanesami smeldz miesa, auksti drebuļi pārskrien pa muguru un krūtīm … Gribētos gulēt, bet iekšējs nemiers neļauj aizmigt.

Kaut kur pa dārziem, pa miestiņu staigā Zieds, uzmundrinādams biedrus. Viņam kājās izturīgi sarkanarmiešu zābaki, kas pārklāti ar biezu, pelēku putekļu kārtu. Viņa plaksti pietūkuši un sasarkuši no bezmiega. Izbalējušiem, nespodriem redzokļiem viņš skatās uz biedriem, izliekas tos nepazīstot un nedzirdot galīgi nomocījušos cilvēku lūgumus. Viņš runā augstā, enerģiskā balsī, paretam uzkliegdams kādam, kas guļ pavēnī uz mitras zemes, un liek tam iet istabā. Palīdzēt viņš nespēj, bet dūšu zaudēt nedrīkst, nedrīkst.

—   Saturieties, turieties kā viens! Drīz viss tas beigsies. Lai tikai tiekam laukā no šī loka.

—   Tiksi laukā, kad kāju nav… — atskan izmisuma pilna balss.

Zieds noliecas, aplūko lielās, sapampušās, netīrumiem un asinīm klātās kājas un, it kā visam tam nebūtu nekādas nozīmes, ieteic:

—   Aizej līdz strautam un labi nomazgā, — no auksta ūdens pampums uzreiz pāries. Pēc tam cieši pārsien, un viss būs labi. Atpalikt nevar. Vai tu nesaproti, ka atpalikt nozīmē dzīvam kapā gulties?

Pārliecināts no vecā strēlnieka sirsnīgajiem vārdiem, cilvēks, zobus griezdams, ceļas augšā, velkas uz strautu un dara to, ko licis Zieds.

Skaistas, trauslas puķes nelielā dārziņā baltā namiņa priekšā uzsmaida saulei. Pār žogu karājas kupli jasmīnu ķekari, pildīdami gaisu ar tīkamu, saldenu smaržu. Pie atvērta loga sēž Grūbe, skatās uz puķēm pagalmā un uzmanīgi klausās batal jona komandiera vārdos. Šai klusajā stūrītī tiek izlemts gājiena tālākais plāns un maršruts.

—   Vajadzēs tomēr taisīt līkumu caur mežu uz staciju Andrjuškino. Cita ceļa es neredzu — tas ir vienīgais … — komandieris stingri nobeidz savu ziņojumu.

Grūbe ilgi neatbild, nekustoši skatās pa logu ziedošā dārzā un tikai mazliet kustina lūpas.

—       Jā, — viņš beidzot saka, pagriezies pret komandieri,

—   atliek tikai šis ceļš. To vajadzēs ļaudīm izskaidrot. — Un, nepiebildis ne vārda, iziet dārzā.

Lieveņa priekšā, augstu pacēlusi galvu, zied sarkana magone. Grūbe paņem tievo stiebriņu sacietējušos pirkstos un ar nagu norauj ugunīgo ziedu. Viņš groza puķi pirkstos un lēniem soļiem aiziet uz laukuma pusi.

Tuvojas vakars. Garas ēnas gulstas zem kājām, kar

stums mazinās, un ausis skan stinga, dobja dunoņa. Cilvēki visapkārt guļ, sprauslā zirgi, kaut kur nomalē čalo dzidrs strauts. Netālais priežu mežs izdveš vēsumu.

Iztālēm atskan gari stiepts, caururbjošs svilpiens. Grūbe paliek uzmanīgs. Aizdomīgais svilpiens atkārtojas. Pēc tam viss atkal noklust. Lejā aiz strauta rej suns. Grūbe griežas atpakaļ. Viņa soļi arvien paātrinās, un beidzot viņš sāk skriet. Vaļējos vārtos viņš saduras ar komandieri.

Smagi elsdams, no aptures atskrēja Kamols.

—   Biedri, mēs esam ielenkti 1

Vēsts apdullināja kā bumbas sprādziens. Visi trīs metās skriet pa miestiņu, steigā modinādami ļaudis. Ielas un dārzi atdzīvojās, iešalcās lapas. Aizelsušies cilvēki skrēja uz laukumu, kur kūpēja virtuvju īsie skursteņi. Atkal sāka žvadzēt ieroči, atskanēja uztrauktas sarunas un apspiesti vaidi. Sievietes rāpās uz vezumiem, sauca bērnus, steigā zaudēja mantas, atkal lēca zemē un ilgi skraidīja šurp un turp, tīņādamās vezumniekiem pie kājām. Atri salasītie vadi gāja projām pa sakņu dārziem. Kāds ar pārsietu kāju aizkliboja skolai garām. Ieraudzījis pagalmā guļošās meičas, viņš nikni uzsauca:

—  Ei, porcelāna lelles! Celieties augšā, — kādu velnu jūs sapņos redzat!

No sauciena pamodās Elza. Viņa skatījās nesaprotošām acīm uz cilvēku ar pelēko, neskūto seju un jautāja:

—   Kas noticis?

—  Baltie! — īsi atteica kareivis un nogriezās gar stūri krēslā grimstošajā dārzā.

Elza uzmodināja Irmu, un meičas skrēja uz istabu. Tām pretim nāca mitru salmu smaka un guļošo krākšana.

—   Celieties! Celieties! — meičas sauca.

Pieraduši pie trauksmēm, puiši, kas gulēja uz grīdas, vienā acumirklī bij kājās.

Pagalmā ieskrēja Zieds. No istabas nākošos puišus viņš rāja:

—  Kāda velna jūs guļat! Raganai kāzu diena! Lindraki tādil Nu ātrāk uz vezumiem!

Garām skriedama, Elza iekliedza Ziedam pašā ausī:

—   Pats esi aizgulējies, komandieris uz zaķa!

Zieds traki apvainojās, bet nebij laika rāties. Pēdējā skrēja Tantalma un, kārtodama saburzīto blūzi, aizķēra viņu ar elkoni. Asas sāpes izskrēja cauri visai miesai.

Viņš sakoda zobus, lai nebūtu jāiekliedzas. Pārvarējis sāpes, viņš lēniem soļiem devās nopakaļ aizejošam vadam.

Visa jaunatne bij norīkota sievietēm un bērniem pilno pajūgu apsardzei.

—   Pamatīga bēte! — norūca Brudis, kurš bij iecelts par vezumnieku komandieri.

Pie mežiņa norībēja pirmie šāvieni. Tiem pievienojās sausa un bieža tarkšķēšana.

—   Dodamies ceļā! — Brudis komandēja.

Kaujas troksnis pieauga. Pajūgi izbrauca uz lielceļa un sāka virzīties kalnā. Brudim ienāca prātā komandiera vārdi: «Ar īsu triecienu izlauzties cauri! …» Viņš sāka steidzināt vezumniekus. Ienaidnieka loks var atkal sažņaugties.

—   Auļiem, auļiem!

Riteņi grima irdenajās smiltīs. Zirgi vilka, saņēmuši pēdējos spēkus. Cilvēki, ieķērušies riteņu spieķos, palīdzēja zirgiem.

Šāvieni novirzījās kaut kur sāņup ceļam. No pirmajiem ratiem varēja redzēt, kā pa grāvi zagās cilvēki. No meža izskrēja Grūbe. Piegājis pie vezumiem, viņš pavēlēja laist tūliņ rikšos un nogriezties pa meža ceļu. Visus apbruņotos viņš paņēma līdzi.

Aiz trijstūrīgas birzs līkuma šaušana turpinājās. Vezumi iebrauca tumšā, biezā mežā. Grūbe uņ puiši, kas pavadīja vezumus, palika uz ceļa, gaidīdami, kad atgriezīsies tie, kuri bij izsūtīti pārraut ienaidnieka loku.

Krēsla uznāca ļoti ātri. Dzeltenā zeme pieņēma pelēku nokrāsu, tālē redzamie krūmi pazaudēja savas kontūras un it kā atdzīvojās. Puiši sēdēja atdzisušās smiltīs un sala.

Ar tumsas iestāšanos šaušana apklusa. Atsevišķām grupām atgriezās kareivji un pulcējās uz lielceļa. Drīz visi bij atpakaļ, un nodaļa devās mežā nopakaļ pajūgiem. Ļaudis bez vārda runas izpildīja katru komandu, bet tikai paša spēki neklausīja nevienam.

Kāds apsēdās ceļmalā un ārprātīgām acīm raudzījās savā biedrā.

—   Ej, es vairāk nevaru! — gurdi ierunājās baltmatainais strādnieks ar iekritušiem vaigiem un nokrita ar seju smiltīs.

Viņa biedrs paraudzījās apkārt kā vajāts zvērs. Nodaļa jau bij nozudusi mežā. Uz pieres parādījās aukstu sviedru lāses.

—   Celies augšā! Mēs tak ceļu nezinām. Baltie noķers.

—  Nevaru vairs, — ej viens.

Un pēkšņi tas, kas vēl turējās kājās, iekliedzās necilvēcīgā balsi:

—   Celies, es tev saku, nelabais!

—   Nevaru, nevaru … — skanēja atbilde.

Tad biedrs vēl niknāki uzkliedza:

—   Dzirdi vai ne, velns lai parauj? Ja necelsies, nošaušu!

—   Šauj…

—   Nē, šaut es nešaušu, bet mocīšu tevi, durstīšu! . .. Nu, celies, mūdzi, citādi uz vietas noduršu! — viņš raudošā balsī stājās virsū.

Viņa biedrs tomēr necēlās. Tad saniknojies viņš uzsvieda spēkus zaudējušo cilvēku uz pleciem un devās uz mežu. Kā smags maiss biedra ķermenis kūjājās viņam uz muguras; zābaku purni vilkās pa zemi un birzīja sūnām apaugušo meža ceļu.

Tumšā naktī pa melnu mežu strādnieku bataljons aizgāja no savas zemes. Visas briesmas bij palikušas aiz muguras. Astoņu verstu attālumā no bataljona atrašanās vietas tiem vajadzēja satikt Sarkanarmijas priekšdaļas.

Viņi iznāca uz klajuma ar asiņojošām vātīm, sapampušām kājām, spējīgi kustēties tikai aiz inerces, cits cita atbalstīti. Kā mazas punktiņas priekšā spīdēja uguntiņas. Dzirde uztvēra uzmudinošu dunoņu: bij jūtams, ka savējie tuvu. Uguntiņas bij mazas, bet tuvas un, likās, stiepās gar apvārsni no viena gala līdz otram.

Cilvēki nokrita zālē un kāri laizīja rasas apklātās lapas. Tālāk gāja tikai triji: nelielais, plecīgais bataljona komandieris, Grūbe un Zieds, saslējies kā stabs. Spiest ceļu turpināt pārējos nebij ko domāt. Trīs tumši stāvi gāja, ligodamies kā piedzēruši, bieži klupdami un bez kāda trokšņa, bet sirdis tiem pildījās ar lielu prieku un mieru.

UZ DAUGAVAS KRASTIEM STINGST NAKTS

Loks bij noslēgts. Vasaras karstums svilināja laukus. Vēja dzenāti, pa ceļiem vēlās putekļu mākoņi. Bira pavasara puķu ziedlapiņas. Zemi dedzināja kausēts svins un jūnija saule.

Pa norimušās jūras krastu gāja pieci zeņķi nodriskātos apģērbos un šautenēm rokās. Viņu starpā trūka daudzu veco draugu. Daži bij krituši pie noliktavām, satiekoties otrreiz ar vācu zaldātiem, citi bija bez vēsts pazuduši pilsētas tumšajos «caurumos», bet Fricis — Čiepa, kā viņu bij iesaukuši pārējie, bij nelabi nobeidzis savu mūžu. Pirms nodaļas aiziešanas uz jūrmalu Fricim bij iegribējies vēlreiz salikt māti. Bet mājās viņš bij ieradies vai nu pārāk vēlu, vai pārāk agri. Viņu bij noķēruši un pakāruši pie vārtiem. Pieci pārējie, palikdami uzticīgi savam vadonim, bij atstājuši pilsētu.

Zeņķi gāja ilgi. Sākumā pa Daugavas labo krastu līdz grīvai un pēc tam pa Baltijas jūras Vidzemes piekrasti, virzīdamies uz ziemeļiem. Nekādu fronti viņi neatrada. Vīlušies savās cerībās, tie gribēja jau doties atpakaļ, kad negaidot ieraudzīja malā izmestu zvejnieku laivu.

Zeņķi devās turp skriešus. Pa ceļam Kabatas Nazītis sāka apspriest, ko ar to darit. Varbūt pārtaisīt to par kaujas kuģi — drednautu vai kreiseri, kādu viņš bij redzējis Daugavā zem angļu karoga? Varbūt uzcelt pili? Varbūt apgāzt to uz mutes, izurbt dibenā caurumu, uzstādīt skursteni un dzīvot? Bet varbūt nav vērts neko darīt? Domas lidoja pa galvu kā putni, bet jēgas nekādas.

Ielenkuši uz sāniem apgāzto «sili» no visām pusēm, viņi uzlūkoja to lielām acīm un pirmā brīdī nezināja, ko iesākt. Laivas dibenā gulēja vairāki cilvēki ar slapjām sejām. Apkārt mētājās šautenes, un pakaļgalā rēgojās ložmetējs.

Kabatas Nazītis taisīja nopietnu seju, piegāja laivai cieši klāt un nesaprašanā atskatījās uz biedriem. Nopurinājis pinkaino galvu, viņš piemiedza labo aci. Paklausīdami vadoņa dotai zimei, zeņķi piegāja tuvāk.

—  Liekas sarkanie? — Kabatas Nazītis jautāja biedriem.

—  Skaidrs kā diena, — atsaucās puišelis ar tumšu seju un nosmulētu degunu.

—   Palūk, cepure ar zvaigzni!

—   Mūsējie, — otrs apstiprināja.

Kabatas Nazītis pieskārās vienam, otram, un viņam likās, ka guļošie elpo. Saķēris resnāko aiz pleca, viņš sāka to draudzīgi purināt.

—   Tēvoc, klausies, celies augšā!

Zem piemirkušajām drānām šļakstēja ūdens.

—       Negrib, — pacēlies uz pirkstgaliem, noteica nopakaļus stāvošais.

—   Cieši aizmiguši, — Kabatas Nazītis atbildēja.

—   Var būt, ka viņi pavisam . ..

—       Turi muti, citādi dabūsi pa ģēveli! — vadonis sadusmojās.

Zēni nosēdās smiltīs un ilgi skatījās uz nekustīgajiem ķermeņiem.

—       Pagaidīsim — laikam drīz modīsies, — zeņķis ar tumšo seju pielabinādamies ierunājās.

Kabatas Nazītis pavisam saniknojās. Uz kakla piepampa zila dzīsla, deniņos iedrebējās sīkas asins stīdziņas.

—       Ej pie velna! Ja vēl mēģināsi plest muti, atņemšu tev šauteni!

Zeņķis paslēpās citiem aiz muguras un apklusa kā uz mutes kritis.

Zeņķi sēdēja, neteikdami ne vārda, un skatījās viens otram pakausī. Vienīgi Kabatas Nazītis nemierīgiem skatiem aplūkoja te vienu, te otru no laivā guļošiem. Tad pēkšņi uzlēca kājās, noliecās, pacēla saburzīto cepuri un, noskribinājis ar pirkstu apbružāto zvaigzni, strauji uzmauca to galvā …

Saule jau slēpās ar vienu malu aiz apvāršņa, mezdama uz debesīm nespodrus starus. Zēni sēdēja jūrmalā un ar baso kāju pirkstiem rušināja gliemežvākus.

Viegli, klusi vilnīši vēlās uz dziestošo krastu.

Pa līkumainiem ceļiem, pār upēm un strautiem gāja tie, kuriem bij jāatgriežas. Viņi gāja katrs pa savu teku, lai atkal kaut kur satiktos uz kopējā ceļa.

Ar makšķeri rokās Raits soļoja pa Daugavas krastu. Pie sāniem viņam karājās kulīte ar zivīm. Zābaki pārmesti pār plecu, bikses uzlocītas līdz ceļiem. Nodurtā galva domu pilna.

Blakām tek straujā upe. Viņas ūdeņos neskaidri atspoguļojas piekrastes koku ēnas.

Pār tālumā redzamo pilsētu slīgst saule. Debesis mirkst viņas staru asinīs. Vējš nes uz saviem spārniem ūdens līmeņa ņirboņu.

Atri stingst nakts uz Daugavas krastiem.

Артур Кадикнс-Грозный ПА БЕРЕГАХ ДАУГАВЫ Издательство «Лиссма» Рига 1976 Па латышском языке Серия «Рассказы об истории»

Художник А, Креслинь

Arturs Kadiķis-Groznijs UZ DAUGAVAS KRASTIEM

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A Lipins. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore M. Kaugare. Nodota salikšanai 1975. g. 29. augustā. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 15. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 5 fiz. iespiedi.; 8.4 uzsk. iespiedi.; 9,53 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 41 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 70/27593 J-25G2. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 3038-Ļ. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē II. Pasūt. Nr. 551.

Content

Kadiķis-Groznijs Arturs Uz Daugavas krastiem

GARAIS STĀSTS «UZ DAUGAVAS KRASTIEM» UN Tā AUTORS

STRĒLNIEKI IET

CEĻĀ

PILSĒTA SACĒLUSIES

SAKAUTA ATLIEKAS

ATGRIEŠANAS

ČOMIŅI

PA BĒRNĪBAS TAKĀM

VAJAG DZĪVOT, «BIEDRI» VECAIS!

SADURSME

PIE LAUCINIEKIEM

DARBDIENAS

TRAUKSMIGAS DIENAS

BARIKADE

DIVAS TAKAS

CEĻŠ IET UZ AUSTRUMIEM

UZ DAUGAVAS KRASTIEM STINGST NAKTS