Adamovičs Alesis

Vilkači - Naža prieks jeb Hiperboreju dzīves stāsts

Alesis Adamovičs

Vilkači: Naža prieks jeb Hiperboreju dzīves stāsts

Hiperboreji, hiperborejieši — sengrieķu mitoloģijā — ziemeļzemju iemītnieki, bet pēc dažu antīku autoru domām — tauta, kas pirmās tūkstošgades vidū pirms mūsu cras dzīvojusi Austrumos, Āzijā.

Frīdrihs Nīče saka: «Palūkosimies uz sevi. Mēs esam hiperboreji. Mēs pietiekami labi zinām, cik tālu savrup no citiem dzīvojam. «Ne pa zemi, ne pa ūdeni tu neatradīsi ceļu pie hiperborejiem,» — tā mūs izprata jau Pindars. Viņpus ziemeļiem, lediem un nāves ir mūsu dzīve, mūsu laime. Mēs esam atklājuši laimi, mēs zinām ceļu, mēs esam atraduši izeju no tūkstošgadīgā labirinta… Mūsu neveselajā šodienā nav nekā neveselīgāka par kristietisku līdzcietību. Būt šeit par hirurgiem, būt šeit nepielūdzamiem, rīkoties šeit ar nazi — tas ir mūsu uzdevums, tas ir mūsu cilvēkmīlestības veids, ar kādu dzīvojam mēs — filozoii, mēs — hiperboreji…

Atsevišķos gadījumos dažādos zemeslodes apvidos un dažādās kultūrās izdodas parādīties tam, kas faktiski ir augstāks tips un kas salīdzinājumā ar visu cilvēci ir sava veida pārcilvēks. Tādi laimīgi atgadījumi vienmēr bijuši un vienmēr iespējami. Un labvēlīgos apstākļos tik izdevušās var būt veselas paaudzes, ciltis, tautas.»

Ļevs Tolstojs:

«Ja var atzīt, ka kaut kas — kas tas arī nebūtu — ir svarīgāks par cilvēkmīlestības jūtām, ja to var atzīt kaut uz vienu stundu, kaut vai tikai kādā vienā izņēmuma gadījumā, — tad nav tāda pretcilvēciska nozieguma, ko nevarētu izdarīt, neuzskatot sevi par vainīgu…»

JO AUGSTĀK KOKĀ PĒRTIĶIS RĀPJAS

Anna Šikelgrūbere, kalpone, neprecēta, dzemdēja dēlu. Aloizu, kuru adoptēja Džons Georgs Hidlers, cilvēks bez noteiktas nodarbošanās; Aloizs Hidlers un viņa sieva Klāra laida pasaulē dēlu Ādoliu …

Ādolls Šikelgrūbers-Hitlers piedzima Austrijas pilsētā Braunavā 1889. gada 20. aprīlī. Sevišķas pazīmes: laba atmiņa, slikti zobi.

… Viņš sapni raudāja, pamodās ar vientulības un skumības sajūtu. Atvēra acis unsaprata, ka drīz saslims: pirms saslimšanas viņš arvien sapnī raud. Lielajā, ar dēļiem apdarinātajā un ar siltiem paklājiem izoderētajā betona guļamistabā viņš bija viens. Negribējās neviena redzēt. Bet viņu gaida: tur jau ir sapulcējušies, kopš 16.30 viņu gaida štābu priekšnieki — sauszemes karaspēka, kara aviācijas, jūras karaflotes. Un «cilvēks N-r. 2», «cilvēks Nr. 3», «Nr. 4», «Nr. 5» — visi, cik viņu ir, numurēto, sevi sanumurējušo. Skatās uz galda izklātajā kartē, valšķīgi pļāpā, apcer stāvokli dienvidos, piesardzīgi pamet skatienus uz vienīgo krēslu un pūlas uzminēt Viņa šīsdienas domas, lēmumus.

Domāt par sevi kā par Viņu, redzēt sevi kā Viņu — tas jau sen kļuvis par Ādolfa Šikelgrūbera-Hitlera paradumu. Viņš jau pats ir sācis skatīties uz Viņu. no malas, taču ne jau no apakšas uz augšu, kā obligāti jāskatās visiem citiem, bet drīzāk kā ļoti rūpīgs, kaut. arī familiārs denščiks, kuram arvien šķiet, ka saimnieks bez viņa neizdarīs kaut ko tā, kā vajag, un ar to kaitēs savai reputācijai. «Nu, ko Tev tā roka aizvien dreb, pieturi to ar labo, kad sāk drebēt! … Nu, ko Tu tā sakautrējies, ko lūri tik ilgi savā papīrā?! Varbūt vēl sameklēsi brilles un visu klātbūtnē mauksi uz deguna?! Uzbļaujl Izkliedz kaut ko skaļi — nav svarīgi, ko! — un tā lieta ies, Uzreiz Tevi pazīs, būs priecīgi,..»

līdz trijiem rītā negulēja, uzklausīja operatīvās daļas oficieru vakara ziņojumus: par krievu, negaidīti plašo .iklivitāti Harkovas virzienā. Vai tiešām viņi uzminējuši', ka galvenais virziens nav vis Maskava, bet gan dienvidi? … Varbūt grib aizsteigties priekšā, vājināt Tavu I riecienu. Par vēlu! No tādas aizsteigšanās priekšā Viņš baidījās — līdz murgiem! — jau trīsdesmit devītajā četrdesmitajā gadā. Ja nu viņi pēkšņi izlaužas līdz betonētājām Eiropas šosejām! Kamēr izdotos aizdzīt viņus atpakaļ, būtu jāiztērē viss: uzkrātā munīcija, benzīns, laiks! Galvenais — laiks! Un nedrīkst ļaut viņiem kaut ko iemācīties, iemācīties karot: salauzt pa vienam, galvenais_ — pa vienam! Tie paši ģenerāļi, kuri drebēja bailēs no Āzijas plašumiem un no Staļina viltības, vēlāk, cits citu grūstīdami, steidza ziņot, cik viss ejot veiksmīgi, pēc. plāna. Un vēl labāk, nekā plānots. Neviens toreiz nedrīkstēja cerēt uz taktisko pēkšņumu, Uz stratēģisko gan, tas bija saprotams, tas dažiem bija izdevies, ja kāda valsts uzsāka pirmā un rīkojās enerģiskāk. Bet lai mūslaikos pretinieks neko nemanītu līdz pašai pēdējai dienai, kad modernā kara mašīna tik smaga un skanīga! Vai viņi patiešām neticēja, negribēja ticēt paši savām acīm un ausīm?

Te nu patiešām jāsaka: ja Providence nolēmusi kādu pazudināt, tad vispirms padara to aklu. Toties, ja kādu izraudzījusi celt, tam devīgi rāda zīmes. To visos šajos gados bijis tik daudz, šo zīmju, — gan austrumos, gan rietumos…

Bet atkal šis sapnis, un atkal asaras, senas, bērnišķīgas asaras; tās aizvada tālu pagātnē, kad vēl nebija Fīrera, un, ja tas arī bija, tad neviens to vēl nezināja. Un arī negribēja zināt! Nebija Fīrera, tomēr bija savi plāni un sapņi — allaž par kaut ko lielu. Hitlera mākslinieka sapņi: viņš visiem pierādīs, liks rāpot pie viņa kājām visiem tiem, kas negribēja viņu atzīt… Viņš stāvēja pie mirējas gultas un jau zināja, ka mirst izraudzītā Vadoņa Māte. Ebreja Eduarda Bloha, «nabago daktera», aprūpēta, mira Fīrera Māte! … Interesanti zināt, vai ārsts Blohs ir saglabājis gleznu, ko Mākslinieks viņam pēc bērēm uzdāvināja? Tagad šis akvarelis ir viņa talismans! Lai cik reižu vācu armija panāktu ebreju Blohu, Eduardu Blohu no Austrijas pilsētiņas Linčas, lai uz kurieni tas pārvāktos, arvien būs tā, kā bija 1938. gadā. Tāla un visvarena roka atvērs viņam durvis uz kaimiņvalsti. Un atkal uz nākamo kaimiņvalsti. Kamēr kaimiņvalstis vēl pastāv. Iespējams, ka Eduards Blohs arī būs pēdējais ebrejs Eiropā, pēc tam Amerikā, pēc tam Āzijā, Austrālijā…

Slimība patlaban galīgi nelaikā, bet Tu noteikti saslimsi. Esi gan atradis laiku! Saņem, saņem sevi rokās! Ir vajadzīga skaidra galva — šim uzbrukumam ir viss jāizlabo. Ziema parādīja — ne uz vienu nevar paļauties. Un vislielākās dusmas izraisa tad, ja viņi sāk ņurdēt, ka Tu viņiem neesot teicis, neesot brīdinājis, neesot jau iepriekš uz to norādījis! Lai, lai atkal sēž stenogrāfists un visu pieraksta, lai viņi nevarētu atrunāties, kad Vēsture pavilks visam svītru un summēs rezultātus. Var domāt, ka Tu neesi visiem kalis pauros, neesi simtkārt atkārtojis: ne jau Maskava, ne jau Maskava, ne jau Maskava! Galvenais mērķis — dienvidi, dienvidu rūpniecība un nafta! … Un viss velti, katram gribas noskriet Napoleonu! Bet tas, ka benzīna vairs atlicis tikai vienam mēnesim, tas viņus nesatrauc, tās nav ģenerāļu rūpes. Ievilkuši armijas sniegos, bojāejai! … Un pēc tam bija gatavi bēgt tāpat kā tas korsikānietis — līdz Berezinai un tālāk. Un būtu bēguši, ja Es nebūtu pārņēmis armiju savās rokās un nebūtu pārvērtis krievu «katlus» par vācu cietokšņiem. Atcel viņus cik atceldams, tos Bekus, tos Brauhičus, — visi viņi viena kaula, un Tu viņu acīs esi tikai Gefreite — «jefreitors», no apakšoficieru slakas. Lai cik skaļi, lai cik saldā korī viņi atkārto: «Mans fīrers!» Būtu atdevis armiju toreiz kapteinim Remam, tas jūs visus apcirptu un nolīdzinātu pēc vienas šnites kā SA1 Varbūt tiešām velti neatdevu?! Ha, re, kā viņi izbrīnījās un pat nespēja apslēpt savu izbrīnu un aizvainotību, kad «jefreitors» atsvieda atpakaļ viņu netalantīgo direktīvu un uzrakstīja savu — par triecienu uz Kaukāzu, uz Staļingradu, Kā tad, viņu zinības nav studējis, nav mācījies norakstīt no Klauzēvica, Moltkes, Šlifena, bet lien viņu svētnīcā! Tā tiks ievietota karamākslas mācību grāmatās, viņa 41. direktīva, izšķirošā direktīva par izšķirošo kauju! Kamēr Staļins gaida jaunu uzbrukumu Maskavai (ko viņi var ar to noņemties, arī mūsējie!), es pārgriezīšu Krievijai dzīslas. Sākumā dienvidos. Pēc tam — Murmanskas ceļu. Un Maskava paliks karājoties tukšumā. Pīšļi un putekļi, asiņaini dubļi! Man nav vajadzīga Maskava. Tāpat kā nav vajadzīga Ļeņingrada. Lai pasaule nodreb: es ar saknēm izraušu divus sāpošos Eiropas zobus. Tas atbalsosies Himalajos.

Vēlāk — Irāna, Iraka, Ēģipte, Indija… Un Tibeta! BeidzOT taču neviens vairs nestāvēs ceļā starp Mani un Viņiem! …

Salta, slideni izliekta Pasaule, tajā saulaini apgaismota niša. Gluži kā mušu ķeramais stikla trauks. Sienas — zils, I iiv,galīgs ledus. Tur, ārpusē, — Viņu acis. Apaļajā nišā, ledus Pasaules iekšienē pa izliekto sienu rāpo tie, kas sevi dēvē par cilvēkiem. (Un iedomājas, ka viņi atr'odas nevis apaļās lodes iekšienē, bet gan virspusē — «uz planētas».) Ārpusē — Viņi! Ledus Acis. Nē, ugunīgas Acis! Es, vienīgi es Viņus redzu. O, nebija viegli izvilināt Viņus no tūkstošgadīgas tāles un augstuma! Un apstādināt, paturēt pie sevis. Pie Vācijas. Mani ludendorfi domā, ka pie Maskavas mūs apturēja krievi. Nē, mani, mūs a tstāja Viņi! Novērsa Acis sānis, un ledus sāka slīdēt virsū, sāka uzvarēt. Uguns atkāpās. Viņi novērsās uz mirkli, lai mēs izjustu, kas ar mums notiks, ja Viņi pameI is mūs pavisam. Kā pameta viņu, nododami manās rokās. Ne no sibīriešu divīzijām, ne no Amerikas mums nav jābaidās, bet gan no Viņu dusmām. Un šoreiz tās nebija dusmas, tikai pēkšņa vienaldzība, Viņu neklātne. Viņu nav, un nišai uzbrūk ledus. Jākļūst par Viņu uguni, par Viņu dusmām un šausmām, tad Acis atkal skatās, gaida, pieprasa. Un viss notiek tā, kā es pareģoju. Visi par to vēlreiz pārliecināsies, kad sāks darboties 41. direktīva, kad uzvaras gājienā dosies sestā armija, mana sestā prāta vadīta. Interesanta sakritība! … Lūk, mūsu galvenais ierocis, slepenais ierocis, tas būs Vācijas rokās tik ilgi, kamēr esmu es. Laiks beidzot saprast vienkāršo patiesību: Fīrers ir labs nevis tādēļ, ka labs, bet gan tādēļ, ka viņš ir, jo viņš neatvietojams. Man pārmet improvizāciju. Man! — šie papīru tārpi, tērpušies mundieros, kurus es viņiem esmu. atdevis! Es, «jefreitors», «jaunākais apakšvirsnieks», atdabūju viņiem zaudētos ģenerāļu un feldmaršalu mundierus! Atdabūju Vācijai ieročus. Bet viņi vēl arvien dzīvo ar Klauzēvicu, karš viņiem — politikas kalps un nekas vairāk. Bet politika, pēc viņu grāmatām un sapratnes, ir tikai zinātne par iespējamo. Par «iespējamo»! Ir nu gan zinātne! Iespējamo es iegūšu arī bez jebkādas zinātnes. Tur jau ir tas joks, ka vajag iegūt neiespējamo. Jautājums ir par rases dzīvību un nāvi, bet šie — «iespējamo»! Šodien karo nevis valstis, bet rases — visas pret visām. Lai arī rastos jebkādas savienības, koalīcijas. Un jāuzvar un jāpaliek vienai vienīgai. Vai tas ir iespējams, ka viena pieveiktu' visas? Nu, un tādu iespēju jūs pieļaujat, ka ģermāņu rase — āriešu rase ietu bojā? Aha, jums netīk kas cits: sak, kāpēc izkliegt pār visu pasauli, kāpēc darīt zināmu mūsu galamērķi? Rast sev liekus ienaidniekus, Lai pasaule domā, ka «Mein Kampf», ka draudi iznīcināt zemākās rases ir tikai alegorija, gleznains pārspīlējums…

Nu, ko tad, lai pasaule tā domā, ja tā baidās, ja nespēj skatīties acīs patiesībai, skatīties acīs man. Bet jūs, mani līdzgaitnieki un numuri, jūs, mani vācieši, — no kā tad jums jābaidās? Mēs taču esam tikai darbu un ceļa sākuma.

Ne jau savienības, ne jau koalīcijas bail zaudēt. Vācijai to nekad nav bijis — drošu sabiedroto. Galvenais mums — nezaudēt laiku. Un vienīgā svarīgā savienība — ar Viņiem, ar Varenībām. Nozīme ir tikai tara, ka Viņi ir mani izraudzījuši un es eju kopā ar Viņiem. Es zinu, es gan zinu, ka, pirms Acis pamanīja mani, Tās kavējās pie viņa. Pie mana galvenā pretinieka. Un par to es nīstu viņu vairāk nekā par viņa boļševismu, ar kuru mans Josifs baida Eiropu un Ameriku. Acis viņu vēroja, es to sapratu. Tās viņu pētīja, vērtēja. Viņš taču parādījās agrāk, un tur ir Āzija, tur ir tuvāk. Acis kavējās pie viņa, kamēr mēs te knosījāmies uz mūsu sīkās Eiropas pussaliņas — savā Minhenē, kad pat Berlīne vēl nebija mūsu. Vāciešiem nebija atzīta vadoņa — ko tad te varēja ievērot?! Bija tikai bailīgi politikāņi: tie kā no bumbu sprādzieniem drebēja no tā vien, ka sadzirdēja kurkstam franču un angļu vēderus, kas slinki sagremoja no vāciešiem iegūtās reparācijas. Pie kā gan vēl varēja apstāties Viņu acis? 7'aču ne pie nabaga dučes ar viņa operetiskajiem melnkrekļiem. Kad pienāks Smilšu Laiks, es viņu pat par gauleiteru neiecelšu. Kaut vai tādēļ vien, ka no viņa mutes nāk smaka! Šķiet, pat tālruņa klausulē tā sajūtama. Gaļu rij. Pie reizes — te jums ir klasisks koalīcijas piemērs! Cik drosmīgi duče un tāpat visi viņi, mūsu smirdīgie satelīti, traucas uz priekšu, taču tikai turp, kur jau svin uzvaru vācu ieroči. Nu nē, šoreiz tu par uzvaru maksāsi pilnā mērā — iesi to gūt gan Kaukāzā, gan pie Volgas, — gan tu, gan rumāņi, gan ungāri — visi iesiet!…

Jā, es nokavējos, bet viņš bija tieši zem To skatiena. Nolādētā ģeogrāfija! Nolādētā pussaliņa — Eiropa! Un arī tauta man pagadījusies, kā teikt… Kaut arī nav volteriānisma un ebreju tiktāl samaitāta, kā ir samaitātas latīņu tautas, tomēr arī ar šo tautu jātur acis vaļā. Mūsdienu vācieši — un it īpaši vācietes — nemazgā roku, ja ir pieskārusies fīrera rokai, apģērbam vai viņa automašīnai. To viņi paši man stāsta pa radio. Bet cik veikli viņi nomazgātu savas rokas, ja man nebūtu pateicies Reinas operācijā, Čehoslovakijā, Polijā… Svaidīties no vienas galējības otrā — tas ir viņu dabā. Tikai dienu pirms mana triumfa viņi balsoja par sarkano Tēlmani, burtiski, dienu iepriekš! …

1941. gada 22. jūnijā — lūk, kad es jūs īsti iepazinu, vācieši! Jūsu dēli cauri ugunij traucās uz Austrumiem — gūt Vācijai vareno nākamību, bet jūs, jūs! … Jūs aizbarikadējāties ar bailību un piesardzību savās mājās kā alās, un neviens berlīnietis — pat neviens slaists! — neatnāca uz Vilhelmštrāsi, lai suminātu fīrera gvardi. It kā visiem būtu sabojājušies radioaparāti… Vācietis nevēlējās redzēt maršējošu karaspēku — vai tas ir iespējams?I Izrādās, mani uzticamie un uzticīgie, ka ar jums viss ir iespējams! Tālab slavējiet vien fīreru un viņa neiedomājamās uzvaras — balss jums radās uzreiz, tiklīdz padzirdējāt par viņa lielajām uzvarām Austrumos, — taču fīreram ir laba atmiņa. Lai nu kas, bet atmiņa man ir teicama, mani uzticīgie un uzticamie!… Un ar viņiem, ar tādiem, es esmu panācis to, ko vēl neviens nebija panācis. Ne jau divdesmit gados, bet piecos sešos! Ar radio vien man jau pietika. Un ar ebrejiem.

Un Viņi pavērsa acis uz manu pusi…

Tagad nu gan es iztaisīšu no jums ģermāņus, izpurināšu vāciskos putekļus gan no vēstures, gan no jūsu dvēselēm! Kaut kādi beduīni, gani savā laikā iekaroja pusi pasaules, kad viņiem radās vadonis un ideja, īsta pravietim uzticīgu karavīru reliģija, nevis kaut kāda vārgo un bāro ticība. Lūk, no kā, no mauriem, nevis no romiešiem mums būtu jāaizņemas reliģija un kopā ar to jāsaņem mantojumā puspasaules. Bet ar ģermāņiem notika visļaunākais, kas vien varēja notikt: plecos viņi aiznesa Romas zeltu, bet dvēselēs — ebrejisko kristietisma sērgu. Nēl No boļševistiskās Āzijas mēs atnesīsim tikai uzvaras zeltu. Tikai! Visu sērgu, gluži kā viduslaikos mēri, mēs izdedzināsim ar uguni. Uz vietas.

Bet maniem vāciešiem gan gribas, gan ceļgali dreb… Cik sīki izstrādātus plānus sūta gudrie no Austrumu ministrijas! Uzsākuši ierēdniecisku strīdu: cik cilvēku pārvietot pēc Ģenerālplāna? 30, 50, 70 vai 100 miljonus? Vai uz vēsturiskā vācieša sirdsapziņas negulsies liels slogs, ja ar poļiem rīkosimies tāpat kā ar ebrejiem? Un vai nevar ukraiņus izmantot pret krieviem, bet lietuviešus un latviešus gan pret krieviem un ukraiņiem, gan pret baltkrieviem. Allaž lūko apiet stingro principu, ka turpmāk neviens, izņemot vāciešus, nedrīkst būt apbruņots! Pat manā Rozenbergā iepīkstējies liberālis. Viena lieta — uz papīra un romantiskos sapņojumos, bet te — prakse, gaļa. Bet arī viņš taču — protams, klusībā! — uzskata sevi par manu skolotāju. Viņi esot mani «atklājuši», «uzlādējuši», «iztaisījuši»! Vācietim pat vadonis ir tikai pildīts desas gabals! Vilhelmštrāses revolucionāriem gribētos ar vienu slāvu palīdzību uzvarēt un iznīcināt otrus — galvās viņiem tikai koalīcijas un savienības. Sapņojumos un uz papīra skaitļi viņus nebiedēja. Bet kad nonāca līdz praksei… Interesanti būtu paskatīties uz šiem Veceļiem un uz manu Baltijas estētu Alfrēdu, ja viņiem nāktos nevis miljonus cilvēku šurp vai turp atskaitīt, bet gan likvidēt tikai divas trīs sievietes, toties likvidēt tās pašu rokām. Un vēl ar nepiedzimušiem bērniem dzemdēs. Nostādīt viņiem priekšā dzīvas un teikt: piepildiet nu savu vēsturisko misiju! Kristu kaunā tāpat kā Himlers Minskā. Lika nostādīt nošaušanai simtu, bet jau pie otrā desmita viņam apšķebinājās dūša, aizbēga kā mīkstčaulis. Un klusē, nesteidzas vis par to ziņot! … Vajadzīga uguns un tikai uguns! Turklāt Austrumos mēs izdedzinām arī sēru no ģermāņu rūdas. Bez tādas izdedzināšanas labu tēraudu nedabūsi. Un mēs to darīsim bez žēlastības. Tīru rasi nav iespējams radīt laboratorijā. Ar tiem jūsu galvaskausu mērījumiem vien.

Nē, nevis izejvielu, nevis «bruņošanās dziļumā» un «bruņošanās plašumā» man trūkst, nē, man trūkst pavisam kā cita. Lai kā spriestu mani «speciālisti». Būs gan izejvielas, būs arī ieroči, ja tikai prasmīgi balansēsim ar resursiem. Laika, lūk, kā man trūkst. Lai no šīs cilvēku jēlvielas, ko vēsture mums atstājusi, no šiem mēsliem izkausētu un izkaldinātu tīru jaunās rases tēraudu, jauno cilvēku. Uzšņāptu ar spalvu — un simts, tūkstotis, miljons nokristu uz papīra! Nospiestu sprūdu — un tikpat daudz jau stāvētu zem automāta stobra! Jaunajam Cilvēkam viss veiksies viegli un priecīgi. Ja man būtu divas trīs, kā nākas, audzinātas paaudzes, nekā neiespējama neeksistētu. Bet man bija doti tikai seši gadi, ja neskaita to laiku, kas pagāja, kamēr es nonācu pie varas. Taču arī uz šiem sešiem gadiem, šķiet, man nebija tiesību: būtu vajadzējis sākt jau 1938. gadā — tieši no Minhenes. Neskatoties uz to, ka viņi piekāpās, piekāpās uz visas līnijas, tie Londonas zaķapastalas. Bet savējie, vācu zaķapastalas, sakārās man pie rokām un kājām: esot par agru, mēs vēl neesot gatavi, vajagot vēl vismaz kādu pusgadiņu! Stiprāki mēs nekļuvām, bet viņi atjēdzās — visa pārējā pasaule. Nevajadzēja dāvāt viņiem tādu izdevību. Un tad vēl šis idiotiskais gājiens — itāliešu uzbrukums Grieķijai. Atņēma, atņem man mēnešus, nedējas, kas varētu ietekmēt gadsimtus! .. .

Nē, man vēl bija jāsasaucas ar Viņiem, ar Galvenajiem Sabiedrotajiem. Politiskais žargons, čukstēšana līdzībās sarunā ar Viņiem nederēja. Vajadzēja runāt pilnā balsī un sniegt atklātu tekstu. Viņiem bija jāredz, ka esmu gatavs pildīt Viņu pavēles, nirt tādā asins jūrā, kādā nirt — vismaz atklāti — neviens nebija iedrošinājies. Viņiem bija jānotic, ka mana cīņa ir Viņu cīņa. Jo Viņiem taču vienalga, uz kurieni tek asins upe — no Austrumiem uz Rietumiem vai no Rietumiem uz Austrumiem. Svarīgi, lai tā tecētu un lai tas būtu nevis kāds nieka strautiņš, bet visu atjaunojoša straume, kas aizskalo visus vēstures mēslus, rases mēslus. Idejas cenu mēro ar asinīm. Mana maksā vairāk — Viņu acīs. Neviena ideja nav solījusi tādus skalojošus asins plūdus, tādu uguni..-.

Es uzreiz apjautu, kad tas notika, kad Viņi beidzot pievērsa skatienu Vācijai. īpaši tad, kad viņš iestrēga mazajā Somijā. Un viss iepriekšējais guva augstāko loģiku: tā pēkšņi kļuva man skaidra. Es sapratu: atnācis mans laiks! Un pat tas, kas līdz tam laikam man nebija zināms, bija apslēpts manām acīm, pat tas izvērtās Providences rūpēs par manu triumfu, par maniem panākumiem. Es plaši atvēru durvis uz Austrumiem, nezinādams, ko tur ieraudzīšu. Nezinādams, nenojauzdams, cik liela tanku armāda, cik lieli gaisa spēki viņam tur ir. Ja es būtu zinājis, es laikam gan nebūtu iedrošinājies, taču tas ietilpa

Viņu aprēķinos. Un Tie ļāva viņam mani piemānīt. Un tādā veidā pamudināja mani uzbrukt. Un satriekt, sašķaidīt armijas, kurām rokas un kājas bija sasaistījušas viņa bailes no likteņa. Viņam iedvestās bailes …

Ir jāzina, jāpatur prātā, ka visas mūsu jūtas, mērķi, mūsu intereses, robežas utt., utt. Viņiem nav obligātas, nav iedomājamas. Tāpat kā mūsu parastais priekšstats, ka Zeme ir akmens lode, apaļš klintsgabals. Vienīgais no cilvēkiem es to zinu, vienīgais redzu Viņu acis un mūsu «planētu» tādu, kāda tā patiesībā ir, — no iekšpuses skatāma ledus bumba. Cik asi salda bauda — just, ka tevī mīt augstākā zināšana, izturēt uz tevi vērsto Viņu skatienu — Šausmu Acis! Bet visapkārt mūsu maziņā, parastā pasaulīte, un tik ikdienišķas, zemei tuvas izbailes Evas sejā: «Par ko tu runā, mans dārgais? Kādi «viņi», ko tu piesauc? Vai tu slikti jūties?» Naivā dvēsele, viņa tomēr netic, ka es esmu kaut kas vairāk nekā «mans fīrers». Kad Elizabete Ferstere, vīrišķīgā ģermāniete, lielā Nīčes māsa, atsūtīja apsveikumu «Pirmajam pārcilvēkam zemes virsū», tas visiem šķita esam tikai skaists žests. Jo viņiem taču galu galā viss ir tikai vārdi, vārdi. Un viņiem, pat tuvākajiem maniem «numuriem», nenāk ne prātā, ka Jaunie Cilvēki ir jau šeit, ka tie jau darbojas un es esmu viņu sūtnis.

Kaut kā cita dēļ nebūtu bijis vērts, tikai šādas idejas dēļ es varēju paciest to visu, ko esmu pacietis un kam cauri gājis. Visu spēju, visu varēju un piesaistīju Sausinu Acis pie Vācijas. Pie tās pašas Vācijas, kur mani pazemoja, aizvainoja, negribēja ne pazīt, saukāja par «pastmeistaru», draudēja ar pletni padzīt uz Austriju … Kaut kur taču viņš ir, kaut kur ir paslēpies tas poļu. izdzimtenis Gržečinskis, kurš bija iedrošinājies kļūt par vācu policijas ierēdni. Viņš uzdrīkstējās draudēt ar pletni nākamajam fīreram un ir izvairījies no soda. Ari citi ir paslēpušies, cik daudz viņu — paslēpušos! Aizslīdējuši nezināmībā, nāvē vai pāri robežai. Bet vecais bullis Hindenburgs — vācu slavā, vēsturē. Pauls fon Benekendorfs un Hindenburgs! … Dodiet laiku, un es saīsināšu jūsu uzvārdus! Nāk jaunas aristokrātijas ēra. Pienāks brīdis — un ģermāņu panteonos kļūs brīvāk. Sā stulbā jokdara pīšļus es izmēzīšu pirmām kārtām… «Kas viņš tāds ir, tas Hitlers? Es iecelšu viņu par pastmeistaru, lai viņš laiza markas ar manu attēlu…» Viņš to teica, viņš iedrošinājās?!

O, vecais zirgēzeli, vēlāk ari tu uzzināji, kas es esmu.Cik gļēvi spiedi roku jaunajam valsts kancleram, kuru tauta bija aicinājusi pārņemt varu. Tomēr spiedi! Juti gan, tu «fon» un «und», juti, ka ne jau tādēļ Ādolfs Hitlers ir nācis, lai nodotos parlamentārai pļāpāšanai, bet gan tādēļ, lai izsviestu jūs visus ārā. Paskatīsimies, kur tad būs tavs «attēls», vecais ādiniek, kad es pa īstam ķeršos pie-vācu vēstures! Atnāks Smilšu Laiks! …

Ko tikai man nepārmeta, par ko tikai neturēja aizdomās — ka es esot dezertējis no Austrijas armijas, ka mana vectēva uzvārdā bijis ebrejiskais burts «d» … Pat par automobili, kas maksājis «četrdesmit tūkstoš marku», kliedza tie brēcēji no SA, kamēr viņus savaldīja garo nažu nakts. Pārmeta, ka dārgs automobilis, bet tas vēlāk izglāba fīreram dzīvību, izrāva no policijas ložu viesuļa, kaut ari ar salauztu atslēgas kaulu, ar bojātu šo pašu roku, tomēr izglāba! Kas jūs šodien būtu un kur jūs būtu bez fīrera?! O, aklais pūlis, kurš pat pakļāvies, pat padodamies cenšas tevi sagrābt, valdīt pār tevi! Padevīgi stiepj rokas, lai paņemtu tevi pilnīgi savā varā. Un tam pat izdodas. Kā dažkārt izdevās manai saldkairajai Helijai, manai pilnmiesīgajai un nervozajai krustmeitai. Un, kad neizdevās līdz galam, tad tvēra rokā pistoli un atņēma sevi savam pavēlniekam. «Nu, tad es aiziešu!» Un aizgāja arī, ieslēdzās un izšāva. Arī Eva mēģināja sākt ar to pašu — mūsu pirmajos mēnešos. Arvien draudēja noindēties. Un arvien tikai tāpēc, lai pakļaujoties uzkundzētos. Pūlim un sievietēm šai ziņā ir sevišķa nojauta, instinkts, nekļūdīgs gājiens. Un tā pati alkatība. Mīlot, dievinot atņems visus priekus, bez kādiem paši gan savu eksistenci nespēj iedomāties. Tev jādzīvo tikai viņu dēļ, jāelpo tikai viņu dēļ, vairāk tu neko nedrīksti! Vēl šodien es slēpju Evu: jutīsies nāvīgi aizvainoti, ja uzzinās. Labie, uzticamie vācieši ir gatavi atņemt savam mīļotajam fīreram visu. Bet fīreram nekā arī nevajag. Itin nekāl Viņam ir tas, par ko jūs pat domāt neprotat. Ko nenojauš pattie, kas zina par Evu, — mani tuvākie «numuri». Pat tas Āfrikas cūka Hermanis. Un pat viszinis reihsfīrers to nezina. Jā, interesanti, kā tiek galā mans klibiķis Jozefs? Vai Magda viņu sit, vai arī viņš paša patikšanas dēļ nopūlas, taisīdams viņai bērneļus? Cik to knauķu pašlaik jau ir — pieci vai seši? Himlers kaut ko minēja par viņa sakaru ar kādu nelieteni slāvieti, čehieti; ir nu gan īsts Strasera velnēns, ir nu gan sociālists!

Man zināmi jūsu netikumiskie noslēpumi un slepenie netikumi, mani likumpaklausīgie vācieši! Gaļasēdīgie, neuzticīgie, centīgie, piesardzīgie. Pasaules priekšā mūs saista kopīgs noslēpums. Tikai jūs arī manu acu priekšā izliekaties vientiesīgi. O, šī vecvāciskā vientiesība, šis godīgums visas pasaules priekšā! Tieši šīs abas īpašības ir vislielākā vācu viltība un vislielākais noderīgums. Kā švābi ir visteicamākie, vistalantīgākie meļi Vācijā, tā mēs ar jums — Eiropā. Pateicoties mūsu mefistofeliskai vientiesībai. Ja ar ko mēs uzvarēsim citas rases, tad tieši ar vientiesīgumu, kas allaž bijis pamatā īstai vācu paštaisnības izjūtai visos gadījumos un visu priekšā. Kas gan ir uzticīgāks par mani šai ģeniālajai vācu izjūtai? Tad nevajag taču vismaz pret mani būt viltīgiem. Es vienmēr un visās lietās esmu kopā ar jums. Jā, mēs vienmēr godīgi prasām tikai nepieciešamo, neko vairāk! Prasām vācu kultūras, vācu darbmīlestības vārdā, godīgi! Ikviena vācieša jūtas, ja viņš Vācijas dēļ jūtas aizvainots, ir taisnīgas. Tās ir tautas jūtas. Kādu nav nekur citur. Neviens un nekad nav gribējis rēķināties ar mūsu tiesībām, ar mūsu prasībām, kuras ir tikai taisnīgas. Un šodien mēs godīgi pasludinām: no šīs dienas mēs kļūstam par iznīcinošu nāciju! Anglosakšiem nāksies līdz ar Tuvajiem Austrumiem, Āfriku un Āziju nodot mums arī šo lomu, šīs tiesības.

Jūsu vientiesīgais godīgums, vāci, ir arī mans. Taču es neļaušu jums izspēlēt pārāk zināmo spēlīti: jums neizdosies vientiesīgi atteikties no sava fīrera. Nomazgāt savas rokas, kuras tiecās pie Viņa, centās pieskarties kaut vai apģērbam vai automašīnas spārnam. Es neatnācu pats, mēs neatnācām paši — jūs mūs saucāt. Bet tad jau jūs nebūtu vācieši, ja to atzītu: arī tad jūs izlikāties esam vientieši, spēlējāt viltus spēli! Jūs neiznācāt mums līdzi Minbenes ielās, piesardzīgi lūrējāt gar logu aizkariem, kad mēs gājām pret lodēm. Jūs neatdevāt man visas savas balsis, kaut gan paši mūs vilinājāt. Un tas izdzimtenis Štrasers gandrīz sašķēla partiju, un viss būtu bijis pagalam. Man nācās pacelt pistoli pie deniņiem, un tikai ar draudiem, ka aiziešu, ka izstāšos no spēles, — tikai ar to es atkal pievērsu sev Viņu Acis un pagriezu notikurnu gaitu mūsu labā. Jums vienmēr un visās lietās atradīsies alibi. Un tomēr mēs neesam radušies paši no sevis, mēs nākam no jūsu mūžsenās paštaisnības, mēs esam izauguši no jūsu vientiesīgās vācu aizvainotības par visu un pret visiem: pret baņķieriem, pret sarkanajiem, pret Rietumiem, pret Austrumiem, par sakāvi, par badu, pret savējiem, pret svešiem. Jūs mūs saucāt! …

Es esmu izvēlējies cīņu pret visiem un līdz pilnīgai uzvarai, kas nozīmē — un to es nekad neqsmu slēpis! — pilnīgu uzvarēto iznīcināšanu. Jūs tam piekritāt un nācāt man līdzi, nācāt mums līdzi. Tāpēc ka es jūs uzminēju, uzminēju to, no kā jūs paši allaž kaunējāties, baidījāties to sevī atzīt. Mēs esam sasaistīti. Neceriet, ka jums piedos to, ko nepiedos man. Ja mēs neuzvarēsim.

Es redzu jūs visus un līdz galam, jūs mani — ciktāl pietiek jūsu drosmes. Un ciktāl es atjaušu. Mūsu kopīgais noslēpums beidzas tur, kur sākas vienīgi manējais. Un kur sākas noslēpums par manu vienotību ar Visvarenībām. Ar Viņiem es nerunāju vāciski. Sākumā es ari pats to neaptvēru. Nez kādēļ agrāk par to pat neiedomāju — kādā valodā mēs sarunājamies, kad Šausmu Acis skatās man sejā. Eva nobīstas, jautā, kas man kaišot, ir gatava taustīt man galvu, ja nebaidītos, ka es sadusmošos. Un visvairāk viņu biedē tas, ka es sarunājos viņai nezināmā valodā. Tikai vārdi skan viņai zināmi: Dītrihs, Pečs, Lancs, Kubičeks .., Bet kāds gan sakars ar to Kubičekam, šim nožēlojamam muzikantiņam?… Ko es gribēju teikt? Jā, tā arī jābūt: ir īpaša valoda, kas nav visiem pieejama, tikai svētītiem! Bet, ja tā nav vācu valoda, tad kādu gan valodu mēs sev izvēlēsimies, tie, kas izvēlējušies sevi? Visu mēs plānojam, bet par šo jautājumu mūsu gudrie — neviens! — pat nav padomājuši. Arī man tas neienāca prātā uzreiz. Tik daudz lieku tautu, samaitātu rašu — tur taču ir arī valodas! Tās ir mūsu trofejas. Tikai neviens tās nav pamanījis. Uzskatīja par nevajadzīgiem, liekiem lūžņiem, kas atstājami aizmirstībai. Bet tie taču ir brīnišķīgi skalpi uzvarētāja rokās! Re, cik negaidīts domu pavērsiens! Vēstures joks. Nevienam nav nācis prātā padomāt, kā tad tomēr sazināsies savā starpā tie Augstākie Cilvēki un kādā veidā kungu kasta norobežosies no tiem, kas apakšā. Kā savā starpā sazināsies tās dažādās kastas, kuras mēs radīsim? Ideāli būtu — iedalīt katrai savu valodu. Bez dienesta valodas, kas vsrētu būt arī vācu. Bez šādas nošķirtības neradīsies izcilības sajūta. Izredzētības un neaizsniedzamības sajūta. Augstuma sajūta. Tibetas sajūta. Nesāksim taču gudrot kādu īpašu valodu, jaunu esperanto. Pretīgi, līķis! Nē, iegūt valodu vēl ar siltām miesām un asinīm! Kas teicis, ka tas ir pretrunā ar mūsu ideju? Mēs taču neatsakāmies pat no franču gleznām — no skaidras dekadences, no senām grāmatām — pat no kristiešu! Reihsmaršals Gērings ar to vien noņemas, ka vāc visu savās pilīs. Dažs grib iegūt gleznas, cits — šahtas, muižas, bet neviens nav pamanījis visvērtīgāko trofeju — ienaidnieka valodu! Kā būtu, ja pašai augšai, piemēram, grieķu valodu vai albāņu? Vai vēl kaut ko senatnīgāku. Pat Hanibāls, arī Aleksandrs nav pamanījuši tādu trofeju. Bet uzvarētāja tiesības viņiem bija zināmas,

Un — ja paņemtu franču vai pat angļu valodu! Lai iegūtu angļu valodu, būtu krietni jāpastrādā! Un ne jau viņu diloņslimā sala būtu tas grūtākais. Kas gan liels tāda sala: slēgt uz pāris gadiņiem, iepriekš ielaižot tur visus tos bataljonus, kas patlaban praktizējas Austrumos, BahsZeļevskis ziņoja, kā viņiem tur, īpaši Baltkrievijā, notiekot daudz kas pamācošs, ievērības cienīgs… Tātad — vispirms to salu apmeklētājiem slēgt, bet pēc tam plaši atvērt vaļā: sak, ienāciet, skatieties! Kas tad tas? Kur tie angļi palikuši? Jūs sakāt — bija tāda tauta? Meklējiet vien, meklējiet labi cītīgi! Kaut kas taču būs no tiem pāri palicis, ja bija …

Dārgi jums, salinieki, maksās jūsu augstprātība, jūsu nepiekāpība, nebeidzamā gatavība jaukties vācu kontinentālajās lietās! Bet ir vēl viens monstrs, mākslīgi radītais nezvērs, kas glūn pāri okeānam. To pašu centīgo un neapdomīgo vāciešu radīts. Būs taisnīgi, ja Amerikas kontinents beidzot runās tikai vāciski. Tur paliks tikai tie, kas runās vācu valodā. Bet arī Amerika nav smagākais posms: vissarežģītāk būs _tikt galā ar angļu valodā runājošiem divkājiem Āzijā, Āfrikā, Austrālijā — cik gan to nav visā pasaulē! Pamēģini, noņem anglisko skalpu no visām šīm balto, dzelteno, melno galvām! Taču — jo grūtāks uzdevums, jo vairāk tas iekvēlina. Jāpanāk, lai desmit divdesmit, kaut vai trīsdesmit gados angļu valoda, kādreizējā «pasaules» valoda, sāktu kalpot kādiem četrsimt vai pat tikai četrdesmit cilvēkiem! Mērķis gluži pretējs tam, kādu centās sasniegt augstprātīgie salinieki. Un nav ko noliegt, stingri, prasmīgi viņi ir gājuši uz šo mērķi četrsimt gadus, piespiežot arvien jaunus kontinentus runāt angliski. Bet te ir pretējs uzdevums: novākt no planētas miljardu, kurš iedrošinājies saprast kungu valodu. Fantastisks mērķis, pa spēkam vienīgi dieviem un arī tad varbūt tikai tiem, kas bija pirms kristiānisma!

Un tiem, kam atjausim eksistēt uz «planētas», kopēja būs vācu valoda. Tā arī būs pavēles valoda. Tā jau ir it kā īpaši tādam nolūkam radīta. Ne velti zvēru dīdītāji visas pasaules cirkos un zvērnīcās lieto tieši vācu valodu. Tomēr arī no vācu valodas jāizskauž liekās emocijas. Cik to nav ievazājuši visi tie rauduļi humānisti, kas daudzus gadsimtus izmantoja zemiskās žēluma un līdzcietības jūtas! Un katrā ziņā ir jāizskauž vācu paradums visu reglamentēt. Mani vācieši gribēs visu apzinīgi pārveidot pēc savas — vācu šnites. It kā mēs tikai tāpēc nākuši, lai piespiestu ukraini tīrīt trotuāru mītnes priekšā. Lai taču viņi nodzīvo atlikušās dienas savos vēsturiskajos dubļos, nav mūsu pienākums celt iezemiešu kultūru, mācīt un dziedināt viņus! Vācu kārtība jāpanāk, taču pavisam citā nozīmē. Katram vācu vārdam jāskan kā signālam, un viņiem, to dzirdot, skriešus jāskrien pildīt pavēli! Vispirms — ceļi! Un viņiem vienīgā izglītība — ceļu zīmes. Kaut gan arī tas nav vajadzīgs. Pa ceļiem, kurus tie bruģēs, viņiem pašiem nebūs jābrauc, viņus vedīs. Katram ciematam, katrai ielai neāriešu pilsētās, kas eksistē sava mūža pēdējās dienas, jādzīvo noslēgti. Ne vakardienas, ne rītdienas tiem nav, ir tikai tas, kas ir patlaban. Un patlaban ir tikai — katra izolēta reģiona centrā augsts stabs, tajā — reproduktors, no kura skan pavēlošie vācu vārdi. Pārējā laikā — mūzika, Cik vajag, pēc iespējas vairāk mūzikas. Lai aizskalo, lai vāc prom no atmiņas visu pagājušo. Nekādas vēstures, nekā par pagātni un nākotni. Kamēr ar mežu aizaugošajās pilsētās un ciematos atbrauks mašīnas un aizvedīs visus uz austrumiem pa betonētiem ceļiem. Patlaban tur nav ne labu ceļu, ne vajadzīgā miera, taču kārtība tiek nodibināta. Atjautīgie komandieri diezgan labi izmanto koka ēkas ar salmu jumtiem. Slāviem pat dievnami apjumti salmiem. Kaut kas no elku pielūgsmes laikiem, vienreizējas lietošanas krematorijas. Bet, jo tālāk mēs ievirzāmies Eiropā — Eiropā kā tādā —, jo sarežģītāk, jo grūtāk būs bez labi nokārtotas sistēmas un tehnoloģijas. Rietumu slāviem ir mūra mājas, no ķieģeļiem un akmeņiem. Nerunājot jau par latīņu tautām. Dīvaini tas viss izskatās: virzīdamies uz Austrumiem, mēs tajā pašā laikā sākam virzīties no Austrumiem uz Rietumiem — mūsu rasistisko mērķu īstenošanā .. »

no prāvas protokoliem

1942. gada 15. jūnijā SS šturmbanfīieia Oskara Paula Dirlevangera soda vienība Baltkrievijā, Mogijevas apgabala Kirovskas rajonā nogalināja un sadedzināja Borku sādžas iedzīvotājus. Bez šīs sādžas Dirlevangera specbataljons (viens no daudziem, kas darbojās Baltkrievijas teritorijā) iznīcināja vēl aptuveni divsimt sādžu — pāri par simt divdesmit tūkstošu cilvēku. Starp šīm sādžām bija arī Hatiņa.

1. Pokrovskis (Padomju Savienības apsūdzības uzturētājs Nimbergas prāvā): Vai jums ir kas zināms par to, ka pastāvējusi īpaša brigāde, kas bijusi sakomplektēta no kontrabandistiem, zagļiem un no brīvē izlaistiem noziedzniekiem?

Bahs-Zeļevskis (bijušais visu SS reihsiīrera cīņai ar partizāņiem organizēto kaujas vienību štāba priekšnieks): 1941. gada beigās un 1942. gada sākumā aizmugures grupā «Centrs» cīņai ar partizāņiem bija izdalīts bataljons, kuru komandēja Dirlevangers. Šī Dirlevangera brigāde sastāvēja galvenokārt no noziedzniekiem, kus bija jau tiesāti, no oiiciāli tā dēvētiem zagļiem, kaut gan tie bija īsti kriminālnoziedznieki, notiesāti par zādzībām ar ielaušanos, par slepkavībām utt.

I. Pokrovskis: Kā jūs izskaidrosiet to, ka vācu armijas aizmugures pavēlniecība tik labprāt palielināja savu karaspēka vienību daudzumu uz noziedznieku rēķina?

Bahs-Zeļevskis: Pēc manām domām, tam ir tiešs sakars ar Heinriha Himlera runu, ko viņš teica Vevelsburgā 1941. gada sākumā pirms karagājiena uz Krieviju; tad viņš sacīja, ka šā karagājiena mērķis ir — nošaut katru desmito no slāvu iedzīvotājiem, lai samazinātu to skaitu par 30 miljoniem. Izmēģinājumam lika radītas īpašas zemas kvalitātes vienības, kuras faktiski bija domātas šā nodoma realizēšanai.

Doktora Oskara Dirlevangera sevišķajā komandā — «šturmbrigādē» ietilpa trīs vācu rotas (bez vāciešiem tajās bija austriešu, slovaku, latviešu un maģāru iašisti, franči no 638. višistu pulka), «Barčkes rota» (Augusts Barčke, valstsvācietis, Kličevas rajona policijas priekšnieks) un «Meļņičenko rota» (Ivans Meļņičenko — banderletis) — tie bija kātoji, luterāņi, pareizticīgie, ateisti, muhamedāņi …

Borku sādža sastāvēja no sešiem ciematiem, tajā bija vairāk nekā 1800 iedzīvotāju…

No Viņņicas apgabala Grabovkas sādžā dzimušā bijušā dirlevangerieša Feodosija Grabovska liecības:

«Uz šo operāciju mēs izbraucām no Čičevičiem automašīnās un motociklos. Atceros, ka vairs nebija pavasaris, jau ziedēja kartupeļi… Pirms izbraukšanas Barčiks teica, ka brauksim uz Borku sādžu palīgā vāciešiem, jo tās sādžas apkaimē viņus apšaudījuši partizāņi. Aptuveni trīs kilometru attālumā no Borku sādžas automašīnas un motocikli apstājās uz šosejas Mogiļeva—Bobruiska. Pēc Barčika pavēles Anatolija Soldatenko un Dmitrija Dobriņina vads, kā arī daļa vāciešu un ukraiņu izkravājās. Tas pats Barčiks sacīja, ka šiem vadiem kopā ar vāciešu un ukraiņu grupu jāaplenc sādžas centrs un tam piegulošie ciemati austrumu un ziemeļu pusē. Pārējie mūsu vadi, tāpat vāciešu spēki un daļa Meļņičenko rotas, braucām pa šoseju tālāk…»

PIRMAIS CIEMATS

Ivans Tupiga, dzimis 1920. gadā Dņepropetrovskas apgabala Jevecko-Nikolajevkas sādžā. No 1933. gada dzīvojis Baltkrievijā. Izglītība — 7 klases. Specialitāte — mehāniķis, atslēdznieks. Augums — 180 cm, acis — brūnas, mati — tumši, deguns — smails, lūpas — biezas.

Sevišķas pazīmes: bojāts kakls, kādēļ galvu parasti tur pieliektu pret kreiso plecu.

Ir gan gurķi, ir gan darbinieki! Māca jūs, dresē, bet nekādi nevar iemācīt. Zēl, ka nav te šefa — šturmbanfīrera Dolivana, viņš jūs tā pamācītu, ka dvēsele pa muti šķīstu laukā! Pīpē, ņirgājas, pat te aiz šķūņa var sadzirdēt. Bet es te skābstu pie tukšas mājas kā mārrutks kāzu mielastā. Toties sādžā strādā vācieši un banderieši, tie savu amatu prot! No pagrabiem makšķerē speķi, lupatas loba. Skraida pa sētām kā apsviluši…

Tupiga pačamdīja dzeltenā maģāru šineļa kabatās, kas bija atkārušās kā tukši tesmeņi. Šineļa stūri sacelti, aizbāzti aiz jostas, Jūnijā karsts, tomēr Tupiga šineli nenoģērbj. Galva viņam visu laiku pašķiebta pret kreiso plecu, dzīslainais kakls izliekts, tādēļ rodas tāds iespaids, ka šis cilvēks allaž ieklausās — ar kreiso ausi pieliecies pret zemi, labo pacēlis pret debesīm.

Pačamdīja zaļā frenča uzšūtajās kabatās, Frenča' apkakli grezno baltas, sakrustotas šautenes un granātas uz melnajām esesiešu zīmotnēm. Tupiga atcerējās un priecīgi uzsita ar plaukstu pa gurnu: jā, ir! Izņēma no bikšu kabatas galetes gabalu, uzmanīgi kā zirgs saņēma to ar biezajām lūpām un sāka zīst. Noliecās un pacēla uz rokām ložmetēju, kas līdz tam garlaikojās pie viņa kājām. Kraukšķinādams galeti, sacīja: «Labi, ej.» Un tūdaļ nosūrojās: «Bet mēs te lai stāvam kā mārrutki kāzu mielastā.» Nolieca galvu, iebāza nosmulētajā, netīri zaļajā siksnā kā sakās, un kleinkājis rokas ložmetējs ērti iekārtojās viņam uz krūtīm. Tupiga pagrozīja smago dzelzi, lai abiem būtu ērti.

Kur tas draņķis, tas Dobroskoks paliek? Ir gan dieviņš devis labu otro numuru! Diskus nometis smiltīs, turpat nosviedis šineli. Arī viņš noslēpies aiz šķūņa: var domāt, ka bez viņa tur netiks galā. Ha, nāk gan! Nu, nu, nāc, nāc, es tev tūdaļ pateikšu dažus siltus vārdiņus! Soļo īskājis, gluži kā rakstīdams, — kolhoznieciņš, sliņķis nolāpītais! Smerdelis neizaugušais, iedzinuši tev kājas pakaļā un aizmirsuši izvilkt laukā! Bet arī šis labais: nedod viņam maizi ēst, bet laid vistu kūtī, tantiņas pataustīt, pakutināt, kad tās stāv ne dzīvas, ne mirušas aiz bailēm. Kopā ar Kaco iet vāķībās. Allažiņ staigā ar saskrāpētiem deguniem un mūļiem, seski smirdošie. Nē, Dolivana vietā būdams, es gan jūs iemācītu strādāt. Velkas kā dēle, tikko kājas kustina. Bet es te jums lai sargāju tukšu māju. Tur viena sieva vien ir palikusi. Nu patiešām viena visos logos! Skraida no loga pie loga, lidinās pa istabu, nevar vien sagaidīt. Nāk, nāk tavs mīļais, nebīsties, nedomā, ka ir aizmirsuši. Lai arī pēc pusstundas, tomēr atcerējās, nāk, lai aizvestu arī tevi. Stulba gan tauta tās bābas! Patiešām kā vistu kūts. Viņas ved, dzen, velk nosist, nokaut, bet šīs stiepj līdzi maizi, bļodas, lakatus — gandrīz vai spilvenus. Tic, ka viņas vedīs kaut kur prom. Kā tad, uz Vāciju, tur jau jūs gaida gaidīdami! Re, cik daudz vateņu un maizes klaipu, visādu lupatu mētājas uz lauka, kartupeļu vagās! Bet ko paņemt — nekā derīga. Vienu lakatu Tupiga nupat pacēla — viss vienās puķēs — būs dāvana Mogiļevas meitietim, lai palepojas. Un vēl sērkociņus vienai atņēma. Sažņaugusi rokā un nes. Kurp tu nes, ja tev pavaicātu? Droši vien ka no rīta viņu pie krāsns savaņģoja, tā arī gāja, sažņaugto dūri vaļā neatplētusi. «Dod piesmēķēt, tantiņ!» Bet šī nesaprot. Nomirt var no jums visām! Bet kur šī rāvusi sērkociņus? Vācieši taču nepieved. Ak jā, Borisovas fabrika. Četrdesmit pirmajā ir izpurinājuši veikalu. Bet varbūt patiešām viņiem visu sūta no Maskavas. Ne velti stāsta, ka šajā sādžā esot bandīts bandīta galā. Esmu bijis jūsu Borisovā! Paldies, visur esmu pabijis. Tikai mājās simt gadu neesmu bijis. Un kur gan ir tā mana māja?

—   Nu, ko slāj kā aizmidzis? Kur tavi diski? Kas ir «labi»? Ja būtu labi, tad es neko neteiktu. Kad uzlaidīs tev kārtu bandīti no tā mežiņa, tad jūs uzreiz sāksiet skraidīt. Tad patiešām būs karsti.

—    Rimsties taču, Janka.

—    Jevdokimovičs …

—   Dod labāk uzpīpēt, Jevdokimovič. Siekalas kā gumija. Dod uzvilkt dūmu.

—    Vai biksēs neesi ielaidis smagumu?

—    Divas bedres piekrāvām. Ar kaudzi. .

—    Bet šito sēklai atstājāt, vai? Varbūt jūs abi ar Kaco to savām vajadzībām esat paglabājuši? Dolivans jums izberzēs acis, ja paši neredzat. Varbūt viņu tur aizkrāsnē vai pagrabā zem grīdas vēl kāds desmits slēpjas! Tu domā, ka Tupiga jūsu vietā vilks viņas laukā? Neceriet!

—   Kad māja aizdegsies — pašas izlīdīs. Vai tad mums vajag vairāk nekā citiem? Vai nav tiesa, Ivan Jevdokimovič? Dod uzpīpēt.

Dobroskoks, maza auguma, ar sarkanu kā jaunpiedzimušam krunkainu sejiņu, nebeidz mīņāties ar savām strupajām kājām smagajos zābakos, nemitīgi spļaudams no sausās mutes. Pēc katra vārda — sauss spļāviens. Acis iekaisušas, cietēja acis. Un viltīgas. Viņš bailīgi šad tad pamet skatienu uz logu, kurā blav sievietes seja, tad ar kādu slepenu domu mīņājas it kā padancodams blakus Tupigam, bet tas, piešķiebis galvu, ironiski noskatās uz viņu kā vista uz lienošu tārpu. Nupat, nupat noknābs. Bet Dobroskoks velk un velk — vārdus, laiku…

—    Uz šiem pašiem Borkiem pirms kara mūsu puiši gāja meitās, es saku. Re, cik tālu skrējuši!

—    Un tevi, šņergli, neņēma līdzi?

—    Arvien mēdza sacīt: iesim uz Borkiem, uz Borkiem …

—    Neņēma līdzi tevi, bezdeli!

—   Man savējo meitu pietika. Tātadiņ uz šejieni viņi gājuši. Re, cik liela sādža! Gan tajā pusē deg, gan tajā.

—    Ja kuram te ir nācies skraidīt, tad vienīgi kolhoza galvam. Pamēģini jūs, sliņķus, savākt kopā! Tādus strādnieciņus. Nu, ko tu mīdies? Ņem viņu un, ja ir vēl kāds, ved projām. Kamēr tu sievās spaidi, banderieši būs visas lādes un pagrabus izčamdījuši.

Tupiga pēkšņi sāka drudžaini tvarstīt pie sāniem, pie vēdera, pie krūtīm — aptaustīja visas kabatas. Un pēkšņi aprima saldā pamirumā gluži kā trusis, ticis klāt pie trusienes: šķiet, mirdams iespiegsies un pārgriezīs acis. Ar svešādu, iekšup vērstu skatienu Tupiga sastinga It kā ieklausīdamies. Galvu pavisam pie pleca piegāzis. Gāmurs kā virzulis izgrūda siekalas vienreiz, otrreiz, Ir! Atradu! (Liktos, ka viņam kāds ik brīdi iebāž kādā no kabatām saldus suvenīrus.) Izvilka sapluinītu cigarešu paciņu, ieskatījās tajā. «Viena!» priecīgi sacīja un izrāva cigareti ar dzeltenajiem zobiem. Paciņu tomēr neaizmeta, bet iebāza kabatā.

Un devās pāri sakņudārziem uz sādžu, kur vēl arvien skraidīja no sētas sētā. zaldāti melnos un debeszilos mundieros. Atskatījās un dusmīgi norādīja savam otrajam numuram uz somu ar ložmetēja diskiem. Un uz logu, kas izbailēs baloja. Dobroskoks pataustīja, it kā pārliecinātos, vai vēl ir galvā, savu vācisko laiviņu — cepuri ar «Ādama galvas» zīmi — divi krustoti kauli un galvaskauss —, pārvietoja ērtāk plecā savam augumam pārāk garo franču šauteni, pat saraustīja lejup melno mundieri un devās uz istabu. Logā arvien vēl baloja šausmās un gaidās sievietes seja. Skaļi, it kā zīmi dodams, uzsita ar papēžiem pret netīrā lieveņa dēļiem.

Nāk man pakaļ! Pēc mūsu dvēselēm, bērniņi, nāk! Dzīs uz turieni, aiz šķūņa. Ap to baigo stūri, ap kuru visi aizgāja. Mūsu reize, mūsu, bērniņi mani! Tik ļoti viņi kliedza, tik ļoti raudāja, bet tagad ir klusums. Tagad gaida mūs aiz tā briesmīgā stūra. Mūsu nāvīte nāk. Dēliņ mans, neskūpstītais! Vai varbūt meitiņa?! Jūs neesat ne reizi pat ieraudājušies. Nedabūju dzirdēt tavu balstiņu, nedabūju redzēt tevi un nezinu, kas tu esi — dēliņš vai meitiņa. Nevajag, nedauzi ar kājiņām pret manu sirdi — es esmu te, kopā ar jums, un viņš varbūt vēl apžēlosies par mums. Viņš pirmīt arvien centās iebīdīt mani kaktā, pie sienas, aizsedza no citiem vāciešiem, kad mūsējo vēl bija pilna istaba, — visus vilka ārā, rāva aiz rokām, aiz drēbēm, sita, bļāva, un te bija briesmīgas vaimanas. Viņš paskatījās, pazina, es redzēju, ka pazina, un visu laiku ar muguru bīdīja mani nostāk. Nebīstieties, neraustieties, dēliņ, meitiņ! Un ko gan mēs vieni paši te darītu, kad neviena nav, kad nav vairs neviena, itin neviena pasaulē?! Jūs pat nesajutīsiet. Sāpēs tikai man, baigi, būs tikai man — cik labi, ka jūs vēl neesat piedzimuši! Jūs viņus neredzēsiet …

— Tātadiņ tā esi tu, kā rādās? Nu tad labdien, krustmeitiņ! Tātad tā esi tu, bet es ieraudzīju un sāku domāt. Uzreiz pazinu, kaut gan tu, re, kāda! Ko tad tavs vīrišķis, tavs skolmeistars, tevi tādā laikā vēderainu pametis? Armijā? Vai arī bandā? Nu, ko fu visu laiku tajā logā rēgojies? Lai visādā ziņā tevi redzētu! Neaizmirsīs, nebaidies! Un ko es tagad ar tevi lai daru? Ko es tavā vietā vedīšu? Varbūt te vēl kāds ir nobēdzinājies? Varbūt zem krāsns? Ei, tu tur, lien laukā, tūlīt metīšu granātu, es tev saku ar labul Nu redzi, nav neviena. Bet mani sūtīja, domā, ka te vēl kāds palicis. Bet te esi tikai tu. Nu, ko skaties? Nepazīsti? Habrusja dēlus atceries? Dobroskoki mēs. Neatceries, biji vēl maza, kad kopā ar māti atbrauci pie mums pilsētā. Un ko tagad skrēji no pilsētas uz šejieni? Pie bandītiem! Būtu tupējuši turpat, kur tupējāt, — vai varbūt jums tur nebija ko gremot? Mums mājās karajas bildīte — tava un tava skolmeistara, tava vīrišķa.. Kur viņš ir? Tu nebaidies, es taču esmu savējais, Habrusevus atceries? Bija man vēl brālis Fjodors. Pazuda, kā gāja uz kara komisariātu, tā vairs neatgriezās. Un nesauca jau neviens viņu uz to kara komisariātu, pats aizskrēja …

Kā tad es šo nepazītu! Kā divi ūdens pilieni, tikai Fjodors bija slaids. Bet seja tāda pati: arvien krunkojas, it kā uz raudāšanu. Abi man likās jocīgi, nevarēju uz viņiem skatīties. Viņa brālis vēl kopā ar veci atbrauca uz Bobruisku, iestājās kaut kur mācīties. Bet tas izskatījās labsirdīgs, ar viņu gribējās smieties. Tiklīdz šo ieraudzīju, tūlīt par abiem iedomājos. Jau tobrīd, kad mūs dzina no sādžas pāri laukumam uz šejieni, uz šo māju. Kāds izkliedza Dobroskoka uzvārdu — mūsu uzvārdu, kāds policists, un es to sadzirdēju, kaut gan bļāvienu, lamu, bērnu vaimanu dēļ un no domām par to, uz kurieni mūs dzen un kas ar mums notiks, neko nesajēdzu, neko nedzirdēju …

•— Tātadiņ arī tu esi Borltos gadījusies? Arī es te pirmo reizi. Visi daudzināja: Borki, Borki! Meitas no šejienes precēja. Posts ar jums: te tādas lietas notiek, bet šī taisās dzemdēt! Bet varbūt jūs kopā ar vīrišķi uz šeni atskrējuši? Šim sagribējās tikt bandā! Viņiem nav pacietības mierīgi tupēt, bet jums, sievām un bērniem, Viņu dēļ tagad jācieš. Vajadzīgi viņiem tie partizāņi! Būtu sēdējuši mājās kā godīgi cilvēki! … Nu, ko man tagadiņ ar tevi darīt, pasaki? Nu ko? Kur es tevi te tajā kantorī lai noslēpju? Viss sadegs. Un kāds man ir jāaizved, mani taču sūtīja, lai tevi aizvedu. Un Tupiga redzēja..,

Par ko viņš runā, ko viņš no mums grib? Ak kungs dievs! Un kas tur tā raud? Kāpēc es esmu šeit — vai tiešām tas ir tiesa, ka es esmu šeit, raudu, kliedzu un tas viss patiešām notiek? Ak kungs! ..,

— Viņi sakaitina vāciešus, bet mums ar tevi jāatbild! Nu, saki pati — ko es varu? Ja tu arī paliktu šeit., tad taču tu dzīva sadegsi. Es jau gudroju, ja kaut kā varētu, esi taču krustmeita. Bet ko tu te izgudrosi?Re, ai-ai-ai! Tupiga atgriežas, nāk atpakaļ! Un turklāt nav viens pats… Kas nāk viņam līdzi? Bārenelis! Tā tikai vēl trūka! Nu esam pagalam! Atvaino, gribēju, bet pati redzi… («Ei. izvirtušais sesks, vai tu vēl esi šeit?») Redzi, Tupiga jau sauc! Nu ej tak, ko nu vairs. Vai dzirdi, meitiet, ar labu tevi lūdz! …

Es raudu, kliedzu, vaimanāju, plēšu sev matus, man negribas dieva pasauli redzēt — negribas dzīvot. Man tikai šausmīgi bail iet pa to lauku starp izmētātajiem lakatiem, galošām, bērnu jaciņām un redzēt priekšā to šķūni, to stūri, aiz kura visi aizgāja un kur ir tik baigs klusums. Katrs, kas nonāca pie stūra, katrā ziņā apstājās: bērni metās sānis, viņus ķēra, tvarstīja, stiepa uz turieni — aiz stūra… Kāda laime, ka manējie neredz, neko neredzēs, Arī mēs atstāsim tajā laukā lakatu. Atstāsim. Griša atnāks no meža. — viņš solījās atnākt, kad es dzemdēšu, paņemt mūs no tantes Malankas —, atnāks un atradīs lakatu, un zinās, kur mēs esam. Zinās — kur. Redzat, bērniņi, mūs nesit, negrūž. Re, viņš pat manu lakatu pacēla, panāca un sniedz man. Tādēļ ka viņš ir mūsu krusttēvs. Jūsu vectētiņš. Bet aiz viņa nāk vēl divi: smejas pilnā kaklā, viņiem ir jautri, ļoti jautri. Tikai tikt ap to stūri. Un neko nedomāt… Neko nedomāt… Aiz šausmīgā, klusā šķūņa — balsis, smiekli! Lūk, viņi: melnos, zaļos, debeszilos apģērbos stāv uz lauka un gar sienu — skatās uz mani, apklusa un gaida. Man kaut kas jādara, viņi gaida. Man jāmirst. Bet kur tad visi ļaudis, kur viņi tos likuši? … Sāpīgi grūž — plecā, mugurā. Grūž klāt viņam, lūk, kur viņš — tas, kurš gaidīja, gaidīja aiz stūra! Visi skatās uz viņu, uz mums — uz viņu un uz mani — un gaida. Viņš nepaceļ acis, neredz mani, taču viņš jau uz mani ir niknāks par visiem, jau ienīst. Vai tāpēc, ka mani jānogalina, — tāpēc viņš mani tik ļoti neieredz? Roka ar naganu nolaista lejup, bet pats viņš līdz viduklim kails, apsējies ar kreklu kā ar priekšautu. Uz_ tuklajām krūtīm slapjas spalvas, nekad neesmu redzējusi, ka cilvēks būtu tik ļoti spalvains. Rokas gandrīz melnas, nē, viņam uz rokām uzmaukti šofera cimdi, gari, līdz elkoņiem… Stāv pie bedres. Tikai neskatīties bedrē, neskatīties tur! Kartupeļu laksti izmīdīti un nolieti ar kaut ko melnu kā darva, smiltis saķepējušas… Un līp pie kājām, starp kāju pirkstiem. Es neko neuzāvu kājās, sataisījos, ka vedīs uz Vāciju, bet neapāvu kājas. Es taču esmu basa! … Bet viņi smejas arvien skaļāk, smej un kliedz: «Re, viņai jau vēders! … Lūk, ko nozīmē, ja Dobroskoku sūta pakaļ! Pat Kaco nepierādīs!… Drošāk, drošāk, tantiņ, Kaco tās lietiņas prot vēl labāki» Bet bedre, klusē. Un atklājas arvien plašāk, atklājas arvien tuvāk: un plašāk. Sānā sāpīgi iespiežas šautenes stobrs, viņi nīani bīda uz priekšu, bet Kailais, Melnais arvien atkāpjas, nepaceldams roku ar zilgano naganu, atiet pie bedres… Tikai neskatīties. Neskatīties bedrē. Kaut kas skāberīs no tās dvako! Es taču nedrīkstu baidīties, es nedrīkstu! Tas var kaitēt bērniņiem, var nākt tiem par ļaunu. Nē, es novērsīšos, es negribu skatīties. Krusttētiņ, ko tad tu, ko tu ar mums dari?! … Kāds viņam raudulīgs un krunkās savaibstīts ģīmītis, tik nejēdzīgi līdzīgs bērna sejai! Viņš aizsedz to ar elkoņiem, ar rokām, kas pacēlušas šauteni…

Dobroskoks izšāva uz sievieti tajā mirklī, kad tā pagriezās pret viņu. Viņa šāvienu nedzirdēja. Paspēra atpakaļ vienu soli, otru, trešo — un atmuguriski ievēlās bedrē — uz nogalinātajiem. Tupiga piegāja pie bedres, un viņam likās, ka sievietes roka vēl satvēra un pārvilka pār ceļiem svārku malu.

Sieviete gulēja kā aizmigusi,.

«Uguns sādžu» — Krasņicas, Borku, Zbišinas un Veļika ja Vojas iedzīvotāju liecības:

«Rudzos viņi nemeklēja. Staigāja no sētas uz sētu. Var jau būt, ka tuvāk kur meklēja, bet mūs — neviens. Tikai bija tāds smagums, bailes — un miegs nāca.. . Zināt, uz mūsu pusi pūta vējš, nesa tos dūmus, tādus nelabus, cilvēki taču dega, smaga dvakoņa bija. Un uzmācās miegs…»

«Vai lai stāstu jums, kā tas viss sākās? Nu tad tā: es pļāvu, senciema laukā. Es pļāvu miežus, bet rudzi vēl stāvēja nepļauti, un tur nogalēja divpadsmit cilvēku. Un, kad sāka viņi tos ļaudis galēt, es, re, šitā nogūlos rudzos un aizmigu. Es nedzirdēju ne to, kā viņus galēja, nedzirdēju ne vaimanu, ne kliedzienu. Pēc tam kad es piecēlos — oho! — mana māja jau sabrūk liesmās, sabrūk ari kaimiņu mājas. Viss krakšķ degot, cūkas kviec, visi dzīvnieki rēc un bauro. Tad es uzcēlos kājās un slāvu, bet kaimiņiene nāk un saka:

— Ko tu te stāvi? Mums taču visus nogalēja!»

«Un tad atjāja zirgā policists, kurš piebeidza. Tiklīdz redz, ka vēl kāds dzīvs, — piebeidz. Viņš piejāja arī pie manis, es mazliet pavēru acis un klusībā skatos uz šo. Bet bērniņi nekustas aizmiguši.»

«Es toreiz gadījos tieši otrajā grupā, biju divdesmit ceturtais. Atceros tikai to, ka līdz tam brīdim, kamēr pavēlēja gulties, biju pie pilnas atmaņas. Nokritu — un šāvienu vairs nedzirdēju, kad uz mums šāva. Varbūt biju arī aizmidzis. Kaut kas tāds ar mani notika.»

Tad tā tomēr ir īstenība? Tā ir īstenība, ka es te guļu un tas man nerādās sapnī? Bet kāpēc gan es lai nebūtu šeit, bet kaut kur citur: gan māmuļa, gan tēvs ir kopā ar mani, viņi mani mīl, un mums ir labi — visiem kopā. Balsis viņiem sirsnīgas tā kā rītos, kad nekas pa dienu vēl nav noticis, neviens nevienu nav sarūgtinājis, neviens nevienam nav pāri nodarījis. Vakaros gan tēvs mēdz būt dusmīgs, paguris, lamājoties ar saviem celtniekiem; tad māmiņa ar viņu sarunājas klusi, ļoti mierīgi, tomēr pavisam citādi nekā no rīta. Kāpēc es domāju (atceros, ka tā domāju, biju pārliecināta!), ka mana māte mirusi? Re, kur viņa guļ, tepat man blakus, mēs esam visi kopā! Jā, karš, kaut kur ir karš, bet tur mātes nav, arī tēva tur nav, tur es esmu viena, bet šeit, patlaban, te mēs esam visi kopā, visi trīs, un viņi ir tik jauni un izskatās sev līdzīgi — tēvs un māte. īpaši māte. Un mūsu kopīgā guļamistaba: caur baltajiem loga aizkariem iespīd rīta gaisma, tā krīt uz koši sarkano zīdu virspalaga izgriezumā, tēvs sauc: «Mazulīti» •— un es izslīdu no savas gultiņas uz aukstās kā stikls krāsotās grīdas, mani satver viņa rokas un ievelk mīkstajā «pieaugušo» gultā, kur smaržo pēc tabakas. Es ienirstu ar degunu, ar seju slideni vēsajā sarkanajā zīdā un lienu zem baitā virspalaga, bet tētes roka mani tur meklē, kutina; mamma klusi mūs rāj: «Kā maziņie!» Tētes rokas atrauj mani no segas «zemes», paceļ augstu gaisā, tur, un es sāpīgi izjūtu zem viņa pirkstiem, cik man vēl bērnišķi tievas ribiņas, Kut un nez kādēļ ir kauns, taču tāpēc prieks vēl jo lielāks. Māmiņa smejas mums līdzi, bet tūdaļ apjauš, ka man kauns, atņem mani tētim un velk lejā no «debesīm» uz segas. Viņas pēc krēma smaržojošās un vēl kaut kādā ziņā skaistās rokas nespēj tikt galā ar tētes rokām, un mums ir tik daudz smieklu, encēšanās, roku, kāju! Tētis nolaiž mani ar seju, ar muti, ar lūpām uz savām cietajām, asi durstīgajām krūtīm. Un tūdaļ aizveļ kā kaķēnu pie mammas: «Re, kur tava piensaimniecība!» Māte izbīstas, dusmojas: «Prātu zaudējis!» Kaunina mani: «Un tu, lielā!» Bet es tomēr piespiedos, mani kaut kas it kā pievilka, kāri, kāri viņai piekļāvos un tik tuvu sadzirdēju klusus piesitienus. Sākumā klusi, vēlāk šie piesitieni kļūst arvien skaļāki, skaļāki, un tad jau visu pasauli piepilda dobjie puksti — un es atkal esmu tur, savā vietā, zem neaptverami milzīgā mātes sirds pajumta! . . .

Mājīgums un satraulctība, lidojums un cieša noturība…Kaut kas viņu jau priecēja, puisēns smaidīja, dzirdot dobjos, vienmērīgos pukstienus, viņš viebās, rāvās čokurā, kad augstais jums cēlās kaut kur prom, raujot līdzi ari viņu, bet pukstieni kļuva apdullinoši skaļi un skanēja bieži, bieži. No mātes miesām nākdamas, puisēnā riņķoja senču asinis un atnesa sapņus. Visas jebkad dzīvojušu un mirušu priekšgājēju audzes centās ielauzties viņa sapņos, pulcējās mazajās smadzenēs, katrā viņa ķermenīša šūnā, atkal centās nokļūt tur, no kurienes viņus bija aiznesusi un nesa arvien tālāk nāve. Sapņus viņš neredzēja, viņš tos izjuta: kā kaut kā laba vai ļauna klātesību. Labais saplūda ar mūžīgajiem un vienmērīgajiem pukstieniem; ļaunais uzkrājās tajos brīžos, kad puksti kļuva apdullinoši, satraucoši bieži. Ar katru pukstienu uzliesmoja, visā plašumā vērās vajā pasaule, pukstiena skaņa cēla augšup mītnes jumtu, turēja to augstu, neļāva tam krist lejup un aizraut visu līdzi…

Sešus mēnešus vecais puisēns, atrazdamies vēl zem mātes sirds, kopā ar viņu gulēja uz līķiem.

Vācieša Langes Šveicē darinātais aproces pulkstenis rādīja vienpadsmit un 31 minūti pēc Berlīnes laika.

Māmiņa kaunīgi, pat dusmīgi atgrūž mani no krūtīm, tētis smejas, atkal paceļ mani izstieptajās rokās, un es ieraugu kaut ko melnu tai vietā, kur jābūt mūsu lielajam sienas spogulim. Gara, gluži kā māmiņas jaunā kleita, melna drāna aizsedz spoguli. Ak dievs, tas taču nav tiesa, ka māte mirusi! Tēvs paceļ mani augstāk, lai es varētu māmiņu redzēt, bet es neskatos viņas vaigā, skatos tikai uz lakatiņu dzeltenajos pirkstos, maigu kā spožs taurenītis. Jo, tiklīdz redzēšu viņas seju, zināšu, ka tā ir patiesībā. Ak kungs un dievs! … Kaut kādas sievietes lejā man čukst: «Paraudi, tev vajag paraudāt, tev vajag …» Es atkal novēršu acis uz spoguli, uz melno drānu un tīšuprāt atceros, kā mēs gājām fotografēties trijatā, bet viņš paslēpās zem kaut kā melna, tas, pie kura mēs atnācām… Nokritīs melnā drāna — un es visu ieraudzīšu. Visu!… «Tu nebīsties, tu paraudi, tev vajag paraudāt…»

Pagāja trīs minūtes pēc Dobroskoka šāviena: Tupiga tieši tobrīd paskatījās savā Kirova fabrikas pulkstenī, tas rādīja jau vienpadsmit un 34 minūtes pēc Berlīnes laika. Tieši tad sieviete pavēra acis, tikai uz mirkli, un ieraudzīja, aiznesa sevī, glābējā sapnī arī to: milzīgas zābakos ieautas kājas un it kā debesīs ieaugošus, noliekušos, it kā krītošus, necilvēciski lielus stāvus virs galvas. Viņas dzirde uztvēra arī skaņu — tālu, gaudojošu.,

Arī soda vienības vīri izdzirdēja daudzbalsīgās vaimanas kaimiņu ciematā un sāka par to runāt.

—    Re, meļņičenkovieši nule tikai pamodušies.

—    Nē, tur ir pirmā vāciešu rota.

—    Kad viņiem vienreiz būs beigas?! — nikni iesaucās līdz viduklim kailais šāvējs melniem šofera cimdiem rokās, slaucīdams spalvaino vēderu un paduses vispirms ar vienu priekšauta vietā apsietā netīrā krekla piedurkni, pēc tam ar otru. Pagājis nostāk no bedres, nomauca vienu cimdu un nometa pie sienas, sāka vilkt nost otru, bet tas, garš un šaurs, nenāk nost no sviedrainās, spalvām bagātīgi apaugušās rokas. Maucējs viebjas kā sāpēs un skatās uz Tupigu, kurš šinelī stāv pretī un, galvu sānis pieliecis, košļā zāles stiebriņu. Pusplikā melnās acis arvien ciešāk urbjas Tupigā, plešas arvien platākas, bet tas izliekas pat nemanot, ka viņa izskats var būt kādam nepatīkams.

—    Kāpēc tu nevelc nost? Kāpēc? Kas tev liek sust šinelī? Kas, es tev jautāju! Vai es tev lieku, ko?

Kailais, nosvīdušais zaldāts iekaist niknumā arvien vairāk, it kā viņu pašu kāds vīstītu putekļainajā Tupigas šineļa vadmalā.

—    Kāds suns ir sakodis mūsu Kaco? — Tupiga ievaicājās.

—    Šinelis, kāpēc tev mugurā šinelis? 1 — kailais cietēja balsī kliedza. — Kāpēc tu nemet nost?

—    Jūs jau visu labprāt pamestu, — Tupiga nicinoši teica un pagrūda sava rokas ložmetēja stobru uz bedres pusi. — Re, tie jums tur vēl rāpo. Darboņi — jūs!

Arī pārējie piegāja pie bedres, sāka skatīties. Ieteica:

—    Pārlaid reizīti. Uzspēlē ar savu gramofonu.

Negribīgi, laiskām kustībām kā meistars, kas aicināts

izlabot citu smērējumu, haltūru, pārbīdīja uz krūtīm «ģegķaru»[1], ar klakšķi uzvilka aizslēgu un nostājās iesānis pie bedres. Pat galvu pacēla no pleca un turēja gandrīz taisni. Aši parāva ložmetēja siksnu tā, lai stobrs būtu vērsts uz leju, un uzreiz nodārdēja kārta. Gara un dūmaina. It kā pretodamies, it kā spītēdams, taču it kā spēcīgas atsperes vilkts, Tupiga lēni griezās, stāvot uz lielās kartupeļu ieziemošanai raktās, cilvēku pilnās bedres malas. Un sāka iet pa pašu kranti. Viņa kājas, viņa zābaki rāva pušu asiņainos, iekšām līdzīgos kartupeļu lakstus, taču Tupiga soļoja lēni, baidīdamies paslīdēt un zaudēt uzņemto līgano darbības ritmu. Atbalss, piepildot pauzes starp kārtām, brāzās pār lauku, atsitās pret zaļgani balto birztalu, metās uz pretējo pusi — sāka sisties pret

ciemata ēkām. Bet no turienes jau miermīlīgi iznāk govju bars, gluži kā ganos dzenams.)

Tupiga vilka kārtu uz priekšu kā pieredzējis skroderis šuvi — stingri un vienmērīgi, uzmanīgi ieklausīdamies mašīnas darbībā. Vēroja, kā it kā bailēs sadreb un, šķiet, pat ievaidas mirušie, it kā atdzīvodamies no viņa pūlēm … Sākumā nolaida dažas kārtas gar bedres sienu, gar pašu malu (tiesa, vietām neuzmanīgi aizķerdams un uzsizdams gaisā melnās un dzeltenās smiltis), tad ņēma mazāku apli, atstājot uz beigām pašu bedres vidu, kur sarāvusies un tomēr bezkaunīgi uz muguras gulēja tā pati, kuru atveda Dobroskoks. (Vai tiešām tas tā bija, vai arī Tupigam tikai likās, ka viņas roka pastiepās pie svārku malas tajā mirklī, kad viņa tikko bija iekritusi bedrē?)

Man viņi neložņās. Neložņās! Neložņās! … Re, komjauniete bezkaunīgā, izlaidusies kā mājās. Ar pavilkšanu vajag uzlaist, ar pavilkšanu, un pie viņas jāpieliek punkts. Pie vi-ņa-a-a-s! .., Tūlīt, tūlīt — jānolūko tikai, lai neiznāk ne agrāk, ne vēlāk — lai pēdējās piecas patronas, pēdējās lodes var salaist tieši tur — pašā centrā, vi-i-i-ņā-ā-ā!…

Jau tuvu dārdošā kārta bedres vidū guļošai sievietei, jau uzsprāgst asinīs viņai aiz muguras pakritušā veča galva, tūlīt, tūlīt aiz-sniegs viņu …

Un te ložmetējs tukši apklusa, it kā no tā nemaz nebūtu šauts. Tikai pulvera smirdoņa kūpēja sejā.

—    Kur diski, cūka? Es tev prasu! — Tupiga šļakstīja siekalas Dobroskokam ģīmī, bet Dobroskoks tikai blisināja acis, neko nesaprazdams.

—   Patiešām — diski! — beidzot viņš atcerējās un pagriezies aiztipināja ap stūri.

Tupiga cik spēdams mierīgi panāca nost no bedres un sacīja tā, lai visi dzird:

—    Darbs padarīts! Mācieties, gurķi!

—    Ei, Tupiga! — pēkšņi iebļāvās jauns policists — viss | vienās siksnās (tas, ar kuru kopā Tupiga bija atgriezies  no sādžas un kopā nāca nopakaļ Dobroskokam, kad tas veda uz bedri sievieti). — Nāc, ejam! Citādi Barčiks aizlauzīs tev kaklu uz otru sānu. Verstehen? Un pie reizes sados arī man par pavēles neizpildīšanu,

—    Aizvāzies, stulbā Odesa!

—    Kas tad man? Teikts: sameklē un stiep šurp dzīvu vai mirušu. Nez kādēļ esi viņam ievajadzējies.

Uz šo gan man pat veselu disku izgāzt nebūtu žēl — uz šo zagli un bļauri! Viņa uzvārdu neviens neatceras, toties iesaukas viņam veselas divas — «Odesa» un «Bārenelis». Riebīga balstiņa, pīkst vien. Un nekaunīgs. Un visu māk tā iztēlot, ka citi smejas; tiem kaut vai pirkstu parādi — ņirgs zobus. Paši, būdami Tupigas vietā, daudz vairāk lepotos: jo viņu un nevienu citu meklē rotas komandieris, nevar bez viņa iztikt! Tikai Tupiga nav no tādiem: ja sauc — ies, bet skriet gan nedomā. Un nedomā arī priecāties pār visu ģīmi.

Jāiet ir, ja hauptšārfīrers aicina. Taču te ir savs priekšnieks — Lange, un, kaut gan tas ir tikai šārfīrers, toties īsts Vācijas vācietis, nevis tāds, līdz galam neiztaisītais, kāds ir Barčiks. Pie šķūņa sienas stāv abi šārfīreri, divi viena vada komandieri, un klusi sarunājas — nevar taču viņiem uzbāzties! Lange krieviski ne bū, ne bē, toties Sečkars, krievu komandieris un šārfīrers, dzirdēja Bāreneļa teikto, viņam vajadzēja vācietim paskaidrot. Tikai tādēļ vien viņš Langem pielikts — kādam gan nolūkam vēl? Palīdz vācietim komandēt «krievu vadu». Un vadā ir vēl septiņi vācieši — «meistari», lai Langem nebūtu garlaicīgi, lai viņš nebūtu gluži viens starp «auslenderiem». Agrāk vadā .bija tikai trīs vācieši, tagad pielika klāt, nu ir pa septiņi, pa desmit katrā nevācu vadā. Pēc tam kad vesela nodaļa aizbēga mežā, visa Kuprainā tilta sardze. Noilgojušies pēc Padomēm! Uz tiem gan nebūtu žēl pāris disku!

Tas vārgulis, tas Sečkars nekādi nespēj nopriecāties un nepalepoties, ka prot runāt kā īsts vācietis: kaut kur iemācījies, studentelis! Tā laiž vaļā, tā penterē, ka tikai turies! Savu patriotismu izrāda. Bet Lange klausās un nedzird, skatās un neredz: visu laiku noņemas ar savām ausīm. Paurbina ausi un paskatās uz pirkstu, otru ausi paurbina un atkal paskatās. Necieš viņš tuvu un skaļu šaušanu, tvaika āmurs viņam sabojājis ausis.

— Tur bija vēl dzīvi, kustējās, — novēloti skaidroja Tupiga, pagriezies uz vācieša pusi. Tāds kā no čuguna, neizprotams šis vācietis. Un viņam atļauj audzēt biezas, melnas ūsas. Nevienam vācietim ūsu nav, tikai dažiem augstākiem oficieriem mēdz būt tādas maziņas kā fīreram. Lange aiz ūsām slēpj zaķalūpu. Viņam tikai vienas rūpes un viens prieks: tiklīdz bataljons atgriežas kazarmās, Pečerskā, ikkatrs pavada laiku savā veidā — dažs kārto sūtījumu uz Vāciju, cits turpat uz vietas maina panckas un speķi pret šņabi, bet Lange skrien pie ebrejiem. Tas visiem zināms. «Kur ir šārfīrers Lange?» — «Kur gan citur, atkal aposta žīdeļus!» Zīdi sēž pagrabā un strādā. Pirmklasīgi kurpnieki — pat no Polijas, tiek turēti speciāli šturmbanfīrera un viņa paziņu vajadzībām. Un Lange nelien ārā no viņu suņubūdas. «Ko viņš tur dara?» — «Ko dara suns ar zaķi, kad tas nomedīts? Paošņā, kamēr var, jo ķepiņas vien viņam atkritīs!» Un runā arī, ka ne jau no tvaika āmura Langem-ausis bojātas, bet gan no tā paša kurpnieka āmura, — Vācijā viņam esot kurpnieka darbnīca. Pēc tās viņš ilgojas, ne jau žīdeļus ošņāt pagrabā lien, bet lai justu ādu, piķa un drāts smaku. Izņem Boruham no rokām darbu un pats sāk vilkt zābaku uz liestes, sabāž pilnu muti špeiļu un tikai īd, kad Boruhs šo uzliela: sak, cik smalks meistars mūsu šārfīrera kungs, cik varens pratējs! Ņem, ņem viņu savā brigādē, iznāks vēl stahanovietis! Gan viņš tev kādreiz parādīs, kas viņš par meistaru, mūsu Lange. Rāms un miermīlīgs, bet tas bija viņš un neviens cits, kas izdomāja un ieteica priekšniecībai: svešzemniekiem izsniegt speciālas patronas, lai būtu redzams, kur tu šauj. Trasējošās lodes spīd, tāpēc pie Langes nevar vis gurķoties, nevar krāpties! Sausi tur, kur vajadzīgs. Sis kurpnieks savu amatu prot. Kaut arī klausās un nedzird, skatās un neredz. Bet to, kas viņam vajadzīgs, gan redz, gan sadzird.

— Gut! Marsch, arbeiten! — Pamāja ar roku, norādot, ka kaut kur tur Tupigu gaida Barčiks. Ahā, tātad Sečkars viņam tomēr ir paskaidrojis. Re, kā cenšas buldurēt viņu mēlē studentelis, allaž savu patriotismu izrāda!

Iebrida rudzos un, katrs savu sliedi iemīdāms, devās uz mežu. Rudzi skraji un nevienādi — kaut arīcenšas visiem spēkiem, tomēr nespēj aizsegt dzelteno smiltiņu.

Baltkrievijas melnzeme! Tomēr arī šejienieši tādi paši brāļi: nepatīk viņiem Vācija, kur raža tāda, ka pat Ukrainā tik labas nav. Kur viņš te slāj, tas Dobroskoks, kur viņš man ir, tas tupeņu ēdājs? Labi, ka vismaz to somu ar diskiem stiepj līdzi, nav aizmirsis. Kaustītais kličevietisl Tad ta laikam deva darbiņu savām kājelēm, kad barčikovieši muka no partizāņiem, pamezdami Kličevu! Savairojuši Staļina bandītus, tupeņēži nolāpītie, bet tagad viņiem nepatīk, kad vācietis visus cepina uz uguns — gan vainīgos, gan nevainīgos. Šodien gan šis zaķis parādīja klasi. Izblieza uz to meitieti kā no lielgabala!

—    Veikli tu melnajam Kaco no deguna nocēli!

—    Kaco to viņam nemūžam nepiedos, — iekrita valodā Bārenelis. — Spalvainais tikko bija notēmējis, kad mūsu Dobroskoks…

Tur atkal šauj pie šķūņa. Ko viņi — Tupigas darbu domā labot? Visi aiz šķūņa nav redzami, taču bedres malu un vācieti Langi var redzēt. Stāv, automātu pie pašiem ceļgaliem turēdams, un ber īsām kārtām. Viņš vienmēr tā: ļauj citiem pastrādāt, bet pēdējo šāvienu izdara pats. Pieiet un uzrasina tavam darbam. Kā suns stabam. Pamāci labāk savu vācieteni pudelē čurāt!

Pārlādē automātu. Ko viņš tur ir ieraudzījis? Varbūt ir atdzīvojusies tā grūsnējā, kuras piebeigšanai pietrūka diskā piecu patronu, līdz kurai neaizvilku, — varbūt ir atžirgusi un atkal sākusi savus brunčus raustīt?…

—    Tupiga, cik tavs zelta veķeris rāda? — Bārenelis iztālēm bļauj. Skrien pa priekšu — suņa ieradums! — Barčiks man teica: «Verllucht, bet divpadsmitos trīsdesmit gādā viņu šurp dzīvu vai mirušu!»

—    Es tev rādīšu — mirušu!

Tupigas «kirovietis» rādīja 11.50. Pie šķūņa vairs nešāva. Stāvēdams pie bedres, Lange pārlādē automātu, ar delnu iedzen iekšā jaunu aptveri.

Tupiga iegriežas zaļiem krūmājiem noaugušā lejiņā. Biezs, svaigs bērzājs, jādomā, ka tajā slēpjas kāds avotiņš. Bārenelis pieskrien pirmais. Un jau grābājas tumšajā aciņā ar roku, kuras piedurkne līdz elkonim atlocīta, kliedz:

—    Va velns, cik auksts!

—    Tu tur vēžus tvarsti? Pievāc ķepu, nemaitā ūdeni! Tupiga padzērās no saujas, uzšļakstīja sejai, pārlaida ar slapjo delnu siltajam ložmetēja stobram, tas iezaigojās spoži melns. Tikko Tupiganoliecās, lai nomazgātu zābaku stulmus, kad kaut kas sāpīgi iebelza viņam pa pakausi un atskanēja: «Bah! Bah-bah!»

Bārenelis atlēca nost, taču arvien vēl turēja uz priekšu pastiepto pirkstu kā pistoles stobru. Strupā deguna nāsis — kā divstobrene, acis izbolītas stulbā priekā. Taču tūdaļ pārbijās, kad Tupiga izslējās taisni un viņa allaž piešķiebtā galva pastiepās uz priekšu kā odzei. Nikni noklakstēja rokas ložmetēja aizslēgs.

—    Vai tad tu jokus nesaproti! — Bārenelis iespiedzās.

—    Stulbā Odesa… — Tupiga tikai pēc atelpas. izdvesa, un Bārenelis saprata, cik baismīgs mirklis viņam pagājis secen. Tupiga nobraucīja ar mitrajām plaukstām kārnos, melniem sariem aprūsējušos vaigus un soļoja uz mežu. Bārenelis smilkstēdams un lamādamies vilkās nopakaļ. Sūrojās, draudēja:

—    Viņš domā, ka es šim piedošu! I nedomā! Aizsūtīšu tevi uz Mogiļevu1 , ja esi slims! …

OTRAIS CIEMATS

No 1913. gadā Poltavas rajona Mihailovkas ciemā dzimušā Melodija Bagrija liecības:

«SS soda vienībā es iestājos, būdams kara gūstekņu nometnē, ar nolūku uzlabot savus dzīves un materiālos apstākļus. . Sī Hotenova bija partizāņu sādža. Mēs iegājām istabā, un tur bija pieci bērni vai vēl vairāk. Izgājām pagalmā. Es sacīju, ka nešaušu viņus, tad viņš rādīja uz savu sirdi un teica, ka arī viņš nevarot. Tad es viņam vēl jautāju: «Kāpēc tu nešausi? Kas tad viņus šaus?» Viņš man atbildēja: «Pasauksim kādu no nākamās mājas, tas mūsu vietā apšaus …»»

No Bobruiskas pilsētas vācu komandantūras zondertīrera Rolfa Burharda liecības:

«Liekas, tas bija 1942. gada jūlija sākumā. Man no kopīga dienesta pazīstamais SD darbinieks Millers jautāja, kā man klājoties. Nekas, es atbildēju, tikai grūti sadabūt produktus, ko sūtīt uz mājām. Millers sacīja, ka svētdien, kad es būšu brīvs, es varu kopā ar viņu izbraukt uz rajonu, tur varēšot šo to dabūt.

Svētdienas rītā es aizgāju uz SD un kopā ar Milleru vieglajā mašīnā aizbraucu uz Kozuliču sādžu. Mums līdzi brauca trīs kravas automobiļi, kuros sēdēja esesieši.

Kirovskas rajona Kozuliču sādžu esesieši aplenca un iedzīvotājus izdzina no mājām. Arī es izņēmu savu pistoli ho maksts un piedalījos akcijā. Visi pilsoņi, izņemot vecāko un policistu ģimenes, tika nostādīti un izvesti ārpus sādžas; tur viņus sadzina dzirnavās, pēc tam dzirnavas aizdedzināja. Tos, kuri mēģināja bēgt, mēs nošāvām uz vietas. Es redzēju, kā esesieši grūda vai vienkārši iesvieda degošajās, dzirnavās bērnus un vecus cilvēkus.

Pēc tam mēs ar Milleru atgriezāmies Bobruiskā. Bija savākts diezgan daudz produktu. Es no tiem dabūju ap divi kilogrami speķa un gabalu cūkgaļas…»

Sadegs tādas mājas! Pat žēl. Nav slikti dzīvojuši Borku budžeļi. Kartupeļu ēdāji kolhoznieki! Dzeltena smiltiņa, bet bada nezināja pat trīsdesmit trešajā gadā, kad citi atstiepa kājas. Tāpēc arī tagad bandīti vien prātā. Padomes paurī. Par maz vēl visa kā bijis, par maz izmielojušies! Bet ēkas gan varētu nededzināt, ja boļševiki padzīti uz visiem laikiem. Vai varbūt arī paši vācieši netic, ka uz visiem laikiem? Dažbrīd viņi trīc un dreb par marmelādes kumosu kā par svēto vakarēdienu, bet te laiž vējā un dūmos tādu mantu. Nu, banderiešiem ne silts, ne auksts, viņi te komandējumā, viņiem — ka tikai ko iebāzt azotē. Rau, kā skraida no sētas sētā. Izkaus, nodedzinās — un prom uz savu Rietumukrainu! … Arī īsti budži! …

Nu, kur tad tie mani stulbeņi, uz kurieni skrien? Abi labi, gan Dobroskoks, gan Bārenelis — vienā maisā bāžami! Tekā, uzlaiza atkritumus banderiešu pēdās, bet tie jau sādžas vidū šauda. Neko lielu pēc viņiem nesamangosi. Vajadzētu kādam noraut mundieri un parādīt, cik tur apakšā bikšu un sieviešu jaku pavilkts! Dažs izskatās gluži pēc kāpostgalvas, tāds pats brauks arī uz Mogiļevu. Ahā, tur jau redzami arī manējie. Vācietis viņus aizturējis, šie kaut ko buldurē, skaidro, kas viņi tādi.'uz kurieni iedami un kādā darīšanā. Nē, tas nav vācietis, krieviski uz «o» runā, vācietis viņam aiz muguras slēpjas — ai netīru kuli rokās.

—    Kamrads parādā nepaliks, puiši. Izpalīdziet draugam!

Ko viņiem vajag, šiem draugiem? Bet Bārenelis bez

bļaušanas nevar:

—    Ei, Tupiga, vai gribi? Francūzis ar speķi maksā. Žāvēts speķis. Par vienu pašu māju.

Tad lūk, kas! Vēl viens gurķis atradies — franču! Viņi tev — zagtu speķi, bet tu viņu vietā pastrādā. Pārdod un paši vēl maksā. Šurp tikai šefu, Dolivanu, viņš jums iedzītu to speķi rīklē.

—    Kā Bobruiskas žīdenes! Kad jānokauj vista, skrien pēc kaimiņa.

—    Neko tu nezini, Tupiga. —Bārenelis arvien gatavs pakalpot tur, kur neviens viņu nelūdz. — Vistai vajadzīgs nazis un vēl īpašs — košera. Bet tava mašīna noder jebkurā gadījumā. Oho, Tupiga mums ir meistars. Barčiks bez viņa nevar ne izmīzties. īsts speciālists ir mūsu Tupiga! Ar vienu disku nostrādās tik, cik visa tava nodaļa nespēj nolikt pie zemes. Uzņemies, dullais, re, kāds speķis!

Uzņemies pats, ja Odesā visi tik gudri.

Brīnumu lietas ar tiem vāciešiem! Citkārt viņi gatavi lauzties līdz elles dibenam, lai tikai' neviens nepaliktu kaut kur paslēpies, bet te staigā tāds viņiem degungalā — ūn šie neredz. Četrdesmit pirmajā tādu francūzi ar tādu degunu jebkurš policists būtu aizturējis, sak, velc nost bikses, parādi! Gatavais Zmerinkas žīds šis viņu francūzis! Bet vai tad man vajag vairāk nekā vāciešiem?

—    Labi, dod šurp savu speķi, ja pašiem dūša kā cāļiem. Dobroskok! Kur Dobroskoks?

Atkal nozudis. Un ar visiem diskiem. Ū, riebeklis, vienreiz tu man dabūsi! Es ar tevi tikšu galā arī bez košera naža…

Māja liela. Būvēta prasmīgi, neko neteiksi. Pat virs vārtiem īpašs jumtiņš, lai tie ilgi kalpotu. Un logi visi vienos kokgriezumos. -Bet vecis griežot nošāvis greizi: izgriezis zvaigzni virs logiem. Domājis, ka tā paliks mūžīgi. Bet ir uzradies stiprāks spēks. Sadegs tavas zvaigznes kopā ar tavu māju. Interesanti zināt, vai tas darinātājs arī pats tagad tur ir iekšā vai paslēpies bandā? Un nevar jau no tiem kolhozniekiem nekā saprast: tepat viņš mājās, tepat mezā. Bet Dolivanu nepiekrāpsi. Viņš te nesāks šķirot, ar šķirošanu viņš ij nedomā noņemties, skaidrot — kāds kurš.

Skatās pa logu, pielipuši pie rūtīm. Kā tad nelūrēs, ja tik daudz ciemiņu viņu ielā! Protams — sievieši. Vīrišķis, ja ir mājās, logā nebāzīsies, pašķielēs, bet pats paliks neredzams. Ar sievām viss skaidrs, jau iepriekš zini, kas un kā būs. Un tas ir pareizi, ka parasti sievas atdala un izdarās ar viņām pēc tam, kad pabeigts ar vīriešiem. Ja ņem visus reizē, tad var sagaidīt pārsteigumus. Tikpat kā benzīnu salmos glabāt. Nu, ko skatāties, varbūt pazināt? Savējais, savējais nāk, redzat, pat smaida. Lūk, tā! Un nebīstieties. Nu, ko tad! Var gadīties arī pazīstams… Nevajag tikai neko lieku tēlot. Kaco, kad tas iet iekšā, laužas kā bullis vārtos! Bēdziet kur kurais! Ausis jābāž ciet no spiegšanas un vaimanām. Kāpēc, ja padomā? Sevi izrādīt katrs muļķis prot. Tu rādi darbu. Miroņus, kad tie jau bedrē vai kaudzē, valsti, kā vēlies. Bet ar dzīvajiem — vispirms nolūko, no kādas puses pieiet un kur nostāties. Netaupi vārdus, smaidus — vai tev. gabals nokritīs? Lūk, tā: vārtiņus atvēri — aizver. Lai kaimiņu vistas neskrien iekšā. Saimnieks nāk pie saimniekiem. Nāku, nāku, neskatieties tā! Bet priekšnamu gan vīrs nav paguvis uzmeistarot. Sniegu pūtīs istabā. Tik vien paguvis kā stabus uzsliet, arī spāres sasējis augšā, bet jumta vēl priekšnamam nav. Toveri, spaiņi pa kaktiem, dzirnas, kur labību maļ, visādi krāmi_pa kājām … Nu, nu, kas vēl te? Kas te paslēpes spēlē? A, māšele! Kur tad brāļuks? Nu, nu, teci istabā, teci pie mammas, te tev nav ko darīt! Vairāk neviena nav zem tām luptām? Un uz bēniņiem? . .. Nu nē, kāp tu pats augšā, utainais francūzi, es tev neesmu nekāds ugunsdzēsējs! Tas gan būtu pamatīgi, viņš kāptu augšā, pabāztu degunu pa lūku, bet šim no augšas pa pauri — blauks! Un sveiciens radiem! Bet tajā grozā kaut kas čab, kustas, vai tur būtu kaķēni? O, tas esi tu! Sarāvies čokurā kā ezītis. Veikli esi ielocījies tik nelielā grozā! Teci nu istabā, teci pakaļ māšelei! …

—   Laba diena saimniekiem! Ko tad jūs te sapulcējušies? Vai varbūt preciniekus gaidāt?

Galvenais — neklusēt, ja esi iegājis istabā pie ļaudīm, muldi, kas nāk prātā, tikai nedrīkst klusēt.

—   Kāpēc jūs to skuķēnu un puišeli no istabas izdzināt? Laikam tie visnepaklausīgākie?

Nolādētais francūzis, ir gan iesmērējis! Te jau kādas trīs vai četras ģimenes! Saskrējuši, sablīvējušies vienā mājā visi kaimiņi, gluži kā ar nolūku. Laikam tāpēc, ka te ir vīrišķis. Kopā ar viņu drošāk. Re, kur sēž uz ķeblīša pie loga. Pa logu neskatās, viņu tas neinteresē. Sēž — un viņš vairs nav viņš. Ak tu francūzis, pārdevis gan man māju! Uz visām gultām, uz lādes, uz krāsns — no visām malām skatās. Sabiruši kā pupas — uz katru sievu būs pa kādi pieci puišeli, bet sievu — viena, divas, trīs.. Ј Ne mazāk kā septiņas.

—    Re, kam labi! Vai viņš jums viens pats? Uz visām — viens? Piecreiz septiņi — trīsdesmit pieci… Tam gan ir izdevība! Kā gailim …

Nav svarīgi — ko, tikai runā, neklusē; Lai dzird balsi — ikdienišķu, ne jau dusmīgu. Labi vēl, ka tikai viena istaba un liela. Pat virtuvi nav ar šķērssienu nodalījis. Par to tu esi malacis, onkulīt. Ir kur nostāties, lai visi būtu redzami un pa rokai. Nolādētais francūzis, tā piešmaucis, tādu māju iesmērējis! … Nu, ko skatāties? Cilvēku neesat redzējuši? Neko jums neesmu nozadzis, bet skatāties kā uz ļaundari. Te taču bērnu acu vairāk nekā man patronu. Citam pat ar trim diskiem nepietiktu.

—    Vai gribat marmelādi? Zināt, kas ir marmelāde?

Es ar viņiem nupat runāju tā kā vācieši ar mums: domā, ka mēs tādu draņķi savā mūžā neesam redzējuši. Kas tiesa, tas tiesa — esam iemācījušies arī marmelādi uzskatīt par ēdienu, smērējam uz maizes kā sviestu.

—    Krāsns gan jums laba. Vai nav tiesa, vecmāmiņ? Var krietni kaulus izsautēt? Jums te maize smaržo! Nu jau būs izcepusi, laiks vilkt laukā no cepļa, citādi sadegs. Kura te galvenā sieva?

Ko tu skaties, tēvaini? Ko gan arī tu neizdarītu ar mums, ja tikai varētu? Bet rokas par īsām! Tā, tā, sēdi vien un pīpē, bandīt! Skaties vien! Par vēlu skatīties. Smaržo maize — tad arī būtu dzīvojuši, kā ļaudis dzīvo. Lai ar pelavām, ar piejaukumiem, ar kartupeļiem, tomēr — maize. Jums nav bijis jārij sausa zeme, balandas, jums vienmēr bija vismaz kāda draņķa sēne, kāda oga, kas nekas, tāpēc jums tas dullums galvā. Un nekādi nevar jums to izdauzīt.

Teikt, cik daudz gadu jau pagājis kopš tām bada dienām, bet arvien vēl reibst galva, kad ieiet istabā, kur cep maizi. Aizrīties var ar siekalām… Tas viss no tā laika, kopš tām dienām! Viņi te ari trīsdesmit trešajā cepa, nu, varbūt mazliet vairāk kartupeļu piejauca, ozolzīles, koku mizas. Bet tur — ja jau nav, tad nekā nav. Pieci gadi galdā biezs, toties, ja uznāk gadiņš liess… Tie, kas līdz šejienei atkūlās, tie atdzīvojās. Domāju, ka sajukšu prātā, tik daudz mūsējo ļaužu tolaik gulēja sādžās un stacijās — izdēdējuši kā pērnie saulpuķu stublāji. Šejienieši, viltnieki, izvēlējušies sev itin kā neapskaužamu apvidu, purvi vien un meži, bet lūdzu — kaut gan bez kviesīšiem, toties arī bez bada. Nu, ko tu, ragana, blenz? Ja jau guli uz savas krāsns, tad arī guli, sildies! Cik tur esi savākusi, ar sevi aizsegusi? Veselu cāļu baru! Līdzīga, traki līdzīga tai — tikpat izkaltusi un nikna. Rūdava — tā to sādžu sauca. Apkārt alkšņi, zaļi, dzīvīgi. Bet grāvji un ceļi no rūsas dzelteni kā kumelītes. Rūdavieši stāstīja, ka senākos laikos uz turieni aizkrācieši braukuši, purva dzelzi kausējuši. Lūdzu, viņiem te arī sava dzelzs: noliecies un ņem kā sēnes, kā ogas. Toreiz, kad tur gāju, kad tikko biju izvēlies no precinieka un klimtu, no vēja pūsmas un no lietus šaltīm grīļodamies, domāju, ka nevis ceļš tāds dzeltens, bet man no bada acīs tas dzeltenums. Aizrāpoju līdz pirmai sētai un saļimu, uz sliekšņa nogāzos — tik spēcīgi iesitās galvā maizes smarža. Sāku raudāt. Raudāju, jūs kuņas! Bet jums arvien vēl par maz. Jums vēl partizāņi vajadzīgi! Paspēlēsiet to spēlīti! …

—    Vai maize tev nepārceps, saimniecīt?

Nez kura viņiem te saimniece? Aha, lūk, tā, baltajā jaciņā. Uz rokām mazulis, un viņa nesēž, bet stāv blakus savam vīram, tā jūtas drošāk. Sakustējās, lai nāktu, taču tūdaļ paskatījās uz vīru un palika stāvot.

—   Labi jau, labi, tantiņ, es karstu maizi neēdu. Viena veča man uz visu mūžu paskaidroja: tev vēderā piedegs, un tu locīsies kā tārps, kamēr izlaidīsi garu! Bet es arvien vēl dzīvs. Izdziedināja, paldies viņai, vecenei. Jūs te esat malači, badu necietāt, maizes smarža te nekad nav izzudusi.

—    Visādi ir gājis, dažnedažādi.

O, izrādās, ka tu arī runāt proti, onkulīt! Kāri zīž smēķa galu, it kā kāds grasītos šim raut no lūpām laukā; drīz ūsas sāks svilt, apkvēps. Piedūmojis viens pats tikpat kā vesela kolhoza sapulce. Cik tad tev gadu, dēliet? Kādi trīsdesmit, lai gan esi nomaskējies ar bārdu — īsts bandīts. Bet izliekas tik nevainīgs, tikai tāds kolhoznieks: nekā un neviena, viņš tikai pīpēs, padūmos! Bet pēc tam — ko?… Rokas dreb, pat pie ceļgaliem ķeras. Ķertos pie rīkles, ja tikai varētu! Sēdi, onkulīt, kamēr neesmu uzšļakstījis tev, nokaitušam, no šā daikta. Pirtnieks — viltnieks, bet arī Tupiga nav muļķis. Esi dzirdējis tādu parunu? … Man jānostājas, lūk, tur. Vispirms jāpastaigā šurpu turpu, bet jānostājas tur, Lai varētu diegt gan gultā, gan zem gultas, gan uz krāsns … Nolādētais rāpulis, tas francūzis, cik viņš te savācis? Actiņas, actiņas aiz sievu pleciem, bet pleznas visiem melnas kā ezēniem…

Kas tev tur ir, ko? … Tēvainis atkal nemierīgs. Tītenis zobos, uguns pie ūsām, bet šis vēl bleķa dozīti izņēmis no ķešas, berzē tajā ar pirkstiem pašaudzēto. Vai varbūt ciemiņu cienāsi? Nav laika ar tevi te izpīpēties! Tev varbūt nav nekur jāsteidzas, bet mums ir grafiks, priekšniecība gaida.

—    Jums te, bildē, pie sienas vesels kolhozs.

Zem stikla — un pat rāmī! — milzīga radu saimes ikona. Un visi tādi nopietni, bola acis kā uz ložmetēju! Sievas, vīri — visi jaunos kreklos, bet viens, jauns, pat ar platmali galvā.

—    Es saku — radu jums tikpat kā buržujiem!

Runā vai nerunā — tik un tā klusē un nekustīgi blenž tevī gluži lcā uz tās fotogrāfijas. Kaut arī tu nekliedz un netēmē ar ložmetēju, bet tās sievas jau iepriekš visu nojauš. Saimniece pēkšņi atdzīvojās, pat piesarka, bet acis nekustīgas.

—    Jā, jā, es tūlīt, es mudīgi — dabūšu jums maizi.

Sajutusi, ka ciemiņam vairs nav ko darīt. Viņa tūlīt,

mudīgi! Skries un atdos tev maizi, bet tu ej prom no viņas bērniem. Un pārējās sievas skatās uz viņu, gaida kaut ko no viņas. Laikam ir prātīga sieva. Re, cik tīrs un balts krekls vīram mugurā! Apkopts dēlietis. Labi iekārtojies, žmogs! Cilvēki asinis lej, bet šis sildās pie jaunās sievas. Uzvilcis baltu kreklu, un tu viņu neaiztiec. No viņa arī jāsāk. Tad gan izbrīnīsies. Acis viņiem vienmēr kļūst tāj das izbrīnījušās, izbrīnījušās… Vēro, vēro, tik un tā neizsekosi… Velns, kaut ko es nedaru tā, kā vajag, esmu aizpenterējies. Pat vēderā sametas nelabi. Nolādētais francūzis!

—    Vai ūdens jums labs? »..

—    Jā-ā, akas mums dziļas.

—   Jā, labs, vēss. Dziļas, saki?

Pateici gan tu, onkulīt, bet, ko pateici, — nezini. Dziļas — Dolivanam patīk, šturmbanfīreram. Katrā sādžā visādā ziņā ieskatās akā — pirmā lieta. Nav jātērē laiks bedres rakšanai…

—    Vai daudz jums vīriešu Borkos palikuši?

—    Ir jau! Mums pat policija sava. Nav daudz, zināms, bet sava.

—    Cik — nav daudz?

—    Kādi desmit vai vairāk.

—    Uz visiem septiņiem ciematiem? Ir gan liels daudzums, nav ko teikt! Bet kāpēc tu neiestājies? Pieraduši, lai kāds cits jūsu vietā strādā.

Saimniece satrūkās kā vista. Tūlīt teiks, ka viņš slims, vārgs, nespējīgs, kropls …

—    Viņam krūtis vājas.

Nu re, kā pēc notīm. Gan posts, gan smiekli ar jums. Iznāk gan sadusmoties, gan uzjautrināties. Tad nu gan izbrīnīsies francūzis un viņa drauģelis, ja es tagad iziešu no šīs klusās mājas. Kā ienācu, tā iziešu — un saņemiet atpakaļ savu speķi, gurķi nolāpītie!

—    Nu, ko tu tur klusē, vecmāmiņ? Pastāsti taču mazajiem pasaku par raibo vistiņu. Tie mazdēli tevi drīz nogrūdīs no krāsns zemē: cik viņu tev tur ir?

Nogūlusies pašā krāsns malā: domā, ka tā šī viņus aizsegs, tā šī viņus izglābs! … Visu jau i'epriekš zini, bet nez kādēļ katru reizi vilcinies, stiep garumā, apskati viņus, ļauj, lai viņi apskata tevi. Un viņi klausās tavā balsī, bet paši cenšas nepalaist nepamanītu t o mirkli, pašu galveno. Klusē, bet skan it kā čuksti no visiem kaktiem: ej projām! ej projām! ej projām!

Uz lādes guļ mazītiņa, tīra vecenīte, tik balta, ka liec vai zārkā, ģīmītis krunkains kā Dobroskokam; viņa visu laiku skatās uz logiem, klausās, kas aiz tiem notiek, tā piespiež arī citus klausīties.

—    Vai, bērniņi, tur taču šauj! Vai die, ko viņi tur? Vai vistas šauj?

Runā, jautā, skatās uz visiem, un viņai tik ļoti gribas noticēt, ka tur šauj vistas. Arī par tevi baidās, it kā tu nemaz nebūtu policists ar ložmetēju rokās, bet arīdzan ar viņiem kopā — un arī tev ir baigi. Jau iepriekš tu visu zini. Jau iepriekš. Un arī viņi cenšas nepalaist nepamanītu to mirkli, kad tu beigsi kustēties viņu priekšā un runāt, runāt… Un arvien šis mirklis nāk viņiem negaidīti. Un arī pats tu ik reizi esi pārsteigts, cik ļoti viss pārvēršas, tiklīdz tu nospied ar pirkstu sprūdu. Lūk, ar šo pirkstu… Nodārd tavās rokās «ģegķars» — un viss jau ir pārvērties. Guļ, ceļgalus, elkoņus pierāvuši vai arī izpletušies tā, kā gribēdams neizgudrosi, un kopā ar tevi brīnās: kas gan ir noticis… O, jums te ir svētbildes lampiņa, esat to aizdedzinājuši, tātad zinājāt, ka es atnākšu! Dievs, bārdains kā kolhoznieks, kaut ko tur trijos pirkstgalos kā sāls šķipsniņu. Pasāli, pasāli! Es piebēršu klāt…

—    Nu ta: līdz dievam augstu, līdz Staļinam tālu, bet vācieši ir te. Redzat, kā iznācis!

Jāpaiet aiz galda, tālāk, lai redzētu visus, arī tos, kas augstāk, kas uz krāsns aiz vecenes paslēpušies. Bet jāsāk no vīrišķa. Pēc tam jāpaņem atpakaļ un jānolaiž kārta zem gultas. Labi — taisna līnija: pēc vīrišķa tos, kas gultā, tad — tos, kas uz lādes, uz krāsns, pēc tam to pašu ceļu atpakaļ — un re-e, kur jūs esat palīduši, mani balodīši! Re, kur mēs jūs atradām! Nu, un vai daudz jūs tur esat, zem gultiņas? …

Vienmēr visizdevīgāk šaut no sliekšņa, bet krāsns traucē. Vienmēr ir drošāk, ja jūti durvis aiz muguras. Bet tad nevari pārredzēt krāsni, nāksies pārtraukt pusceļā un atsākt no jauna. Bet tie, uz ielas, klausās un gaida: jādara tā, lai tie dzirdētu tikai vienu kārtu, tikai vienu: bitte, pieņemiet darbu! Tā tev nav nekāda varžu dīrāšana! …

—   Kāpēc tad jūs esat tās padomju svētbildes noņēmuši? Paslēpuši tēvu un skolotāju?

—    Kuru tad?

Re, jau aizmirsis, jau neatceras, jau nesaprot!

—    Esi izkāris caralaika svētbildes un domā, ka vācietim tās patiks? Bet to jūs nezināt, ka tas tur ir Jankelis!

—    Kurš?

—    Kurš, kurš? Tas jūsu Jēzus! Jankelis, tikai kristīts. Bet vācieši uz to neskatās — kristīts vai nekristīts.

Ja teikt taisnību, tad nav gan visai saprotama vāciešu apiešanās ar dievu, ar mācītājiem, ar baznīcām. Itin kā atļauj, pat atver gan še, gan tur dievnamus, bet paši, kad uzstājas politnodarbībās, vienādi lamā gan dievu, gan ebrejus. Vāciešu dievam pavisam cits nosaukums, Hitlers

savās runās bieži to piemin: providence! providence! .. s Velns viņus lai saprot! Toties šturmbanfīrers, kad ierauga baznīcu, ja kur palikusi nesagrauta, — aiz priekiem gatavs krustus mest. Koks vecs, sauss, krāsu un pernicas piesūcies, deg kā salmi. Arī cilvēki uzvedas mierīgāk, labprāt iet iekšā, daudz labprātāk iet tādā ēkā nekā šķūnī vai skolā. Cer, ka arī vācieši tic dievam. Tic gan, tikai ne jūsējam …

Visu zini jau iepriekš. Un tomēr — ne vienmēr izdodas iepriekš aprēķināt, precīzi paredzēt, kā viss iznāks. Arvien var gadīties, ka kaut kas vai kāds iecerēto izjauks. Vajag visu aplūkot bez steigas, apsvērt, apdomāt. Nekad nav bijis, ka negadītos kādi pigori. Pēkšņi kāds, it kā no miega modies, lec laukā pa logu, skrien, kliedz, un tad jau nav laika domāt par iecerēto kārtību, jāšauj tūlīt, lai apturētu paniku, jāgāž visi kaudzē. Citreiz gadās arī, ka pašu stulbenis izdara ko aplamu, muļķīgu — uztrauc, sabaida. Tad tev ne uz dieva pasaulīti vairs negribas skatīties. Notriepies gan ar asinīm, gan ar puņķiem. Un dusmoties ir lieki. Ko tu uz viņiem dusmosies? Paši esam vainīgi, ja neesam iemācījušies strādāt. Ļaudīm jāpieiet ar prātu, un viss noritēs gods godam.

—   Nu, un kur tad ir jūsu vīri? Kāpēc jūs, sievas, neturat viņus pie sevis?

—    Var gan jūs noturēt! Tevi par piemēru…

Oho, te ir viena sārta un apaļa, to nemaz nebiju ievērojis. Un smaida, mēģina smaidīt. Neesi uztrāpījusi īsto! Tādas lietas varētu iet cauri ar Kaco vai vislabāk ar manu otro numuru. Tā ir viņu maize. Savu es paņemšu pats. To, kas krāsnī. «Vēderā piedegs, un tu locīsies kā tārps, kamēr izlaidīsi garu…» Vecenīte pati sen jau izlaidusi garu, bet es, rau, stāvu jūsu priekšā…

—   Ko tad es, es vienmēr ļaužu acīs, es neslēpjos, bet jūsu partizāņi gan!… Un kāpēc tu, bārda, neesi aizgājis bandā? Vai varbūt tu gan mājās, gan mežā?

—    Man arī mājās labi!

Oho, jau dusmīgs, interesanti!

—    Nu, bet kāpēc neesi policistos? Kāpēc neiestājies?

Viņam nav ko teikt. Toties viņa sieva neklusē, tai vēl balss nav pagaisusi.

—    Kas te, Borkos, par policiju? Tīrie smiekli! Tā vien skaties: kur pašbrūvētais, tur viņi klāt. Bet, kad pienāk nakts, — slēpjas. Atnāk te un sēž kā ūpis pie loga, nevienu pat sevis pēc nelaiž ārā. Baidās, ka atvedis tos. r s kā viņus — nu, tos pašus. Nu, partizāņus. Kam. tāds policists der?!

—    Pareizi gan! Sēž visu nakti kā mūlāps, kad turpat blakus tik jauns sievišķis! Es pats tādu nejēgu atdotu bandītiem kā stulbu suni vilkam.

Kāpēc es šodien tik ilgi vilcinos kā -nekad? Par spīti tam varžu ēdājam? Lai pamokās, domādams,ka es pēkšņi varu atteikties no viņa speķa! … Ielaižos te sarunās ar bandītiem. Sāku pierunāt, lai iestājas policijā. Re, kā skatās: neko nezinām, neko nesaprotam! Toties mēs saprotam … Krāsns virsu var labi pārskatīt, ja pakāpjas uz lādes. Bet viņu tur kāds desmits uz tās lādes: būs slapjš un slidens. Skatās, mazajiem pat interesanti, sak, ko tas onkulis te staigā un smīn… Varbūt patiešām ņemt un aiziet? Kam es ko esmu parādā? Speķi? To es arī bez citu palīdzības dabūšu, ja ļoti sagribēsies. Vienkārši — gribēju tiem, ārā, parādīt, ko kurš ir vērts. Tikai tas nosaukums, ka francūzis vai austrietis, bet, tiklīdz nonāk pie darīšanas, — gurķi vien ir, nemaz nav labāki par manu Dobroskoku!

—    Varbūt patiešām maizīti gribat? Svaiga!

Gluži kā noklausījusies tā baltā saimniece, balstiņa tik dzidri skan, gatava jau bērnu iedot kaimiņienei, lai steigtos un vilktu maizi no krāsns laukā. Tomēr nē, vēl ciešāk piespiež, lai bērns nekur neskatās, un pie krāsns sūta citu:

—    Feņa, tu esi tuvāk, izvelc no cepļa un iedod cilvēkam. Kaut vai visu.

Re, baltā, tieviņā, visu nojauš. Baidās atstāt savu pērlcli, savus cāļus. Bet Feņu sūta pārbaudīt, it kā izlūkos. Vai es atļaušu vai neatļaušu tuvoties slieksnim…

—   Es pats paņemšu, nevajag!

Kādreiz sēdēju uz sliekšņa, nespēju pārrāpot tam pāri, t'ik spēcīgi iesita galvā maizes smarža, sēdēju un raudāju, bet vecene ilgi rosījās pie tumšās krāsns, šļakstīja ūdeni uz karstajiem klaipiem, apaļiem, lieliem, tuviem, un atkārtoja: «Es taču neapēdīšu viena pati, iedošu arī tev, tikai nogaidi, citādi vēderā piedegs un tu locīsies kā tārps, kamēr izlaidīsi garu kā vakar viens tepat…»

—    Vai, bērniņi, ko viņi tur dara? — Mazā večiņa lip^ tin ielīp logā, pat puķi nogāza, pods saplīsa, un zeme izbira uz grīdas. — Viņi taču cilvēkus šauj! Viņi taču cilvēkus!

Nu jā, tā jau domāju! Kāds stulbenis katrā ziņā visu sabojās. Lūdzu, iztaisījuši kinoizrādi pie loga! Tu viņiem, nejēgām, strādā, bet viņi, re, ko taisa! Divi, kaskām galvā, izskatās kā vācieši, uzgājuši sakņu dārzā sievu ar bērniem, ar veselu baru, un nevīžo ievest istabā vai vismaz šķūnī, bet šauj nost turpat uz vietas. Stāv viens otram blakus kā ierindā un šauj no vintenēm tieši virsū, tieši barā; būtu jel to sievu pirmo nošāvuši, lai tik traki nebļauj …

—    Vai-vai! — Un šis kliedziens vairs nav ārā, bet tepat istabā. — Ko jūs darāt, ko gan jūs darāt?!

Nu viss pagalam, tagad sāksies! Vīrišķis jau pietrūcies kājās. Viņš ir dzirdējis, ka Tupiga noklakšķina aizslēgu, un pēkšņi kliedz, izbolījis acis:

—    Nu, šauj mani! Mani! Es varbūt no tiesas esmu partizānis! Bet par ko tos bērnus? Kas gan jūs esat — cilvēki vai kas?…

• Tūlīt sapratīsi, ja tik ļoti gribi zināt! Mierīgi, mierīgi…

Ložmetējs parāvās atpakaļ — it kā arī būtu izbijies. Vīrieti pasita sānis, viņš pagrūda ķebli, uzskrēja tam virsū, pakrita, cīnās ar ķebli, ilgi, pārāk ilgi, uzņemdams sevī ložu kārtu, kurai jau sen vajadzēja pacelties virs gultas, slīdēt pāri lādei, bet nu jau ir par vēlu celt, viņi jau — kur kurais, izklīduši, noplakusi uz grīdas, bet vīrietis arvien vēl raustās — tagad visiem vairs nepietiks, tā jau domāju — kaut kas gadīsies, nekad neiznāk bez kāda joka, turklāt tas muļķis aizkūlies ar rezerves diskiem, uz to gan nebūtu žēl patērēt pat pēdējo patronu! … Ložmetējs pats pagriežas pret gultu, izlauza rokas, kaklus, uzšļāc krāsu uz sienām, atrod tos, kuri uz lādes, tos, kuri blakus lādei uz grīdas, bet aizsedz, galds, neļauj virzīt kārtu tālāk, lai pārredzētu visu krāsni; un traucē tie, kas sakrituši uz grīdas, baismi spert viņiem tuvumā kājas, taču aizvilku jau arī līdz krāsnij, re-e, aizvil-ku-u, saņem arī tu, ra-ga-na, saņem, redzēsim, kas tu par bruņuplatr, ko tu aizsegsi, pasargāsi! Ne-no-sar-gāsi vis! … Cik daudz viņā sulas, krāsns uzreiz sarkana — plūst no augšas…

Dārdoņa izbeidzās, bet atbalss vēl drebina sienas. Visapkārt guldz un šļakst, varbūt viņi vēl arī elpo, protams, elpo tie, kuri zem gultas un uz grīdas, bet tā francūža darīšana. Jāpaņem tikai maize, citādi sadegs… Karsta, pagāns, kož rokā! Nāc līdzi, muļķa klaips, citādi sadegsi un pārvērtīsies par melnu ogles piku kopā ar viņiem! ,..

PIRMAIS CIEMATS.

Pulkstenis 11 un 51 minūte pfic Berlīnes laika

Viņa atvēra acis, lai tikai neredzētu mirušo māti un to melno spoguli. Saule staroja virs lielās kartupeļu bedres, spīdēja mirušajiem acīs, un viņa neredzēja, ka pie bedres stāv ūsainais vācietis un pārlādē automātu.

Iespējams, tai tikai šķita, ka viņa atver acis: žilbinošā saule staroja acīs cauri aizvērto plakstu sārtumam.

… Es turu mazu, apaļu spogulīti tuvu pie acīm, spogulītis uz palodzes sakarsis, es redzu savas sarkanās lūpas, kas aizliegti smaržo pēc māmiņas lūpu krāsas, taisu ar tām «skūpstus», kārus un kauna pilnus. Es esmu virtuvē, nez kāpēc esmu nometusies ceļos gluži kā vecmāmiņa rītos pie svētbildes. Nē, es zinu, kāpēc tā daru. Tāpēc ka ļoti kauns. Ja kāds ieraudzītu, man atliktu tikai nomirt. Un no šim domām man, bezkauņai, nezin kāpēc ir tik saldi un tīkami kā nekad. Būtu šausmīgi, ja māte vai tēvs pēkšņi ieskatītos te, aiz aizkariem, kur es ar spogulīti rokā esmu nometusies ceļos. Es jūtu govs dziras un sautētu kartupeļu smaku — man acu priekšā netīri spaiņi, liels toveris. Mēs kā visi Bobruiskas nomalēs turam «saimniecību». Esmu nometusies ceļos, lūpas man nokrāsotas, un es ar roku krustos kā reizumis mūsu vecmāmiņa — es nomirtu, es nevarētu dzīvot, ja mani tagad tādu ieraudzītu! Tas nav spogulītis, tā ir svētbildīte, apaļa, maziņa, — palikusi mūsu mājā .no vecmāmiņas. Kad vecmāmiņa bija dzīva, kaktā virs viņas gultas karājās liela svētbilde glezna, vēlāk to noņēma un kaut kur kādam atdeva. Bet šī mazā, apaļā saglabājusies. Vecmāmiņas vārdus es nezinu, taču manas sarkanās, nekaunīgās lūpas tos čukst un čukst. Aizliegtās, saldās lūpas, aizliegtie vārdi!… Arī māmiņa tā aplaiza lūpas, kad nokrāso, posdamās kopā ar tēvu ciemos. Domīgi un skaisti apdarina. Tēvs pieiet no mugurpuses (viņa spoguli to redz) un uzliek roku uz pleca, ar pirkstiem skar viņas kaklu — abi smaida tā, it kā pasaulē vairāk neviena nebūtu, pat manis, tikai viņi. Mammai neveikli un labi — kā man patlaban. Viņa katrā ziņā noņem tēva roku. «Netraucē, nokavēsimies.» — «Nu, lai tad notiek, nokavēsimies!» — «Vaņa, tev muļķības vien prātā …» Es esmu šeit aiz aizkara, bet viņi ir otrā istabā, taču es viņus nez kāpēc redzu un nebrīnos par to. Tātad es guļu? Esmu aizmigusi? Kāpēc es nebrīnos? Lūpas no krāsas kļuvušas svešas, milzīgas, un visapkārt tik ļoti smaržo pēc siena, pēc govs mēsliem, pēc piena. Ko es daru, kāpēc esmu šeit?… Tūlīt ienāks — un es nomiršu aiz kauna! Saldi smaržo pēc govs siltuma, pēc kūtsmēsliem, bet mēs ar Grišu guļam kūtsaugšā — sienā. Apakšā domīgi gremo govs, vientulīgi un jocīgi nopūšas kā milzīgas, tukšas plēšas, arī vārds viņai jocīgs, ar tādu jau nopirkām — Grāmata. «Jūs abi ar govi vienādi elpojat,» es smejos un aizdaru viņam muti ar savām lūpām, lai viņš nomierinās, lai brītiņu paliek rāms. Viņa seja ir tieši virs manējās, nepacietīga, bērnišķīgi lūdzoša, tik muļķīga. Es cieši turu viņa rokas, atdodu viņam savas krāsotās lūpas, paņemu sevī viņa elpu, smejos, un man ir saldi un baigi… Pa saules staru kā lodes kūtsaugšā iešaujas bezdelīgas, piekļaujas pie melnās, vēl miklās ligzdas, skūpsta to un aizlido, tīrīdamas knābīti ar pārmetošu vidžināšanu: «Guļat te! Labāk būtu…» Nepabeidz, bezkaunīgā, un aizlaižas pēc jaunas dubļu piciņas.

— Mīļotā! Mīļotā!

Viņš čukst, elpu aizturēdams, lūgdamies un kaunēdamies pateikt; viņam bail no maniem laimīgajiem smiekliem. Viņš domā, ka es smejos par viņu. Bet es smejos aiz bailēm, jo es jauzinu. Mums jau ir bijis viss. Jau ir bijis. Ari es to ilgi nezināju, neaptvēru un pēkšņi sapratu: ir noticis, mēs ar viņu jau esam kā vīrs ar sievu, mēs ar viņu dzīvojam! Bet mums arvien likās, ka būs vēl kaut kas, es viņu (un arī sevi) tik ļoti nomocīju ar savu kaunēšanos un bailēm, tik ļoti traucēju norisē gan viņu, gan sevi, tādēļ arī mēs nepamanījām, kad tas bija noticis. Taču es pēkšņi sapratu, bet viņš arvien vēl nezina. Cik ļoti arī viņš nobītos un būtu priecīgs, ja arī viņš saprastu, ka mēs jau esam vīrietis un sieviete, ka mēs jau!… Skābenā, kaunpilnā mīlas smarža … Vai tā varbūt nāk no tiem aizkariem? Nē, no apakšas, kur atrodas govs. No bedres… No kādas bedres? Ko es runāju? Kur es esmu? …

Man baigi, zem mums kāds ir, kāds tur elpo, nopūšas… Tā taču ir govs, es zinu, tā ir mūsu Grāmata! Bet kādēļ šis viņas nopūtas tik šausmīgas! Un ja tas ir tikai sapnis, es neesmu šeit un Grišas nav man līdzās, un kaut kas notiek tur, uz kurieni aizlido bezdelīgas? Es zinu. Es jau visu zinu. Mēs dzīvojam …

tresais ciemats

Te ir kluss, tik ļoti kluss! Tikai diski klakšķ Dobroskoka nešļavā, un Bārenelis allaž nospļaujas. Taukie, saldenie dūmi ieplūduši arī šeit, skrajā priežu jaunaudzē; siekalas kļuvušas pretīgas, it kā nebūtu savējās, turklāt šis visu laiku spļaudās. Viņam viss vienalga. Svilpo un spļaudās; izpletis nolaistās rokas, viņš pakasa savas zaglīgās delnas gar priedīšu zariem. Atradenis, uzaudzis bērnunamā, — viņam visur mājas! Kāpj katram uz galvas, bet, tiklīdz sadod pretī, tūdaļ krīt uz muguras zemē un luncina asti. Lūk, tādi bez ķeizara galvā ir tie, kas pārbēg pie bandītiem, un viņu dēļ pārējiem pēc tam nelaime. Dolivans saniknojas kā zvērs un izgāž dusmas uz pirmo, kas pagadās priekšā. Aizbēgušā dēļ divus nošauj — varbūt pat nevainīgus, kas pagadās.pa rokai. Tikai muļķis var domāt, ka vācieši visu to darītu, ko darīja nupat Borkos, ja nešaubīgi nezinātu, ka uzvarēs, ka boļševiki vairs neatgriezīsies. Vai tad viņi sev kādi naidnieki, ka darītu tādas lietas, ja domātu, ka krievi var ienākt arī viņu pilsētās un ciemos? Un arī tie, kas mežā, vai tad tie tev piedos, ja esi dienējis Dolivana bataljonā? Skrieniet, skrieniet pie viņiem, viņi jums pajautās, ko esat tajos Borkos darījuši un kādēļ dūmi visā apvidū bija tik saldenīgi! Nu, bet Tupigam maza daļa kā gar vieniem, tā gar otriem. Lai viņi savējo saņem — arī vācieši. Tupigam paša rūpju diezgan. Viņš dzīvo pats sev. Kamēr dzīvo. Kamēr, āre, šis daikts pie rokas. Ir ložmetējs, ir arī Tupiga. Ir arī nagans, ložmetējniekam kā jau komandierim personiskais ierocis pienākas pēc reglamenta. Tupigu jūs rokā nedabūsiet, kamēr viņš dzīvs. Bet no beigta taisiet kaut vai putnu biedēkli.

Atkal labības lauks, tikai šeit, palejā, labība daudz biezāka. Bārenelis iespiedzās un metās uz priekšu kā ūdenī, airēdamies abām rokām un kājām: viņam kā muļķa kucēnam par visu prieks. Ieraudzījis aiz rudzulauka avenāju, sīkus un biezus krūmeļus, airējas uz turieni un jau bļauj:

—    O, sveiki, heil!

Un tūdaļ viņam blakus pieceļas un klanās sievietes stāvs; un sieviete 'jau buldurē, ka šī neesot vainīga, ka viņai bērni — bāreņi, ka vīra neesot… Cik daudz te to bāreņu! Un visi tēva drēbēs un apavos: dažam tēva krekls mugurā, citam lielie stulmeņi kājās, trešam — tēva svārki. Puikas vien. Re, kur noslēpusi jauniesaucamos, pieliec viņiem pāris gadiņu, un cits pakaļ citam aizļekos uz mežu pie bandītiem. Un Dolivanam atkal rūpesti.

— Es pats esmu bārenis! — Stulbā Odesa priecājas un skatās uz Tupigas ložmetēju, uz Tupigu: sak, tevis labad esmu parūpējies, tev šo pērkli uzokšķerējis — strādā nu! Atkal viens francūzis atradies! …

— Bet varbūt pirms tam pielaidīsim Dobroskoku, ko, Tupiga? Strādājiet, vīri!

Un soļo tālāk, neģēlis. Bet Dobroskoks iesānis, iesanis — šim līdzi. Ja kas gadīsies — teiks, ka Tupiga palika pēdējais, viņam tad arī gaisma jādzēš. Ak, jūs! …

—    Nu, gar zemi! Nu, nu, nav ko kladzināt! Gulties zemē!

Bet tie, skriedami prom, jautri atskatās, gaida, kad iedārdēsies mūzika. Smejošie lauvas! … Tieši par šādiem, kas to vien prot kā jokus dzīt, ir sagudrojuši visādus skaļus vārdus avīzēs un politnodarbībās. «Lauvas», «spoki» un vēl šādus tādus! Bet patiesībā — gurķi bijuši, gurķi palikuši! Kāpēc man sāns deg? Jā, somā taču maize, tā arvien vēl karsta.

— Strādā! Re, kā strādā! — Bārenelis pūlas pārkliegt ložmetēju. Arī Dobroskoks ir pagriezies un skatās uz šaujošo Tupigu, taču stāv sāniski un skatās tā, it kā viņa te nemaz nebūtu. Tupigas platā mugura un sānis pieliektā galva lēni griežas, bet elkoņi dreb, saturot ložmetēju.

Pagriezās, sakārtoja un rūpīgi apskatīja savu mašīnu un tikai tad devās sekus Bāreneiim un Dobroskokam.

—     Nē, es iešu — paskatīšos! — Bārenelis metās atpakaļ, bet Tupiga aizšķērsoja viņam ceļu.

—     Uz kurieni tad tu, lauva? Gribi kaut ko paķert — no gatava?

—    Kas tev par daļu? …

Un pēkšņi — dārdoņa! Rudzi pa labi Bāreneiim sāka liekties un krist kā no spējas vēja brāzmas. Bārenelis metās pa kreisi, pakrita, Dobroskoks pietupās šausmās un sajūsmā. Bārenelis pietrūkās kājās, ģīmja vietā — kaut kas balts ar acu un degunu caurumiņiem.

—     Ķerts! Stulbais! Ziņošu, kam pienākas! Domā, ka viņš visu drīkst, ja ir dulls! Par mani — zini, ko tu dabūtu! …

Bārenelis svaida dūres, vaibstās, pat pie šautenes bailīgi pieķer roku, bet no acīm, no nekaunīgajām, izvērstajām nāsīm tek slapjums.

Tupiga gandrīz nosvīda — tik ļoti Bārenelis viņu pārbiedēja. Tas būtu varējis aizskriet atpakaļ avenājā un tur ieraudzītu, ka gan tā sieva, gan viss cāļu bars — sveiki un veseli. Tad atklātos, ka Tupiga ir rīkojies kā gļēvulis un zaķapastala. Kā gurķis! Līdzīgi tam briļļainajam darbonim, kurš pēc tam iznāca no istabas un apvēma lieveni. Atceļā visi par viņu ņirgājās. Tupiga pats nevar saprast, kā tas viņam gadījās: izpļāva visu avenāju un rudzus visapkārt, bet sievu un puikas atstāja neskartus.

Droši vien guļ avenājā un sačukstas, blenzdami nopakaļ un neticēdami savai laimei. Skatījās kā uz dievu, kad viņš beidza. Jāved šie ātrāk projām. Tas neģēlis nebeidz lādēties neķītriem vārdiem, bet Dobroskoks jautri smej, priecīgs, ka Bārenelis pabiedēts. Priekšā  mežs, ne jau krūmi, bet īsts. Klīst kādi no aplencējiem — vai nu vācieši, vai meļņičenkovieši. Tie paši ir, kādi gan citi, — «Galīcijas dēli», «banderieši»! Vienmēr turas kopā, skatās neuzticīgi. Un zem krekla, ja redzi kādu kritušu, katram ir krustiņš kaklā. Viņiem pat bārdas atļauj. Atļauj arī trijžuburi spraust pie vācu laiviņas un turēt pašiem savu mācītāju. Re, vāļājas zālītē, zem krūmiem, cep un vāra; to darīt viņi nekad un nekur neaizmirst. Katram savs paša ugunskuriņš — kolhozu tie neieredzvēl niknāk kā Jankeļus. Lauku speķi brūnina uz iesmiem pļāvējiņi kāvējiņi. Skatās uz tevi tādām acīm, it kā tu būtu tas, kuru viņi nupat vakar nodūruši. Nu, nu, skatieties vien; speķis man ir pašam savs, iesmiņš — re, tepat labs žagariņš, bet uguntiņa — tā jau dieva dāvana. Lai nu kam, bet jums jau nu tas būtu jāzina: bez dieva lūgšanas pat vistu nevarat noslaktēt! Nolūdz dievu par fīreru, par Lielvāciju, beigās ar asarām acīs izdveš: «Heil neatkarīgā Ukraina!» — un staigā tīri un sārti kā žūpas pēc pirts. Uz austrumukrainieti lūr kā uz kašķa uti.

—    Ko jūs te vazājaties? Ja mēs būtu noturējuši jūs par bandītiem? Un apšautu, ko tad tu teiktu?

—   Teiktu, ka tu esi muļķadesa!

—    Nu, nu! Gudri jūs bijāt līdz tai dieniņai, kamēr atradās pār jūsu galvām vācietis, gudrāks par jums.

—    Maz tevi, onkuiīt, kolhozā ir turējuši. 2ēl. Tad tu vismaz zinātu, kā ar cilvēkiem pieklājīgi jārunā.

—    Pažēlo tu savu …

Neizdevās salamāties: «neatkarībnieki» pēkšņi sakustējās, sāka skraidīt, pulcēties pie ceļa — tur kaut kas notika. Tiešām gardu speķi francūzis zadzis! Ar mīkstu, vēl siltu maizi (somā arvien vēl turas cepļa karstums) — garšīgs kumoss! Kas šiem tur gadījies, jāiet palūkoties!… Ā, lūk, kādēļ šie sacēlušies kājās! Viena sieva kāto šurp pa ceļu, taisni virsū aplenkuma ķēdei. Kā redzams, no citas sādžas, bet var būt arī borkiete, bijusi kaut kur ciemos, ieraudzījusi dūmus un ugunsgrēku, izdzirdējusi šaušanu un nu steidzas uz mājām. Tādas viņas ir, sievas! Ar viņām tā gadās. īpaši, ja kādu atstājusi mājās. Steidzas tieši virsū aplencējiem, galvu vien groza uz visām pusēm, ausās, bet sirds sen jau baso kāju papēžos — putekļi vien ceļas nopakaļ. Vai viņa tiešām kurla vai akla? Vai arī viņa domā, ka te vistas šauj? Mugurā sievai zaldāta mantu soma, turklāt rokās stiepj grozu.

—    Kas to zina, varbūt bandīti to somu un to grozu pielādējuši ar tolu, lai noliek banderiešiem pie dibena, — sak, aiznes, mammiņ, uzsper viņus gaisā! …

—    Jums jau te katrs alksnis — bandīts!

—    Tāpēc jau es saku. Jums vajadzētu lielgabalu, vismaz kādu nelielu!

—Ko tu ņirdz kā zirgs sakās? Pielūko, lai tev to šķībo kaklu nepagriež uz otru pusi!

—    Tie, kas pagrieza, zini kur atrodas? …

— Kas te purpina, muti turēt!

Platpumis ar trijžuburi pierē māk gan uzbrēkt, bet neredz, ka viens no viņa kolhozniekiem — re, re, atkal! — paslēpies aiz bērza un māj ar tādu pašu laiviņu, izgreznotu ar trijžuburi, signalizē sievai, lai tā nenāk. Nepūlies, ūsaiņi, sieva uz lavu pusi pat nepaskatās, galva viņai pavērsta uz to pusi, kur dārd šāvieni un kūp dūmi, — kaimiņu ciematā patlaban īstais pērkons un baigums! Bet šeit, viņai pretī, tikai suņi gaudo,' taču mājas stāv veselas …

Ložmetējs no krūma ēnas nodārdēja dobji un gari. Sieva ar mugursomu nogāzās uz vienu pusi, viņas grozs aizripoja uz otru… Uz vienu pašu meitieti — divdesmit patronas! Nu, nu, ejiet, lasiet kopā olu kulteni! … Kur tad tas signalizētājs? Jau sēž uz celmiņa, it kā tas nebūtu bijis viņš. Tikai tās pašas ūsas karājas kā makaroni. Sēž un pētī savas vintenes aizslēgu.

Tupiga, galvu gandrīz vai uz pleca nesdams, spērās taisni un izgāja tieši uz ūsaino tēvaini. Rādīdams uz ciematu, vaicāja:

—    Kā tur ir? Vai jau beidzāt? Kāpēc tad suņus neapšāvāt? Nekārtība.

—    Jūs uz tādām lietām esat ātri!

—    Un jūs ne? Ko tu, vectētiņ, tai sievai pekstiņus rādīji? Ja kāds būtu ieraudzījis?

Vecais pārsteigumā pat pie garajām ūsām pieķēra ar pirkstiem, atraudams roku no aizslēga. Skatās izbijies, nikns.

—    Ko tev vajag, garnadzi? Ka ielaidīšu ribās!

Nu, Tupigam pa rokai daudz pamatīgāks daikts. Pataisīs cauru kā sietu — neviena uts vairs nekodīs. Lūk, tā ir labāki Sēdi un elpo gaisu ēniņā! Jā, kad es paiešu kādus desmit soļus, viņš ielaidīs man mugurā. Teiks, ka tā gadījās. Viņiem nokniebt austrumukraini, «garnadzi», nozīmē atpestīt dvēseli no septiņiem grēkiem!

—    Nebrēc, vecais! Un nebīsties! Domā, ka tikai tu esi cilvēks? Un es — zvērs? Arī es, ja tu gribi zināt…

Izspruka vai tīši pateicu «arī es», bet tūdaļ sagribējās, lai patiešām kāds domātu, zinātu, ka tu neesi tāds kā visi šeit. Kaut vai šis ūsainais vecis.

Ciemats glīts, visur sētiņas, soliņi, veselas divas akas, no vienas var saredzēt otru. Tupiga ieskatījās vēsajā, apaļīgajā dziļumā: tukša, šajā ir tikai ūdens. Jā, ir dzīvojuši gandrīz tikpat labi kā vācieši! Godīgi vai negodīgi, bet ir dzīvojuši. Citur ar varu rāva prom no savrupsētām, atsevišķām mājām un sagrūda visus vienā kaudzē, bet šie te ir izlavījušies — lai arī kolhozā, bet dzīvojuši atsevišķos mazos ciematiņos. Gan tuvu pie centrālā ciema, tomēr ik ciematiņš aiz sava mežiņa.

Vārti un durtiņas vaļā, vistas kašājas un peras smiltīs, glābjas no karstuma; viņām nav nekādas daļas, viņas nedomā par to, kur palikuši visi cilvēki, viņu barotāji. Tikai suņi gaudo, un cik daudz te suņu! Katrs pie savējiem vārtiem, savā pagalmā: aizsmakuši riedami, gaudo aizrīdamies, tik smeldzīgi, ka vai pašam gribas mesties četrrāpus un kaukt līdzi. Un kūtīs ārdās lopi. Izsalkušās cūkas kviec, it kā tās kāds jau kautu. Bet vezumnieki, maitas, vēl nav redzami, vēl nedzen lopus ārā un neved prom. Saule no augšas šauj ar lielgabalu, ēna īsa — pats savai galvai kāp virsū.

Tupiga apstājās ielas vidū un noņēma no kakla siksnu, kurā karājās viņa kleinkājis rokas ložmetējs, nolika to zālē, kas bija putekļu baita, atsprādzēja un nometa pie kājām vidusjostu, kurai bija uzkabinātas smagās patronsomas, pie kuras karājās arī apaļās granātas un revolveris; noņēma smago, no apaļā maizes klaipa vēl silto krievu pretgāzu maskas somu, caur un cauri ar taukiem piesūkušos, ne vairs zaļu, bet jau melnu. Tagad no pleciem, kas bija mikli un niezēja, varēja novilkt slapjo, kā māls šineli. Citi jau no rīta atstāja šineļus mašīnās; gurķiem allažiņ brīžiem karsti, brīžiem salst, brīžiem nelaba dūša!

Pa mazajiem vārtiņiem kā suņu trenkts izšāvās Bārenelis. Pameta acis uz Tupigu, pamāja ar roku un ienira pretējās mājas pagalmā. Un tūdaļ šim pēdās — Dobroskoks. Kabatas un somas abiem ar kaut ko jau piestūķētas.

Sasprādzējis atkal sev virsū visas siksnas, visu smagumu, Tupiga jau ar riebumu kā atmirušu paša ādu pacēla no zemes šineli un uzmeta uz pleca. Sāka prātot, kurā mājā derētu viņam ieiet.

Ir gan labi dzīvojuši ļautiņi, ir dzīvojuši zem pajumta un nav zinājuši, ka tagad savs pajumts, savas sienas — visbīstamākā vieta. Māja norāda, kur tevi meklēt. Bet ļaudis pa paradumam domā, ka savējās sienas palīdzot. Varbūt palīdz vienīgi sadegt! … Kaimiņu suņi rej, bet šajā pagalmā kluss. Arī šķūnītī kluss. Kādi jauni cilvēki te ir mituši, nav paguvuši iedzīvi sarūpēt. Vai kāds vientuļš babulis. Ko te atradīsi? Bet mājiņa .glīta, .logos aizkari, puķes. O, durvis ar nūjiņu vien aiztaisītas! It kā saimniece būtu aizgājusi tikai uz brīdi pie kaimiņiem … Viņiem, zināms, teica, ka jāiet uz sapulci vai uz dokumentu pārbaudi. Ja pateiksi, ka jāiet ar visiem bērniem, tad vairs lāgā negrib ticēt, tomēr notic. Ņem līdzi maizi, stiepj līdzi liekas mantas: kā gan citādi, ja viņus atrauj no mājām, varbūt dzīs kaut kur tālu! Tālu gan, tālāk vispār nevar aizdzīt…

Krāsni navjpaguvuši izkurināt, virtuvē tukšs, nav nekā interesanta. A, viņiem te nevis viena, bet veselas trīs istabas. Tagadējiem laikiem un notikumiem nepiemērots, neērts dzīvoklis. Daudz spilvenu, laikam te daudz skuķu bijis starp dzīvotājiem! Kaco ir nogulējis, nav pamanījis. Re, liels spogulis kā pilsētā; būtu varējuši uz sevi paskatīties, kad jums abiem ar Dobroskoku skuķi izrotātu purnus. Kas tas? Bērnu zābaciņi, nē, tikai viens; otrs — tur, spogulī. Jauni, mazītiņi. Bet kur tad otrs? Ja tādus būtu pārnesis mājās toreiz, kad sievai gadījās grūtniecība. Bet kad tas bija?.,. Neviens nevar sacīt, ka es būtu viņu sitis vai lamājis, kad bija tikusi grūta. Bet šī saslima ar gripu — iesnas, galvassāpes —, ņēma un nomira. Bija žēl, bija tāda kā pārestības sajūta, bet nu jau viss aizmirsies. Bija svešā malā, svešā sēta savs cilvēks — un viņa vairs nav. Bet varbūt tā arī labāk. Pašlaik visbīstamākais — sava māja, savas sienas, sava pajumte. . .

Iegāja tumšajā sānistabiņā (viņiem ir vēl arī šī istabiņa!), nesdams uz pirksta uzmauktu vienīgo zābaciņu un skatīdamies apkārt, vai neieraudzīs kur otru. Kaut kur taču ir dabūjuši, maitas! Ar šādām būšanām pat pilsētā bija grūtības, kur nu vēl uz laukiem. Are, kur tas, kam tie zābaciņi bijuši gādāti! Sēž šūpulī, atzvēlies līganajā gultiņā, un guļ aizmidzis kā mātes klēpī. Plikiņš, apaļīgs, tik līdzīgs… Kam gan tas līdzīgs? Un sapulcinājis pie sevis visas mušas: nopuņķojies — gan sejiņa, gan roķeles ar izžuvušām asarām un ar kaut kādu barību ir vēl paguvuši nolikt viņam blakus, iemest šūpulī!). Mušas bariem vien līp viņam klāt. Lodā, knieš, viņš viebjas un miegā raudulīgi nopūšas — gluži kā liels cilvēks. Un novēro! Tupiga sarāvās pretīgumā un pat izbailēs. Acs mazajam pavērta, tik nebērnišķīga, novērojot sadreb skropstas. Tpu, laikam no tveices sāk rādīties! Ir gan paslēpuši, ko domā! Un paši laikam priecīgi, ka izdevies bērnu paslēpt, saglabāt. Bet, ka ēka tiks nodedzināta, tas viņiem neienāca prātā. Re, jau skatās! Ačeles plaši ieplestas, jau taisās raudāt…

PIRMAIS CIEMATS.

Pulkstenis 11 un 52 minūtes pēc Berlīnes laika

Tu tikai nebīsties, Grišiņ. Es kaut ko pateikšu, bet tu nebīsties. Es tevi lūdzu! Tu neizbīsies? Es… es esmu mirusi. Jā, Grišiņ, es nomiru. Bet tu taču redzi, ka tas nemaz nav tik briesmīgi, es pat runāju ar tevi. Un tomēr ir skumji un gribas raudāt. Ja tu zinātu, cik man te nelabi. Nu, lūk, pārgāja, es jau smejos! … Mana seja māmiņas spogulī, skatos uz lūpām, kas no skūpstiem uztūkušas, bet aiz muguras man Griša, arī viņš smaida: uzliek abas rokas man uz pleciem, tagad mēs esam sieviete un vīrietis, viss jau ir bijis, un ir tik neparasti un labi to zināt, zināt, ka nekā vairs nebūs. Es esmu nomirusi, Grišiņ, bet tas nemaz nav baigi. Redzi, cik mums te labi, mierīgi. Man tikai Grišas žēl, tik jocīgs un aizkustinošs šis viņa jauneklīgais, spītīgais kakls un šī zaldātiskā, apcirptā galva. Nē, kādēļ tad tā — uz nulli? Viņu notvers, ieslodzīs koncentrācijas nometnē! Kāpēc viņš to darīja? Paņemt, paslēpt viņu visu sevī un nēsāt, un just, cik viņam silti tur, drošībā, un cik viņš nepacietīgs, mans puisēns. Esmu pamodusies, es vēl guļu, esmu izstiepusies visā augumā — līdz pašiem pirkstu galiem — tālu, tālu zem segas, tā arvien vēl esmu es. Saldi un kauns, it kā es kādu vai kāds mani slepus novērotu. Rokas saliktas krusteniski zem zoda — es bieži mostos tādā stāvoklī. Sen — jau kopš bērnības un vēl senāk… «Tu jau manī tā gulēji,» māmiņa smejas, «arī tur tu biji rāma un domīga.» Es dzirdu balsi, bet viņu pašu neredzu. Taču viss saprotams, tur nav nekā brīnumaina. Viņa un es, un Griša — mēs visi esam šeit… Jā, es to atceros, es atceros, cik man bija mājīgi un droši un cik tuvu un ierasti pukstēja mātes sirds. Bērnībā es centos nogulties mātei pie kreisajiem sāniem un, silti piekļāvusies, klausījos, kā tā man jautā, it kā es vēl arvien atrastos t u r: «Vai tev labi? Vai tev labi? …» Man ir labi, es esmu pamodusies, taču ne jau visa uzreiz, pamodusies ir tikai mana notirpusi roka un bezkaunīgi kailās kājas. Pārvilku tām pāri segu un, to pacilu turēdama, vairākas reizes izslēju un nolaidu ceļgalus-. Pār tumšajiem krūšu galiņiem, pār vidukli un ceļgaliem pārskrēja nekaunīgs vējiņš — tas jums par sodu! Fui, kāda! Cauri aizkaram spīd gaisma, iezīmējas zeltainais loga četrstūris, tātad tā ir virtuve —• nez kādēļ es guļu virtuvē. Ir brūnais skapītis, ir krāsns ar dzeltenīgajiem plankumiem, stāv spaiņi ar saskābušiem kartupeļiem. Skābena mīlas smarža, skābena smarža… Kā Griša smējās, cik vīrišķīgi laimīgi viņš smējās, kad es atstāstīju, ko man teica ārste, apgalvodama, ka viss esot normāli, ka es esot pilnīgi vesela: «Jūs esat normāla, valgana sieviete …» Mums neveikli skatīties vienam uz otru, kad rīta gaisma sajaucas ar šo skābeno mūsu nakts smaržu, tādēļ es šeit esmu viena. Nav nekāds brīnums, tagad ir rīts, tāpēc esmu viena. Ak dievs, kāpēc es esmu tik nelaimīga: tās pumpiņas uz kājām, uz gurniem, cietas kā graudi, viņš tās jūt — man vienai tāds posts, nevienai citai, tikai man tāda kroplība! Viņš tās saudzīgi glauda, it kā mīļi glāsta, bet es zinu: tikai lai pārliecinātos, vai tās vēl ir, vai ir vēl palikušas, un viņam ir nepatīkami, bet viņš jau ir tāds — nekad to neteiks. Gan mammai, gan draudzenēm — es pie upītes tīšām noskatījos — viss gluds, maigs. Bet es — krople. Nabaga, nabaga Griša! Esmu tik nelaimīga, un man ir jāraud. «Tev vajag raudāt, vairāk raudāt — būs vieglāk …» Atkal sievietes un spogulis, aizklāts ar melnu drānu, un sievietes korī ieteic man raudāt. Un kāds klauvē, visu laiku ārā klauvē, grib ienākt.

—   Tūlīt es atvēršu un tu visu redzēsi. — Griša grib noraut no spoguļa melno drānu.

—   Nevajag, Grišiņ! Es tevi lūdzu! Es negribu, man bail skatīties…

trešais ciemats

A, lūk, kur viņi! Visi te. Tupiga jau uz ielas saprata, ka viss ir nodarīts šajā ēkā — visjaunākajā un vislielākajā. Vispār tas arvien tiek darīts labākajās ēkās, kurās arī līdz karam pulcējās daudz ļaužu: skolā, klubā, baznīcā. Bet šajā mājā droši vien ir labprāt pulcējušies uz vakarēšanām. Arī pagalms te prāvs. Logi izgāzti ar visām apīodām. Jau iztālēm jūtama pazīstamā skābā salpetra un asins smaka. Izpriecājušies ar granātām. Cik skābens gaiss! Un skan smiekli. Sēž turpat istabā, triec valodas — padarītais acu priekšā. Ja uzskrien priekšniecība — lūdzu, skatieties, tikko pabeidzām! Pārsniedzām plānu! Pirmajā laikā arī Tupigam bija vēlēšanās pasēdēt, paskatīties, kā kurš kritis, kā guļ — atsedzies vai aizsedzies — vai arī sēž kā dzīvs, — uzsmēķēt cigareti un klausīties dažādus nostāstus gluži kā pie ugunskura. Tas viss iesācējiem un gurķiem! …

Aizkavējos pagalmā. Nē, tie banderieši arī te grib izcelties. Lai viss būtu tāpat kā vāciešiem. Grabažas, sieviešu panckas sakrautas uz soliņiem, zālē gar sētu, labākās pat izkārtas. Trofejas nav notašķītas ar asinīm, toties paši ar šņergļu puņķiem notraipījušies! Kurš gan te labprātīgi bez brēkšanas un raudāšanas izģērbsies? Āre, kur tas zeņķis! Svētbildes tomēr ir iznesuši ārā ticīgie ļautiņi un nolikuši uz grabažām… Zeņķis patvēries dievmātei uz rokām, bet man arvien likās: kur esmu to puiku redzējis? Roķeles tuklas, ap resnajām lcājelēm saitītes, un lūr, noskatās gluži kā liels cilvēks! …

Pa istabas durvīm uz priekšnamu, acis it kā izbailēs jautri bolīdams, savu sarkano mūli pabāza Dobroskoks. Tātad tie jau ir šeit, jau atskrējuši. Dzirdama arī Bāreneļa dulburīgi skaļā balss:

—    Achtung! Tupiga nāk!

—    Brīvi, pats esmu ierindnieks!

—    Skaties tikai, vēl viens garnadzis!

Banderiešiem visi austrumukraiņi — garnadži un klaidoņi.

Bārenelis arvien vēl priecājas, dullais, bļauj, grib sakūdīt:

—         Garnadzis, bet jūsu Knapu aiz jostas aizbāzīsi Tupiga kā izlaiž kārtu, tā tūlīt kliedz Dobroskokam, lai dod jaunu disku, bet ar vienu disku pussādžas nopļauj. Viņš šos te viens pats visus būtu noguldījis…

Kā viņiem patīk te sēdēt un skābo salpetra smaku ieelpot! Spridzinājuši ar granātām kā zivis, pat griesti sarkani, un uz grīdas tā pludo, ka nav kur kāju paspert. Sēž rindiņā uz sola, pleznas zem sevis parāvuši kā runči lietū. Lakustas noda]a. Tas gardegunis rumānis sit savus karotājus kā dažkārt dullais stulbeņus. Un deguns, deguns viņam tāds, ka ar to art varētu, acis kā kauslim čigānam! Bārenelis šos lakustiešus saukā par «gāz man pa purnu» — pats diezgan dabūjis, kamēr Lakustas nodaļā dienēja. Neģēlis uz neģēli uzrāvās. Bet banderieši, liekas, ar sava komandiera pļaukām pat lepojas. Viņiem viss labāks nekā citiem, «rietumniecisks» — gan disciplīna, gan mācītājs, gan trijžuburis, gan «cieņa pret vecākajiem»!

—    Nu, ko tad sēžat, jaunie kolhoznieki? — Viņiem patīk šis vārds. — Kā pie prokurora!

—   Vai tikai tu nevēlies tikt te — pie tiem?

Skatās, urbjas tevī ar savām melnajām acīm, čigāna purns, it kā Tupigam nebūtu savas rotaļlietiņas, daudz dārdošākas. Skaitās ukrainis, bet ir ieklīdis no Rumānijas un droši vien ir čigāns. Kā vēl nav saķerts, kad četrdesmit pirmajā visas čigānu nometnes izslaucīja?

—    Atvedu jums palīgā Bāreneli — varbūt ņemsiet atpakaļ? Bet jūs jau te paši esat tikuši galā — ar dievpalīgu …

—    Tu mūsu dievu neaiztiec, maskaviešu bullis!

Tā jau ir Knapa balss; Knaps ir Lakustas ložmetējnieks. Kā Dobroskokam kājas iedzītas pakaļā, tā šim galva iestampāta plecos. Arī saīsināts, tikai no otra gala. Ezītis neapsvilinātais, bet ar ačelēm nikni dursta, traki biedē! Nu ko tu ar savu čehu tarkšķi vari padarīt! Tas jau nav ložmetējs, ar tādu tikai zvirbuļus baidīt! …

—    Ja krievinieki nav vēl jūs izmācījuši, tad mēs jūs…

—    E, Knapiņ, Knapiņ! Domā, ka vāciešiem izglītoti cilvēki nav vajadzīgi? Bet tu tik vien māki kā vērsim asti grīstē griezt. Bet Muravjovs, par piemēru, kā bija leitnants, tā arī tagadiņ ir komandieris. Vai, re, Lakusta; droši vien ir mācījies — un tagad jūs māca. Pa kaklu;

Uh, kā tas nepatika! Tupiga visādam gadījumam pavirzījās tuvāk pie «meistariem». Tie te ir divi, katrā ne.vācu nodaļā ir vācieši, «meistari». Kuprainais Kurts un viņa brāļuks Francis novietojušies pie izgāztā loga, kur gaiss svaigāks, un aplūko mājinieku fotogrāfijas. Viņiem tas šķiet interesanti, buldurē savā starpā kaut ko vāciski, smejas. Lakustas vācieši izslavēti visā bataljonā: ja pateiksi «jautrais Francis», tad visi jau zina, kurš domāts. Turklāt Francis runā arī krieviski. Viņi ir dvīņi, Kurts un Francis, kaut gan velns droši vien ir abām kājām nagus apdauzījis, kamēr divus tik dažādus un nelīdzīgus sakalis vienā pārī. Ja Francim noraustu viņa nemitīgo smaidu un Kurtam noņemtu viņa nikno šķielēšanu (viņš ir ne vien kuprains, bet arī šķielacis), varbūt tad viņi kļūtu līdzīgāki, jo abi ir melnīgsnēji un kārni. Francim tīk par Kurtu pazoboties: «Tas kupris nav Kurta, tas ir mans. Mums bija par šauru, mēs grūstījāmies. Un es viņam uztaisīju.» Un ņirdz zobus, tāds pats tukšs balamute kā Bārenelis. Vai arī pienāk un vaicā: «Nu, kad tu meistaram darīsi puk-puk?» Un rāda uz tavu ieroci un uz savu pakausi.

Bet reiz bija ieraudzījis kādā sādžā pusaudžus dvīņus. Priecājās kā par radiem, ilgi vadāja pa sādžu, visiem rādīdams, nostādīja blakus sev un Kurtam — priecājās kā bērns. Bet pēc tam izdomāja. Novietoja vienu otram aiz muguras: «Butterbrot!» — un nošāva abus ar vienu šautenes šāvienu. Iesmējās un paskaidroja:

—    Puk! Un nav Franča! Nav Kurta!

Pagalmā, uz ielas tāda dipoņa, it kā zirgu baru dzītu. Bārenelis pirmais noprata:

—   O, Belijs savu vadu ved. Redzi, Knap, mācies. Cilvēks tagad rotu komandēs.

—   Nosaukuši vadu par rotu un domājat, ka tavs krievinieks pasauli apgriezīs otrādi!

No G. Lakustas un I. Spivaka liecībām 1974. gadā.

Spivaks: Lakusta, būdams nodaļas komandieris, izturējās zvērīgi, daudzreiz sita cilvēkus. Es stāvēju postenī, bet viņā ar dūri pa ausi!

Lakusta: Lai pasaka — par ko! Pameta posteni uri aizgāja pašbrūvēto meklēt. Bet es lai ar šo Bāreneli — visi viņu tā saukāja viņa dulluma dēļ — sēstos pie galda un dzertu līdzi, tā jūs to saprotat? Es arī Doņeckā pēc kara dzērājiem neļāvu vaļu, saviem namdariem, brigādei Kā tad vēl ar tādiem lai apietos?

Bijušo soda vienību dalībnieku — Fedorenko, Goļčenko, Verteļņikova, Gontarja, Funka, Medvedeva, Jakovļeva, Lapo, Osjmakova, Suļženko, Trolimova, Vorobja, Kolbasina, Muravjova pēdējie vārdi, lūgumi samazināt sodu, apžēlošanas lūgumi:

«26 gadus pēc kara es godīgi strādāju, no mana darba bija labums cilvēkiem. Lūdzu pusi noguldījuma atstāt sievai.»

«Cerēju, ka pēc izkļūšanas no gūstekņu nometnes viss mainīsies uz labo pusi. Taču jau pēc izbraukumiem pirmajās soda ekspedīcijās es sapratu, ka esmu kļuvis nodevējs. Neviens nemācēja tādus kā es organizēt, bet pats es bēgt neuzdrošinājos.»

«Pirms aresta manā gādībā bija 8 bērni, taču es ne viņiem, ne sievai netiku stāstījis par manis izdarītajiem noziegumiem, tāpēc ka stāstīt par to bija baigi.»

«Dienēdams soda daļās, es, bez šaubām, esmu nogalinājis kādus piecus cilvēkus. Biju apbalvots ar vācu medaļu, bet es to tūlīt aizmetu. Vācieši nezināja, ka esmu bijis partijas biedrs.»

«Pilsoņi tiesneši! Es esmu cēlies no strādnieku ģimenes, agri sāku strādāt.. Lūdzu ņemt vērā atzīšanos, nožēlošanu un saglabāt man dzīvību.»

«Pēc tam kad ienāca Padomju Armija, es karoju pret vāciešiem, 20 gadu strādāju derīgu darbu. Man nav bijis nekādu piezīmju, gluži otrādi — esmu saņēmis 6 goda rakstus, tiku ievēlēts par vēlēšanu komisijas locekli.»

«Tiesas priekšā patlaban stāv pavisam cits Goļčenko, kurš patiesi ir nožēlojis savus pārkāpumus, dziļi izpratis savu izdarīto noziegumu smagumu; manas idejas tagad ir tikai liels darbs tautas labā.»

«Pašreizējais tiesas spriedums par mani nevar palikt spēkā un ir jāmaina, pamatojoties uz sekojošo.,.»

«Izcietu sodu Ziemeļos. Godīgi strādāju …»

«Nevienam fo nenovēlu. Labāk mirt nekā kļūt par nodevēju. Lūdzu ņemt vērā manu lielo vecumu un medaļu

«Par darba varonību». Man bija piešķirts goda nosaukums «Komunistiskā darba brigādes loceklis».»

«Tiesas spriedumā teikts, ka es esot saņēmis četrus vācu apbalvojumus, bet patiesībā man bija tikai trīs…»

«Policistu vidū es centos būt nemanāms.

Jebkādu tiesas spriedumu, pat visbargāko, uzņemšu kā pelnītu.»

«Kad sākās kolektivizācija, es pirmais iestājos kolhozā. Pirmajās vēlēšanās 1937. gadā tiku ievēlēts…»

«Es neesmu vainīgs, vainīgs ir karš. Nebūtu bijis kara, es nebūtu kritis gūstā un tagad nesēdētu uz apsūdzēto sola.»

«Bet mūsu līdzgaitnieki — vadoņi, komandieri — neviens nav sēdējis par ļaundarībām pret padomju pilsoņiem, visi atradās brīvībā līdz 1968. gadam. Paldies mūsu padomju, izmeklēšanas iestādēm par iejūtīgumu: nejāva arī tiem izvairīties no padomju taisnīgās tiesas.»

«Es necenšos aizstāvēt sevi, jo vienmēr jūtu, ka esmu neģēlis un nelietis… Tomēr es gribu sacīt, ka tagad mēs. vairs neesam tie, kādi bijām priekš 30 gadiem, un tādēļ' tāds jautājums: kādus tad cilvēkus jūs notiesāsiet uz nošaušanu — tos, kuri bija priekš 30 gadiem, vai tos, kuri vairāk nekā 25 gadus ir godīgi strādājuši visas mūsu tautas labā, kuriem šodien ir bērni un pat mazbērni?!»

Bijušā soda vienības dalībnieka mātes vēstule tiesai:

«Es esmu veca un slima sieviete. Būdama māte, lūdzu apžēlot manu dēlu. Man grūti atrast vārdus, tomēr mans dēls pelna saudzību. Es zinu, ka viņš dziļi nožēlo padarīto.»

«1941. gadā man bija 35 gadi. Nodevu Dzimteni un aizgāju kalpot ienaidniekam savas neizglītības un zemās apzinības dēļ. Nodevības cēlonis bija tas, ka gūstekņu nometnē visi cilvēki mira, tur bija ļoti slikti. Protams, cs neuzskatu tagad sevi par cilvēku. Kādēļ es kļuvu par slepkavu? Nebija citas izejas. Ja jau biju sācis viņiem kalpot, tad nācās darīt visu, ko lika… . Ja būtu atveduši manis paša ģimeni pie bedres un pavēlētu man šaut, tad, protams, nāktos šaut arī uz viņiem.»

«Manis pāraudzināšanas process sākās jau ilgu laiku pirms arestēšanas. Tāpēc tik ilgs ieslodzījums man nav nepieciešams.»

«Lūdzu ņemt vērā arī to, ka mana sieva visu kara laiku atradās Irontē…»

'Bet kas gan ir ar to puišeli? Sādžai cauri ir gājis Belija vads, bija redzams, ka ieskrēja arī istabās. Kas gan noļ ticis ar zēnu? Vai arvien vēl sēž un spēlējas ar zābaciņu? . . . Drūms cilvēks tas sibīrietis Belijs — vienmēr tāds kā slims. Bet augumā — īsts lācis, tādu jūgt tikai ūdens vedamajos ratos! … Nez vai puišelis ir aizmidzis vai brēc, sauc? Tik ilgi brēks, kamēr sadzirdēs vācieši vai banderieši. . . Nē, klusums. Jā, dzīvs! Sēž savā šūpulī un dūdo, dūdo. Kā bērnusilē. Esi gana izbrēcies, izraudājies , un tagad laid burbuļus pār lūpām! Are, cik daudz mušu esi ap sevi sapulcējis! (Tupiga pat savu vaigu noglauda, it kā viņam pašam izžuvušās asaras sastieptu un kairinātu ādu.) Saule spīd puikiņam tieši acīs, viņš neredz ienācēju, taču ir dzirdējis to ienākam un tūlīt sāks atkal brēkt. Rokas jau ceļas pie nopuņķotā ģīmīša, šūpulis sāk līgoties . . .

Tupiga lūkoja neaizsegt saules staru, viņam negribējās, ka mazais viņu redzētu. Taču soļi bija sadzirdēti, un kailais, apaļīgais, saules, mušu un šausmu vajātais bērns jau brēca — tā, ka pat sādžas viņējā galā sadzirdēs. Tupiga ka notverts atkāpās pie durvīm, ložmetējs neklausīja — it kā atgādinot spieda ar siksnu kaklu, bet šūpulītis tik viegls, līgojas, un viņam likās baismi šaut uz to no ložmetēja. Viņa pirkstus vēsi satvēra grubuļains revolvera spals, iekrita saujā, uzrāva roku vaiga augstumā! Kā dzīvs sadrebēja vienreiz, otrreiz …

Tupiga devās uz izeju un pēkšņi ieraudzīja sevi: smagnējs, ar plecam pieliektu galvu, rokas ložmetēja apseglots, seja izbiedēta, rokā nagans! … Aiz muguras līgojas šūpulis, un viņš nepagriezies to redz. Un redz, kā uz saules apstarotās baltās grīdas līst izšļakstot uguņīgi sārtas strūklas. Iebelza ar revolvera spalu (un reizē — sāpīgi ar pirkstu kauliņiem!) pa šo ainu: atvērtās skapja spoguļdurvis ar šķindu kļuva aklas. Bet Tupiga sacīja — un pats dzirdēja, cik sveši, it kā no tālas nākamības atskanēja viņa balss: «2ēl bija puisēna! Citādi dzīvs sadegtu.»

CEĻA NO TREŠĀ CIEMATA UZ CETURTO

Nikolajs Belijs, tautība — krievs, dzimis 1920. gadā Krasnojarskas apgabala Krasnojarskas rajona Bahčevkas ciemā. Beidzis mežsaimniecības tehnikumu.

Kas vajadzīgs Belijam, kurš komandē vadu, kas tiek pārveidots par jaunu, «krievu» rotu, kādēļ viņš tik drūms, izskatās pat slims un šodien ir vienkārši nikns — to visā pasaulē zina vienīgi Surovs. Viņš cenšas soļot blakus, jau kopš paša kara sākuma viņi gandrīz vienmēr ir atradušies blakus, vārījušies vienā zupā. Zina viens par otru visu. Agrāk šī tuvība vada komandierim, ar kuru rēķinājās pat Beliju nīstošais rotas komandieris ukrainis hauptšārfīrers Meļņičenko un kuru atklāti cienīja vācietis Cimmermanis, — agrāk tuvība šim cilvēkam Surovu gan sildīja, gan arī iedvesa viņā pašpārliecinātību. Tagad šī tuvība biedē. Ar Beliju kaut kas notiek, kaut kas ir noticis. Vajadzētu parunāties tāpat kā agrāk, noskaidrot, precizēt plānus, taču nedraudzīgās Nikolaja acis, kas kļuvušas dīvaini rudas, atgrūž arvien tālāk, nelaiž klāt.

Viņi iet gandrīz blakus, bet starp viņiem soļo naids.

Belijs pašķielēdams redz savu briļļaino, savu «ksenizu», savu «politvadītāju», un niknums kā paģiras, kā nelabums sagriežas viņam iekšās. Re, cik tīriņš, sārts. Sadabūjis sev vācu brilles zelta ietvaros, tāpēc vēl jo vairāk spīd, izskatās tik kārtīgs, tīrs. Un kāpēc gan ne, Belijam aiz muguras, Belijam uz kūkuma var greznoties pēc patikas. Belijs ir beigts cilvēks, viņam vairs nav ko zaudēt, taču viņš vēl var noderēt, lai pie beigām viņā noslaucītos. Nu nē, mīlulīt, mēs vēl paskatīsimies! Jūt, jūt, runcis, kam speķi nozadzis un apēdis! Tiklīdz pametu skatienu uz viņa pusi — zeltītās acis, kaut arī tādas kā aizvainotas, tomēr, tāpat kā arvien, braši apgalvo, ka viss risinoties tāpat kā līdz šim. Viņš ir šeit, tava tīrā sirdsapziņa, tev blakus, un viss iet tā, kā vajag! Gāja gan, gāja — un nonāca galā, biedri ksendz! Ir pienācis īstais laiks izbeigt to spēlīti. Izrādās, tev iekšas par vājām. Un arī man — tāpat, nav ko noliegt. Vienādiem netīrumiem esam aptraipījušies, un nav ko izlikties, manu ksendziņ. Tiešām tik ļoti līdzīgs tam! Pēc trīsdesmit devītā gada vienu tādu atsūtīja uz mežsaimniecību. Plecos nosmulēts jūrnieka bušlats, bet uz deguna tieši tāds pats zelts kā šim un uz katra soļa poliski: «Varbūt kungs būs tik laipns?» Un arvien čukstēja savas lūgsnas.

Un šis — tāpat! Mugurā — viss vāciešu līdz apakšbiksēm, iestidzis mēslos līdz ausim, bet arvien vēl nevar aizmirst, kas viņš kādreiz bijis.

Re, te viņš soļo, pavadonis aģitators! Viss ir cauri, jūsu svētulība, abiem mums cilpa, ne jau tikai man, bet arī tev.

Surovs šad un tad satraukti paskatījās uz savu šārfīreru un bijušo draugu. Nē — vairs jau nav šārfīrers, nu jau ir paziņots, ka viņš esot hauptšārfīrers un jaunās «krievu» rotas komandieris, rotas, kuru sāks komplektēt. Tur ir tā lieta, tur būs tas āķis! Acīmredzot jaunais hauptšārfīrers nodomājis galīgi pārsviesties vāciešu pusē. Bet visu uzveļ tam negadījumam ar partizānu izlūku. Un Surovam, it kā tas būtu vainīgs, ka nelaimējās, neiznāca tā, kā vajag, kā bija izplānots, ka arī šoreiz neizdevās aizbēgt mežā. Un ļoti žēl tā puiša — partizāņu izlūka. Taču ne visai ilgi tu viņu esi žēlojis, jūties gandarīts ar hauptšārfīrera godu! Tieši par to operāciju jau arī dabūji. Par partizāņa notveršanu. Ne jau Surovu apbalvoja, bet Beliju, un nav tev uz mani tik nikni ko skatīties!

Vienkārši ir nolēmis taisīt pie vāciešiem karjeru, tātad skaidrs, ka Surovs viņam vairs nav vajadzīgs. Nodot nez vai iedrīkstēsies: būs bail, ka no Surova var izspiest vairāk, nekā gribētos. Izdarīs vienkāršāk — kaujas laikā ielaidīs automāta kārtu mugurā, un «auslenderu» Konstantīnu Surovu apbedīs, pavadot ar vāciešu salūtu. Un paliks viņš visu acīs uz mūžiem kā nodevējs, vāciešu dienderis. Vienīgi Belijs zinās, ka Surovs nav bijis nodevējs, nav bijis mocītājs un slepkava — lūk, kāda ironija, visļaunākā!

Surovs ar Beliju iepazinās viens ar otru jau armijā, taču satuvināja abus gūsts. Abi — bijušie komandieri, bet staršina Surovs četrdesmit pirmā gada maijā vēl pabeidza arī īslaicīgos kursus Smoļenskā. Tolaik visi mācījās īslaicīgajos — armijā trūka jaunākā komandējošā sastāva. Pie Rogačevas pulks nokļuva ielenkumā. Visus, kas viņiem kaut kādu iemeslu dēļ nepatika, un ebrejus vācieši jau pirmajās gūsta dienās ierindas priekšā nogalināja. Surovs ieroci pameta mežā kopā ar visu formas blūzi. Taču pārliecību, protams, saglabāja. Un arī dzīvību, kas vēl varēja noderēt. Viņu nenodeva, kaut gan daudzi Vkareivji pēc izskata pazina jaunāko leitnantu. Tātad tie atzina viņa rīcību par pareizu. Būt dullam un tīšuprāt stāties stobru galā, lai tevi nošauj, — tas nu nav visgudrākais un prātīgākais lēmums. Kaut gan daudzi tā izdarīja. Lai nu tā būtu rīkojušies veči, bet tā darīja ari daudzi viņa viengadnieki, kuriem, tāpat kā Surovam, bija divi trīs kubiki uz zīmotnēm, gribēja sevi parādīt, bet parādīja savu analfabētismu! Politisko, militāro!

Ne velti Belijs Bobruiskas nometnē tiecās pie viņa. Nojauta stingru pārliecību. Tādiem kā Belijs tikai tad viss ir nieks, ja saņem labas kalorijas. Nebēdņi, ar atklātu sirdi, sportisti! Bet tieši tādus bads pieveic un salauž pirmos. Šikie, kārnie vēl turas, bet nesenie lāču plēsēji jau lūkojas ar tādu trulu un skumju izbrīna skatienu un ieslīgst klusā ārprātā. Bobruiskas nometne, cietoksnis! Kurš izgājis tam cauri un palicis dzīvs, turklāt nav zaudējis prātu, to nekas vairs nevar izbrīnīt, izbiedēt. Bet pie kā gan nekādi nevar pierast — pie cilvēku nepateicības un muļķības. Ko lai dara? Redzams, nāksies piedzīvot vēl arī to, ka tevi nodod draugs, kuru esi atbalstījis grūtā brīdī, stiprinājis viņā cerību. Tāds jau ir šis laiks . . .

To pašu, tos pašus notikumus, taču gluži eitā gaismā redzēja un atcerējās Belijs.

Kad Nikolajs Belijs, glābdamies no bada. nāves un trulām šausmām, piekrita kļūt par «brīvprātīgo» — uzraudzīt nometnē vēl palikušos mirlas, pavadīt līdz tranšejai ratus un automobiļus ar līķiem —, viņš neizlaida no acīm Surovu. Cik varēdams pabaroja pulka biedru. Tieši toreiz tur viss sākās, lai gan konkrētu formulējumu ieguva daudz vēlāk. Formulējumi un plāni Surovam tolaik nenāca ne prātā, viņš grīļojās no bada izraisītās caurejas, bet Belijs pats nebūtu varējis tik tālu aizdomāties. Taču situācija pastāvēja, bija izveidojusies jau tad: Belijs savējo acīs ir kļuvis ienaidnieks, bet Surovs ir sevi saglabājis un ar pilnām tiesībām var paskaidrot, kur pienākas, kāds Belijs ir patiesībā, kas viņam bija galvā un sirdī, kad viņš ņēma rokās vāciešu šauteni. Turklāt viņš riskēja, paēdinādams un kā vien varēdams glābdams savu biedru, komandieri. Reizēm nolika zināmā vietā atejā vai iedams nometa zemē gabalu maizes, desu — dažādi pielāgojās. Taču pēc ugunsgrēka cietoksnī un gūstekņu apšaušanas Bobruiskas nometnē Belija komandu pārsvieda uz Mogiļevu. Un tur viņi atkal satikās. Pēkšņi Mogiļevas kazarmās parādījās Surovs — tādā pašā brīvprāša uniformā, kādā bija ģērbies Belijs. Viņi rūgti viens otram uzsmaidīja, nebija par ko runāt. Bet no austrumiem arvien nāca klāt gūstekņi, it kā elles sūkņi gāza arvien jaunus un jaunus barus milzīgajās nometnēs, piepildot vecās kazarmas, barakas, sniega aizputinātās un ar dzeloņstiepļu režģiem iežogotās gravas vai klajus laukus, kur rēgojās melnas alas… Kāda gan nozīme viņiem diviem, viņu likteņiem, mundieriem, jūtām? Pavīpsnāja — uh pagāja viens otram garām. Sākumā skaitījās apsardzes policijas rotā pat mundieri mugurā nebija vācu, bet gan ar kaut kādām sarkanām zīmotnēm — sacīja, ka lietuviešu. Apsargāja kokmateriālu noliktavu Dņepras krastā. Bet pavasarī Mogiļevā parādījās Dirlevangera «sevišķais bataljons», kurā bija mazliet vairāk nekā rota. Dirlevangers to bija atvedis kaut kur no Polijas. Sākumam viņš ieskaitīja bataljonā valstsvācieti Barčki ar viņa bēdzējiem no Kličevas — vietējiem policistiem. Tad ķērās pie «brīvprātīgajiem», nešķirodams, vai tas ukrainis vai krievs, vai tatārs. Citi arvien vēl ņēma to vērā, bet Dirlevangeram, šķiet, bija viss vienalga. Tika runāts par cīņu ar partizāņiem, un Belijs pat nopriecājās — tas tik ļoti sakrita ar viņa plāniem un sapņiem. Nonākt saskarē ar partizāņiem, apšaut «savējos» vāciešus un aizvest nodaļu mežā! Kļuva pat priecīgs, ka ir iecelts par nodaļas komandieri. Surovu viņš jau pirms tam bija pārdabūjis uz savu nodaļu, un viņi ne vienu reizi vien apsvēra plānu, lca saaģitēs «brīvprātīgos» un aizvedīs pie partizāņiem.

Tā nu viņi ar vienu plānu uz divi galvām atradās pie Dirlevangera. Un ar vienu grāmatiņu uz diviem. Tāpēc ka formas blūzi Surovs bija aizmetis, bet komandiera grāmatiņu saglabājis, tā arī patlaban glabājas iešūta vācu vadmalā. Tik labi, tik gudri visu izplānoja. Un sāka gaidīt izdevību. It īpaši Surovs prātoja: jānovēro, jānotēmē droši! Nepadomāja, aitasgalvas, ka Dirlevangeram pret viņu gudrību ir sava, pret viņu plānu ir savs plāns — ne mazāk viltīgs. Tagad Belijs to zina, ir pārliecinājies. .

Surovs, it kā uzminējis sava komandiera nelabās domas un atmiņas, arī sāka šo to atcerēties. Kaut vai to pašu, ko viņam izteica Belijs, kad Pečerskas kazarmās atveda ievainoto partizāni. Jau kuro reizi bijām izplānojuši aiziešanu mežā, bet iznākumā šie notvēruši partizāni! «Nu, ksendz, kur tev iešūts? Neesi nozaudējis? Tad tagad jau nu droši vari aizmest mēslos!» Re, kādu lamuvārdu izgudrojis: ksendzs! Grēkāzis — lūk, kas tev vajadzīgs. Surovs pie visa vainīgs! Vai tad es tevi sūtīju «brīvprātīgajos»?

Bet sākumā tā nebija, bija savstarpēja saprašanās. Lai ari Belijs saucās par šārfīreru, viņš tomēr nebija vadošais. Vienmēr ieklausījās Surova domās. Un, ja tā nedarītu, sen jau būtu iekritis. Cik tādu drosminieku nenoķēra, par daudz niecīgākām lietām pakāra — vāciešiem tas iet ātri. Bataljons vadā līdzi īpašas karātavas, ko dēvē par «atraitni», un šai «atraitnei» nav jāgarlaikojas. Gandrīz katru nedēļu bataljonā kādu nogrābj — un pēc tam izved no pagraba uztūkušu, zilu, tādu, ka vairs neatšķirsi, vai tas Petrovs vai Ivanovs. It kā ik reizi vienu un to pašu precinātu ar baigo «atraitni». Tāpēc ir jāpiesargās, ja neesi muļķis un negribi iegāzt sevi un citus. Es viņu, nelieti, nosargāju, bet viņam jau varbūt vairs negribas iet partizāņos. Kāpēc jāiet, ja viņš jau ir hauptšārfīrers un viņam dod rotu? Vienīgi Surovs stāv ceļā. Tagad gudro, kā to Surovu novākt. Tāpēc arī ieērcina sevi. Bet partizānis — tas tikai iegansts . . .

Nē, jūs tikai palūkojieties uz manu ksendzu! Mūlis tik aizvainots, svēts. Viņš vēl arī tagad uzskata sevi par nevainīgu. Domā, ka arī partizāņi ar tikpat labsirdīgām acīm uz viņu skatīsies. Un es tā centos, patiešām rūpējos, lai ne piliens viņam neuzkrīt, lai viņš paliek neaptašķīts. Iepaticies sēdēt otram uz kūkuma, viņš vairs negrib kāpt zemē. Kad pienāca laiks rīkoties. Bet vai tad pienāca? Pagāja! Sen jau ir pagājis. Pēc tās pašas Lāsnes. Cik savādi, ka pašai pirmajai sādžai tik dīvains nosaukums — gandrīz kā lāse. Vienu tādu lāsi mūžu mūžos nespēsi noskalot no sava vaiga, nemaz nerunājot par pārējo.. Nekādi Surovi nepalīdzēs, nenomazgās, nenorīvēs, neizžāvēs! Tur viss ari sākās. Pirmajā sādžā. Pie pirmās bedres. Un tālāk jau bija nožēlojama raustīšanās un pašapmāns. Dirlevangers savu amatu prot. Tu viņam neesi pirmais. Braucām kā uz parastu operāciju, «patrenkāt Staļina bandītus». Un atkal kā skolnieces sačukstējāmies ar SurovU: varbūt te izdosies, laimēsies? Ja ne ar visu nodaļu, tad kaut vai divatā pārbēgsim pie partizāņiem. Par Lāsnes sādžu ari Dirlevangers, šķiet, neko nebija ne zinājis, ne dzirdējis līdz tam brīdim, kamēr automašīnas tajā iebrauca. Vēlāk Meļņičenko dzērumā izstāstīja, ka bataljonu apšaudījis viņš — kopā ar vēl trim tādiem pašiem «partizāņiem». Dirlevangers to sauc par nāss pakutināšanu bullim. Tādi joki vēlāk tika taisīti vairākkārt. Ja īstu partizāņu, kas varētu radīt ieganstu uzbrukumam, negadījās, tad uz priekšu vai uz sāniem tika izsūtīta attiecīga grupa un no turienes skanēja «bandītu šāvieni». Bet todien pat komandieriem nebija zināms šis paņēmiens. Tūlīt pārgrupējās, izvērsās, kā nākas, ķēdē, gluži kā frontē, un mīnmetēju un lielgabalu uguns"aizsegā devās triecienā pret «partizāņu sādžu». Tā no šāviņiem un trasē jošām lodēm uzreiz uzliesmoja.

Kas notika tālāk, ko tajā Lāsnē darīja, to pat sapnī baidījās atcerēties: tūdaļ modās šausmās un izmisumā, lai vai cik šņabja vakarā iekšā salējis. Arī Surovs toreiz piedalījās (kā tad to apzīmēs?), kaut arī ne tik tieši kā Belijs. Un laikam jau tur viņš bija izperējis veiklo domiņu, ar kuru tik pamatīgi sapinis Beliju un trīs mēnešus turējis un vadījis kā pavadā. Surovs nav šāvis, nevienu nav nogalinājis, tikai tupējis aplencēju ķēdē, tad tā lai būtu arī turpmāk: viņam no abiem par katru cenu jāpaliek tīram, turklāt Surovam vadmalā ir iešūta tā zināmā . . . Nu, un viņš spēs, viņš pratīs draugu attaisnot partizāņu acīs. Paskaidros, kāds tam noskaņojums, kā un kādēļ viss tā noticis. Lai to varētu, viņam jāpaliek neaptraipītam. Lai ne lāse viņam neuzšļakstītu. Atradies svētais no meitu mājas! Nē, mācēja gan viņš sapūst tādu miglu, tādus gaisa burbuļus! Domājām ar nēzdodziņu tik daudz asiņu noslaucīt.. . Bet ietekmēja Surova pāriiecinātība. Un bija baismi galīgi piekrist, ka izejas nav un nevar būt. Surovs pavilka Beliju kaut kur nostāk uz lauka vai kādā tumšākā kaktā un gluži kā skuķim jauca galvu. Lika pat pataustīt, kas viņam tur iešūts . . . Ek, kā vajadzētu sadot pa purnu — pašam sev! Jo tiešām noticēja, ka liktenis viņiem dažāds: viens asinīs līdz elkoņiem, otrs šim uz kūkuma — uz muguras to laiciņu notupēs. Kājiņas zem sevis parāvis. Belijs gan par slimu šo iztaisīja, gan uz virtuvi norīkoja, gan aplencēju ķēdē iekārtoja — lai tikai neizlej nevainīgas asinis. Lai tikai saglabātu tīru līdz izšķirīgajai dienai. Bet, kad tāda diena pienāca, šim negribējās vis kāpt zemē no kūkuma. Un kāpēc gan kāpt? Viņš gatavs tur notupēt līdz kara beigām, ķepiņas zem dibena parāvis! Nav jau vēl zināms, kā tai mežā uzņemtu, kā paskatītos uz šā grāmatiņu. Vai noticētu, ka no tādas slepkavu bedres iznācis tīrs? Varbūt tieši tās grāmatiņas dēļ visvairāk nepiedotu: sak, apkaunojis, aptraipījis! Neskaties, neskaties, jau iepriekš zinu visas tavas domiņas. Pagaidi tikai, es tevi noslaucīšu tīru! Nu labi, lai jau mēs paši, tāda mūsu gaita, bet vēl partizāni, tādu puisi iegrūdām nāvē! Viņš mums, prostitūtām, noticēja, gribēja mūs izglābt, bet mēs atdevām viņu vāciešiem. Kā sasietu aunu. Un tagad sāksim atkal visu no gala, sačukstēsimies: kā mēs gudri aiziesim, un kā mūs tur uzņems, kā mēs viņiem visu izskaidrosim …

Bet izdevība patiešām bija, radās! Bārenelis to putru ievārīja. Atskrēja tas blatnijs pie Belija — tam pirmajam uzgrūdās — un, no lepnuma, no azarta aizrīdamies, izšāva: kaut kāda Katiņa no viensētas esot uzlaidusi šo uz partizāņu pēdām. Skuķis, pie kura viņš skrēja jau kuro reizi un kura «tik traki līp klāt, ka nav vairs glābiņa» (pažēlojusi nelieti, noticējusi viņa bērnunamā auguša bāreņa asarām!), — šis skuķis izpļāpājies, ka viņas tēvocis varot aizvest uz mežu pie partizāņiem. Un vēl arī citus puišus, ja esot krietni. Bārenelis piesmērēdamies, protams, piepūta meičai pilnu galvu par saviem pārdzīvojumiem, par mokām ienaidnieka dienestā. Nesaprata, muļķis, ka arī viņu pašu vācieši pakārs — kopā ar Kātiņu un to partizāni. Jo uz to viensētu viņš skraidīja paslepus, vāciešiem, priekšniecībai nezinot, un kas zina ar kādiem nolūkiem! «Atraitne» apmīļos, kā nākas, tā tev nav Katiņa!

Tā viņam arī paskaidroja, un tad Bārenelis nobijās pa īstam. Nu varēja visu pārņemt savās rokās, un es viņam pavēlēju, lai cieš klusu un ir mēms kā zivs. Tūlīt sāku rīkoties. Aizvedu Surovu Mogiļevas šķērsielās un pastāstīju, cik laimīgs — un varbūt pēdējais! — gadījums radies. Dod šurp visus, kuri tev ir uzticami, kurus esi saaģitējis un turi padomā! Kādreiz taču minēji kādus trīs, vēlāk piecus. Pietiks, ja uzticami puiši. Ar viņu palīdzību visu vadu var sagriezt grīstē, ja droši ņemsies. Tādā lietā svarīgi, lai domātu, ka esam vairākumā. Svešs lauks, mežs, vācieši tālu, katrs domās, ka viņš vienīgais palicis malā, bet viss jau ir izlemts, visi sen norunājuši. Nu, un «meistari» — tie nav nekāds lielais šķērslis. Tieši ar tiem jāsāk: savējie, uzticamie, jāizvieto tā, lai vienā mirklī visus noguldītu! …

Surovs noklausījās, tad, piesarcis kā jaunava, atzinās, ka tas — par to piecu uzticamību — neesot, kā teikt, visai precīzi. Viņš, redzat, šauboties. Esot ar vienu otru runājis, taču vairāk caur puķēm-suķēm, aplinkus, bet galīgais, galvenais vārds neesot teikts. Tāpēc ka esot riskanti. Un viņam jau tas nav vajadzīgs — kāpēc tad viņam? Viņam nelīst uz galvas.

Un tūlīt sāka zākāt un lamāt par nodevējiem un asiņainiem suņiem visus tos, uz kuriem Belijs gribēja balstīties. Belijs arī pats zina, ka tie ir asiņaini, ka tie ir suņi! Kas gan cits mēs esam?! Taču dod man jel kādu, kaut divus, trīs! Lai var aizsākt, gan jau tad es viņus, neliešus, piespiedīšu! Paši nemanīs, nesapratīs, kad un kā man izdarīs visu, ko vajag …

Bet nācās nolaisties no mākoņiem uz zemes. Ko te vairs runāt par Surova trim vai pieciem, kad pašu aģitatoru nākas aģitēt? Viņam vai cik vispārliecinošāko argumentu un tik cieša pārliecība, ka īstā izdevība, vēl labāka, mūs gaida nākotnē, tā jau ir ceļā, jau tuvojas! Pļāpa nolādētais! Visu laiku tikai sargājās, taupīja sevi kā karogu. Tik vien prata kā pastaigāties ar Beliju zem rokas pa šķērsieliņām, jaukas pasaciņas sacerēt un dažreiz deva pataustīt to, kas viņam tur iešūts. Lai tikai Belijs nezaudē dūšu, lai nenosprūk no āķa. Viņam tā sēdēt ērti, sausi, kas vēl vajadzīgs! Zem kājām nešļakst, no augšas nepil.'..

Ne, šoreiz viņam neizdevās izvairīties! Saprata Surovs, ka šārfīrers neatkāpsies, ka tas vairs ilgāk nevar izturēt. Piecus tomēr izraudzīja, kurus Surovs — ne jau uzreiz — nosauca. Lai ar tiem — ar katru atsevišķi vēl parunātos, neatklājot neko noteiktu. Drošāk, protams, būtu bijis aizlaisties divatā, bez jebkāda mēģinājuma aizvest vai sagraut vadu. Surovs uz to arī vedināja: ja jau nevarot ilgāk gaidīt! Zināja, zināja, neģēlis, ka Belijs tā nebūs ar mieru. Aiziet pie partizāņiem •— ar ko tad? Ar asiņainām rokām līdz elkoņiem — un gaidīt, ka tevi aizsargās, attaisnos popiņš zelta acenēs, kuru pašu vajag pīlādzī pakārt! Bet vads, ieroči, iznīcināti «meistari» — tā jau ir darīšana, tas jau kaut ko nozīmē partizāņu svaros.

Surovs stostījās un stostījās, cik spēdams izrādīja, ka netic panākumam, centās pierādīt, ka tā esot avantūra un viņš par sekām neatbildot. Belijam bija vienalga, viņš bija gatavs uz visu. Un vispār — nāks laiks, nāks padoms.

«Diezgan, puiši, pietiks citu asinis peldēties! Laiks ar savējām maksāt! …»

Bet izrādījās, ka par viensētu, par Bāreneļa stiķiem jau zina vācietis Cimmermanis. Un labi vēl, ka tas ir uzzinājis agrāk nekā Meļņičenko vai Dirlevangers. Pasauca Beliju — savu vietnieku krievu, savu dublieri. «Nu ko tad? Ņemsim ciet to lāci viņa migā?» Nebija kur atkāpties. Atlika vienīgi cerība, ka palīdzēs sīkā briļļainīša Cimmermaņa napoleoniskie gājieni. Un tas patiešām uzņēmās visu — solīja ziņot vācu priekšniecībai, ka iztikšot ar vienu vadu. Tieši tā, kā nemanāmi viņam ieteica Belijs. Inteliģentais hauptšārfīrers Cimmermanis, bijušais skolotājs, pietiekami uzticas savam krievu dublierim. Un ciena to. Varbūt auguma dēļ, kura pašam tik ļoti pietrūkst. Ciena īpaši tādos brīžos, kad ir piedzēries. Tad viņš kļūst pat pļāpīgs. (Un viņa krievu valodas prasme ir ģimenes atmiņas, jo viņa senči ir no Baltijas.) «Jūs esat lāga puisis, Belij, pat žēl, ka neesat vācietis!» Bet pēdējā vakarā pirms paša notikuma kļuva sevišķi vaļsirdīgs. «Nu, bet bērnus, kāpēc bērnus?» Belijs tieši, atklāti jautāja. Pirms tam Cimmermanis ilgi ūn apnicīgi bija sūrojies, ka ļaudis tik auglīgā un bagātā zemē dzīvojot nabadzīgi un nekulturāli. «Te būs paradīze! Fīrers tā ari teica, kad redzēja tās sādžiņas bez ceļiem, kurās tik daudz bērnu un visi — ak šausmas! — ar tik veseliem baltiem zobiem!» — «Vai tad fīrers ir bijis Baltkrievijā?» — «Kādā Baltkrievijā? Es runāju par Ukrainu. Jūs neesat ukrainietis, ar jums var pārrunāt vaļsirdīgi. Tieši viņi mums visvairāk rūp. Pārāk daudz — viņu to ukrainiešu. Bet zeme zem viņu kājām — labākā Eiropā. Lai brauc uz Vāciju, bet mēs — viņu vietā! . . .» Cimmermanis pat iesmējās, iztēlodamies šo «pārvadāšanu pretējos virzienos». Viņa himleriskais degunkniebis pat staroja aiz prieka. «Un, kad mēs būsim apmetušies uz dzīvi Ukrainā, būsim piepildījuši to zemi ar vāciešiem, mūs traucēs šīs mūžīgi izsalkušās liekēžu kaimiņu acis.»

Tad viņš attapās, atcerējās, ka Belijs tomēr nav vācietis, bet ir tieši šis «kaimiņš». «Vai zināt, Nikolaj, aizmirsīsim, kurš no mums vācietis, kurš — krievs! Pieņemsim, ka mēs esam tie laimes lutekļi, kas pēc tam dzīvos. Pēc visām asinīm un ļaunumiem. Kaut vai šodien, man ar jums — kāda mums daļa gar senajām tautām, ciltīm, kuras bija un pēc tam izbija? Un droši vien tās tika aizslaucītas ne jau ar spalvu slotiņu, bet ar dzelzs slotu. Vai tad tādēļ mums zūd ēstgriba vai uzmācas bezmiegs? Mēs izmantojam viņu teorēmas, viņu skaitļus, bet par viņiem pašiem pat domāt nedomājam. No sibarītiem pāri palicis naktspods, stāsta, ka tas esot vienīgais viņu izgudrojums. No visas tautas pāri palicis tikai naktspods! Nu, un kas par to, vai tas traucē mūsu laimi? Tā arī mūsu pēcnieki — viņi pat nemanīs, ka tiem zem kājām put -priekšgājēju pīšļi un pelni! Dzird runājam: bērni, bērni, varbūt labāk tos pāraudzināt! Asinis nepāraudzināsi. Tās var tikai izliet. Un pat labāk — mazāk sāpīgi —, ja izlej visas uzreiz. Lai tas nebūtu jādara atkal un atkal. 2ēl, ka jūs, Nikolaj, neesat varējis lasīt Špengleru, bija mums tāds filozofs, vēl pirms fīrera. Tad nevajadzētu jums skaidrot, kas tā tāda — faustisko tautu nasta. Angļi to nesa, izbaudīja, bet viņi ir pārāk praktiska tauta, pārāk alkatīga, tirgoniska. Viņiem trūkst ideālisma. Viņi neprot cēli domāt. Jā, kādam bija atkal un uz visiem laikiem šis darbs jāpadara no jauna, beidzot jānodibina kārtība pasaulē, kamēr to nav aprijusi kā sifiliss izdzimusī «pasaules pilsēta». Pasaule, ko ir samaitājuši ebreju plutokrāti un boļševistiskais sociālisms, ir jāatjauno. Tikai faustiskās tautas ir spējīgas dot asinis tādai atjaunošanai. Un no tām pa īstam — vienīgi ģermāņu tauta. Mums uzvelts tāds darbs, un uz mums vēl gulstas visas pasaules lāsti! Cik gan liels ideālisms vajadzīgs, lai, neklausoties tajā kaukšanā, nestu savu nastu! Nu, un, ja ar vēsu prātu apsver, — vai tad mēs pūlamies tikai savā labā? Pat fīrers nav mūžīgs. Ne viņš, ne mēs nebaudīsim jaunās dzīves augļus gadu tūkstošos. Nu, bet vai vācieši vai nevācieši — kāda starpība? Dzīvos cilvēki. Kad viena tauta, viena rase, tad visi ir tikai cilvēki. Toties kādi! Un kāda dzīvei Neesmu gan pārliecināts, ka, būdams jūsu vietā, es šādā veidā filozofētu. Nē, es neesmu muļķis, lai noticētu, ka jūs, auslenderi, cīnāties par mūsu ideju. Lai arī ne ar sirdi, taču vismaz ar prātu to var saprast? Piemēram, jūs, Nikolaj; jūs taču varējāt manīt, ka man nav naida pret vietējiem iedzīvotājiem. Vai tad es esmu līdzīgs daudziem maniem tautiešiem? Un kāpēc? Tāpēc, ka nav par ko nīst pelnus, uz kuriem uzdīgs rītdienas druva! Arī uz jūsu ļaudīm jāskatās kā uz derīgiem kopīgās lietas dalībniekiem. Jā, šī lieta, šī ideja ir augstaka ne tikai par jūsu, bet arī par mūsu dzīvi. Katram savs pienākums, savs liktenis, sava daļa, taču visi aizņemti vēsturiskā darbā, pat tā sieviete, pat bērns: vieni tīra lauku no nezālēm, nogalina, jā, tā tas ir, citi sadeg un mirst, taču viss notiek tikai tādēļ, lai vēlāk nekad vaiis nenotiktu. Nekad vairs! Ja es uz kādu ari dusmojos, tad vienīgi uz senčiem — mūsu, jūsu, nav svarīgi! — par to, ka viņi ari savu darba daļu uzvēluši mums. Lai pēcnieki to neteiktu par mums un jums, mums savs darbs jāpadara pēc labākās sirdsapziņas. Tālab mums ir dota, mūsu šūnās ielikta īpaša rases instinkta jūtlba. Vēlāk tā var izgaist. Tas ir mūsu lāsts: gan senču, gan pēcnieku vietā mums jāpaveic viss līdz galam. Lai kādam nenāktos vēlreiz liet asinis. Kādu mocīt. Atkal un atkal! Un tikai tādēļ, ka jūs, Nikolajs, vai es, Cimmermanis, būsim pažēlojuši kādu bērnu … Vienu vienīgo! Es — vienu, jūs — vienu …»

Tā runāja Cimmermanis, bet vēlāk, kad sāka it kā atskurbt, kaut gan dzēra vēl vairāk, pēkšņi iegrima dzijā aizvainotībā, garlaicīgā un ildzīgā kā rītausma ar galvassāpēm. Atcerējās visus savus radiniekus, pierādīja savu baltvācieša tuvību Alfrēdam Rozenbergam, taču drīz pēc tam lamāja gan savus radus, gan Rozenbergu un reizē visus, kas viņam, Cimmermanim, jebkad darījuši pāri. Pāridarītāju sanāca daudz, tādēļ ka visi, kas darījuši pāri Cimmermanim, bija arī Lielvācijas ienaidnieki, un neskaitāmie Lielvācijas ienaidnieki dragāja arīdzan skolotāja Cimmermaņa sirdi. Iznāk, ka pasaulē nevienam nav bijis nekā cita, ko darīt, kā vienīgi sagādāt viņam, Cimmermanim, un Vācijai neciešamas pārestības! …

No Bobruiskas pilsētas vācu komandantūras zonderfīrera  Burharda liecības tiesā.

J au t ā j u m s: Vai Kozuliču sādžas dedzināšanā jūs piedalījāties pēc paša vēlēšanās?

Atbilde: Tiešām tā.

Jautājum s: Jums ir augstākā juridiskā izglītība; sakiet — kā jūs skatāties uz tādu laktu kā 300 absolūti nevainīgu mierīgu iedzīvotāju sadedzināšana? … No jūsu liecībām izriet, ka jūs par diviem speķa gabaliem, 4—5 cūkgaļas gabaliem un par zosi piedalījāties 300 dzīvu cilvēku sadedzināšanā . ..

Atbild e: Jā, tā bija. Tā ir šausmīga lieta… Agrāk es nekad par to nerunāju un tikai izmeklēšanā pastāstīju visu patiesību …

Jautājums: Vai jūs uzskatāt sevi par politiski izglītotu?

Atbilde: Esmu uzskatījis un uzskatu sevi par izglītotu.

Jautājums: Sakiet — kad jūs sākāt saprast, ka lašists — tas ir cilvēks, kurš aptraipījis sevi ar neizdzēšamu kaunu un negodu.?

Atbilde: Šis apzināšanās process manī norisinājās lēni. Tas sākās jau Bobruiskā un it sevišķi spēcīgi turpinājās gūsta laikā. Bet es uzskatu, ka pašlaik varbūt esmu atbrīvojies no lašistiskās ideoloģijas, taču kādas atliekas vēl ir palikušas. Iespējams, ka pusgada laikā es no tām atbrīvošos pavisam. (Zālē smiekli.)

Darbībā bija divi plāni: Belijam — savs, Cimmermanim — savs. Taču Belijs zināja, ko un kā plāno Cimmermanis, bet hauptšārflreram par Belija un Surova slepenajiem nodomiem nebija ne jausmas. Surovs ieteica: uz pirmo tikšanos ar partizāņu izlūku sūtīt Bāreneli vienu pašu. Belijs piekrita un pierunāja Cimmermani tā rīkoties. Taču vēlāk, kad viss sabruka, saprata, ka izdarījis muļķību, piekrītot gan Surovam, gan pierunājot vācieti. Surovs, šķiet, domāja, ka Bārenelis iekritīs partizāņu slazdos, viņu aizvilks mežā kā aunu un ar to viss beigsies. Un Belijs kā muļķis palīdzēja Surovam šo gājienu izspēlēt, kad patiesībā viņam pašam būtu vajadzējis doties uz tādu tikšanos. Gan jau tur uz vietas būtu atradis iespēju un veidu, kā slepenībā pārrunāt ar partizāņiem, gan būtu piedabūjis tos viņam noticēt, un kopīgi būtu uzrīkojuši Cimmermanim labas lamatas. Vai nu būtu noticējuši vai nebūtu, bet nekas sliktāks kā tagad tik un tā nevarēja iznākt. Aizskrēja viens pats Bārenelis izbijies un priecīgs, bet vakarā atgriezās — varonis! Stāstīja, sajūsmā aizelsdamies un siekalām aizrīdamies, cik viņš pamatīgi tos apvedis ap stūri! Cik daudz Katiņas pašbrūvētā izdzēris! Kā saskandinājis ar partizāni «par izdošanos»! … Sapūtis tiem, ka astoņi cilvēki, astoņi «brīvprātīgie», trauktin traucoties «izpirkt savu vainu padomju varas un tautas priekšā» un ka viņš pats vairāk par visiem neieredzot «ienaidnieku», kas atņēmis viņam «laimīgo bērnunama bērnību». Tik ļoti bijusi dūša papēžos aiz bailēm, vai šim noticēs, ka vārdu «ienaidnieku» izrunājis baltkrieviski! Visgrūtāk bijis pārvarēt mājas saimnieces — Katiņas mātes neuzticēšanos. Tai iedvesis bailes Bāreneļa mundieris ar esesieša emblēmu — galvaskausu un krustotajiem kauliem. Bet arī māti viņš beidzot iežēlinājis, nebeidzami stāstot par savu bāreņa bērnību bērnunamā.

Abu sieviešu žēlsirdība tām dārgi maksāja. Un partizānim — uzticēšanās. Dārgi viņiem maksāja tas, ka viņi bija cilvēki un noticēja, ka tiekas taču ar cilvēkiem. Nē, mūžu mūžos nav spējams attaisnoties — jau par šo vienu māju, par šo vienu ģimeni! Ko var prasīt no Bāreneļa un arī no Cimmermaņa: viens vēl nav kļuvis par cilvēku, otrs jau ir izkūņojies no cilvēka ādas, to nometis. Toties jūs ar Surovu visu zināt, visu saprotat, bet ko esat pastrādājuši?!

Ņemt ciet, tvert «partizāni un Bāreneļa meiču» gāja vesels vads — lai būtu droši. Domāja — Cimmermanis ar bažām, Belijs — ar cerību —, ka arī partizānis būs nodrošinājies, novietos sev aiz muguras kādu vadiņu. Viņš taču nebūs tāds muļķis, ka noticēs Bāreneiim: tam taču no purna kā seskam viss nolasāms! Pēc Belija ieteikuma Cimmermanis izsauca tos, kas ies «trieciena astotniekā». Tie visi bija «Surova ļaudis». Cimmermaņa plānā bija paredzēts, ka tie partizāni sagūstīs, Belija—Surova plānā, ka tie kopā ar partizāni un abiem viņiem ies projām, ar kauju lauzīsies uz mežu. Labi bija arī tas, ka Belijam izdevās pierunāt Cimmermani nebraukt uz turieni pirms norunātā laika un neizvietot slēpni: tas visādā ziņā tiktu manīts, un neviens uz satikšanos neierastos! Vads palika uzkalniņā, nogūlās ar ložmetējiem, bet «astotnieks» devās uz viensētu — pāri agrajam labības zelmenim, atklāti. Lai partizānis redzētu, varētu pārskaitīt un pārliecināties, ka notiek tieši tā, kā norunāts. Jau kādas desmit minūtes soļoja pāri laukam, kā asinis no pārcirstām dzīslām aiztecēja pēdējie mirkļi, un Belijs uzsāka: «Aiziesim, bet ja nu tur mūs sagaida puiši no Kuprainā tilta!» Nosauca viena, otra aizbēgušā uzvārdu, kurus bataljonā apkrāva ar lāstiem. Pameta izmēģinājuma āķi. Bārenelis pat iesvilpās, tam dzirdētais vismaz izlikās kā joks, izraisīja jautrību, bet «Surova piecnieks» klausās un blenž nesapratnē, trulā aizdomībā. Atdarinādams aizbēgušā nodaļas komandiera Zagaidakas balsi, Belijs uzsauca: «Puiši, pārāk ilgi mēs te nogaidām. Sen ir laiks, kamēr nav par vēlu!» Bailīgi skatās: ko viņš muld, kas tie par jokiem? Viens, otrs, gandrīz visi cits pēc cita, viss «saaģitētais piecnieks» izteicās noraidoši: «Viņa ādu bandīti jau sen izģērējuši bungām. 2ēl, citādi mēs viņu tagad! …» — «Maitas, viņiem sagribējās kolhozā tikt!» — «Nebaidies, Odesa, mēs tavu Kātiņu, tavu skuķi, brangi pacepināsim! …» Viss bija skaidrs — tie bija nelabojami «auslenderi», kā vācieši dēvēja visus vietējos, kuri dienēja bataljonā. Griezies taču apkārt un brāz virsū no automāta, ar ložkārtas galu aizķersi arī Surovu — viņš ir pelnījis! Bet tu tikai paskatījies uz Surovu. Un tas atbildēja ar nevainīgu skatienu: «Redzi nu! Es taču teicu, ka tie ir asiņaini suņi!»

Un viss tālākais norisinājās itin kā ne ar viņu, Beliju. Un pat ne pēc hauptšārfīrera plāna, bet pēc tā smerdeļa Bāreneļa gribas un iedvesmas. Tāpēc ka Belija griba un apņēmība, spēja izlemt pēkšņi bija izkususi, pagaisusi kaut kādā valkanā tukšumā. Niknā vienaldzībā pašam pret sevi un savu likteni. Ko te varēja izlemt, ja dzīve jau visu par viņu izlēmusi… Lai notiek kas notikdams, kaut kas taču notiks, lūk, tur, tad jau arī viss būs galā! Līdzīga sajūta viņam dažkārt ir jau bijusi. Taču ar tik trulu un ņirdzīgu spēku tā uzgāzās tieši šeit — pašā izšķirošajā brīdī. Bet varbūt tāpēc arī uzgāzās, ka brīdis bija izšķirošs? Gluži tāpat kā pie bedres Lāsnes sādžā: šaut vai nešaut? Uz ko šaut? Pašam uz sevi? Uz Dirlevangeru? Vai pakausī šim kailajam puisītim, kurš tupjkā vardulēns, dreb pie visām miesām un lūdzas, raud: «Ātrāk, tēvoc, ātrāk! . . .» Tu esi saņēmis tev pasniegto parabellumu, vēl miklu no cita «auslendera» rokas, pasper vienu soli, otru — tuvāk bedrei, tu ej gļēvām kājām, it kā tās būtu bez kauliem, it kā tevi tur gaidītu nāve, tava paša nāve; tu ej apdullis arvien tuvāk viņiem, izģērbtajiem, bet apģērbtie — visi tādi paši kā tu — gaida savu kārtu, tāpat kā gaida izģērbtie, tikai apģērbtie gaida, kad pienāks viņu kārta nogalināt, nevis mirt. Tev pašam jāizvēlas no bedres malā sēdošo cilvēku rindas tas, uz kuru tu šausi, — tāds ir Dirlevangera noteikums attiecībā uz visiem jaunajiem viņa bataljona ļaudīm. Un pats viņš stāv turpat tuvumā, skatās, cik «mērķu» tu esi izvēlējies, «izlietojis». Divus pavēlēts obligāti, bet vairāk — pēc tevis paša ieskatiem. Cik tu izvēlēsies — tik vērts vāciešu acīs esi tu pats! Un tas tūdaļ tiek apmaksāts — ar cigaretēm. Tu nodod pistoli nākamajam «auslenderam», bet tev dod divas cigaretes, «Negribēji vairāk — muļķis vien esi! Re, mācies no citiem!» Un pat ņirgas dzirdamas to barā, kas jau šāvuši, stāv, tic un netic tam, ko darījuši un kas izdarīts, kas noticis ar viņiem. «Tēvoc, ātrāk! .. .» Uz ko šaut, uz ko?! Viss tevī kliedz. Un pārņem tik nikna vienaldzība pret visu pasaulē: it kā būtu jau noticis, it kā tu jau būtu izšāvis. Uz vācieti, jā, uz Dirlevangeru! Pēc tam pats uz sevi! Bet tad pēkšņi kāds ar tavu roku šauj virs tumšajiem mugurkaula skriemelīšiem drebošajā bērna pakausītī. Un nekas vairs nevar būt. Nekas! …

Partizānis stāvēja pagalmā, gaidīja — negribējās ticēt savām acīm, taču tā bija patiesība, un Belijs kaut kā gļēvi sašausminājās. Viss bars gāja iekšā pa plaši atvērtajiem vārtiem pa vilku paradumam — piesardzīgi un glūnīgi spiezdamies kopā. Vienīgi Bārenelis smaidīja ar visu savu krupja muti, izvērsdams jēli sārtās smaganas: viņš te ir kā mājās, viņam te līgava, draugi! Partizānis lūkojās nopietni, taču mierīgi. Pie akas — piesiets apseglots zirgs, balts skaistulis! Puisim mugurā iedzelteni svārki, laucinieciski slikti pašūti — varbūt no vācu segas? Bet vidusjosta — komandiera, ar zvaigzni, arī portupeja, un plecā padomju automāts, kādu Belijs saņēma, kad brauca un neaizbrauca uz fronti Somijas kara laikā, jo karš beidzās. Pie portupejas augstu uz krūtīm piestiprināta rokas granāta — draudīga kā bumba, rievaina F-l. (Jā, tas bija viņa vienīgais nodrošinājums.)

Belijs skatījās uz partizāni tā, kā nekad ne uz vienu cilvēku nebija skatījies. Uz viņa neticami vienkāršo, pat kautro lauku puiša seju.

Lūk, cilvēks, kuram it kā nemaz nav bijis baismā četrdesmit pirmā, kad viss bruka, kad tu biji tikai smilšu graudiņš. Atkāpās un nokļuva gūstā veselas armijas, ko gan spēji tu viens vai kāda jūsu grupiņa pret neizskaidrojamo pārspēku, kas gāzās virsū visam un visiem. Bet viņi, šādi puiši, tēvoči vai ielenktie un pat skolaspuikas, ir uzlasījuši mežā šautenes, granātas un mierīgi staigā pa savu zemi kā jau pa savu. Mājās pat sienas palīdz. Kaut arī deg . ..

Lūk, šajā brīdī arī būtu vajadzējis pagriezties un pļaut ar automāta kārtu uz «savējiem»! Toreiz Lāsnē puisēns lūgdamies lūdzās: «Ātrāk, tēvoc!» Izšāva uz viņu, bet trāpīja — kam trāpīja? Bija uz pasaules tāds cilvēks — Nikolajs Belijs — un nav vairs viņa!

Partizāņa acis lūkojās uz slepkavām, kas tuvojās, ne jau ar īstu uzticēšanos un laipnību, bet ar šausminošu neizpratni un mieru. Kaut kas sen aizmirsies, naivs un skolniecisks bija šajā ieročiem apkarinātajā lauku puisī, viņa sejā, acīs. Uzmundrinoša ironija un pat apmulsums, sak, «brīvprātīgajiem», protams, neērti skatīties viņam acīs — kuram gan patīk būt nelietim! Naivs smaids, sak: «Tā nu, brālīši, ir iznācis, ka jūs esat atnākuši pie manis, un iznāk, ka es esmu jūsu glābējs!» Bet viņa tuvumā — arī it kā apmulsuši — mīņājās vilki. Jo pārāk vienkārši viņš pielaida vilkus sev klāt, pārāk viegli! Arī vilkiem gadās, ka laupījuma negaidītās tuvības dēļ, vieglas iegūstamības dēļ pēkšņi siekaļainā iekārē kā krampjos sacērtas žokļi, ka ne atplēst! . .. Re, viņš sasveicinās ar saviem slepkavām. (Bārenelis pirmais pieskrien klāt un gandrīz vai nobučo!) Arī tavu — galvenā Jūdasa roku partizānis paspiež. Nē, nevis jūs, bet viņš jūtas neveikli! Citam pēc cita — visiem astoņiem paspieda roku. Bet Bārenelis jau ir aizlīdis viņam aiz muguras un bailīgi vaibstās. Cik gan pretīgs var būt cilvēka ģīmis! «Nekas, labi, laižam,» partizānis sacīja un devās pie apseglotā zirga. Nelieši virzījās, vilkās pakaļ, bet divi atpalika, it kā ko gribētu darīt, tikai nespēj izšķirties, izlemt. Kurš gan te lems, kad sen jau jūs kā cilvēku nav pasaulē, ir tikai tādi paši «ārzemnieki» kā pārējie! Kāri grūstīdamies, visi barā metās pakaļ savam glābējam. Tas iedams vēl noliecās pie tumšā vindas spaiņa, kas bija novilkts lejā un aizkabināts aiz āķa pie akas grodiem, pasmēla ar sauju ūdeni un iesvieda mutē. It kā paredzēdams nāves slāpes! Atskatījās uz istabu, uz logiem: tur bija redzamas satrauktas un bālas sieviešu sejas… Armijas zirgs, īsts kavalērijas zirgs, — pie tā, savu glābēju sagrābt plēsonīgi alkdami, metās viss bars: pats pirmais — Bārenelis, bet paši pēdējie — jūdasi, jā, jā, mēs abi, dārgais pop! Partizānis vēl sakārtoja seglu kāpsli, nesteigdamies, it kā novilcinādams savas bojāejas brīdi, noglaudīja ār plaukstu trīsošo zirga muguru, bet Bārenelis un viņam līdzi visi pārējie virzījās arvien tuvāk. Bārenelis ķiķinādams vēl mēļoja: «Puiši braši, kadrinieki… izpirks, karot māk . . . nenožēlosiet! . ..» Partizānis iecēla kāju seglu kāpslī, mazliet pagāzās atpakaļ, lai lēcienam būtu atvēziens, — tajā mirklī tie viņam uzklupa, rāva aiz pleciem lejā. Viņš grāda roku pia granātas uz krūtīm — kā tverdams izpletņa gredzenu! — gandrīz paguva, bet sitiens pa galvu bija baismīgs. Nogāza zemē uz muguras, uzvēlās viss «Surova piecnieks», bailēs tvarstīdami viņa arvien vēl sparīgās rokas un kājas. Tikai Bārenelis kā tāds zirgu kupcis jau bija satvēris baltiņu pie iemauktiem, sak, tā esot šā trofeja! Nav saprotams, kā tas viņam izdevās, tikai partizānis spēji apvēlās no muguras uz vēdera, atspiedās uz elkoņiem, uz ceļgaliem un sāka lēnām celties augšā, atraudamies no zemes. Tie, kas, elsdami un neķītri lamādamies, kūņājās virs viņa, — tie nemanīja, bet Belijam vēl šodien tas rēgojas acu priekšā: puisis ar mokās pārvērstu seju sniedzas, lai ar zobiem satvertu un izrautu granātas gredzenu, nupat, nupat to satvers! .. . Cik reižu Belijs nav redzējis un arī pats ir izbaudījis cilvēka slāpes glābties no uzmākušās nāves! Bet tik alkainu tiekšanos pretī savai un ienaidnieku nāvei, tādu seju, kas ar skaudrām asarām lūdzas, lai nāktu nāve, nebija redzējis nekad! Un tajā mirklī noskanēja šāviens. Nē, ne jau Belija, ne Surova šāviens, ne jau uz neģēļiem vērsts! Bārenelis bija pamanījis draudošās briesmas — nupat, nupat sašķaidīs lupatu lēveros visus baigā granāta! — iegrūdis savas šautenes stobru starp cīnītāju ķermeņiem un izšāvis.

Tie uzlēca kājās, parāvās sānis, kāds izbailēs pat atvēzējās, lai belztu Bāreneiim. «Stulbenis, savējiem varēji trāpīt! …»

Pēc neilga laika partizānis ar sadragātu plecu kratījās ratos, tālumā vēl dega nelaimīgās mājas, bet slepkavas priekā plēsa jokus, «žēloja» Bārenei:: kā nekā deg taču «viņa» mājas, «viņa» sievasmāte, «viņa» Katiņa!

Visbaigāk bija sastapties acīm ar ratos guļošā partizāņa skatienu. Taču nācās, pat vairākas reizes. Gan tobrīd, kad tas sasiets gulēja asinīs pie akas, bet istabā šausmās kliedza un raudāja sievietes — tur jau bija iesteigušies «Surova cilvēki». Gan atceļā, kad mazais Cimmermanis jocīgi mācījās jāt, pūlēdamies noturēties seglos, un viņu slavēja, mudināja, reizē ņirgādamies par «zirgu zagli» Bāreneli.

Nebija vairs lauku puiša ar kautro un neveiklo smaidu, ratos gulēja un raudzījās debesīs, ik pa brīdim mežonīgi pavērsdams acis pret vilkačiem, tas, kurš gaidīt gaida tevi mežā. Jā, Belijs ieraudzīja tās acis, kuras sagaidīs viņu un viņa advokātu Surovu mežā, kad viņi beidzot būs visu gudrin gudri noorganizējuši un aizbēgs pie partizāņiem …

Pečerskā, kad vads pēc pirts, pēc pusdienas mielasta ar šņabi (par godu «Cimmermanim, kas sagūstījis bandītu») mazliet aprima, Surovs uzmeklēja Beliju un, acis nodūris, aicināja «paiet kaut kur un apspriest stāvokli».

—    Varbūt starptautisko?! — hauptšārfīrers Belijs viņam atcirta un nošņāca: — Atkal vedīsi, lai pataustu vadmalā tavu sirdsapziņu?

Gandrīz vai raudādams aiz niknuma, brīdināja:

—    Tu nerādies man acīs!

Izgāza dusmas, bet vieglāk nekļuva. Un nekļūs vairs. Jā, visdraņķīgākais ir tas, ka nav vairs uz ko cerēt, nav ko gaidīt.

Arī toreiz — gūstekņu nometnē — tas bija tas drausmīgākais, kaut gan jājautā, kas tur nebija drausmīgs!

Lūk, tas esi tu — vai tiešām tas esi tu, kas tur ložņā starp badā izdēdējušiem, jau pa pusei mirušiem, starp žurku apgrauztiem līķiem, kurus nepagūst aizvest ratos un automobiļos, — pusdzīvs radījums, kurš patlaban sapņo tikai par to kā ar savām spēku zaudējušām rokām noķert trekno, silto un nikno zvērēnu? Un pēc tam aiz atejas vārīt, vārīt sarūsējušā skārda kārbā, zinot un nepavisam par to nedomājot, ka šo vietu sen piešāvis apsardzes torņa ložmetējs. Tu izroc, izplēs no tūkstoš kāju samīdītās, pirkstiem izecētās, zobiem izgrauztās zemes vēl kādu saknīti, zālīti — tevis it kā jau sen vairs nav šajā pasaulē, taču tu arvien vēl eksistē. Iekrampējies kopā ar desmit citiem tādiem pašiem kaulainiem un bezspēcīgiem, tu velc, bīdi ratus, līdz augšai piekrautus ar līķiem, un tev līdzi nāk, tevi pavada, nikni mudina vāciešu un nevāciešu balsis; tās skan itin kā no citas pasaules. Nostāda ierindā visus, ko aizvedīs tajos ratos ja ne šodien, tad rīt vai parīt; kaut kādi cilvēki teic runas, lasa lapiņas, kurās sacīts, ka gūstekņi esot nodevēji, kuriem nevarot būt un nebūšot piedošanas un žēlastības. Taču tas viss bija tik tālu, bet bojāeja nometnē — acu priekšā, tepat blakus, tomēr arī tāda ziņa uzgūlās dvēselei, vēl jo vairāk sabiezinot bezizejas sajūtu. Sākumā vervēja ļaudis «ukraiņu daļām»; oratoriem vervētājiem aiz muguras bija novietots galds, uz tā izlikti maizes riecieni, desas gabali, maizes rikas, apziestas ar marmelādi, kūpēja krūzes ar vārītu ūdeni..,

Sibīrijas sādžā, kur bija pagājusi Belija bērnība, netrūka pārceļotāju no Ukrainas, un viņš zināja daudzas ukraiņu dziesmas, zināja vārdus un teikumus, tomēr tīri runāt ukrainiski neprata. Bet, lai tiktu līdz galdam, ja tu esi^ izšķīries krist vēl vienā bezcerībā un bezizejā, vajadzēja vēl pierādīt, ka tā ir tava valoda.

— Saki «makitra»[2], — jautri ņirgājās sviestmaižu saimnieki. — Nu, nu, garnadzi, paklausīsimies, kā tu to vārdu izrunāsi!

Belijs izrunāja veikli un tūdaļ dabūja visu — maizi ar marmelādi, šauteni, Lāsni, bet pēc Lāsnes — visu to, kas notika pēc tam un arvien turpinās… Kā skrējienā no kalna! Sākumā apsargāja to pašu Bobruiskas nometni cietoksnī — tos, kuri nevēlējās ņemt vāciešu maizi un desu kopā ar šauteni un turpināja mirt — pa pustūkstotim diennaktī. Pilsēta pie Berezinas vēl guļ smagā miegā, bet gūstekņus, kurus vēl varēja piecelt ar uzkliedzieniem un belzieniem, grūda ārā no trešā, no otrā, no pirmā stāva, no visas milzīgās un drūmās, pilij vai cietumam līdzīgās ēkas un dzina darbos. Visvairāk kolonnu kustas uz upes pusi, uz kokapstrādes kombinātu, uz «forštati», kā vietējie mēdz sacīt.

Jā, šis vārds «forštate» Bobruiskā visiem pierasts, ikdienišķs, lietots jau priekš kara. Nu, un karš atnesa vācu armijai līdzi arī visus pārējos vārdus, bez kuriem kā bez šāvieniem neviena kolonna neaizvilkās līdz darba vietai: zurūck! halt! arbeiten! veifluchter! Scheise! Sch\vein!… Un gūstekņi slāj uz darbu, strādā, viņi «arbeiten» kā nedzīvi, kas gandrīz burtiski atbilst viņu stāvoklim, bet vāciešiem arvien šķiet, ka par viņiem gandrīz vai ņirgājas, viņus muļķo šie spītīgie puslīķi ar liesmojošām acīm. Jo lielāks izsalkums, jo spožākas acis un ar jo lielāku niknumu viņus sit, sit, bet nūja vai laide atlec no izspīlētajiem kauliem, un sitējam atkal šķiet, ka sitamais pretojas, traucē viņu, neļauj iesist, kā nākas! . ..

Sargus vāciešus Belijs dalīja vairākās neliešu kategorijās. Ar vieniem nevēlējās būt nekādā kopībā. Citus uzskatīja par tādiem pašiem, kāds bija viņš: arī tie ir patvērušies vācu šineļos, lai glābtos no nometnes šausmām un nebeidzamām bada mokām, taču arvien vēl grib ticēt, ka ši nav .galīgā bojāeja. Vajag tikai noturēties, kaut vai uz pašas bezdibeņa malas, — neiekrist atpakaļ tur, no kurienes izrāpušies, un neiekrist arī tur, kur nonākuši īstie nelieši. Visu, ko viņiem nācās darīt, tie darīja ar šausmām un izmisumu, pie tam nekad neaizmirsa savu bezcerīgo, bet viņiem tik nepieciešamo grāmatvedību: lūk, to es nedarīju! izdarīju gan, bet pavisam citādi, nekā vācietis vēlējās! re, es cilvēkam pat palīdzēju! bez manis mūsu cilvēkiem būtu daudz sliktāk! …

Katram bija savs tīrīgais Surovs, grāmatvedis un viltnieks Surovs — kaut kur sevī, iekšās. No turienes tu arī izlīdi — no manām iekšām, zelta briļļainīti! Cits ar citu baidījāmies sačukstēties, tad kaut vai ar paša iekšām, ar paša kuņģi. Jā, jā, izrādās, ka tieši tas ir pats uzticamākais cilvēka draugs! Agrāk to nezinājām, neticējām, bet vācietis pierādīja, piespieda noticēt. Vai nu tam vien noticēsi, gan redzēsi vēl daudz ko neticamāku — ir pienākuši tādi laiki, kad paša zemē tu esi kļuvis par «ārzemnieku», auslenderu. Gan vāciešu sarakstos, viņu grāmatvedībā, gan savējo acīs — vēl jo vairāk!

Re, cik daudz viņu tev aiz muguras, to «ārzemnieku» — vesels vads, ar «meistariem» atšķaidīts. Soļo itin kā pa savu zemi, taču nav tādas zemes, kas atzītu mūs tagad par savējiem. Vienīgi Surovs vēl domā, ka nemīda to ar vāciešu zābakiem, bet lidinās virs tās kā nevainīgs zīdainis.

Lai ko un kā Belijs šobrīd domāja, juzdamies iekšēji līdz riebumam netīrs — kāds bija kļuvis, kādu viņu bija padarījuši, tomēr gailēja un centās iedegties viņā tā izsenā cilvēciskā tieksme ticēt, ka viņš nav tas sliktākais. Ka tieši viņš nav tas sliktākais: viņš atceras daudz gadījumu, kad varēja darīt ļaunu, kā to darīja citi, taču viņš to nedarīja vai arī darīja negribīgāk nekā citi.

Taču nebūt sliktākajam starp tiem, kuru vidū bija nokļuvis Belijs, nepavisam nebija grūti. Kaut vai necenties pats darīt ļaunu, nesit pats bez pavēles un vispār neatrieb vakardienas biedriem, ar kuriem kopā cieti badu un nometnes mokas, — neatrieb par savu nekaunīgi pilno vēderu, par vācu desām un vācu mundieri, un tu jau esi labāks par daudziem.

Un nemaz nebija grūti — kaut vai neaizmirst, kā tu pats juties priekš diviem mēnešiem vai divām nedēļām, kad tevi līdzīgā veidā dzina uz «forštati» strādāt un beigties nost. Pirms izdarīji kaut vienu kustību, sākumā bija ta sev jāparāda; visa veicamā darbība, visas roku un kāju kustības — no sākuma līdz beigām — vispirms bija jāfiksē dziestošajā apziņā. Tiklīdz tu visu biji iztēlojies, tev jau likās, ka visu veicamo, ko tev, skaļi un neķītri lamājoties, pavēl, tu jau esi paveicis, esi izdarījis, bet izrādās, ka tu arvien vēl guli zemē vai nekustīgi stāvi pie nestuvēm, pie baļķa, pie lāpstas. Tev liekas, ka tu kaut ko dari, bet viņiem šķiet, ka tu spītējies, izliecies par stulbeni, un viņš jau skrien tev klāt, jau gāžas virsū, jau sit — ar sitieniem, ar zvēlieniem pret taviem kauliem iedzen tavā vatei līdzīgajā apziņā sāpi, mokas. Un nošauj. Nē, šoreiz nenošauj tevi, nošauj to otru, kurš bija tev blakus. Bet tūlīt — arī tevi, tūlīt! … Tos, kas apstājas ūdens malā, kuriem jāvelk baļķi no upes, tos ar gariem ķekšiem nogrūž no ledus krants Berezinā; un viņi kārpās uz krastu, šineļi ap viņu kaulainajiem stāviem samirkuši melni, taču krastā drīkst izrāpties tikai ar baļķi; un viņi velk glumos kā līķus vai arī jau apledojušos un toties jo glumākos smagum smagos baļķus krastā, iekrampējušies ar sazilējušām rokām, piekļāvušies — glums pie gluma, bet acis tomēr liesmo . . .

Bet tu stāvi tajā pusē, kur visi neģēļi, bet kur ir silti, sausi, pilns vēders un tevi nenogalina, nesit, negrūž ar ķeksi tajā ellē, no kuras tu nesen esi izrāpies… Nē, pats tu neko ļaunu nedarīsi un pat to, ko pavēlēs, neizdarīsi tā, kā gribētos vāciešu komandieriem, tomēr tu esi viņu pusē, un viss, kas te notiek, ko te dara, ko domā darīt, — viss gulsies arī uz tevi.

No bijušā Bobruiskas karagūstekņu nometnes Nr. 2 komandanta vietnieka Kārļa Languta liecības tiesā 1946. gadā:

Jautājums: Pastāstiet, kā tika sagatavots provokācijas nolūkā nometnē izraisītais ugunsgrēks, kurā gāja bojā liels daudzums gūstekņu.

Kārlis Languts: 1941. gada 4. vai 5. novembrī pie manis atnāca nometnes komandants pulkvedis Rēders un sacīja, ka viņam ar mani jāparunājoties. Vispirms viņš pieprasīja, lai es dodot vārdu, ka nevienam par mūsu sarunu nestāstīšot. Tādu solījumu es devu. Pēc tam Rēders pastāstīja, ka pavēlniecība atteikusies dot transporta līdzekļus karagūstekņu nosūtīšanai uz Vāciju. Visi karagūstekņi mira badā. Tādēļ pulkvedis Sturms — viņš tolaik bija štāba pārstāvis karagūstekņu lietās — devis pavēli iznīcināt nometnē Nr. 2 novietotos karagūstekņus. Nometnē lajā brīdī bija 18 tūkstoši cilvēku… Pie manis bija jāierodas vienas zonderkomandas vadītājam, un man tam jāparāda kazarmas. Viņam bija jāsagatavo ugunsgrēks un jāpielaiž uguns kazarmām, turklāt jāizdara tā, lai būtu iespaids, ka nomelni aizdedzinājuši paši karagūstekņi bēgšanas nolūkā. Šis zonderkomandas vadītājs atnāca pie manis. Kopā ar viņu mēs staigājām pa kazarmām, pēc tam uzgājām trešā stāva bēniņos. Bēniņos bija ventilācija. Zonderkomandas vadītājs sacīja, ka 6. novembrī viņš atvedīšot materiālus ugunsgrēka izraisīšanai, kā arī degvielu. Es apsolīju, ka bīišu klāt tajā brīdī, kad viņš atbrauks. 6. novembri viņš atgriezās un atveda materiālus nometnes aizdedzināšanai. Viņš bija kopā ar vēl diviem cilvēkiem un teica, ka 7. novembrī viņš visu izdarīšot un mana palīdzība viņam vairs neesot vajadzīga.

7. novembrī pulksten 15.00 feldfēbelis man paziņoja, ka kazarmas labais spārns degot. Es piezvanīju zonderiīreram Martiņukam ugunsdzēsības nodaļā, un Rēders telefoniski man pavēlēja, lai es kopā ar Mozerbahu, nometnes otro virsnieku, un diviem tulkiem ietu uz kazarmām un dzītu visus gūstekņus ārā, pagalmā .. .

Surovs atradās «citadeles» otrajā stāvā. Tajā dienā, 7. novembrī, darbā nedzina. Un pat nenesa ārā, pagalmā, līķus, jo arī mašīnas pēc tiem neatbrauca. Parasti līķus jau vakarā sāka savilkt un sanest kāpņu telpās; dzīvie izkaroja sev vietu uz lāvām, zem lāvām, ejās, jo visiem nepietika telpas pat uz piegānītās grīdas. Uz rīta pusi kāpnes uz otro un trešo stāvu bija jau tiktāl pieblīvētas ar mirušajiem, ka dienas darbs ikreiz tieši ar līķu aizvākšanu arī sākās, jo citādi nebija iespējams izdzīt uz darbu dzīvos. Speciālas darba komandas vāca prom līķu kaudzes, kņada turpinājās stundām ilgi — ar elšanu, ar neķītrām lamām, nūju sitieniem. Šķita, kāpnēs, smagi elsdami, cīnās dzīvie ar miroņiem, bet sardze tos mudina, steidzina.

Tajā rītā neviens tur nerosījās, nebija dzirdamas arī vāciešu pavēles, nedārdēja ārējās durvis, nerūca automašinas. Jau vakarā bija paziņots, ka «sakarā ar jūsu boļševistiskajiem svētkiem darba nebūs, bet nebūs arī ēdiena — varat atpūsties! …». Rīts neausa ilgi, caurajos logos ielidoja mīkstas sniega vērpetes, it kā nikni uzžilbstošo starmešu sviestas. Sniegs saltajā un piesmakušajā gaisā kusa gan uz dzīvajiem, gan uz mirušajiem. Saltums un gaisa piesmakums bija sajūtams reizē: caurvējš un daudzu tūkstošu cilvēku miesu izgarojumi, un slimā, netīrā elpa. Surovs jau vakarā bija ieguvis sev vietiņu uz lāvas, lai to dabūtu, nācās krietni noņemties ar mirušajiem. Pēc tam gulēja nebeidzamā bada pusmurgā, kamēr sāka snigt un logos ielidoja slapja sniega lēkšķes; pēc tām sniedzās rokas un mutes, uz to pusi līda un rāpoja — tas bija ūdens! Neveikli un alkani viņi tvarstīja spilgto, ļauno starmeša staru — desmitiem taustošu, virs galvām tverošu roku. Pēc tam atkal gulēja, bet tagad jau turpat uz grīdas, uz kādām saltām kājām, mugurām. Atžilba no grūdieniem, no aizsmakušiem kliedzieniem: «Virs mums deg! …» — «Augšā ugunsgrēks! .. .»

Logu ailēs jau bija diena, un arvien vēl sniga sniegs, taču līdzi sniega pārslām lejup slīdēja dūmu vāli — kaut kur no augšas. Kaut kur pa kreisi bija dzirdama cilvēku balsu dunoņa, dīvaini vienveidīga, bezspēcīga.

Tie gūstekņi, kas atradās pie logiem un varēja ko neko saskatīt pagalmā, ziņoja: «Jumts, tur, pa kreisi! .,..»

Bet gaitenī pie kāpnēm cilvēki jau sablīvējušies bezspēcīgi niknā jūklī. Pāri mirušo kaudzei lejup lēni rāpjas dzīvā pelēko šineļu masa. Pūlis gāžas durvis, spiezdams pats sevi cauri šaurajai spraugai, kas no spiediena platāka nekļūst, gluži otrādi — it kā sašaurinās kā tērce spalgā salā. Surovs sākumā sajutās esam dzīvs, šī sajūta viņā uzliesmoja arvien no jauna tādos brīžos, kad bojāeja bija sevišķi tuvu un likās neatvairāma. Neko citu viņš nejuta kā vien savu bezspēka niknumā savaibstīto seju, neko citu nedzirdēja kā vien savu paša balsi — abas šīs izjūtas saplūda vienkop un izpaudās kliedzienā: «Ko jūs tur tūļājaties, velni? Kurš tur neiet uz priekšu, kurš stāv ceļā? Grūdiet viņu nost, maitu! …» Dūmi caur logiem jau ieplūda dziļi ēkā, spiedās rīklēs, plosīja krūtis, un šķita, ka milzīgās citadeles nesatricināmi smagā celtne šūpojas kā kuģis uz ūdens — no tūkstošdaudzo ķermeņu kustības, no tūkstošdaudzo balsu kliedzieniem.

Kārlis Leinguts: «7. novembrī pulksten 15.00 feldfēbelis ziņoja, ka deg kazarmas labais spārns. Es piezvanīju uz ugunsdzēsēju komandu zonderfīreram Martiņukam, un Rēders man telefoniski pavēlēja, lai es kopā ar Mozerbahu, kurš bija nometnes otrais virsnieks, un ar diviem tulkiem eju uz kazarmām un dzenu visus gūstekņus ārā, pagalmā. Kopā ar Mozerbahu es aizgāju uz turieni un ieraudzīju, ka deg trešais stāvs. Es iegāju gūstekņu barakā, kas arī dega, un kopā ar tulkiem mēs dzinām cilvēkus no augšas lejā. Saprotams, ka 18 tūkstoši cilvēku nevarēja uzreiz nonākt lejā. Pirmā un otrā stāva cilvēki atradās uz kāpnēm un aizsprostoja ceļu gūstekņiem, kas bija izvietoti trešajā stāvā. Laiks bija ļoti slikts, neviens no gūstekņiem negribēja iet ārā, tāpēc gūstekņu iziešana no kazarmām turpinājās ļoti ilgi. Tādā kārtā pagalmā iznāca tikai daži tūkstoši gūstekņu . . .»

Belijs stāvēja uz cietokšņa vaļņa, kas bija mūrēts no sarkaniem ķieģeļiem un ko no pagalma atdalīja dzeloņstiepļu žogs. Lejā divrindu dzeloņstiepļu žogs, bet pāri tam kā siena paceļas sarkans valnis. Sniegs mīkstām pārslām klusi krita uz vācu šineļa piedurknēm, mikli lipa pie šautenes koka un tērauda daļām. Priekšā, aiz sniega plīvura, rēgojās cietokšņa centrālā ēka, augsta kā pils. Galvenā kazarma, «citadele», celta gluži kā cietums krievu «n» burta veidā, arvien tik smagi zvilnēja milzīgā pagalma vidū, ar saviem spārniem veidojot vēl vienu pagalmu, mazāku. Bet šodien Belijam pat šķita, ka nevis sniegs krīt lejup kā nebeidzams caurspīdīgs aizkars, bet «citadele» lēni, lēni atraujas no zemes līdz ar debesīs kāpjošiem dūmiem un kliedzieniem.

1940. gadā šajā ēkā mitinājās jaunākais leitnants Nikolajs Belijs. Cietoksnī tolaik bija izvietoti divi 121. divīzijas puiki: haubiču un viņa — Belija kājnieku pulks. Tieši tur, virs katlu telpas, līdzās četrstūrainajam dūmenim, uz kura redzams skaitlis «1925», bija viņa logs. Deg tieši viņa stāvs, liesmas jau aizsniedz ēkas kreiso spārnu, dūmi kļūst arvien smirdīgāki, melnāki, bet cilvēku vaimanas arvien pieaug. Pagalmā drūzmējas gūstekņi, pagaidām to vēl nav daudz, pat šausmīgi maz, ja zini, cik palicis tur iekšā, degošajā «citadelē». Pa durvīm izlaužas, tiek izspiesta tikai niecīga daļa, jo ēka ir tik milzīga, bet izeju šajā pusē tikai divas!

Kad karagūsteknis Nikolajs Belijs mitinājās šajā ēkā, viņam nācās gulēt gan otrajā, gan trešajā stāvā, gan vienā, gan otrā spārnā… Kur viņš būtu patlaban, ja nestāvētu šeit — ar vāciešu šineli mugurā un ar krievu (arī tā tagad ir vāciešu) šauteni rokās? Kādā kaktā tur ir arī Surovs, ja ir vēl dzīvs. No trešā stāva, bet pa labi jau arī no otrā slāva logiem sprakšķēdamas laužas tumši sarkanas liesmu mēles; it kā degtu tauki, šķebīgi salkanā tuvā smirdoņa sadzen siekalas mutē, griež uz āru iekšas. Turpat blakus kāds raugājas uz vemšanu — tas ir resns sārtvaidzis vācietis.

—    Augšā deg krāsas, — spītīgi apgalvo kāds idiots dzeltenīgā «brīvprātīgo» šinelī, tādā pašā kā Belijam, — vācieši tur nolikuši krāsas, lai atrādītos Sarkanajam Krustam, bet komunisti uzlavījušies bēniņos un aizdedzinājuši.

—    Kādas krāsas, ko tu mels? — Belijs neizturēja.

—    Nu jā, krāsas! Es redzēju, kad tās nesa augšā. Drīz atbrauks Sarkanā Krusta komisija, tādēļ uz jaungadu «citadeli» gribēja remontēt…

Skatās, redz, pat ar degunu saož briesmīgo patiesību, bet tik un tā muld tādas blēņas un bailīgi lūkojas apkārt, meklēdams savai iedomai apstiprinājumu to acīs, kas stāv rindā uz cietokšņa vaļņa un paši visu redz un saprot. Bet tu, ko tu pats mēģināji darīt, kad atskanēja pavēle «Feuer/» un turpat pie kājām sāka dārdēt vāciešu ložmetējs? Tu tēmēji un šāvi katlu mājas četrstūrainajā dūmenī? Tu tēmēji pazīstamajā skaitlī «1925» — dūmenī, skaitlī, skaitlī?! Es, Belijs, neesmu vainīgs, es nešāvu uz savējiem, savējiem, savējiem! … Kur gan cilvēks neielien, kur nepaslēpjas no patiesības, kad tā ir tāda!

Pavēle šaut atskanēja daudz vēlāk, kad uguns jau aprija otro stāvu, kad smagie dūmu vāli jau vēlās pār pilsētu un iekšējā pagalmā, akmens burta «n» ieslēgti, jau drūzmējās tūkstoši gūstekņu — tie, kuriem bija laimējies kaut kā izkļūt, izrauties no «citadeles». Tie gūstekņi, kuri atradās tuvāk iežogojumam, dzeloņstieplēm un cietokšņa valnim, jau nojauta, aptvēra, ka visbaigākais nav vis aiz muguras, nav vis tur, kur ar negantu sprakstoņu liesmo «citadele», bet gan šeit — šis baigais klusums viņpus dzeloņstiepļu žoga. Tur, viņiem tieši pretim, stāvēja vācieši, stāvēja «brīvprātīgie», rēgojās ložmetēju stobri, ..

Tā viņi stāvēja abās pusēs dubultžogam — viņus šķīra tikai pieci metri — divas dzeloņstiepļu kārtas.

Kvēlojošas acis, tumšas un no kūstošā sniega miklas sejas, dubļiem, kvēpiem un nez kādiem vēl netīrumiem noziesti šineļi un zaldātu blūzes, daudziem basas vai lupatām apvīstītas kājas — tas viss viļņoja, jaucās un pārvietojās «ĪI» veida «citadeles» spārnu ietvaros. Tie, kas atradās tuvāk dzeloņstieplēm, tuvāk sarkanajam ķieģeļu mūra valnim, skatieniem sastapās ar vāciešiem, ar «brīvprātīgajiem» un it kā jautāja: «Ko gan jūs darāt? Ko vēl esat nodomājuši? Jūs taču esat vēl kaut ko nodomājuši! …» — «Nē, to esat izdarījuši jūs un jūsu komunisti! Skaties tikai, ko izgudrojuši! …»

Kad atskanēja pavēle «uguni!» un no cietokšņa vaļņa sāka šaut ložmetējs — tieši virsū, cilvēku pūlis uz mirkli it kā sastinga, šķita, ka tieši šis izbrīns satur visu masu sastingumā, taču tā tūdaļ sakustējās, pasvērās pa kreisi, tad pa labi… Bet ložmetējs šāva tieši ļaudīs, pūlī, tiem nebija kur glābties, cilvēki krita, krita un palika guļam zemē kā akmeņi pēc pēkšņa bēguma. Belijs šāva kopā ar citiem. Raidīja šāvienu pēc šāviena skaitlī «1925», augstu paceldams šauteni. Vēlāk viņš bieži domās atkārtoja — sev un kādam vēl, pats nezinādams, kam, — ka esot. šāvis dūmenī, tas arī tagad vēl stāvot turpat — ar skaitli.. . Dūmeni gluži kā liecinieku piesaukdams. Kam nu vairs tie liecinieki! Sevišķi pēc Lāsnes! Un vai tad bija tikai Lāsne? Salkanā, nelabumu izraisošā smaka, taukainie, melnie dūmi neatpaliek, tie plūst pēdās — pa visu Baltkrieviju. Tie jau tumst visapkārt! Paskaties, Surov!

Kad iedārdējās ložmetējs, noslāpēdams ugunsgrēka sveķaino sprakstēšanu, Surovs atradās tālu no cietokšņa vaļņa, no žoga. Viņš bija starp pēdējiem, kas izkļuva no slāpējošajiem, melnajiem dūmiem. Veselu mūžību viņš bija lauzies uz izeju un vairākkārt jau bija gatavs noticēt, ka ir beigas, ka gals klāt un nekas vairs nav vajadzīgs, nekā negribējās, tikai lai nedzirdētu drausmās vaimanas visapkārt un sevi pašā, vaimanas un kaukšanu, kas lauzās uz leju, uz izeju, kur glābiņš. Un piepeši sapluinīts, ar izsistu plecu viņš tika izsviests zem dūmainām un tomēr tik bezgala plašām debesīm. Baismais nometnes pagalms šķita kā brīve, kā glābiņš. Un tajā brīdī iedarbojās ložmetējs, un pūlis parāvās prom, nesa viņu kaut kur pa kreisi, uz vārtiem. Ložmetējs dārdēja no sāniem, no labās puses, tad pēkšņi apklusa un, it kā uz priekšu paskrējis, sāka pļaut no nometnes vārtiem. Lodes boz ieskrējiena un iesvilpšanās slapji un aizvainoti plakšķēja pret cilvēku ķermeņu sienu. Atstādama zem kājām un aiz sevis nošautos un samītos, ļaužu masa vēlās uz pagalma pretējo pusi. Tagad ložmetēji dārdēja no mugurpuses un no kreisās malas, un nākamajā mirklī tiem pievienojās vēl viens, kas atkal šāva bēgošajiem tieši pretī. Nu vairs nebija kur bēgt, un nebija jau vairs arī kam bēgt, un dzīvie sakrita netīrajā un asiņainajā sniegā starp nošautajiem un ievainotajiem. Vēl svaidījās, skrēja un rāpoja cilvēki pa līķiem piegāzto laukumu, bet Surovs gulēja un gaidīja, kad sadrebēs arī viņa ķermenis, viņa galva, kāja, roka no trieciena, kā sadreb, noraustās blakus vai virsū guļošo ķermeņi vai locekļi, kad tos trāpa lodes. Šaušana nerima. Surovs gulēja, un viņam kļuva arvien siltāk — no apakšā saplūstošajām asinīm. Ceļgaliem un rokām jau bija pavisam silti. Blakus un virsū guļošo rokas un sejas bija mitras un caltas, bet asinis tomēr plūda vēl siltas, dzīvas — un Surovs, to iedomājot, pat izbrīnījās.

Viņš bija zaudējis laika izjūtu, brīžiem aizmirsa, tad atkal atcerējās, kur atrodas un kas ar viņu notiek, pie viņa nāca māte baltā ārstes halātā, taustīja galvu, bažīgi ņēma roku, pirms tam kā paradusi sildīja savas rokas ar elpu un paturot pie sava kalsnā kakla — viņa tā darīja arvien, kad ienāca pie slimnieka no salta āra. Kad apziņā atkal atgriezās nometne, līķi visapkārt, spilgti liesmojošā, it kā sveķu pielietā «citadele»,' dēlu pārņēma bailes, ka arī māte ir šeit, un viņš steidzās šķirties no vīzijas — atvēra acis un skatījās mutuļojošā ugunsgrēka blāzmas apspīdētajās vakara debesīs. Melnie dūmi meta tur augšā baismus, šaudīgus atspīduinus. Vēl blākšķēja šauteņu šāvieni, dažreiz notarkšķēja pa automāta kārtai. Trasējošās lodes izšāvās cauri mutuļojošiem gaisiem un tūdaļ dzisa. Degošo miesu slāpējošā smaka spiedās nāsīs, mutē, taukaini lipa rīklē, vēmienam raustīja tukšo kuņģi.. .

No rīta viņš atmodās, sadzirdot dzīvo balsis, vaidus, šņukstus. Līķi bija sastinguši, zem tiem sastindzis arī viņš uz aukstās kā dzelzs zemes. Kaut kur sarunājās vāciski, bet kāds pacēlies žēli lūdza: «Pārvietojiet mūs uz pirmo nometni,» — un Surovs saprata, kādēļ tā tiek runāts. Tagad sāks galināt dzīvos, sāks apšaut, automašīnas jau ir klāt, sāks izvest līķus, bet dzīvos piebeigs. Tie, kas vēl dzīvi, jau sak celties stāvus, ne jau visi uzreiz, taču, kad paši aptvēra, ka viņu vēl daudz, un noprata, ka varbūt tieši tas ir viņu glābiņš, ka dzīvo vēl daudz; pārāk daudz, sāka celties kājās arī ievainotie un smagi ievainotie. Izrāpās no līķu apakšas arī Surovs, ilgi nevarēja izstiepties taisni, nostāties uz kājām, sākumā nācās uz kāda pasēdēt. Sēdēja kā uz nogāzta koka un skatījās, visapkārt bija skatienam neaptveramas līķu kaudzes, un virs tām grīļojoties cēlās augšā stāvi apsvilušos šineļos.

Ak kungs, cik gan spēj izturēt cilvēks?!

Viņš izturēja vēl arī bezgala ilgo ceļu no Bobruiskas — Glušas un Sluckas virzienā. Dzīvo bija liels skaits, salasījās vēl pietiekami daudz, lai gandrīz simt kilometru garajā ceļā atstātu pa trīsdesmit četrdesmit līķu katrā kilometrā. Visa pilsēta smaka sadegušo līķu tvanā, iedzīvotāji pavadīja dzīvajos palikušo gūstekņu kolonnu ar kaut kādām jaunām šausmām acīs, bet vācieši, sardze, it kā sakaunējušies pirmo reizi šajos mēnešos pagādāja pat ratus tiem, kuri paši nespēja paiet. Aiz pilsētas pajūgi aizvilkās ne tālāk par pieciem kilometriem. Kolonnu apstādināja; daļa vāciešu aizskrēja uz mežu un ņēmās liekt un lauzt bērziņus, izgrieza nūjas. Pārējie dzina un svieda nost no ratiem vārgos un ievainotos. Cilvēki pūlējās pierādīt, ka spēj, ka arī viņi var turēties paši uz savām kājām un soļot, lauzās iekšā kolonnā, bet viņus atgrūda, gāza grāvjos. Un apšāva. Tas ilga kādu pusstundu. Tālāk kolonnu dzina jau bez vezumiem, toties katram vācietim rokās bija resna bērza boze. Bērzi viņiem patīk: arī uz kritušo vāciešu kapiem visnotaļ redzami krusti no apaļiem bēft»e runguļiem, tāda pati sētiņa apkārt; arī šeit visiem rokās bi ja tikai bērza rungas.

Vēlāk, atceroties baismīgo «Varšavas ceļu» — asfaltēto šoseju uz Slucku, Surovam visskaudrāk atmiņā rēgojās nevis nogalinātie, ar šāvieniem piebeigtie, nevis sādžas, kas gadījās šosejas tuvumā, un pār lauku skrejošas sievas ar maizi un ēdienu čuguna katliņos, bērni, uz kuriem sardze atklāja uguni, — bet gan tie mirkļi, kad vācietis gājiena laikā pēkšņi apstājās, itin kā klusībā kaut ko izlēmis, pameta automātu karājamies uz krūtīm un tvēra rungu abās rokās. Cilvēki gājienā viņam tuvojās, un viņš cēla smago rungu gaisā un, iestenēdamies kā mežacirtējs, laida to lejā — tuvākajam nācējam pa galvu, tad pēc kārtas katram nākamajam, bet viņa nosvīdušajā ģīmī, piesarkušajās acīs bija lasāms: «Tas jums par ugunsgrēku, par dedzināšanu, par to, ka jūsu tik daudz un man tā jādara — jāsit, jāsit, jāsit! …» Un tu gāji viņam garām, gāji pie viņa, jo nevarēji neiet.

Pēc tam bija kails lauks, divrindu dzeloņstiepļu žoga apņemts, vēl bez ložmetēju torņiem. Sardze staigāja ārpus žoga, sala un nepacietīgi gaidīja, kad beidzot apmirs tie arvien vēl dzīvie divi tūkstoši gūstekņu. Cilvēki, kuri vēl spēja, ierakās zemē, ar nagiem izkašņājot sasalušos arumus un pie viena sagraužot visas saknītes, kādas rakumā gadījās. Tur viņi arī palika, patvērušies no sala un "<'āciešiem savās kapiem līdzīgajās alās. Surovu kāds uzmodināja ar spērieniem sānos, nostādīja rindā blakus kādiem citiem. Viņš sadzirdēja: «Kurš grib dzīvot? …» — un vēl kaut ko, pēc tam viņus veda prom, un viņš attapās siltā pirtī un, kad, arvien vēl neticēdams notiekošā īstenībai, vilka nost, noplēsa no savām miesām sapuvušās zaldāta blūzes atliekas un bikšu skrandas, pēkšņi atcerējās, vārgi tvēra ar pirkstiem, sāka taustīt un meklēt: «Te! Te tā ir!» Lupatu strēmeli, kurā bija sataustāma saburzītā grāmatiņa, viņš aiznesa līdzi it kā mazgājamo vīkšķi, bet vēlāk paslepus iebāza sava jaunā, «brīvprātīgā» formas svārka kabatā.

Tikai tad viņš pilnībā apjēdza, par ko ir izšķīries un kā to sauc. Taču viņš sevi pazina un zināja, zināja droši, ka uz savējiem nešaus.

Tāpat kā to zināja un par to bija pārliecināti gan Belijs, gan simti un tūkstoši citu.

Visriebīgākais stāvoklis ir tad, kad tu vairs ne uz ko neceri, bet liktenis tev atkal pamāj, atkal iedveš tevī cerību — tu jūties it kā no cilpas izrāvies un elpo, elpo, elpo! — bet tevi notver, ceļ augšā un atkal stiepj pie cilpas. Stiepj pie «atraitnes». Kā tas nesen notika Pečerskā, kad kāra ukraiņu vada komandieri Kuksenko «par fīrera un Lielvācijas apvainošanu», jo Kuksenko bija «mātesvārdiem» sarunājies ar «Hitlera — atbrīvotāja» portretu. No kazarmas sienas uz noņemšanos ar sodāmo izvalbītām acīm lūkojās cietušais — tas pats «atbrīvotājs» skatījās ar lepni pavērstu galvu un plecu, šķiet, nolūkojās nosodoši, ar netīksmi, jau it kā gatavs sadusmoties. Viņi te pakārs vēl vienu un izklīdīs savās darīšanās, bet šim augu dienu jākvern iepretim pakārtajam, kurš nemitīgi ņirdz, rāda mēli! Bet vācieši, ja tas notika Pečerskā, «atraitni» arvien uzstādīja viņējā pagalma galā. Lai fīreram būtu labi redzams. Procedūra izstrādāta visās dētajās un atkārtojas kā dievkalpojums baznīcā. Bataljons, nostādīts ierindā taisnstūra veidā, sastingst kā pirms lūgsnas, bet vācieša balss, pēc tam tulka balss ziņo, ka tāds un tāds ir aģents, ka tas izplatījis, izsacījies, gribējis, mēģinājis … Un piepeši paša Dirlevangera balss gluži kā no debesīm uzsauc: «Fortreten/» Visi «ārzemnieki» arī bez tulka zina, ir jau iegaumējuši, ko tas nozīmē: «Soli uz priekšu!» Sodāmais, kurš vientuļi stāv (ja ir vēl spējīgs stāvēt) ierindas četrstūrī, pasper soli gaidošās «atraitnes» virzienā. Un. atkal tiek nolasīts spriedums, ko atkal pārtrauc Dirlevangera pavēle: «Fortreten! Marsch!» Kamēr nonāksi tik tuvu, lai «atraitne» varētu aptvert tev kaklu…

Liels fantasts tas Dirlevangers. Viņam tīk visādi joki. Arī tādi, kas vācietim bīstami. Viss bataljons zina, ka pie viņa dzīvo no Polijas līdzi atvestā jauniņā Stasja: runā, ka tā esot ebrejiete! Turklāt piecus ebrejus viņš tur pagrabā, taču tie ir speciālisti, neatvietojami kurpnieki. Pērkons jau sen varēja nodārdēt virs šturmbanfīrera galvas, neglābtu pat smalkie zābaki, ar kādiem viņš aplaimo Mogiļevas ģenerāļus. Tomēr pagaidām viņam nekas nekaiš. Kaut gan denunciāciju droši vien netrūkst, jo slepenu apsūdzību sistēma viņiem nokārtota tikpat labi kā munīcijas piegāde un viss pārējais.

Uz jokiem un stiķiem šturmbanfīrera fantāzija patiešām neizsmeļama. Kaut vai tie paši baismie un nebeidzamie Borki! Pēdējās nedēļās viņš izturējās neizprotami. Partizāņi uz šosejas netālu no Borkiem sadedzināja divas automašīnas, apšāva Bobruiskas policistus, kuri brauca uz Kirovsku. Par to izkāva un nodedzināja sādžiņas, kas atradās pie šosejas daudz tālāk nekā Borki, bet Borkus neaiztika: tika teikts, ka tā esot policistu sādža. Dirlevangers gandrīz vai nošāva hauptšturmfīreru Barčki par to, ka tas pēc paša iniciatīvas sagrāba Borkos jauniešus un, kad tie sāka bēgt, daudzus apšāva. Barčke veselu nedēju staigāja ar zilu aci un bez brillēm — šturmbanfirers bija pamatīgi iebelzis pa tām ar savu valtera spalu. Centīgais Barčke bija pagadījies ceļā iekaisušam medniekam, kad bija tam gandrīz vai aizbaidījis dižmedījumu. Likās, ka Dirlevangeram šī sādža nozīmēja daudz vairāk nekā daudzas citas, kas tika nodedzinātas bez kavēšanās, un ļaudis tajās tika apšauti bez vilcināšanās. Šeit viņš nesteidzās, pat it kā stiepa visu norisi garumā. Ilgi staigāja garām un apkārt, it kā apošņādams un sagatavodamies lēcienam . . .

Šis šturmbanfirers ir tāds, ka nevar saprast — normāls vai ķerts. Brīžiem ne uz ko neskatās, neko nedzird — stāv vai sēž kā elks, tad piepeši sāk kratīties, brēkt, vēzēt. garās rokas; pat garo, tievo kāju ceļgali, kas izspīlēti kā milzu sienāzim, sāk dauzīties viens pret otru. Garš, izdēdējis un nenogurdināms viņš patiešām atgādināja neveiklu un kustībās pārsteidzošu kukaini ar caururbjošām un ļaunām, zilām acīm.

Šoreiz viņš pat teica runu — oficieriem, vāciešiem un «ārzemniekiem». Tas vēl nekad nebija noticis. Sapulcējās oficieru ēdnīcā, taču instruktāža arvien nesākās. Dirlevangers sēdēja pie atsevišķa maza galdiņa, malkoja alu, kas bija nolikts tam priekšā, un smējās pārsteidzoši skaļiem smiekliem. Tas, ko viņam stāstīja pie tā paša galdiņa sēdošais dusmīga izskata resnulis ar štandartenfīrera ozollapu uz zlmotnēm, pēc visa spriežot, nebija nekas jautrs, ne jocīgs. Taču Dirlevangers nervozi rāva uz augšu kaulainos plecus un biedējoši skaļi smējās. Tika runāts, ka ciemiņš esot atbraucis tieši no Berlīnes un ka viņi esot veci draugi, lai gan resnulis bija par divām pakāpēm augstāks nekā šturmbanfirers. Pēc tam pieaicināja šturmfīreru Muravjovu, Slavu Muravjovu, kurš bataljonā Dirlevangeram palīdz komandēt «ārzemniekus». Un pasauca arī tulku latvieti. Muravjovs piegāja klāt pēc reglamenta: māk sasist papēžus tikpat labi kā vācieši, taču viņu valodu nav necik labi iemācījies. Abi vācieši par kaut ko ar viņu sarunājās, tulks latvietis palīdzēja, Muravjovs atbildēja pat kaut kā negribīgi, ar mierīgu un drūmu seju. Bez verdziskas padevības. «Auslenderiem» patīk, ka viņu komandieris tik neatkarīgs, tālab viņi to dēvē par «mūsu Slavu», par «mūsu Muravjovu» — tas ir vēl viens dvēseles mierinājums muļķiem. Ar patiku viņi

sačukstas par gadījumu, pēc kura šturmbanfirers paņēma viņu no rotniekiem par bataljona komandieri un paaugstināja par šturmfīreru. Dirlevangeram dažreiz uznāk arī tāda noskaņa: pēkšņi viņš ielej glāzē zelteri un sniedz padotam virsniekam. Apmulsis un tāda pagodinājuma un uzmanības iepriecināts, muļķītis ņem un izdzer, un vēl murmina «dcmke». Bet šturmbanfirers pielej glāzi vēl. Kas iedrošināsies atteikties? Un saimnieks jau bīda tuvāk otru šifonu … A.r savu zilacaino smaidiņu vien var cilvēku nobeigt! Bet Muravjovs uzreiz attapies, neesot ņēmis sniegto glāzi un itin kā sacījis: krievs nav vācietis, un ūdens nav šņabis.

Dirlevangers ierunājās, iesāka savu runu kaut kā uzreiz, tiklīdz pacēlās no krēsla, garais rumpis vēl nepaguva iztaisnoties; smagnējais rudais tulks tik tikko spēja tikt līdzi — izbijies tvēra un izkliedza šturmbanfīrera teikumus:

«Es braukšu uz Berlīni. . . Par mums zina. . . Saņemsim smago bruņojumu, katrā rotā būs smagais vads… Sie Borki būs mācība un eksāmens… Prieks par līdzdalību vēsturiskās akcijās… Mūsu pieredzei ir augsta vērtība … Ko nozīmē kaut kādas instrukcijas! (Grūda ar pirkstu pret debesīm, taču bez mazākās godbijības.) Mēs esam izlūki, tālu uz priekšu izvirzīti izlūki. Viņi domā (skatiens griestos), ka galvenais ir frontē. Ienaidnieka zaldātu Krievijā ir atlicis vienam krietnam triecienam. Bet ienaidnieku — arvien vēl desmitiem miljonu! Mēs esam galveno kauju, nākamības kauju pirmie kareivji. Jūsu bērni teiks: mans tēvs cirta ceļu! Ho, instrukcija! (Nicīgi pameta ar roku kaut kur tālumā.) Tās noraksta no mūsu ziņojumiem. Rīt Borkos mēs parādīsim, ko protam. Un arī paši redzēsim, ko esam iemācījušies. Berlīne gaida …»

Patlaban Dirlevangers braukā pa ciematiem, parādās gan še, gan tur, vāc kopā ražu savai Berlīnei. Ir pavēlējis, kā ziņo, lai visi vadi, kas beiguši darbu, sapulcējas centrālajā ciematā. Turp dodas arī Belijs, noņēmis savu vadu no aplencēju ķēdes. «Viņa» ciematā, vislielākajā, šodien darbojās vāciešu rota. Belijs to sedza no meža puses. ,

Šodien viss tiek darīts pamatīgi, pat svinīgi. Borkus sāka ielenkt jau pirms rītausmas: sajukums, svaidīšanās automobiļos pa lauku ceļiem, lai aizbāztu visus caurumus.

Un, kad ciematos viss apklusa, it kā pamira, Dirlevangers bruņutransportieri izbrauca cauri visiem Borkiem. Viņš stāvēja bruņu kastē kā zārkā. Bet apkārt — neviena cilvēka. Iegaismojās raķetes, viena, otra, tur, šeit, tuvāk, tālāk — un sākās, stājās pie darba. Ciematā, uz kuru bija norīkots Belija vads, vāciešu rota rīkojās pēc metodes «apkalpošana mājās». Jautri, nelieši! Vācieši staigāja pa sētām un nesteigdamies pārlūkoja šķūņus, pagrabus, dzina visus istabās («Nach Hause, matka!»). Šāvieni skanēja visā sādžā, taču tos apslāpēja ēku sienas.

Belija vads izvietojās mežmalā tā, lai varētu atvairīt, partizāņus, ja tie nāktu virsū, un neizlaistu cauri ķēdei no sādžas bēgošos iedzīvotājus. Vācieši strādā tīri, uzmanīgi, taču arī viņiem vienmēr kāds paslēpjas, aizlien, aizbēg — tādēļ jau izvieto «aplenkumu», ķēdi gar mežu un purvu. Protams, bija bēdzēji, un tavējais vads (bet drīz būs arī rota, tava rota!) šāva, tvarstīja un darīja ar savējiem ļaudīm to, kas bija vajadzīgs Cimmermanim, Dirlevangeram, vāciešiem. Tikai — kuri jums ir savējie un kuriem jūs esat savējie? Tikai Surovs arvien vēl ir pārliecināts, ka viņu uzņems kā savējo. 1.Jn gandrīz pierunāja arī tevi tam ticēt. It kā tu vēl arvien būtu tas pats Nikolajs Belijs. Bijušais Belijs no tevis ir tikpat tāls kā mazais Koļa, kuram bērnībā sāpēja ausis, kuram māmiņa uz nakti apsēja galviņu ar savu mīksto lakatu un sargāja «jaunāko», «vājāko» no ņirdzīgajiem brāļiem. Koļa izauga lielāks par visiem, izvērtās par gandrīz divi metri garu Nikolaju Afanasjeviču. Un patlaban nav vairs nekāda Koļas-Nikolaja, un nav mums vairs māmuļu, ir vienīgi «atraitne», un tā tevi apmīļos, ja būsi pārāk noskumis! Domāji, ka ar savu veselību, miesas spēku un raksturu patiešām esi gan cars, gan dievs, gan kara lielkungs, — bet kas iznāca? Kur esi aizgājis, kur esi iekļuvis? Kaut kāds psihopāts vācietis, kaut kur no Elbes, un tu pats — no otras pasaules malas, no Jeņisejas, — nekad viņu nēesi pazinis un neesi gribējis pazīt, bet svešs spēks ir savedis jūs kopā, un jūs darāt vienu darbu, un nav pasaulē nekā briesmīgāka un riebīgāka par to, ko jūs darāt! Tas krupis ar plato muti pat nav meklējis tevi, tu pats viņam atradies, tieši uz viņu tevi izsvieda vilnis. Un Lāsnē viņš neteica ne vārda, pat nekomandēja, tikai stāvēja un skatījās — un viss norisinājās it kā pats no sevis. Tevi pacēla ceļmalā kā pazaudētu skrūvīti, pielāgoja, iezieda ar margarīnu, iegrūda, ieskrūvēja savā mašīnā. Un tu sēdi gluži kā savā vietā. Vai tad cita vietā, ja jau sēžam? Vienīgi tas vīrs, jocīgs un muļķīgs ar savu skaļo kliedzienu: «Ko jūs, cilvēki? Nu ko jūs, cilvēki? Es taču nevaru bērnu nogalēt!» — lūk, tas gan neieskrūvē jās, neiederējās, to neizdevās iebāzt, ieskrūvēt — turpat uz vietas viņu nošāva un iegrūda kopīgajā bedrē. Bet tu allaž gudroji un prātoji: «Uz ko šaut? Uz sevi pašu, galvā? Vai pagriezties — un uz vācieti! Kamēr pagūs ar automātu pārgriezt tevi pušu…» Skatījās tevī lūdzošas bērnu acis, aiz nolīkušajām lāpstiņām pavērās augšup savalbīta sejiņa: «Ātrāk, tēvoc! …»

Ieskrūvējies ātrāk, vēlāk tas ies vieglāk, vienkāršāk, un, ja neies, ir šņabis, ja arī ar šņabi neies, tad ir «atraitne»! Vai kā vācieši to dēvē — «Witwe».

Nodarām savu — un skrienam tālāk kā dzinējsuņi! Kurp saimnieks rīda. Bet varbūt tu skrien pie partizāņiem? Tad sukā ātrāk, pastāsti viņiem, kā pakāra izlūku un cik tev bija žēl, ka tam no sitieniem aiztūkušas acis un viņš nespēj tevi saredzēt. Un tu nevarēji pamāt viņam ar rociņu, uzmundrināt.

Un kas gan tagad iznāk, jau ir iznācis? Katram tagac! ir tiesības teikt, ka Belijs ļoti centās, kad ķēra partizāni. Par pliku velti otro sudraba kvadrātiņu uz zīmotnēm — oberšārfīrera pakāpi un «krievu rotu» nedod. Bet Cimmermani vēl apbalvoja ar atvaļinājumu. Un Bāreneli paaugstināja par Barčlces sulaini. Tu esi ar tiem vienā kompānijā! Toties Surovs arī šoreiz paliek malā.

Paliek tīriņš.

Nu, un cik tālu tad tu aizskriesi, palikdams visu laiku tāds tīriņš? . . .

Belija vads tuvojās zaļajam, dārzu ieskautajam ciematam, kas bija pakāpies uzkalnā. No balsīm, kas sasaucās pagalmos un sakņudārzos («Petro, vai medu gribi?…» — «Piesien, piesien bitītes, citādi, maitas,* sakodīs!»), noprata, ka šeit strādā Meļņičenko ļaudis. Automobiļi bija sarindojušies tukšajā ielā, laikam šoferi ložņā un meklējas pa pagrabiem, bet pati rota dzirdama kaut kur aiz kalniņa. Tur, aiz ciema, dun kā kulšanas laikā, kad uz lauka saplūst un pārvietojas ļaužu balsis, kliedzieni, dārdi. Bet govis, mājlopi jau ir aizdzīti. Nezini, kur spert kāju, lai neiekāptu svaigajos mēslos, neuzmītu tiem, lai nepaslīdētu kāja. «Meistari» vācieši stenēdami un lēkādami meklē kādu skaidu vai lauž ķiršu zaru, lai notīrītu zābakiem lieko. Citi, mazāk smalki, vienkārši nokrata, patirinot kāju.

Belijs komandē:

—   Neatpalikt! Ko raustāties kā runči lietū? Tīrībnieki!

Paskatījās uz Surovu. Un piebilda:

—    Ja esi iekāpis mēslos, tad nespirinies!

Ātrāk jāvācas prom, jāpazūd. Darbošanās te rit pilnā sparā, uzskries kāds vācietis un aizturēs, liks palīdzēt. Pagaidām skan atsevišķi šāvieni — tātad droši vien dzen iekšā tajā šķūnī, kuram jumts vien no šejienes redzams.

Dzirdams, ka aiz muguras kāds nododas atmiņām un, bīdamies, ka viņam nenoticēs, skaji mēģina pārliecināt:

—    Romaņenko neļaus samelot, mēs bijām abi kopā, mūs sūtīja izlūkot. Bet tur jau bija gājis pāri bataljons, ne jau mūsējais, teica, ka Žiglinga, un tā, ka no sādžas nekas nebija palicis pāri, tikai viena apdegusi guļbaļķu ēka bez jumta. Klēts vai šķūnis. Romaņenko palīdzēja man pakāpties, es no augšas ieskatījos — nu, ticiet vai neticiet! — kā baltas kāpostgalvas. Nolijis lietus, sodrēji noskaloti, bet tur sadzīts tik daudz, ka visi stāv kājās, neviens nav nogāzies — pauri vien kā kāpostgalvas. Es saku: «Romaņenko, pakāpies tu, paskaties! , . .»

—   Tu aizvāz muti, muļķa kāpostgalva!

Jāiet prom pa labo pusi ciematam, pār lauku. Turp aiztek arī ieliņa. Tīra, lopu nepiemēslota — «meistari» būs priecīgi, nodomās, ka viņu labad, viņu zābakus žēlodams, esmu pa to nogriezies.

Bet kliedzieni, vaimanas, šāvieni pa kreisi aiz kalniņa skan arvien skaļāk, spēcīgāk. Šāvieni jau dārd kušķiem. Rādās, ka meļņičenkoviešiem neveicas, cilvēki negrib labprātīgi iet šķūnī. Jau redzams, kā tur skraida, svaidās uz visām pusēm. Tūlīt viss kļūst skaļāks un dzirdamāks, kad redzi pūli. «Meistari» viebjas un nopūšas. Tāltālu viņu mājas, viņu Vācija, fīrers, bet viņiem lemts atrasties šeit — starp «auslenderiem». Kas gan notiks, ja tie negribēs tālāk turpināt viņu darbu? Vai tiešām vāciešiem tas neienāk prātā, vai tiešām viņi nebīstas? Visvecākais no tiem Oto Danke, uz katra soļa pieklibodams, it kā pamāj ar galvu. Kā zirgs karstā laikā. Vai tas būtu sarūgtinājums, neapmierinātība ar notiekošo?

Bet varbūt grib pārliecināties, vai vēl turas savā vietā viņa kāpostgalva.

Belija vads jau bija izgājis uz kartupeļu lauka un no soļojis pa to kādus simt metrus, attālinoties no šķūņa, nc kliedzieniem un šauteņu šāvieniem, kad tur kaut kas at gadījās. Sāka dārdēt un tālu mežā atbalsojās ložmetēji, un automātu kārtas, bet pa lauku jau kā melns spārns ux mežu traucas ļaudis. Izlauzušies un skrien — acīmredzol visu sapratuši un meļņičenkoviešiem nav izdevies sadzīt tos šķūnī. Var gadīties, ka tagad akcijā būs jāpiedalās ari Belija vadam! Nez no kurienes izripoja bruņutransportieris un, saceldams biezus putekļus, traucās pa lauku ceļu, šaujot ar lielkalibra ložmetēju. Bet savējie, nenogai dījuši pat Belija pavēli, jau ķeras pie automātiem, rauj no pleciem šautenes, jau šauj. Belijs uztvēra Surova skatienu, un viņam šķita, ka tas ir nelabs, atriebīgs un it kā saka: re, ko tavējie dara, tavs vads! Arī Surovs noņem no pleca šauteni, tēmē kaut kur augšā — gluži kā Belijs kādreiz pret dūmeni skaitlī «1925»! — izšauj un atkal paskatās uz Beliju. Nu, nu, paspēlējies, paskatīsimies, kas būs tālāk, kā tu bez Belija palīdzības, bez manas aizbildnības tiksi galā!

Bet neģēļiem jau prieks: redz, ka bēdzēju priekšgalā skrien garš vīrietis apakškreklā — labi saskatāms mērķis, un katram gribas pārbaudīt savu aci, savu roku, aizsteigties ar šāvienu priekšā kaimiņam, nepacietībā pat pagrūž cits citu. Gluži kā tajās mājās, kur visi metās pakaļ partizānim, kad tas devās pie zirga … Garajam vīrietim uz rokām ir bērns; skriedams uz mežu, vīrietis tur bērnu sev priekšā, auļo, augstu mezdams ceļgalus, bet ložu trases zib viņam garām, apsteidz viņu, urbjas skrejošajā pūlī. retina to …

Pēkšņi kaut kas ir noticis, pat šaušana pierimusi. Pa lauku auļo balts zirgs. Nu, protams, tas pats, ko atņēma partizānim, un zirga mugurā ir Meļņičenko — tas stulbausis pat vasarā neņem nost no galvas kazaka papahu! Zirgu no Cimmermaņa atpircis par zelta pulksteni. Meļņičenko jādelē pa lauku, kur guļ cilvēki kā nopļauti kūlīši, neviens vairs neskrien, nav vairs redzams arī garais vīrs ar bērnu uz rokām. Redzams tikai, ka melnās un baltās drēbēs ģērbtie stāvi rāpo pa zemi, bet pie viņiem jau steidzas no šķūņa meļņičenkovieši — sekojot savam «fīreram jātniekam».

— Nikolaj, — Surovs atkal uzrunā Beliju vārdā, — vācietis Pols brauc uz šejieni bruņutransportierī,

—   Nu un tad?

—    Ka tikai nedzen mūs arī.

—   Ja dzīs, iesi! Tu domā ne?

Par Polu visi dēvē Meļņičenko šefu — hauptšārfīreru Timmeii: visi tam pudelesbrāļi, jo tāds dzērājs vāciešos retums. «Pietempies kā Pols» — tas bataljonā ir augstākais novērtējums. Un mūžīgi viņam gadās visādas ķibeles. Reiz viņu gandrīz nozaga kāds vīrs. Braukdams garām, iebelza ar ragavām pa stilbiem, un Pols, smags kā vepris, ievēlās ragavās, bet braucējs tikai uzšauj zirgam vēl un vēl — drauģelis Meļņičenko ar pūlēm panācis un izglābis. Bet varbūt pudelesbrāļi dzērumā to stāstu ir sacerējuši!

Re, kur brauc savā netīri zaļajā zārkā, griež taisni uz šejieni. Ar pistoli baksta, grūž mašīnas vadītājam mugurā kā Sibīrijas kupčelis ormanim un lamājas krieviski neķītriem vārdiem tā, ka pa simt soļiem var dzirdēt.

Lielkalibra ložmetējs atkal šauj uz meža pusi — tie tik būtu joki, ja trāpītu pa cepuri tam dullajam, kurš lēkšo baltajā zirgā turp, atpakaļ pa lauku! Pols aši pagriežas no mašīnas vadītāja pie ložmetējnieka, dauza tam ar savas pistolītes spalu pa bruņucepuri. Un drīz jau brēc uz Beliju: warum nicht arbeiten, kāpēc tādi un tādi nestrādājot? .. .

Bet bruņutransportiera vadītājs jau ir iegriezis savu zārku vadam aiz muguras, un Pols tagad it kā dzen Belija vadu sev pa priekšu uz šķūni. Polam acis izvalbītas gluži kā fīreram, ir uzaudzējis arī fīreriskas ūsiņas, bet kopskatā ar plato, sarkano ģīmi un īso rumpi fīrers ir iznācis pilnīgi pēc miesnieka!

Pie gara šķūņa ar ielikušu salmu jumtu stāv daži vācieši un meļņičenkovieši; viņi stāv pie šķūņa divviru durvīm, pie kurām atmuguriski cieši piebraukts kravas automobilis: acīmredzot brīdī, kad cilvēki metās bēgt, tos, kuri jau bija šķūnī, šādā veidā ieslēdza. Bet viens kucēns stāv pagalma vidū un vālē no šautenes tālumā — turp, kur vācieši un Meļņičenko vīri, dzērumā grīļodamies, staigā starp kritušajiem visā lauka plašumā un šauj uz leju, piebeigdami dzīvos. Belijs izrāva aiz jostas aizsprausto granātu ar garo kātu un ar patiku ieplāja šāvējam pa nosvīdušo galvu:

—    Uz ko tu šauj, draņķi? Uz ko, es tev prasu?

Šķūnis ar aizspiestajām divviru durvīm klusē, ieslēgtajiem cilvēkiem gribas cerēt, ka viņi ir aizmirsti, tāpēc tie klusē. Cauri sienām sadzirdamas tikai dažu raudošu bērnu balstiņas.

Vācietis šoferis izceļ no bruņutransportiera kravas kas tes benzīna kannu, un Pols, nikni izvalbīdams fīreriskās acis, ar žestu rāda, lai kāds no Belija zaldātiem paņemtu kannu un aplaistītu šķūņa sienas. Piedzērušie Meļņičenko ļaudis neko neredz un nesajēdz, bet arī Belija vads nav radis pūlēties citu vietā. Gaida, nelieši, lai šārfīrers dod pavēli! Tur, uz lauka, negaidīja, izšāvās pēc patikas. Taču viņi ļoti neieredz Meļņičenko vīrus, no kuriem nesen at dalījušies, un neviens nesteidzas spert soli banderiešu vietā strādāt viņu darbu. Belijam jāpavēl, lai vada zaldāti saņemtu benzīna kannu un aplaistītu sienas šķūnim, kurā iesprostoti cilvēki. Uz Beliju skatās. Arī Surovs viņu novēro. Lūk, atkal viena Lāsne, kas Belijam jāuzņemas uz saviem pleciem. Pols, izvalbījis acis, pistoli vēzēdams, fīrera brēkoņā gāž ārā visus neķītro vārdu variantus, kādus vien zina un atceras.

—    Surov! — Belijs sauc. Viņa sauciens (pats dzird) noskan kā īss šāviens. — Surov! — viņš atkārto priecīgi, kā atradumu. Un tas ir viss, beigas! Sen visam, beigas. Jā, jā, tu! Neskaties tā, it kā tu būtu kurls vai pārklausījies. Liekas — cita Surova te nav! . . .

—    Es taču skaidri pavēlēju? Ko tu vēl gaidi?!

Ar priecīgu niknumu Belijs skatījās zelta acenēs. Sejā, kas mirklī kļuva pelēka, iepletās Surova tuvredzīgās acis, ieraudzījušas kaut ko šaušalīgu, pēdējo. Jā, jā, tu neesi pārklausījies — es pavēlēju tev! Nē, tu neesi arī pārskatījies — tas esmu es, Belijs, kas stāv tev priekšā! Te ir tava Lāsne, Surov. Tagad izlem. Tagad tava reize. Uz ko vispirms tu šausi: uz Polu? Uz mani? Izlem ātrāk, citādi Pols pārsprāgs, dusmās kliegdams, vai arī pats bliezīs no pistoles.

—    Rīkojies, Surov, padarbini savas rociņas un kājiņas!

Surovam sejā atgriežas krāsa, asinis, Belijs gandrīz vai redz, kā tās Surovā riņķo: no galvas — kājās, no kājām — rokās; rīkojies, Surov, izlem ātrāk, Surov! Šeit ir tava Lāsne. Tev rokās ir ierocis. Dari to, ja spēj, arī manā vietā. To, ko es toreiz nespēju izdarīt. Tikai — kur nu tu! — ar tādām acīm, ar tādu ģīmi! ..

Pols jau ir pievērsis savu piedzēruša tēviņa uzmanību Surovam: bļauj uz viņu, baksta pret viņu parabellumu. Taču Surova izbiedētās acis aiz nosvīdušajiem stikliem nekā ne redz, ne dzird — vienīgi Beliju. Šķiet, cilvēks jau iepriekš ir apdullis no tā, ko darīs, — un tādēļ dara.

Cieši satvēra benzīna kannu, it kā visu mūžu par šoferi strādājis un it kā kannā būtu viss viņa glābiņš. Taču sākumā nolika kannu zemē, lai aizmestu aiz muguras šauteni. Nav vajadzīga Surovam šautene, traucē. Redzi nu, kādi mēs esam, dārgais pop! Vēlreiz, pēdējo reizi paskatījās uz Beliju. Un tvēra benzīna kannu.

Zem sava smaguma ielīkušais salmu jumts, sausās guļbaļķu sienas, ar kravas automobili aizsprostotās divviru durvis slēpj un aiztur tos, kam jāsadeg. Viņi tur skatās pa šķirbām un ir jau pamanījuši cilvēku, kas skrien ar benzīna kannu, — un Surovam pretī kliedz bērnu un sieviešu šausmas! Viņš uzšļāc benzīnu uz sausajiem baļķiem, un tie tūdaļ kļūst melni kā ogles. Taču benzīns uzlīst arī uz zaļās šineļa vadmalas, dara to melnu, notek gar Surova zābakiem. Re, ko nozīmē strādāt bez prakses! Izstiepis rokas, lai neaplietos un nenotraipītos, Surovs skrien tālāk gar vaimanājošā šķūņa sienu un šļakstina, šļakstina uz baļķiem; pēdās viņam paliek nelīdzens, izplūstošs melnums. Tas līdz ar benzīna smaku ieplūst šķūnī, tāpēc no turienes jau skan viens vienīgs nebeidzams un briesmīgs kliedziens, ieslodzītie laužas aizsprostotajās durvīs, dauza tās. Vācietis nolec no bruņutransportiera, steidzas pie šķūņa, skriedams knikšķina šķiltavas. Noliecas pie sienas un tūdaļ atlec nost: bezkrāsaina liesma maigi uzliesmo un it kā nozūd, taču jau nākamajā mirklī šaujas pakaļ Surovam. It kā izsekojusi, zibenīgi metas tam klāt, kad tas vēl ar benzīna paliekām aplaista ēkas stūri. Kanna izkrīt viņam no rokām. Belijam šķiet, ka no Surova šineļa lejasgala, no piedurknēm izšaujas un uzplīvo sārta lupata. Surovs skrien pa lauku un pūlas to noraut no sevis, aizmest prom. Auto, kas balstīja šķūņa durvis, pabrauc nost, lielkalibra ložmetējs, automāti un šautenes šauj pret šķūni, caururbjot sienas, ar savu dārdoņu apslāpējot un pārklājot visu…

CETURTAIS CIEMATS

No 1. Tupigas liecības 1960. gadā: «Ivans Mejņičenko komandēļa rotu, ko mēs dēvējām par «ukraiņu rotu». Rotas komandieris bija vācietis Pols, tomēr rotas zaldātus saucu par «meļņičenkoviešiem». Mejņičenko dzimis kaut kur pie Kijevas, izglītots, arī agrāk jau bijis leitnants. Vispārim — tukšs cilvēks, no zirga nekāpa zemē un mūžīgi bija piedzēries. Un lādi paši bija visi meļņičenkovieši, piemēram, Nivkos — uzreiz metās pie lādēm un pa pagrabiem. Mēs būtu visus partizāņus nolikuši, ja nebijis šo marodieru. Vienīgi Meleška, malacis, neapjuka, uzstādīja ložmetēju un… Es gribu sacīt, ka nebija nekādas disciplīnas, vienīgi pašbrūvētais un laupīšana. Vēlāk, kara beigās, viņš un vēl nez cik iebēga mežā …»

Piedzēries «kā Pols» Meļņičenko jādelēja pa lauku, pa sakņu dārziem, kur gulēja viņa rotas apšautie sādžas iedzīvotāji… «Dēliņi mani, vanadziņi!» — drumslas, teikumi no kādas kinofilmas vai dziesmas vai arī paša sadomāti plaiksnījās prātā, izrisa uz mēles. Viņš ir «batjka», atamans, jāj zvērīgā zirgā, bet visapkārt basurmaņi, un viņš sauc savu karapulku varonīgā cīņā uz dzīvību un nāvi. Bet īstenībā ar paceltu pletni piejāj pie saviem meļņičenkoviešiem un atvēzējas kareiviskās dusmās, tomēr atceras, ka pa lauku staigā arī «meistari» un dara to pašu — apšauj, piebeidz dzīvos — un ka pat komandieris, ja viņš nav vācietis, nedrīkst «meistariem» ne pirkstu piedurt. Toties savējiem uzgāž ar patiku: «Neskumsti, kazak!» — bet tie izbrīnījušies novaidas, ņirdz zobus kā smaidoši vilki un kaut ko kliedz nopakaļ. Bet viņš arvien atkārto: «Dēliņi, vanadziņi! Meļņičenko vienmēr kopā ar jums!»

Zirgs viņam kā bilde, dārgs zirgs. («Maita, Cimmermanis, tādu pulksteni, tīra zelta, aizveda uz savu Vāciju!») Taču šis zvērs pirms tam ir nesis savā mugurā partizāni — Meļņičenko to nav aizmirsis, nav piedevis. Ar sevišķu tīksmi viņš zvetē tam ar pletni pa sāniem.

— Vilka ēsma, tu man padancosi! Bandīts nolādētais!

Per, sit ar pletni zirgu, uzgāž savējiem žūpām, lēkšo starp līķiem (sievas un bērni vairāk tā kā pūlīšos guļ, it kā būtu sarāpojuši cits pie cita), zirgs raustās pie visām miesām, peras ar kājām gaisā, kad nupat, nupat tam jāmin virsū līķim, birdina dzeltenas putas, mežonīgi šķielē.

— Ak tu, banda, gan tu man klausīsi kā mīļais! Es tevi mācīšu Meļņičenko pazīt! Jūs vēl redzēsiet, kas ir Meļņičenko!

Pat šturmfīrers Muravjovs nav bijis Vācijā, bet Ivans Meļņičenko bija, tika sūtīts. Pols ņēma viņu līdzi uz fāterlandi, lai parādītu vāciešiem vecākiem savu glābēju: nebūtu tas gadījies tuvumā, bandīti būtu aizveduši Polu kā aunu.

Jā, bija ko pastāstīt, kad atgriezās abi no Vācijas. Kaut vai par vācu pilsētu Leipcigu. Izrādās, ka Napoleonu sakāvuši vācieši, nevis krievi pie Maskavas. Arī šajā jautājumā moskaļi sapūtuši pīlītes. Leipcigā šim notikumam par godu uzcelts piemineklis. Milzīga, domnai līdzīga akmens celtne. Tik augsta, ka uz tās novietotās zenītbaterijas izskatās kā sērkociņi. Un tieši tobrīd tās sāka šaut uz amerikāņu lidmašīnām, kas dunēja virs mākoņiem. Atbalss viļņoja kā milzīgā mucā. Akmens domna rūca kā zvērs.

Meļņičenko bija izglābis vācu oficieri, un ģimene vēlējās viņu redzēt, pateikties. Tas Pols maz līdzinās vācietim. Tā vien skaties, lai dzērumā atkal neiekuļas kādā ķezā. Toreiz Meļņičenko uz brīdi bija novērsies — un vairs nesaprot, kur Pols palicis. Tad redz, ka attālinās laucinieku ragavas, tēvainis dzeltenīgā plikkažokā zvetē zirgu, skatās atpakaļ, neģēlis, bet ragavās kāds kūļā kājas pa gaisu … Meļņičenko sāka šaut ar automātu, kliegdams skrēja pakaļ; tad bandīts izgrūda Polu no ragavām, palaida vaļā. Bet Muravjovs sagrieza visu ačgārni: sak, paši piedzērušies, nez kur vazājas un paši krīt svešās ragavās. Un paklīda visādas anekdotes: sak, uz ledus slieces pasitās sānis, iebelza Polam pa paslēpenēm, viņš no trieciena atmuguriski ievēlās ragavās, un tēvainis izbīlī sāka plītēt zirgu ar pātagu, kamēr vācietis izgāzās no ragavām. Muravjovs iesēdināja Meļņičenko tuptūzī. Vācietim Polam netika klāt, rokas par īsām, tad nogrāba vismaz Meļņičenko. Un vajadzēja redzēt Muravjova ģīmi, kad pienāca Pola vecāku vēstule ar lūgumu atļaut viņu dēlam atvaļinājumā atvest ciemos «to krievu, kurš, ziedodams savu dzīvību, izglābis vācu karavīru», viņu vienīgo dēlu. Lūk, tā, šturmfīrer Muravjov-Hiļčenko! Pielipinājis pie sava garnadža uzvārda kaut kādu «Hiļčenko» un domā, ka nu šis var komandēt arī «ukraiņu» rotu. Bet vācieši vēl arvien nav viņu atmaskojuši. Meļņičenko jau tolaik cīnījās pret bandām, kad šis «šturmfīrers» vēl Bobruiskas nometnē utis baroja, vēl pats nebija aptvēris, nebija atcerējies, ka viņš ir «Hiļčenko». Bet Meļņičenko jau reizē ar pašiem pirmajiem izgāja pret Padomēm, žīdiem un inoskaļiem. Pazina Banderu, pazina Voinovski, bija Kosovā, kad tie tikko sāka organizēt pašu pirmo «ukraiņu divīziju». Tiesa, necik tālu tā lieta neaizgāja — ar tām divīzijām. Vācieši pēkšņi aizveda vadoņus uz Berlīni, bet divīziju sašķaidīja rotās, vados un izsvaidīja kur kuro. Meļņičenko vads nokļuva Baltkrievijā, to palielināja un izveidoja par rotu — jau pēc tam, kad uzradās Dirlevangers. Kodols — «galicieši» un vēl divi vadi no gūstekņiem — «austrumniekiem». «Rietumnieki» ir stingrāki, idejiskāki, paklausīgāki, bet stulbi kā zābaki, daudzi nemāk pat parakstīties. Ar savējiem, ar «austrumniekiem», vairāk ķēpas un visādu nepatikšanu (no Kuprainā tilta aizbēga «austrumnieki»!), toties viņi nav dievticīgi un nav budži. «Rietumnieki» ir disciplinētāki: stāv miera stājā un «ēd ar acīm». Bet ir gatavi aprīt arī īstenībā. Uz purna tiem lasāms: «Vai jūs te esat moskaļi, dieva nodevēji!» Un no Kosovas vadā visur līdzi popu. Kaut jel bandīti būtu to aizrāvuši, kā mēģināja aizraut Polu. Meļņičenko ar viņa zirgu nokrustīja par «Suvorovu» — zina, budži, ar ko pakaitināt!

Ar savējiem vienkāršāk, tomēr arī ar tiem nav mazums rūpju. Disciplīnu no tiem nemaz neprasi. It kā viņiem te kāds kolhozs. Bet no Meļņičenko vācieši prasa. Muravjovs to vien gaida, lai izdevīgā reizē varētu piesieties, pazemot vāciešu acīs.

A, re, kur viņš guļ, tas tēvainis, kas skrēja pirmais! Kājas, rokas izpletis, un nav viņam bēdas, ka ar savu dullo kliedzienu izbiedēja sādžu, izdzina ļaudis uz lauka, saukdams: «Sievas, jūs tur sadedzinās!» Nu esi gana izskrējies un guli! Arī viņa puišelis tepat, ievēlies vagā — pierāvis kailos celīšus pie tās asiņainās vietas, kur tam bijis zodiņš… Nāk atmiņā brīži, kad biji tā aizmidzis rugainē, kas smaržo pēc siltiem putekļiem, un pamodies, sajuzdams saltās, it kā svešās kājas, un tevi jau meklē, aiz ķiršiem dzirdama mātes balss: «Ivaniņ, dēliņ, kur tu dauzies apkārt, dulburi!»

— Ko tu kāpies atpakaļ, dulburi, ko tu kāpies atpakaļ, es tev jautāju? Es tevi iemācīšu mīlēt dzimteni!

Jau asiņainas putas pil no atņirgtajiem zirga zobiim, no laužņiem, kas plēš pušu krācēm, bet zirgs arvien vēl griežas sānis, gandrīz muj ar priekškājām pa gaisu, lai tikai neuzmītu… Piemētājuši bērneļus pa visu lauku! Meļņičenko triec zirgu uz bērzaini. Jānoņem ielenkuma ķēde. Nav tiem ko gurķoties, lai iet uz šķūni un pabeidz darbu. Varētu jau aizsūtīt kādu citu, bet viņam vajag kaut kur auļot, uz kādu kaut ko kliegt — tāds viņam noskaņojums. Atskatās pāris reižu uz šķūni: kas tur notiek? Kas tie par zaldātiem? Vai tikai Muravjovs nav tīšuprāt atsūtījis kādus palīgus speciāli, lai pierādītu, ka meļņičenkovieši vieni netiek galā? Nekas, pienāks arī Muravjovam «kaput», neskatoties uz to, ka ir šturmfīrers. Lai cik ilgi pavediens vērpjas.. . Meļņičenko iesmējās. Iztēlojās, kā Muravjovs sper bailīgos solīšus uz «atraitni», kas gaida laukuma vidū. Iesmējās lauka vidū tik skaļi, ka pat žūpas, kas tur apšāva ievainotos, cauri šāvieniem sadzirdēja un izbrīnā atskatījās: kas gan viņu komandierim lēcies?

Ek, ja izdotos ievilināt šturmfīreru Muravjovu «partizāņos»! Tā, kā tos muļķus, kurus īpaši «sakarnieki» pa ķēdīti nogādāja no Mogiļevas uz sādžu, kur tos sagaidīja SD: nāciet šurp, mīlīši!

Re, ko bija izdomājuši, — paņēma no Meļņičenko rotas veselu vadu, lai iztaisītu garnadžu rotu! Tos vāciešus nevar saprast. Sākumā bija saprotami, bet tagad ne velns viņus vairs nesaprot. Ek, ja varētu Muravjovu tā — pa ķēdīti un SD nagos: tu biji tas, kurš neļāva dzīvot godīgiem patriotiem?

Līdz braucienam uz Berlīni Meļņičenko daudz ko varēja paciest, bet tagad vairs ne, Muravjovam nāksies savus nagus pievaldīt, ja negribēs, lai tos nocērt. Hauptšārfirers Meļņičenko ir atvedis no Vācijas sev lielu cieņu. Taču arī zināmu apmulsumu. Tas ieķēries dvēselē un atmiņā kā skabargā. Bet par to nevar pastāstīt tik vienkārši kā par pieminekli Leipcigā.

Līdz Vācijai brauca ar vilcienu ilgi, gluži kā uz pasaules malu. Pirmoreiz īsti apjauta, cik daudz tiem vāciešiem ienaidnieku — un ne tikai Krievijā. Bija tāda sajūta, ka tu brauc nevis uz aizmuguri, bet no frontes uz fronti. Vilcieni nevis iet, bet tikko kustas, bandīti no mežiem gandrīz pie riteņiem ķeras. Jau aiz Bobruiskas izbraucām cauri kādai Jasenai — un lokomotīve uzšķērda sev vēderu uz mīnas. Kamēr aizvilkāmies līdz Minskai, divreiz apšaudīja. Vācieši spiesti izcirst gar ceļiem mežus. Visu ceļu kūp dūmi, gūstekņus un iedzīvotājus dzen cirst mežus. Eet partizāni prot arī tā: netālu no Baranovičiem lokomotīvi sašāva no prettanku šautenes, iztālēm. Kā irbi. Applūda ar tvaiku un apstājās. Kur šiem ņemt lokomotīves, kad vagonu trūkst! Labi vēl, ka tik daudz to sagrāba kara pirmajās nedēļās.

Polijā it kā sākām braukt ātrāk, bet drīz vien vilciena priekšgals nogāzās no uzbēruma. Viņiem rokās jau puse pasaules, bet katrs no krūmiem var bliezt pa stilbiem. Dedzina, svilina tos baltkrievus, tos poļus, bet viņi neliekas mierā. Paši nedzīvo un arī citiem neļauj dzīvot.

Tikai Pols, no šņabja apdullis, nekā nemanīja. Apstājāmies meža vidū, bandīti norāvuši sliedes un nogremdējuši purvā, bet viņš laužas «uz staciju» kaut ko nopirkt. Un arvien baksta ar pirkstu logā: Reich! Ordnung!

Vārdu «Ordnung» Meļņičenko dzirdēja Vācijā ik uz soļa, tas viņiem tikpat kā «hai žive»! Nav ko teikt, kārtība visās lietās un vietās. Pat nogursti no tās. Vienīgi starp drupām viņš sajutās kā cilvēks. Un sāka pat priecāties par gaisa trauksmēm: nekas, paskraidiet vien, arī jums tas nenāks par sliktu!

Pirmās ciemošanās dienas Leipcigā, kamēr atvestajā kannā vēl bija spirts, pagāja tādā kā dzeltenā miglā, no kuras brīžiem izpeldēja gan milzīga balta frizūra, muteres galva, gan sarkanā un platā kā namdara zīmulis Pola līgavas mute. Kārtība namā (divstāvu, ar iekšējām kāpnēm un kāpnītēm) balstījās uz muteres pleciem, uz viņas klusās un rāmas balss. Viņai blakus gan plikpauris Pola tētiņš, gan resnais Pols, abi pārmērīgi pļāpīgi, tukšrosīgi, labākā gadījumā līdzinājās parastiem valsts vāciešiem. Bet «Mutler» ar savu milzīgo, balto frizūru pacēlās pāri visiem un visam: liec vai zenītlielgabalus augšā kā uz tā domnai līdzīgā pieminekļa.

Strādāja pie viņiem ukrainiete Oksana. Turklāt — no dzimtā Nikolajevas apgabala, īsta novadniece. Kauli plati, zemnieciski, bet seja bāla, novājējusi, tikai acis jaunestīgas, tumšas kā Ukrainas ķiršogas. Te nu ir tie vācieši, ir gan vareni, ne velti mēdz sacīt, ka viņi pērtiķi izgudrojuši! Iedomājies tikai, cilvēks aiz bailēm vien no saimnieces skatiena un klusās balss nepieduras ēdienam, badojas gluži kā nometnē, kaut gan augām dienām cep un vāra!

Oksana bija ļoti pārsteigta, ka viņas novadnieku neatveda ar varu, ka tas ir atbraucis uz Vāciju ciemos. Tas nekādi negribēja iekjauties viņas — lauku meitenes galvā. Esesieša mundieri tā itin kā nemanīja, tik ļoti viņu bija ietekmējusi novadnieka Meļņičenko balss. Protams, viņš devās apmeklēt meiteni skabūzītī zem kāpnēm, kur parasti Oksana tika ieslēgta pa nakti. Skabūža durvis no ārpuses aizslēdza un slēdzeni pakāra pie atejas durvju stenderes. Meļņičenko atslēdza un, durvis neaizvēris, lai skabūzī iespīdētu gaisma no atejas, iegāja un apsēdās uz kastei līdzīgās meitenes gultas. Viņa bailīgi un žēli pasmaidīja, aizsegdamās ar kādu lupatu. Taču izmisīgi pretojās, kā lauku meitenes to prot, neatbildot ne vārda uz viņa teicieniem: «muļķe!» un «vāciešiem taupi!». Bet, tiklīdz viņš pārstāja uzmākties un paņēma savējā meitenes roku, viņa to neizrāva un pat atbildēja ar spiedienu. Meļņičenko aizgāja paguris un mikls — no viņas asarām. Tā tas turpinājās vēl divas naktis. Raudāt meitene sāka arvien pēc tam, kad viņš tai lika mieru un tikai lamāja par «muļķi» un «vāciešu padauzu». Pat draudēja, ka sūdzēsies «Frau» un Oksana tiks nosūtīta uz nometni. Bet šī klausās un raud, un nevar no viņas nekā saprast. Beidzot Meļņičenko apjēdza, ka Oksana klausās ne jau viņā pašā, bet dzird ukraiņu valodu, un šīs valodas skaņas liek tai gan smaidīt, gan raudāt un pat pirkstus runātājam klusībā paspiest. Beidzot viņš saprata, kā ar šo muļķi jāapietas. Sāka sūroties par nīsto un piespiesto dienestu pie vāciešiem, atcerējās dzimto Nikolajevas pusi, Kijevu, tēvu un māti, skolu, pat savu pioniera bērnību. Visu, kas arī viņai kādreiz bijis. Miglaini lika saprast, ka ne jau vāciešu labad viņš uzvilcis esesieša mundieri. Meitene tvēra viņa rokas, lūdza klusēt: sak, te pat kodēm esot ausis! Bet viņš jau arī pats gandrīz sāka ticēt, ka atceļā vispirms iegriezīsies mājās, brīdinās un paslēps vecīšus, tēvu un māti, un tālāk jau sāksies tas, kam jāsākas… Viņš tiem visiem parādīs: gan Muravjovam, gan Dirlevangeram! Apsolīja Oksanai, ka apmeklēs viņas māmuļu, nodos tai sveicienus no meitas. Oksana raudāja un klusi smējās, kļuva paklausīga, mīlīga, un viss sāka iet tā, kā vajadzīgs. Visas viņas, muļķes, vienādas, vai mājās, vai Vācijā. Un tomēr iznāca pamatīgi: viņš atbrauca uz fāterlandi, un tur jau priekšā neskarta ukrainiete! Ordnung!… Vācietei, ja arī būtu iespēja, Meļņičenko pat pirkstu nepiedurtu. Lai tā būtu Elza, Pola līgava, vai kāda cita: putnu kājiņas, putnu deguntiņi! Nē, šajā fāterlandē labākais tomēr ir mašīnas.

Par savu komandieri Polu uzzināja daudz ko tādu, ko agrāk nebija zinājis. Izrādās, ka bataljonā-Pols nonācis tieši no koncentrācijas nometnes, bijis kaut kas līdzīgs vācu kriminālnoziedzniekam. Meļņičenko uzzināja arī to, par ko šajā mājā brīžiem pasmīkņāja, tomēr tieši nekad par to nerunāja. Jā, ar tādām līgavām var visādas nejēdzības ienākt paurī. Pat uz kazu sāksi lūkoties! Bet fīrers gan nav muļķis! Ir uztvēris īsto āķi, ir sapratis, kas Vācijā galvenais noteicējs, Pasaki tādai ar putna kājiņām un ar putna knābīti, ka viņa ir labāka par visām pasaulē, — un viņa ies tev līdzi caur uguni un ūdeni. Tālab fīrers arī cenšas: sak, vācietes — tās ir vislabākās; pārējās sievietes — visas nepilnvērtīgas kā sievietes un tā tālāk, tā joprojām! Ja vācietes būtu jel cik skaistākas, vāciešiem nebūtu tādu uzvaru frontē. Meļņičenko par to ir pārliecināts. Uz viņām, uz tādām, viss balstās. Zenītbaterijas var uz galvas uzstādīt!

Polu no koncentrācijas nometnes izpestījis Dirlevangers, viņi seni draugi, jau kopš mācību laikiem, kaut gan Dirlevangers dažus gadus vecāks. Viņa fotoattēls ielīmēts Timmeļu ģimenes albuma otrajā lappusē (pirmajā — fīrers). Meļņičenko pirmoreiz ieraudzīja Dirlevangeru fotoattēlā: augsti piereskaktu plikumi, iekrituši vaigi, dziļi acu dobumi. Līdzīgs un nelīdzīgs īstajam — kā melns galvaskauss baltajam. Pols atveda mājās jaunas fotogrāfijas. Mutere cienāja ar tām kaimiņus un viesus. Ah, oh, šausmas, smiekli: cik tie «krievi» baigi un nikni! Pat tad, kad vairs nav bīstami, kad guļ zemē vai. karājas. Īpaši sievietes, sievietes jo sevišķi. Bet mūsu dēliem nākas dzīvot viņu vidū. Un mūsu bērni, skatieties, pat smaida!…

Daļa šo «ah un oh» tika veltīta arī Meļņičenko. (Viņš jau gandrīz saprata vāciski runāto, it kā pēkšņi ūdens būtu no ausīm izlijis, un sāka ieklausīties.) O, šis krievu ciemiņš, nabadziņš. Viņš tik ļoti uzticīgs Polam, Pola varonības un godīguma tik ļoti pārsteigts un aizrauts, vienkārši paverdzināts, riskēja ar dzīvību, Polu glābdams, kad bandīti to izsekojuši un nolaupījuši! …

Šīs fotogrāfijas — Pols tās mājās neatstāja — Meļņičenko vilcienā viņam nozaga un tualetē izmeta uz sliedēm. Tā tikai vēl trūka, ka arī Kijevas muterei sāktu rādīt.

Pola līgava, uz tām skatoties, gandrīz vai ģība. Pols smējās, tvarstīja viņas kaulainos ceļgalus, bet šī cenšas, šī kritīs ģībonī. Tomēr ne reizi nenokrita. Ar tādu abažūram līdzīgu frizūru ērti krist ģībonī tikai stāvus vai sēdus. Viņa, maita, uzreiz nojauta, ka ciemiņš jūt līdzi Polam, žēlo viņu, redzēdams šim tādu līgavu. Un sāka nīst Meļņičenko. Atklāti, bīstami. Kad stāstīja, kā viņas draudzenes rakstījušas fīreram un piedāvājušas sevi p i rmai nakti j, un arī pati stāstot piesarka, atplauka, pat kļuva pievilcīgāka, Meļņičenko neuzmanīgi iespurdzās aizturētos smieklos. Iedomājās, cik daudz to fīrera līgavu, un iztēlojās nabaga Ādolfu pie tāda bezprieka darba. Istabā iestājās baigs klusums, it kā pēkšņi būtu ienests mironis: visi skatījās viesī. Meļņičenko norādīja uz kaķēniem, kas kaktā spēlējās, lai teiktu, ka viņa smieklu cēlonis bijis gluži nevainīgs. Elza kaut ko ātri, ātri murmulēja, mezdama uz Meļņičenko niknus skatienus. Bet Pols tikai atmeta ar roku.

Pie daudz kā Timmeļu namā Meļņičenko nevarēja pierast. Piemēram, pie tā, ka Pols ari mājās, ģimenē, ir tāds pats cūka, kādu viņu bija pieradis redzēt Baltkrievijā. Viņš pats, Meļņičenko, nekādi nespētu parādīties mātei tāds, par kādu ir kļuvis bataljonā. Kādudien Meļņičenko bija iegājis virtuvē pie Oksanas; tā šķērž trusi, mutere ko neko pārber no kārbiņas kārbiņā, bet Pols stāv pie izlietnes, atgāzies nolaiž urīnu un pat sarunājas ar māti. Izrādās, ka pie viņiem tādas lietas iespējamas. Pie pusdienu galda Pols uzlika Elzai kaut ko uz šķīvja, viesi sāka smieties, bet Meļņičenko pārsteigumā iepleta acis. Pirmajā mirklī pat neaptvēra, ka čupiņa nav īsta, nav cilvēka izlikta, bet ir gumijas, fabrikā darināta. Kāds to bija īpaši veidojis, sagriezis vainadziņā, iztaisījis ļoti līdzīgu!

Nu, un visu klātbūtnē grābstīt Elzu pie ciskām un aicināt Meļņičenko darīt to pašu, lai tas par kaut ko pārliecinātos (vai par to, ka tur ir tikai kauli un dzīslas?), — tas gadījās ik brīdi, bet pati līgava apvainojās tikai par to, ka ciemiņš ne reizi šādu aicinājumu neizmantoja. Laikam nojauta, riebekle, ka ne jau aiz kautrības vai cieņas tas atturas.

— ivan liebt uns nicht!

Un cik draudīgi to pateica: «Ivans mūs nemīl!» Nē, nevis uz motoriem un tērauda, bet uz vācu sievām Hitlers balstās un uzvar, un neviens Meļņičenko nepārliecinās, ka tā nav!

Tieši pirms aizbraukšanas Pols piepešu ienāca skabūzītī zem kāpnēm. Apsēdās uz gultas malas, ar piedzēruša vaļību pagrūda nost Meļņičenko. Oksana pietrūkās kājās, piespiedās pie. sienas, glābdamās aiz Meļņičenko muguras. Bet tas nokratīja viņu kā kaķi, sacīdams: «Gabals jau tev nenokritīs!»

Nākamajā rītā Oksana nesa ēdamistabā brokastis visa vienos zilumos, bet Polam uz kakla un pieres bija uzlipināti plāksteri. Mutere klusēja kā negaisa mākonis. Ienāca līgava, izbrīnījās, mutere viņai visu paskaidroja. Elza sāka raudāt un izskrēja no ēdamistabas. Taču tūdaļ ieskrēja atpakaļ. Nu, tagad gan saplosīs Polu lupatu lēveros! Nē, viņa metās virsū Oksanai un sāka knaibīt, sist! Un kliedza, ka tā nosprāgšot koncentrācijas nometnē.

Kijevā Meļņičenko iebrauca saviļņots. Vecāki zināja, ka viņu Ivans ir vācu armijā. Tie, kas kalpo vāciešu karaspēka vienībās, var izmantot pastu, un Meļņičenko saņēma vēstuli pat no vecākiem: dzīvo turpat, kur dzīvojuši, no vecākā brāļa un arī no jaunākā nav nekādu ziņu, nav zināms, kur tie patlaban atrodas . .. Brāļi, redzams, nav laikus apjēguši, ka viss sabrūk, un ir ļāvušies aizvilkt sevi tuvāk Maskavai, — protams, ja ir vēl dzīvi. Jā, bija reiz dzīve — un izmainījās: kā rubļi pret markām. Negribas pat ticēt, ka papīrīšus uzskatīja par naudu. Kas par to, ka ticēja un dziedāja dziesmas. Kaut kā bija iemācījušies visu aizmirst. Toties tagad Meļņičenko visu atceras. Un it īpaši bada laikus, kad apkāva visus lopus, bet ļaudis izdēdēja kā žagari, kā saulpuķu stublāji izkaltušajā laukā. Tēvs, iekārtojies Kijevā par sētnieku, dzērumā bieži atcerējās dzīvi Nikolajevas apgabalā, savu kolhoza priekšsēdētāja amatu.

Vienu un to pašu notikumu daudzkārt pārstāstīja dažādos variantos, it kā pats tarn neticēdams, un ik reizi brīnījās par savu naivumu un muļķību — kad viņš pratināšanas beigās jautājis prokuroram: «Bet jūs varbūt patiešām nezināt?»

«Kāpēc ļaudis nestrādā? Tev būs par to jāatbild!» — «Krīt no kājām visi, mirst!» — «Kā, kāpēc mirst? Sauksim tevi pie atbildības!» — «Bads taču. Visapkārt. Arī jums te guļ. Uz ielām. Vispirms viss izmirka, pēc tam izkalta. Nav ne grauda, nezāles vien. Bet krājumi — kas tagad ļaudīm par krājumiem!» — «Tu atkal sāc vilkt savu meldiņu! Sauksim pie atbildības!»

Tēvs jau līdz durvīm aizgājis, taču nenocieties, atgriezies atpakaļ pie galda un čukstus jautājis priekšniecībai: «Bet varbūt jūs patiešām nezināt?»

Kā nu šie nezināja! Visu zināja. Tikai tā prata, tā bija iemācījušies neko neredzēt, neatcerēties! Meļņičenko to zina no pieredzes.

Centās nedomāt par to, kā veči viņu sagaidīs: priecājās un tikai. Atkal viņus redzēs, redzēs savu mājeli. kur virs saplīsušajiem dakstiņiem uzklāta jumtu pape, dārziņu Dņepras krastā. Ieies nožēlojamā būdelē un izliks no liela, skaista čemodāna dāvanas. Gandrīz viss no Baltkrievijas, vienīgi čemodāns no Vācijas, un ir labi, ka tas tik vācisks. Izskatās, ka arī dāvanas būtu no Vācijas. Arī markas ved līdzi, kaut gan pusi nācās iztērēt: Vācijā viesis labs, ja par mielastu maksā. Aizgāja līdzi Polam un iemaksāja krājkasē uz Timmeļu vārda pieci simti. Elza pat nomutēja uz atvadām. Izrādījās, ka lūpas viņai siltas.

Kijeva pēc Vācijas pārsteidza nevis ar drupām un krāsmatām (tās viņš gana bija redzējis Vācijā, nerunājot jau par Baltkrieviju un Poliju), bet ar to, ka te neredzēja ļaužu. Šķita, ka pilsētu apdzīvo vienīgi vācieši un policisti, tos vien redzi un dzirdi. Vai tiešām Oksanai taisnība, ka visus, kam ir rokas un kājas, izved? Zeme kļūs pavisam kaila, ļaudis gan badā izmirst, gan šādā veidā gaist!

Un tomēr tā ir Kijeva, zeltainā, zildebesīgā! Un kur vien skaties — Dņepra! Laiviņu iebāza mugursomā: kāds stulbenis izdomājis to kokardi ar galvaskausu un sakrustotajiem kauliem?

Nē, viņi tam neteiks nekā, tēvs un māte, viņi ir klusi, tikai sačukstēsies abi. Vecākais brālis viņus acis saukāja par «sendienu muižniekiem». «Jūs jau Gogolis ir nokritizējis! Nu, ko jūs sēžat cauru nakti pie loga? Kam gan mūsu tētis vajadzīgs? Apcietina ienaidniekus, nevis kuru katru.»

Meļņičenko un Pols kājām nogāja līdz Kijevas nomalei, neķītri lamādami šejienes kārtību. Māte ar māla bļodu rokās stāvēja uz lieveņa, trīs vistas grūstījās tai pie basajām kājām. Viņa satraukti lūkojās uz diviem vāciešiem, kas apstājušies pie vārtiņiem. īsti izbijās tad, kad vienā no tiem pazina dēlu.

—    Tēv, tēv! — sāka skaļi un aizvainoti saukt. It kā palīgā kliegtu. Un tas izskrēja no šķūnīša — galīgi novājējis, ūsas nokārušās, bez brillēm (gulējis), neko nesajēdz.

—    Ko viņam vajag? — ievaicājās. — Nes tam olas vai vēl ko! Citādi vistas paņems.

Dēls sacīja:

—    Labdien, māt.

Piegāja klāt un piekļāva pie krūtīm viņas izspurušo galvu, piespieda pie' mundiera, lai nelūkojas ar tādām acīm. Bet māte šo vieglītiņām atbīdīja un pati apskāva, pievilka klāt viņa kailo galvu. Un sāka raudāt.

Bet Pols stāv iepretim, no karstuma un šņabja sasvīdis, plati smaida — un galvaskausi viņam uz piedurknes un cepures baigi ņirdz. («Izdomājuši, velni, ar ko spēlēties!») Galīgi nobiedēja veceni, kad satvēra tās roku, kas arvien vēl žņaudza saujā vistu barību, un negaidīti noskūpstīja.

Bet tēvs vēl dullāks! Pēkšņi pavisam bābisks kļuvis! Pagriezās un ieskrēja istabā. Izrādās — pēc brillēm. Tā arī nesabučojāmies. Vēlāk ik mirkli šķielēja uz manu mundieri, nekādi nevarēja pierast. Un to vien bez mitas muldēja, ka tas un tas aizvests, tas pakārts, tie un tie aizvesti uz Vāczemi. Aizmirsis, vecais mūlāps, kā pats naktis negulēja, sēdēja pie loga drebēdams, — t.o viņš galīgi aizmirsis!

—    Savējie tomēr nav svešinieki.

—    Atraduši «savējos»! Vēl jo ļaunāk, ja savējie. Ko citu vācieši lai dara? Ja jūs redzētu, cik visur daudz bandītu!

Uz to tēvs — kamēr Pols piedzēries gulēja — sāka priecīgi čukstēt par partizāņiem un par to, cik ļoti vācieši drebot. Tieši uz Kreščatika esot nošauti divi oficieri. Uzspridzināta vāciešu ēdnīca. Un kinozāle, klubs. Un kas notiekot laukos! Visur partizāņi!

—    Kas tie par partizāņiem? Staļina bandīti! Ja jūs būtu pabijuši Baltkrievijā ..,

Taču par to, kas tur notiek, negribējās stāstīt. Bet tēvs visu laiku dīca, ka Ukrainu pataisīšot tukšu, izvedīšot visu, neatstāšot pat sēklu — ne cilvēku, ne kviešu sēklu.

—    Mūsu ir daudz, — dēls pūlējās atvairlties, — vismaz pasauli dabūs redzēt, vācieši iemācīs strādāt.

Vecais ūpis neliekas ne dzirdot, jautā, vai tas esot tiesa, ka Čerņigovas apgabalā dzīvus cilvēkus sadedzinot, veselām sādžām …

Un māte par to, kā nogalinājuši ebrejus — vēl pērnvasar. Dzinuši pa ielām, un viņu tik daudz: «Iet gluži kā demonstranti! » Un viena sieviete, ebrejiete, iemetusi sakņudārzā bērniņu.

—    Un tik prātīgs, visu saprata! Gu], kaut arī no kritiena sasities, tomēr neraud. Es pasaucu: «Skrien šurp, bērniņ!»

Meļņičenko gandrīz vai salti drebuļi pārņēma: laikam slēpj, tā tik vēl trūka! Nē, bērns esot miris, māte pat miršanas datumu atceras. Tīfs piemeties, un nevienam nedrīkstējuši teikt: aizspundēs istabā un nodedzinās māju līdz ar slimnieku!

—   Tāda jums tā dezinfekcija! — tēvs norūca.

Sāka dusmoties arī dēls, sāka kliegt par to, kā bijis priekš kara, un par ebrejiem, atgādināja, ko tēvs pats dažreiz teicis, kad ar draugiem iedzēris. Nē, visu vecais ir aizmirsis! Purpina savu:

—    Nesaki vis! No visa redzams, ka ebreji viņiem tikai uz kārā zoba. Ar tiem tikai sāka, tie viņiem tikpat kā raugs iejavam, bet mūs ceps. Pārvērtīs par oglēm. Tā kā tos Čerņigovas apgabalā. Un Baltkrievijā. Domā, mēs nekā nezinām, neesam dzirdējuši!

Galīgi aizrunājies vecais, zina, ka dēls nav nekāds Pavļiks Morozovs, neskries uz komandantūru. Meļņičenko kopā ar Polu tur bija aizgājuši, lai sagādātu vecajiem prieku — pārceltu viņus uz dzīvi labā mājā. Jo ne jau katram ir dēls — SS hauptšārfīrers!

Bet dēls par to saņēma pēdējo apvainojumu porciju. Šoreiz kaut kas bija lēcies mātei. Sāka kliegt, izplūda niknās asarās — it kā dēls viņus dzītu uz to pašu «vāciešu katorgu».

—    Nē un nē! Sit vai nost, bet neiesim!

Bija redzams, ka tikai sasietus tos iespējams pārvietot uz ebreju dzīvokli.

—    Nekā mums nevajag! Par ko, ak dievs, par ko!

Un, kad pienāca laiks atvadīties — visas šīs sarunas, protams, norisinājās tādos brīžos, kad Pols piedzēries gulēja vai bija kur aizgājis, — tēvs piepeši sacīja:

—    Labāk lai vācieši tevi nogalē, dēls, labāk lai viņi nekā savējie! Labāk viņi!

Māte stāvēja turpat blakus un raudāja, un bija manāms, ka piekrīt, ka sen jau par to viņi sačukstējušies. Norunājuši gluži kā bērni.

—    «Labāk», «savējie». Kādi «savējie»? Esat saradojušies!

—    Tu, dēls, uzklausi gan tēvu. Mums tik un tā jāraud. Tad jau labāk lai vācieši.

—    Visu esat aizmirsuši! Vai maz jums vēl tika no Staļina, maz esat badā miruši, drebējuši? Aizmirsāt?

Bet ko tu viņiem ieskaidrosi, ja viņi tevi jau dzīvu bedī! Pūš kā no bandītu lapeles …

—    Nū-ū, tu, bandīta dvēsele! — Meļņičenko uzšāva zirgam, kad tam bija samežģījies solis. — Arī tu vēl!

No krūmiem pretī iznāca ūsains šārfīrers; Meļņičenko uzsauca tam, lai ved savu vadu uz šķūni nekavējoties! Un auļoja uz turieni arī pats pa lauka malu, kur netraucēja nogalinātie, nebiedēja zirgu. Bet pie šķūņa jau dārdēja šaušana, jau kūpēja dūmi, šķūnis bija aizdedzināts. Tur rīkojas Pols. Taču zaldātu it kā kļuvis daudz vairāk. Kas tie tādi? Varbūt patiešām ir iejaucies Muravjovs! Pieauļoja — un pirmais, ko ieraudzīja, bija Belijs! Tas pats moskalis, kuru Muravjovs grib iztaisīt par hauptšārfīreru. Tas pats, kurš aizveda no Meļņičenko veselu vadu. Un viņam pieticis nekaunības nākt te palīgos, rīkojas te. ..

—    Kas sauca? Kas sūtīja?

Ak tā, viņš pat neskatās! Meļņičenko ax ierastu kustību pacēla pletni, vēl nedomādams, ka sitīs. Paceltā roka pat saldi iesmeldzās gaidās pie domām, kā viņš tūlīt cirtīs, ar pavilcienu, pēc kazaku paraduma. Trāpīja! Un Belijam vaigā iekvēlojās sarkana, karsta brūce!

Kamēr zirgs, bandīta purns, lēkāja uz pakaļkājām, vairīdamies no liesmām, no kurām virda melni dūmi, Meļņičenko izlaida no acīm savu ienaidnieku, bet, kad atkal pret to pagriezās, tam jau izstieptajā rokā zibēja melnā pistole. Ko viņš grib darīt, ak dievs? Ko viņš dara? Kā tas var būt? Viņš taču izšāva uz mani! Trieciens pa roku! Pa sāniem! Uz mani šauj, ak dievs! . . . Sāpju nav, tikai mēmums un jauna trieciena gaidas, un šausmas, un nespēja ticēt, ka tas notiek. Notiek ar viņu! Nu, redzi, māt, tu to gribēji! Jūs to gribējāt! Kā gribējāt, tā arī notika, jūsu dēls ir miris … Kā jūs gribējāt… Jūs gribējāt! …

Belijs trieca lodi pēc lodes sava nesenā komandiera augumā — it kā tajā būtu sakoncentrēts viss ļaunais! — iztukšoja visu aptveri, kamēr Meļņičenko slīga uz leju, krizdams no zirga. Vispārējā šaušanā, kliedzienos, melnā ugunsgrēka brakšķēšanā neviens, arī Belijs pats nesadzirdēja šāvienu, ar kuru kāds bārdains «rietumnieks» tiešā tēmējumā viņu nogāza.

Bruņutransportiera tērauda kastē stāvot, Pols šāva no drebošā, bet nezin kāpēc mēmā ložmetēja, šāva uz šķūņa durvīm, to Meļņičenko vēl ieraudzīja …

No dokumentiem zināms, ka Ivans Meļņičenko gandrīz pusgadu nogulējis vāciešu hospitālī un, kad atgriezies bataljonā, rotas vietā saņēmis vadu, — rotu komandējis jau cits hauptšārfīrers. 1944. gadā divdesmit vīrus aizvedis mežā, kad jau tuvojusies fronte. Drīz aizbēdzis arī no partizāņu vienības, slapstījies Karēlijā. Pēc tam aizklīdis uz Kijevu. Slēpies savas mājas bēniņos. Kad atnācis pilnvarotais ar lieciniekiem, lai izdarītu kratīšanu, un kāpis uz bēniņiem, Meļņičenko izšāvis uz to un aizbēdzis. Dzīvojis stepes gravās, iziedams uz ceļa u,n atņemdams cilvēkiem ēdamo, kāds kuram gadījies. Gulošu miegā viņu nejauši uzgājusi sieviete ar kazu (Nadja Fedorenko), Meļņičenko uzdevies par dezertieri. Sieviete daudzkārt vedusi pie viņa kazu, turpat gravā slaukusi, nesusi viņam arī maizi. Ar viņas starpniecību Meļņičenko nosūtījis varas iestādēm vēstuli: «Esmu vainīgs, ķeriet mani. Vecāki par bērniem neatbild!» Sacerējis autobiogrāfiju un nosūtījis arī to. Ļoti sērīgi aprakstījis, ka visa pasaule esot viņa priekšā vainīga, — par visu to, ko viņš, Meļņičenko, darījis, ko viņam nācies darīt. Ļoti noticējis savas loģikas spēkam, patiesībai un pats ieradies NKVD — sekodams vēstulei. No vilciena, kurā vests, izbēdzis. Vēl mēnesi dzīvojis, virzīdamies uz mežainiem novadiem. Baltkrievijā nošauis.

PIRMAIS CIEMATS. PuSkslenis 11 un 53 minūtes pēc Berlīnes laika

Griša norauj melno drānu un skatās spoguli. Tā jau es domāju: tur ir tikai spogulis, vairāk nekā! Un kas gan tur vēl varētu būt? Kādēļ es arvien domāju, gaidu, ka nupat, nupat atklāsies kaut kas briesmīgs? Griša skatās, smejas, sauc mani. Kāpēc viņš smejas: tā taču ir viņa, tā sieviete, tā jau es domāju! Tā pati… Rāpjas pa sniegu, paceļas uz ceļgaliem, krīt un rāpo tālāk, atstādama sniegā asins pēdas. Viņa neko nevar izteikt, mute tai sašķaidīta, saplosīta, seja noplūdusi asinīm. Mēģina kaut ko uzrakstīt uz sniega, notraipa to ar asinīm, paceļ asiņaino roku un rāda uz turieni, kurp ved viņas asiņainā sliede, no kurienes viņa bēgusi…

PIEKTAIS CIEMATS

No R. Muravjova liecības (1971. gads): «Augusts Barčke bija Volksdeutsche, no vietējiem vāciešiem, komandēja vietējo policistu rotu. Par Barčkes rotas kodolu kļuva Kličevas garnizons, kuru viņš komandēja pirms tam un kurš, partizāņu sakauts, aizbēga uz Mogijevu. Kā es jau teicu, Barčke bija Volksdeutsche, neliela auguma, paresns, ar brillēm, ap četrdesmit gadu vecs, ne vairāk…»

Augusts Barčke jeb, kā viņu dēvē policisti, Barčiks ļoti cieta. Nemitīgi viņu tirdīja kauns, nemitīgi. Cilvēks mocījās ar kaunu, kā daži mokās ar iesnām. Šīs jūtas, mulsums un kauns Vācijas priekšā, viņā nepāriet, jo Vācija ir it kā tieši viņa dēļ atnākusi uz Kličevu, uz Mogiļevu. Nu arī uz šejieni, uz Borkiem. Un tagad redz Barčki to vidū, ar kuriem kopā viņš dzīvojis, kurus komandē, bet ar tiem jau kaunā vien jākrīt, jāsarkst uz katra soļa. Visādā ziņā izdarīs kaut ko tā, kā nav jādara, vai arī pavisam neizdarīs, neizpildīs, pārkāps. Nezini, no kā vairāk ļaunuma un nemiera: no tiem, kas šķūnī, negrib nākt ārā, neklausa, vai no paša policistiem, kuri visu dara šķērsām, muļķīgi kā dzērumā! … Darbs vēl nav pabeigts, nav iztīrīts otrais, visbīstamākais, «vīriešu» šķūnis, bet daudzi jau nozuduši, aizskrējuši pie stropiem — «bitītes bumbot», kā viņi to stulbi dēvē. Barčke metās viņiem pakaļ — dzīt, mizot, un viņu vēl sadzēla bites. Vaigs kā no koka, lūpas izvērstas, tādas kā lauku plānprātiņam, acis neredzīgas… Tagad paši no malas smej. Atraduši sev izpriecu, lai tikai nebūtu jāstrādā. Un tad vēl, kā tīšuprāt, uzkūlās tas šturmbanfirers, stāv tur pie smilšu bedrēm, kur zemniekus ved šaut.,.

Tādu viņu ieraudzīja Tupiga — savu hauptšārfīreru. Uz kā vēl brilles turas! Deguntelis iekritis, ar nagiem neizvilksi no uztūkušajiem, spīdīgi sārtajiem vaigiem. Mediņu garšojāt, Barčika kungs? Uz veselībiņām!

—    Pēc jūsu pavēles ierados, kungs haupt…

—    Cikos tev bija likts nākt? Ej pie bedres!

Turp uz bedri divās rindās nostādīti vācieši; pa šo gaiteni ved cilvēkus no šķūņa. Strādā vāciešu rota, Barčiks piedevām. Viņa vīri darbojas pie klēts un piegādā bedrei «kūļus». Nē, tā nav klēts, drīzāk gan te bijusi darbnīca, droši vien — remonta. Izmīdītajā zālē mētājas zobrati, dažādi dzelzsgabali, uz sienām mazuta traipi un šķībi uzraksti — «Nesmēķēt», «Smēķēt tikai savus» un divreiz kāds «Fedja». Tupiga padauzīja ar zābaka purnu pret sarūsējušu riteni, paspēra zemē iegrimušas dzensiksnas galu. Tieši ar tādu reiz sagrieza Tupigam kaklu: dzensiksna gandrīz bez skaņas pārtrūka brīdī, kad viņš bija noliecies pie motora, apsvilināja zem auss, acu priekšā izlocījās melna čūska, kļuva tumšs, tumšs, un uznāca nelabums . . . Bet Barčiks, kad Kličevā strādāja, arī skraidīja ar atslēdznieka rīkiem rokās, ar mazutu noziedies; no visiem atšķīrās tikai ar to, ka valkāja koka tupeles, klabīklas. Klab-klab-klab! — tekāja rosīgs, centīgs, bet, lai iedzertu, pat svētkos — nē un nē! Pēc tam kļuva par rajona policijas priekšnieku. Kad viņus izbiedēja, kad partizāņi visus Kličevas policistus padzina no siltajām krāsnīm, viņš jau bija apāvies zābakos. Savās klabīklās nebūtu varējis aizbēgt. Bet Tupiga nav muļķis, jau laikus pārvācās no Kličevas uz lielu pilsētu, uz Mogiļevu, uz īsto policiju. Ne krāsns, ne sienu viņam nekad nav bijis — neturējās pie tām līdz pēdējam brīdim kā šie budži. Tad nu gan muka!

Uguns jau beidz gailēt, kur nodeguši šķūņi, mājas, sētas. Laikam ir brangi liesmojis: vāciešu un policistu mundieri, bruņucepures, laiviņcepures, muguras — viss kā miltiem nokaisīts. Tur, smilšu karjerā, kur bedre, nodārdēja zalve, notarkšķēja automāts. Bet pie darbnīcas skraida Barčiks ar kāta granātu rokā, zvetē ar to saviem darboņiem pa mugurām, dzen pavērtajās šķūņa durvīs, lai tie vilktu laukā vīriešus — nākamo partiju. Citi policisti tur durvis ciet, balsta, lai tie no iekšpuses neizlauztu. Turi vien, turi, tā jau tu noturēsi, ja viņi tur iedomāsies to darīt! Bet viņi patiešām ir kaut ko nodomājuši darīt, tāpēc ka virs izlauztā jumta paceļas puiša galva, laikam vīri viņu ir pacēluši un tur, lai šis tiem stāsta, kas notiek un kā tur ir, ārpusē. Tupiga ar acīm sastop puiša skatienu un pat pamirkšķina: skaties vien, es redzu, bet tā nav mana darīšana! Barčiks skraida, rosās, bet to, kas notiek viņam virs galvas, nemana. Lai, pat interesanti, ja kas notiks! Tieši tad noderēs Tupigas rokas ložmetējs. Puisim garš kakls kā bruņurupucim, viņš visu laiku skatās — nevar atrauties! — uz to pusi, kur aizdzen vīriešus, kur bedre …

Bet pa šķūņa durvīm divi jau iznākuši, izsvieda vēl vienu, pēc tam izgrūda vēl trijus. Jauns bārdainis laikam iznāca pats, skaļi sacīja:

—    Iesim, vīri, ja ļaudis tik ļoti lūdz. Ko te šķūnī izsēdēsi!

Un pat Barčiku pažēloja:

—    Kas tad tevi tā apstrādājis? Bitītes? Tās mums niknas. Vai tad tu nezināji? .. .

Ū, kā hauptšārfīrers iekaucās, kā policisti sizdami dzina visus septiņus cauri vāciešu gaitenim — gandrīz skriešus!

Bet Barčiks jau spiedz izkliegtā balstiņā:

—    Vest ārā nākošos! Nāciet laukā ar labu, citādi iemetīšu granātu! Tūlīt metīšu!

Tupiga soļoja gar vāciešu dubultrinclu bedru un šāvienu virzienā. Bedrēs dzeltenīgā, vecā un sausā smilts izmīdīta un izraibināta tumšiem plankumiem — ne jau mazuts, asinis. Bet nošautie nav redzami, tie guļ kaut kur dziļāk. Un augšā, virs karjera, stāv septiņi ar šautenēm, gaida nākošo partiju. Un skatās — dažs lejup, dažs pa gaiteni turp, no kurienes atdzen. Bet malā stāv viņš, šturmbanfirers! Stāv viens, neviena nav blakus. Tupiga tievās Dolivana kājas garajos stulmzābakos pazina jau tad, kad vēl nebija ieraudzījis pelēko seju ar melnajām ūsiņām.

Pat mugura sāka niezēt satraukumā: būtu varējis uzskriet tieši virsū Dolivanam!

Un tajā brīdi vāciešu dubultierindas gaitenī parādījās Barčiks: viņš un vēl divi policisti dzen nākošo septītnieku, un dubullierindā stāvošie vācieši palīdz, no abām pusēm ar laidēm grūž vīriešus uz priekšu, uz bedri… Nu, nu, parādies, Barčika kungs, Dolivans tavu uztūkušo mūli vēl nav redzējis!

Hauptšārfīrers gandrīz vai raud, balstiņa viņam galīgi pazudusi:

—   Ej, kad tev saka! Tur iekšā — un gulsties! Tur iekšā — un gulsties!

Nez kāpēc arī pats tiem līdzi noskrēja lejā, bedrē, paslīdēja smiltīs un asinīs, pakrita un gulēdams kliedz: «Tur iekšā — un gulsties!»

Uz viņu no augšas sāk bļaut, ka viņš nedarot pareizi: vīriešiem vēl esot jāstāv kājās, kamēr viņus nošaus. Tad Barčiks sāk tvert tos, celt kājās, un rokas pašam sarkanas kā zostēviņam pleznas. Viņš vairs nespēj atšķirt, kurš šajā bedrē dzīvs, kurš jau nošauts, un ķersta visus no vietas, cenšas piecelt un nostādīt uz kājām arī mirušos… Zem Dolivana skatiena pilnīgi zaudējis jēgu. Bet tas stāv un, šķiet, ne par ko nebrīnās. Kāds iesmējās — viņš paskatījās uz to pusi, un atkal kļuva dzirdams, kā vēl deg sādža un kūņā jas bedrē Barčiks.

Kas tad tas? Tur stāv nevis septiņi šāvēji, bet vienpadsmit! Barčiks nesaprot, kāpēc augšā nemierīgi rosās, sačukstas. Jauniņais vācietis oberšārfīrers, kurš vada nošaušanu, skrien gar šāvēju ierindu, pastiepis uz priekšu dūri, un lamādamies draud. Vai tad jūs nesaprotat, kas noticis? Pajautājiet, Tupiga jums paskaidros: izrādās, ka arī starp jums ieperinājies gurķis vai francūzis! Pašmāju, vāciešu. Bliež zilā gaisā kā kapeikā. Lai tikai netrāpītu.

Un beidzot saprata arī Barčiks. Viņš gandrīz apraudājās pa īstam. Aiz kauna. Tagad jau par vāciešiem. Sāka rāpties laukā no bedres un uztraukumā nevar tikt augšā: smiltis slīd, brūk lejup zem kājām…

Izklaidus nodārd divas zalves — viena pēc otras. Un bedrē atkal visi guļ. Tikai Barčiks stāv, noliecis galvu, šāvienu saviļņots.

Pēkšņi no lejas, no bedres atskan:

—    Sāp! … Vāciet, nogalē pavisam!

Barčiks izbailēs pagriezās uz bedres pusi.

—    Kur tu esi? Pacel tur roku!

—    Sāp .,.

—    Roku, roku parādi! , . .

Virs līķiem vāri, kā dzīva migliņa pašūpojās tieva, kaila roka. Un visi, kas stāvēja augšā, sāka nikni bliezt lejup, šaut bedrē …

SESTAIS CIEMATS

Rostislavs Muravjovs.

Dzimis 1918. gada 15. oktobrī Dņepropetrovskas apgabala Igreņas ciematā, krievs, bezpartejisks, izglītība — augstākā. Augums — garš, kakls — īss, acis — pelēkas, piere — taisna, deguns — plats, ar izliekumu, lūpas — plānas, zods — izvirzīts uz priekšu, ausis — lielas.

Īpašas pazīmes: labajai rokai trūkst pirksta — zeltneša, bojāts mazais pirkstiņš.

No Mihaila Maidanova liecības 1960. gadā: «Sājā ciemā vācieši un mūsējie bija nostādīti divās rindās. Cik atceros, priekšā stāvēja vācieši, tiem aiz muguras — mēs. Vāciešu oficieris ar tulka starpniecību (viņu uzvārdus es nezinu) pavēlēja, ka mums esot jāpilda visi vācu zaldātu rīkojumi, kurš nepildīšot, tas tikšot nošauts …»

Šturmfīrers Slava Muravjovs gaidīja savu šefu. Tam jāiegriežas arī šeit, Proletāriešu ciematā. Bija pavēle bez viņa neuzsākt. Borku operācija nav gluži parasta — ļoti sarežģīts «rituāls».

Vadi, vāciešu un «ārzemnieku», jau nostādīti ierindā. Stāv tādā stāvoklī, ko izgudrojis pats šturmbanfirers «iesācēju iesvētīšanai». Stāv pa pārim: priekšā vācietis, viņam aiz muguras nevācietis, pēc tam ies pa sādžu — un trīsdesmit nevāciešiem tas notiks pirmoreiz. Un viņi jau zina, kādam uzdevumam šurp atvesti, kādēļ tā stāv un kas notiks. Visi trīsdesmit ļoti dažādi, un pie Dirlevangera tos atveduši vai atvilinājuši ļoti dažādi apstākļi. Bet jādara viņiem visiem būs vienāds darbs. Pavēlēs — un darīs, Muravjovs pārliecināts, ka darīs. Kā mīļie! «Neiešu, nenogalināšu, varat mani nošaut!» varbūt daudzi no viņiem tā domāja, varēja tā prātot kaut kur tur, vakar, tālu no šejienes. Nu, bet šeit — pamēģini, kad te vairs nav nekāda prātošana, kad skaidri zini, ka tevi aizvilks, lūk, pie tās sētas, pieslies kā kluci un nošaus! Daži trulā apstulbumā, it kā slazdā iekrituši, skatās uz vācu bruņucepurēm, uz vācu virsniekiem, uz Muravjovu, citi pamet skatienus uz sādžu, skatās ar puiciski idiotisku ziņkāri. Pa tukšo ielu staigā vienīgi patruļas, lai sievas neskraidītu no mājas uz māju, nelīstu pagrabos un šķūņos. Būs mazāk panikas, vairāk cerēs, ka visbaigākais ar viņiem nenotiks, netiks darīts. Jā, kaimiņu ciemati deg, tur dārd šaušana, taču ļaudis daudz ko var iztulkot mazāk briesmīgi, ja tikai tos nepārņem un neaizrauj panika. Virs dažām mājām pat sāk kūpēt rīta dūmi, tur pat taisās brokastot: sak, mēs kā vienmēr, un tāpēc šodien tas negadīsies, nenotiks! Tas nevar notikt!…

Cik ļoti gan cilvēks tic, ka viņam — tieši viņam visšausmīgākais ies secen. Lūk, pat dažās sejās zem melnajām policistu cepurēm ar balto galvaskausu un krustotajiem kauliem pierē pavīd šis bālais un aukstus sviedrus dzenošais «nevar būt!».

Var, mīļais, var būt! Tas notiks tūlīt — un tieši ar tevi! ,..

Muravjovs tam visam jau ir gājis cauri un zina, kā viss norisināsies. Nevienam neļaus atiet sānis, izvairīties, tāpēc jau jūs esat nostādīti. Līdz šim tu vēl nezināji par sevi visu patiesību — šodien uzzināsi! Un lēnām slīdēsi lejup, uzsēdināts uz šīs patiesības kā uz asa mieta! Ar tevis paša sirdsapziņas smagumu tevi nobeigs. Taču ne uzreiz. Lūk, arī šturmfīrers Muravjovs arvien vēl ir sveiks un vesels, kaut gan jau tik daudz mēnešu, dienu, minūšu slīd uz leju pa to mietu, uz kura uzdurts. Vakarnakt pēc mežonīgas žūpošanas sapnī kliedza uz turieni, kur kādreiz bija Slava Muravjovs, kādai dēls, kādai vīrs: «Netici, neticiet, es neesmu bende, esmu kareivis, atrodos ienaidnieka nometnē, taču esmu kareivis!» Atceras, ka sapnī līdz asarām skaisti izskanēja vārdi: «ienaidnieka nometnē».

Bet pamodās — un nekā! Ne mātes, ne Ludmilas, nav Muravjovam neviena tuvinieka, jo nav vairs pasaulē Slavas Muravjova. Tas, kas ir viņa vietā, tas ir kāds cits, pavisam cits.

«Kā tu varēji, Slava?» ar tik naivām, vecmodīgām šausmām viņam kādreiz jautāja sieviete apaļās acenēs — viņa māte. «Kā tu varēji atļaut savai sievai nogalināt bērnu?» Sieva — jaunā brīnišķi daiļmiesīgā sieviete, vārdā Ludmila, — bija iztaisījusi abortu. Tāpēc ka viņas vīru Slavu Muravjovu iesauca armijā, karaskolā, no pedagoģiskā institūta otrā kursa, un viņai «kļuva bail par nākotni».

Vienīgi sapnī šturmfīrers Muravjovs ļauj šīm sievietēm viņam tuvoties — mātei, sievai. Vienīgi sapnī: tur viņam nav iespējams nelaist sev klāt, novērsties, aiziet. Toties tur vēl ir iespējams kaut ko pavērst, atgriezt atpakaļ. Tur, bet ne šeit.

Bet jādzīvo ir, kamēr dzīvs.

Kādreiz «dzīvot» nozīmēja ātrāk iesteigties rītdienā: izaugt, aizbraukt no laukiem mācīties lielā pilsētā, atrast tādu darbu, kas neapniktu visu mūžu, un atrast sievieti — uz visu mūžu … Un toreiz tas viss bija vēl priekšā. Bet, lūk, kas priekšā gaidīja! . ..

Kādreiz cerēja kļūt par skolotāju. Tiesa, pirms tam sapņoja kļūt par karavīru. Pedagoģiskajā institūtā iestājās tāpēc, ka visi Muravjovi — ne vien tēvs un māte, bet arī divas krustmātes — bija skolotāji. Un pēkšņi no institūtiem sāka iesaukt armijā, paņēma arī viņu — uz karaskolu, un viņš gāja labprātāk nekā daudzi citi.

Kad nogranda — «karš!», Slava Muravjovs nespēja apslēpt jauneklīgo jūsmu, pat gaviles: kas gan tagad vajadzīgāks par dedzīgiem, drosmīgiem leitnantiem?! Kadru karavīru palicis diezgan maz.

Taču viņu skolu arvien vēl turēja pie Maskavas, arvien vēl turpināja mācīt, it kā viņi neprastu, nespētu veikt galveno — mirt, bet nelaist ienaidnieku tālāk. Jau Minska, jau Gomeļa kritusi, ziņojumos uzskaitīja ienaidnieka dzīvā spēka un tehnikas zaudējumus, un nebija saprotams, kā vācieši vēl spējīgi uzbrukt.

Augusta beigās kursantus sapulcināja, viņi sēdēja bijušā institūta lielajā aulā un gaidīja kādu svarīgu paziņojumu. Nu, beidzot taču! .., Bet viņiem nolasīja dīvainu pavēli: karavīru ģimenes atbild par pārbēdzējiem un tiem, kas padodas gūstā .. . Muravjovs atceras, ka viņš nekādi nespēja sasaistīt šo pavēli ar sevi un saviem tuviniekiem. Gūsts? Kas par blēņām! Kā tas var būt?

Beidzot leitnantus un jaunākos leitnantus sadalīja pa karaspēka vienībām, kas tikko saformējās, iesēdināja ešelonos un naktī veda uz rietumiem. Muravjovs bieži modās. Un ne jau jaunu uzlidojumu gaidās (tie viņu nemaz nebiedēja), bet aiz satraukuma, ka beidzot brauc pretī tam noslēpumainajam un bargajam, ko sauc par fronti, par kauju. Iemiga, un viņam šķita, ka vilciens tajā pašā brīdī ir apstājies, aiz logiem dunēja smagi skrejošu cilvēku soļi, noskanēja pavēle: «Izkāpt! Atri! Ātri!» Rīta krēslu pāršķēla sprādzienu atblāzma, pavisam netālu dārdēja kanonāde. Pat ložmetējs bija sadzirdams. Izbira no vagoniem, sāka celt nost no platformām lielgabalus, veda ārā no vagoniem zirgus. Un kāds jau bija devis pavēli — un komandieri jauneklīgās, skanīgās balsīs izkliedza komandas un veda kareivjus uz lauka, klīdināja ķēdē: «Uz priekšu! Uz priekšu!» Tad ta brīnumi — ar vilcienu bija iebraukuši tieši kaujā! Slava Muravjovs, nepacietīgi skriedams, veda savu vadu pretī kaujai, pretī ienaidniekam, zinot, ka tie ir augstākie mirkļi viņa mūžā: liktenis nav viņu apgājis, nav atstājis bez dāvanas!

Bija smagi skriet ar pilnu uzkabi pa auzām un vīķiem, pēc nesenajiem lietiem sakrituši veldrē, tie saistīja soļus, rasā samirkušie zābaki un puszābaki nikni rāva pušu zaļos pinekļus: tā tam arī jābūt, ir jūtama kopīga barga elpa, tiešām — barga, un tālu — gan pa labi, gan pa kreisi — jau atskan sauksme: «Par Staļinu! Par Dzimteni!» Skrēja. Leitnants Muravjovs, apsteigdams rotas politvadītāju, uztvēra un izmeta pār rotu sauksmi kā karogu: «Uz prie-kšu! Par Staļinu!» Visi kliedza «urā».

Te nu būtu vajadzējis gāzties pār ienaidnieku, samalt to, samīt un dzīt, dzīt! Bet priekšā krēslā tikai krūmi, retas bumbieres uz lauka un zirgs — šķiet, visi to ieraudzīja reizē —, tas mierīgi stāvēja zem koka, gaidot, kad viņam atkal iegribēsies iebāzt purnu rasotajā zaļumā.

Kareivji jau kaut ko nojauta, vairs neskrēja, atkal sāka soļot, bet komandas skanēja arvien asāk, prasīgāk. Stulmu un stilbtiņu švirkstoņa, metāla šķindas, daudzsimtu cilvēku ātrā elpa arvien vēl atbīdīja patiesību, attālināja vispārējas nojausmas un kauna, neveiklības un, lai cik dīvaini tas arī nebūtu, atvieglojuma mirkli… Šie garie un ērmīgi uz priekšu pastieptie durkļi, šie jauneklīgie komandieru izkliedzieni — kad līdz vāciešiem, līdz pirmajai līnijai varbūt vēl pieci kilometri! •— tad ta visi smiesies un «ņems priekšā», kacl «iztirzās mācību iznākumu».

Taču iznākumu noteica kauja, kas tomēr neizpalika, tikai bija vēl priekšā.

Tā uznāca tajā pašā dienā, pēc stundām sešām, un pārsteidza negaidīti, kaut likās, ka tika gaidīta, ka uz to gatavojās; kauja ilga it kā piecas minūtes un it kā simt dienu. Cilvēki kaut ko kliedza, skanēja komandas, taču īstenībā komandēja dzelzs dārdoņa un rēkoņā, baiļu un šausmu brēcieni, un, kad viss beidzās, kad vāciešu tanki aizgāja kaut kur sānis uz dzelzceļa pusi, Slava Muravjovs gulēja pusaizbērtā ierakumiņā, sajuzdams uz kājām un uz muguras slapjo smilšu drausmo, taču glābjošo smagumu, un klausījās daudzbalsīgajos kliedzienos, kas it kā no pazemes nāca no citiem ierakumiņiem — pa visu nokalni, un no šiem kliedzieniem — kā no slima bērna murgiem — gluži kā sveces liesmiņa izdalījās viens vienīgs vārds: «Māmiņ!»

Astoņpadsmit un divdesmitgadīgie, kāpurķēžu sašķaidītie, dzelzs saplosītie sauca palīgā vienīgo cilvēku — visi vienā vārdā. Citus vārdus vairs neatcerējās.

Savādi, bet to vēlāk nekad neatcerējās ar izsmieklu, ar rūgtu nicināšanu — pirmo kauju un bērnišķīgos kliedzienus: «Māma!» Kaut gan daudz kas, ļoti daudz kas nāk atmiņā tieši tā — ar rūgtu nicinājumu.

Kareivji un leitnanti ar šautenītēm, ar retām pusotrtonnīgām automašīnām, ar četrdesmit piecu milimetru lielgabaliem, no kaut kurienes iznirstošie un atkal nozūdošie augstākie komandieri ar emkām, tanketēm — tas ir viss, ko Slava Muravjovs atcerējās, viss, kas svaidījās svešā spēka priekšā, kacl tas vēlās virsū kā milzu vilnis.

Vāciešu armija ne tikai sagrāba pusi Eiropas Krievijas, tā ielauzās dvēselē, nomākdama, izspiezdama to, kas viņā, Slavā Muravjovā, bija (kā likās — bija uz visiem laikiem!). Pirmā kauja bija tikai sākums — unne jau visstulbākais un bezjēdzīgākais. Kaut kāda drausmīga un bezpalīdzīga kūņošanās līganā un asiņainā purvā. Vi.ņš palika bez vada, vēlāk komandēja citu rotu, tad atkal palika bez kareivjiem, viņš nebija nekas — un tūdaļ, pēc trim dienām, jau pildīja pulka štāba priekšnieka pienākumus. Viņš visu laiku pūlējās būt par komandieri un meklēja, lai pāri stāvētu kāds spēcīgāks, pieredzes bagātāks, tālredzīgāks, lai virs viņa būtu, nu, jel kāds! Gluži

Kā dedzīgs ticīgais viņš ar visu sirdi tiecās turp, kur parasti arvien atradās kāds cilvēks, no kura izrietēja kārtība, vara, griba, brīžam neizprotami nežēlīga, taču tik ilgota patlaban. Bet tieši tagad tā nebija jūtama, toties parastais bezspēks iepretim cita gribai bija palicis, un tas daudziem, pārāk daudziem laupīja vēlēšanos uzņemties atbildību.

Bet uzbrūkošais spēks, kā likās, izrīkoja pat apstākļus. Tas rīkojās metodiski, mērķtiecīgi un plaši — visā frontē. Šis spēks uzkrājās gan še, gan tur — šeit un tur vienlaicīgi — un dragāja, lieca un atkal brāzās uz priekšu.

Kaut kur taču eksistēja spēcīgs mehānisms, kura vajadzībām viņš tika slīpēts. Kaut kur taču tas bija! Slava Muravjovs gandrīz fiziski juta, kā tas kaut kur draudīgi pagriežas, gatavojas triecienam. Un, lūk, arī viņa pēdējā kauja, ja vien to var nosaukt par viņa kauju. Vācu tanki uzbruka, pārsteidza, tāpat kā pirmajā kaujā, negaidīti. Ak kungs, cik ilgi tas vilkās, pirmais pārsteigums, — ne jau stundas, ne dienas, bet visu laiku, kamēr leitnants Slava Muravjovs karoja, vairākus mēnešus! Pārsteiguma moments — vai tikai tas nesakņojās viņā pašā?…

Šoreiz tanki nāca automātistu pavadībā, trasējošo ložu uguns bija tik spēcīga, ka šķita — dārd un liesmo pats gaiss. Tas jau bija tāds kā automātu huligānisms. Pulka štāba priekšnieks Muravjovs (kas nu par pulku — vadu atliekas!) izlēca tieši no brūkošu baļķu un krītoša jumta apakšas — viņa štābā trāpīja uzreiz divi šāviņi, divos kaktos — un mēģināja apturēt bēgošos kareivjus, rāpoja kopā ar viņiem, līda uz vēdera pa dubļiem zem ārprātīgas uguns. Pēkšņi aiz šķūņa ieraudzīja apseglotu kavalērijas zirgu, piesietu. Tas, drebēdams pie visām miesām, spīdīgi melns, izbīlī svaidīja pakaļu, spārdīja ar pakaviem zemi, pūlēdamies pārraut pavadu. Dubļiem novārtītā leitnanta Muravjova atmiņā atplaiksnīja tik pazīstamā un saviļņojošā aina: melnais jātnieku apmetņa plīvS līdzīgi spārniem atrauj no zemes, paceļ no dubļiem! . . . Pielīda klāt, uzlēca kājās, vēl izšāva pa zirga apakšu uz sakņudārzā pavīdējušo vācieša stāvu un metās pie kāpšļiem. Ar vienu roku satvēra seglu loku, ar otru, kurā pistole, ieķērās krēpēs, ar labo kāju atgrūdās no zemes, bet kreisā līdz ar kāpsli aizslīdēja zirgam zem vēdera. Nebija aizsprādzēta seglu josta. Bezpalīdzīgi iekāries, viņš dzirdēja, kā lodes, mieskārīgi šmaukšķēdamas, urbās no pretējās puses zirga vēderā; krizdams un uzveldams sev virsū zirgu, viņš vēl pamanīja neliela auguma vācieti, kurš pietupis raidīja kārtu pēc kārtas no automāta…

Te Muravjovu arī saņēma gūstā. Vācietis parādījās kaut kur no zirga aizmugures — zaglīgā gaitā, it kā visu laiku uzglūnējis tieši Slavam Muravjovam. Muravjovs gulēja ar vēderu pie zemes gluži kā ar zābaku piemīta varde. Siltās asinis no kritušā zirga plūda aiz augšup sarautās karavīra blūzes, lipīgi samitrināja muguru, sānus. Viņš grozīja galvu, paceldams seju, lai nepalaistu garām mirkli, kad uz viņu izšaus, nenogulētu savu nāvi — nekas vairāk viņam nebija lemts. Vācietis, apkaunojoši sīks, ar brillēm, līdzīgs aptieķniekam vai grāmatvedim, ar zābaka purnu pabikstīja izstiepto zirga purnu, taču viņa acis un automāta stobrs nevairāmi vērās vaigā Muravjovam. «Nu ko, nošausim tevi?» Muravjovs var apzvērēt, ka vācietis tā teica, kaut gan tā balsi viņš neatceras. Svešs, saliekts pirksts turēja automāta sprūdu, gatavojoties teikto izdarīt. Taču vācietim ieniezējās garais deguns, varbūt virsdegune: viņš pabīdīja acenes, pataustīja degungalu. Bet nākamajā mirklī vācieša roka rāvās atpakaļ pie automāta, acis iepletās bailēs. No visa spēka viņš iespēra ar zābaku guļošajam pa elkoni — Muravjovam galvā pazibēja dzirkstis, un, kad acīs atgriezās normāla gaisma, viņš ieraudzīja vācietim rokās savu TT. Vācietis, būdams tuvredzīgs, pacēlis to pie acīm un aplūko. Tātad pistole visu laiku ir gulējusi Muravjovam zem delnas, bet viņš, piespiests pie zemes, izplests kā varde, pat neatcerējās, ka viņam ir ierocis.

Pilnīgas satriektības, bezpalīdzības sajūta nebeidzās, tā palika arī pēc tam, kad vācietis, acīmredzot ieinteresējies par Muravjova virsnieka zīmotnēm, palīdzēja viņam izlīst no zirga apakšas. Muravjovs it kā pārvietojās no sapņa sapnī — nebeidzamos gūstekņu pūļos un kolonnās, ko dzina uz rietumiem. Gūsts! Tās bija beigas, gals visam. Kaut kur pie Volgas dzīvoja, domājot par viņu, uz kaut ko cerot, māte, Ļuda, tēvs, taču tiem būtu labāk saņemt ziņu, ka viņš kritis. Kaut tikai neaizietu līdz viņiem vēsts, ka Rostislavs Muravjovs vēl ir dzīvs. Pat ja izbēgs (par to viņš domāja nemitīgi), nekas neizsvītros faktu, ka leitnants Muravjovs dzīvs padevies ienaidniekam! Uz visiem laikiem viņš ir izmests no tās dzīves, kur palikuši visi tie, kas viņam vajadzīgi. Viņš ir gūsteknis, viņš ir padevies, un no tā nekur nevar dēties, nevar izvairīties: tas ir noticis, tas ir uzvēlies. Ne izgaisīsi, ne noslēpsies šineļu pūlī — tie neaizsegs. Tādēļ ka visi ir izmesti, visa daudztūkstošu masa. Un ne tikai ar bargo pavēli, kuru kursants Muravjovs noklausījās pats ar savām ausīm, nepiešķirot tai personisku nozīmi. Izmests, izmests no visa, kas bija un kā bija līdz karam, priekš kara, Muravjovu ģimeni varēja uzskatīt par laimīgu, skatoties no pirmskara viedokļa. Ar viņiem neatgadījās nekas ļauns pirmskara gados. Bet izrādījās, ka pat tas, kas nav skāris tevi personiski, tomēr ir iegājis, iekļuvis tevī un tur palicis, lai ari pats tu to nemanīji. Un, kad gūstā kritušajam leitnantam likās, ka tā pasaule, bez kuras viņš nespēja sevi iedomāties, tā pasaule atiedama, brukdama, tomēr ar senseno neiecietību un pat riebumu viņu, Slavu Muravjovu, atgrūda, atriebīgi un uz visiem laikiem no viņa atsakoties, viņš ar to it kā uzreiz samierinājās. It kā citādi nemaz nevarētu būt. Viss, ko viņš zināja par dzīvi (ne vien savas ģimenes), neatstāja ne mazāko cerību. Viņam bija jāzaudē ļoti daudz, daudz vairāk nekā citiem, un tieši tāpēc, ka pirms kara viņus, Muravjovus, nelaime neskāra, pagāja secen. Iespējams, ka citiem gūstekņiem, daudziem tādas personiskas katastrofas izjūtas nebija. Kaut gan — kas zina, ko viņi izjuta un domāja. Vai tad cilvēks tādā laikā sāks par to raizēties?

Bet Muravjovu tas kremta, mocīja ne mazāk kā bads. Un ari — gan nomodā, gan sapņos.

Tiesa, tā pasaule, kura varēja prasīt no viņa atbildību par gūstu, par tik bezpalīdzīgu un nemākulīgu karošanu, atkāpās un attālinājās arvien tālāk uz austrumiem. Muravjovs nevarēja nevēlēties tās atgriešanos, ja arī ne sevis paša dēļ, tad vismaz citu labad, mātes, tēva, Ludmilas dēļ… Taču vēlāk arvien vairāk atcerējās sevi, un arvien biežāk izmocīto dvēseli piepildīja niknums: jā, tur tu mūs sagaidīsi tikpat nepiedodoša, bet kur tu biji tad, kur bija tava bargā griba tobrīd, kad tā mums bija tik vajadzīga, kad mūs, veselas armijas, aprija mežonīgais haoss?!

Bobruiskā, uz kurieni viņus aizdzina, sākumā visus sagrūda cietoksnī, taču ēkās, barakās, pagalma visus nevarēja sablīvēt. Steigšus paplašināja netālu ierīkoto Pirmo nometni. Aizdzina uz turieni. Un Muravjovs konstatēja, ka abu nometņu sardze māk lamāties ne tikai vāciski, bet ari krieviski — ar neķītriem vārdiem, kad atvēzējas ar laidi vai ar rungu. Daži uzspļāva visam un nolēma dzīvot, nevis nosprāgt. Varat no viņiem atsacīties: viņiem arī pašiem tas nav nekas liels — atteikties no visiem un no visa! Uzģērbj uzvarētāju mundierus un noplēš no sevis pieputējušo, apsvilušo bezcerības, gūsta, bada caurejas un sakāves uniformu. Vēl vakar tu ar to lepojies — ar savu slaido un sikšņaino lejtnantību, bet tagad tava uniforma tik daudzu cilvēku acīs ir kļuvusi par gūsta zīmi: tur dzen gūstekņus, tur strādā gūstekņi! Nogalināja gūstekni, guļ ceļmalā kā pelēks šineļa vīkšķis… Necilvēciski n ovāj ēj uši, tādi kā aprūsēj.uši — tie esam mēs! Ar milzīgām, sievišķīgām acīm •— tie esam mēs! Vairs nespēj ticēt, ka kādreiz esi varējis sapņot par kaut ko citu, nevis par maizi, par siltu viru …

Par vāciešiem un par to mašīnu, kas samala daudzu valstu armijas, pārvēršot tās par nometņu mēsliem, jau domāji kaut kā iztālēm. Tā ir it kā stihija, precīzi organizēta un noregulēta, tomēr stihija. Un nīsti to tikpat, cik nīsti pats savu bezspēcību un esību …

Pa tīfa pārņemto, līķiem piegāzto nometni (līķu bija tik daudz, ka tos nejaudāja izvest) kā žurkas ložņāja kaut kādas pelēkas būtnes. Acis mežonīgi un zvēriski gail. Šīs pelēkās būtnes ir bīstami kustīgas, bīstami dzīvas *— daudz dzīvākas par pārējiem gūstekņiem, kas klīst kā sapnī. Cilvēki-žurkas attāiākos nometnes kaktos kaut ko vārīja, noliekušies, lai aizsegtu katliņu vai konservu kārbu, aizsegtu uguntiņu. Jo no sargtorņa uz vismazākiem dūmiem tūlīt šāva, un vārītāji krita un gandrīz vienmēr pār savu katliņu. Reiz Muravjovs —• Slava Muravjovs, skolotājs Muravjovs, leitnants Muravjovs —, slēpdamies aiz līķiem, aizlīda pie tikko nošautā, sāka pie tā meklēt, atrada apgāzto katliņu: tas, kas bija tur vārīts, tagad švirkstot cepās uz aplietajām oglītēm. Ēdamā smaka iecirtās nāsīs, izskrēja cauri visai būtnei kā elektriskā strāva. Viņš paķēra kaut ko glumu un, līzdams projām, gremoja, rija. Gaidot šāvienu, savu galu, nāvi, pūlējās jel ātrāk pagūt sakošļāt un norīt! Ak dievs, cik daudz būtņu vienā cilvēkā! Vesela kapsēta. Taču viss, pat visdziļāk apslēptais, apbedītais vēl ir dzīvs. Pamēģini atbrīvoties, pamēģini izmest to Slavu Muravjovu, kurš rija un nezināja, ko rij… Kad aizdedzināja kaimiņu nometni — Bobruiskas cietoksni un pār Berezinas upi, pār pilsētu plūda melni, smagi dūmi un kad tie saldeni, trekni nonāca līdz Pirmajai nometnei, kur visus gūstekņus izdzina no barakām un turēja zem ložmetēju stobriem, — tikai tad Muravjovs sāka vemt, mokot tukšo kuņģi, jo tikai tad viņš nojauta, atceroties smaku, un lika sev līdz galam saprast, ko toreiz ir sakošļājis un norijis …

Bet ar laiku Slava Muravjovs, kalpojot pie Dirlevangera, ir pieradis pie cepinātu cilvēka miesu smakas! Ja pazīstamā saldenā smaka viņu ietekmētu arī tagad, tad iztiec bez ēšanas. Arī patlaban smagi smako cauri zaļajam bērzājiņam. Aiz tā strādā pirmā vāciešu rota.

«Cilvēks visur var palikt cilvēks!» tēvs mēdza to atkārtot gan pamatoti, gan bez pamata. Var, jā, var! Muravjovs ir pārliecināts, ka viņš tomēr ir labāks par citiem, par daudziem, ja tie būtu viņa vietā. «Labāks par citiem manā vietā» — tāda doma mierina un pat rada taisnīguma izjūtu. Pat pārestības izjūtu pret visiem tiem, kas «nesāks daudz ķēpāties ar noskaidrošanu …».

Ļoti daudz, ja ne pilnīgi laba, tad arī ne pārmērīgi slikta, šturmfīrers Muravjovs pats par sevi zināja un arvien atcerējās. Lūk, kaut vai to, ka tik ilgi viņam ne prātā nenāca iet un kalpot uzvarētājiem. Kaut gan viņš ir militārs cilvēks, profesionāls karavīrs un agrāk nekā citi sapratis, ka vācieši šajā karā ir uzvarējuši. Un arī tad, kad grīļodamies devās pie galda, ko vācieši un «brīvprātīgie» vervētāji bija uzklājuši un novietojuši aiz dzeloņstieplēm pie nometnes vārtiem, arī tad viņš nedomāja par dienēšanu: kaut tikai vēlreiz sātīgi paēst, pagaršot normālu, cilvēcisku ēdienu, pēc tam lai sit nost! Bet pie vārtiem viņu vēlreiz apstādināja: «Kā, kā tavs uzvārds?» — «Hiļčenko.» — «Nevis Ivanovs?!» — «Nē, Muravjovs …» Iekrita tik bērnišķīgi, ka tad, kad tie sāka smieties un pagrūda viņu nost, Muravjovs pakrita sniegā un sāka raudāt. Pirmoreiz un ir pārliecināts, ka pēdējo reizi šajā nolādētajā karā. Simti izsalkušu acu, bet iztālēm pat tūkstoši raudzījās uz riecienos sagriezto pelēko vāciešu maizi, uz asinsdesas ripulīšiem un pielietajām tējas glāzēm — ej klāt un ēd, dzer karsto tēju, velc nost savas utainās skrandas un uzģērb tīru, izkarsētu vāciešu uniformu!».. Deviņi stāvēja pie vārtiem, tie, kas bija piekrituši iznākt aiz dzeloņstieplēm, visiem redzot pierīties un aiziet — no nāves uz dzīvību. Lai arī ne~uz savējo, lai arī nav zināms, uz kādu, tomēr uz dzīvību. Piepeši vācu oficieris, kuram acīmredzot patika apaļi skaitļi, norādīja uz bezspēcīgi dubļos saļimušo Muravjovu un tad viņam uzkliedza: «Saki: danke! Un stājies kā desmitais!»

To viņš tiem nepiedeva: nu nē, nosprāgt pagūšu vienmēr! Es jums atlīdzināšu! Jūs vēl pasoļosiet mana vadībā! Tagad soļo, skrien skriešus pēc viņa sauciena, kaut vai tas pats Meļņičenko un visi viņa «patstāvībnieki». Viebjas, suniski ņirdz zobus, bet klausa kā izkulti! Tas Meļņičenko, oho, kā viņš sevi izrādītu, ja būtu Muravjova vietā. Guļ un sapnī to vien redz, kā viņš nomaina mani…

Protams, arī Muravjovs brauc uz šādiem Borkiem un dara to, ko viņam saskaņā ar vāciešos ieņemamo amatu un dienesta pakāpi pienākas darīt. Bet ne vairāk! Un šturmbanfirers pacieš, daudz ko piedod, ko citam nepiedotu. Ar partizāņiem — ne jau ar sievām un bērniem! Lūk, kur viņiem vajadzīgs Muravjovs, kurš uz partizāņiem nemaz neskatās vāciski. Un tāpēc arī vāciešiem var šo to iemācīt. Vācieši pārāk tic partizāņu visredzībai un neiznīcināmībai. Viņiem, kam te viss svešs, pārāk grūti, sarežģīti iedomāties sevi pretinieka vietā. Un jo vairāk tāda pretinieka vietā, kurš ne vāciešu dabā, ne viņu vēsturē nav pat manīts. Nu, bet Muravjovs tagad zina cenu visam — daudzām un dažādām leģendām un pasakām. Uz paša ādas viņš ir pārliecinājies, kā tas ir īstenībā. Un viņu nebiedē šie kolhoznieki un skolnieki, un šie skolotāji ar šautenītēm, skrejlapiņām, komisāriņiem. Ir tur arī kadru karavīri, no ielenkumā bijušiem, — bet ko šie var izdarīt šeit, ja frontē nespēja, nekā nevarēja padarīt armija?…

Sākumā Muravjovs vēroja vāciešus ar profesionālu karavīra skaudību: tā tikai ir mašīna! Nē, Muravjovu neinteresēja ne viņu skrejlapas, ne avīželes vācu un krievu valodā, ne propagandiskie teicieni par «nacionālsociālisma ideju», par «jauno Eiropu», par «lielāko ģēniju un karavadoni» — tā bija parastā smērviela, kādu lieto visi. Pat daudz rupjāka un nemākulīgāka, sliktāk iegaumējama. Viņam gribējās tuvumā izpētīt, kā darbojas, kā noregulētas sviras mašīnai, kurā gan stiprais, gan bailīgais, gan drošsirdīgais — visi darbojas tā, kā tas nepieciešams komandieriem, pavēlniecībai. Un, ka vācieši vairumā ne tuvu nav ne drosminieki, ne «zīgfrīdi» un, tāpat kā visi cilvēki, grib palikt dzīvi, nevis mirt — pat par fīreru! — to viņš saskatīja ļoti drīz. Jau pirmajā kaujā — viņu pusē. Pat skumīgi, nelabi kļuva, kad ieraudzīja, ka tas ir tā. Bet varbūt tā arī vajag. Toties, ja ir pavēlēts, tad, lai cik bailīgi tie būtu, viņi darīs visu, lai komandiera pavēli izpildītu …

Arī viņu mācīja, gatavoja par varenas mašīnas daļu, viņš no visas sirds noticēja disciplīnas, izpildības, nelokāmības pašvērtībai. Karš, kas tik pārestīgi bija sācies, atrāva viņu, pasvieda zem svešas mašīnas riteņiem, viņš gandrīz sašķaidīja galvu pret svešo metālu, taču palika dzīvs. Tagad no viņa noskrāpē veco ziedi, ieziež no jauna ar citu. Taču ne jau vārdos īstā jēga. Muravjovs nav nekāds baltkrievu tēvainis ar četrām klasēm, nedz arī «patstāvībnieks» kā Meļņičenko, kuram jābāž mutē sagremota ēdmaņa. Muravjovs, ja jau tā izgadījies, ir kļuvis par «kareivi ienaidnieka nometnē» un ir darījis to ar vēsu prātu, nemuļķojot sevi ar jauniem vārdiem. Un pat ciena sevi par tādu lietišķīgumu, pat mazliet lepojas ar sevi. Viņš neuzbāzās, lai tiktu iecelts par komandieri, taču viņa pašapzinīgā karavīra stāja bija tūdaļ manāma un Dirlevangers tai pievērsa uzmanību. Sākumā ar tulka starpniecību tikai pajautāja par dienesta pakāpi un gāja tālāk, pēkšņi pagriezās atpakaļ: «Kāda izglītība?» Muravjovs pateica arī par skolotāju institūtu. Šturmbanfirers nolūkojās leitnantā ar ļaunu ziņkāri: «Mīlat bērnus?» Šturmbanfīreram patika arī divkāršais uzvārds — Muravjovs tomēr nosauca sevi par «Muravjovu-Kiļčenko». «Guf/» Un otrā rītā jau iedeva vadu — «Zug». Muravjovs jau ar pirmo dienu sāka dresēt savu vadu līdz spīdumam. Visus, ko nodeva viņa vadībā. Muravjovu neinteresēja, kādas tautības tu esi, vai esi karavīrs vai no vietējiem policistiem. Šie esam «mēs», un tie ir «viņi», un «mums» ir jāparāda, jāpierāda, ka varam būt tikpat labi kā viņi gan ierindas mācībās, gan šaušanā un it. sevišķi kaujā! Lai kaut vai tā, kaut vai tagad sāk mūs cienīt. Apelēja pie jūtām: «Parādīsim, zēni, ko? Parādīsim, kā jāsoļo!» Vai ari: «Uzrausim dziesmu! Parādīsim?»

Jau tajās dienās, kad viņš izmisīgi turējās pie atkāpjošās un sairstošās mašīnas, viņam sāpīgi gribējās pretējā: būt, sajust sevi iekausētu stingrā, drošā, uzvarošā mašīnā! Un, iedams bezgalīgajās gūstekņu kolonnās pretī viņu motorizēto kājnieku vienībām, arvien vēl vēroja, prātodams: kas tas par spēku, kas viņi ir, kādi viņi ir? Tagad viņš tos — vāciešus redzēja tuvumā. Ari pats komandēja pēc viņu reglamenta. Nu ko tad, parasts reglaments, kādu Prūsijas vācieši kādreiz bija uzdāvājuši visai Eiropai. Taču citiem tas tā arī palika garlaicīgs mācības līdzeklis, bet vāciešiem tas ir precīzs viņu sirds, viņu mugurkaula rentgenuzņēmums. Vācieši pēc reglamenta darbojas tādēļ, ka tā ir organizēta viņu būtība. Nevis tā: gribēšu — darīšu, negribēšu — tēs kaut vai mietu uz galvas! Un viņš tēsa, aptēsa. Padotie ļāvās, centās, tad arī viņš tiem bija nevis «cūgfīrers», bet «Slava», pašu zēns, lūdzu! Ne jau savā labā pūlas, bet lai varētu justies kā cilvēki, atkal cienīt sevi.

Sākumā centās, lai viņi sasniegtu vācisku stāju, automātismu, disciplinētību. Turklāt vajadzēja, lai tie, kas bija izcietuši nometnes, atgūtu muskuļus uz kauliem. Taču, ielūkojoties vāciešos tuvāk, radās pret tiem nicinājums, kas kļuva arvien niknāks. Vai tacl varēja cienīt šo bābisko sīkmanlbu, kāro negausību ēšanā, paciņu sūtīšanā, visādu krāmu ieguvē? Un tai pašā laikā viņi ir nesatricināmi pārliecināti, ka pasaulē nav godīgāku, bagātāku un cienīgāku par viņiem. Viņi ir izlaupījuši puspasaules — un kur tad tas viss palicis, ja tagad tie sūta uz Vāciju baltkrievu zosis un ebreju veļu?

Apkaunojoši redzēt, ka tie, kas saņēmuši tevi gūstā un kam tu esi nācis dienēt, tik nopietni baidās jau no partizāņu ēnas vien — šie Berlīnes šucmaņi, kas atsūtīti, lai iebiedētu «bandītus». Nu, tādā gadījumā Muravjovs jums parādīs, kā jākaro ar partizāņiem, nav jādomā par savu ādu un par zosīm jau nekādā ziņā. Ek, ja viņš pie tādas mašīnas būtu savējais, vai tad viņš, Slava Muravjovs, tā vien karotu! Lai viņi ciena Muravjovā kareivi, ja negrib cienīt krievu. Un pēc tam varbūt ies arvien tālāk, kaut kas mainīsies…

Bijā gadījums, kas varēja beigties viņam bēdīgi, bet Muravjovs parādīja, ka viņš arī vācieti necienīs tādēļ vien, ka tas ir vācietis. Ja ir labs kareivis — lūdzu! Bet ne jau par to vien, ka ir vācietis. Iespējams, ka par to gadījumu zina arī Dirlevangers, taču nekad nav licis to manīt. Citādi viņam būtu vajadzējis savu «krievu dublieri» apprecināt ar «atraitni». Kā nu ne: «auslenders» iesitis vācietim! Vācu oficierim ir tiesības, un zaldāti ir pieraduši saņemt spērienus un pļaukas. Bet lai sistu nevācietis! Pat ja tas ir komandieris.

Tas notika maija sākumā. (Vairāk nekā mēnesi pēc tam staigāja ar apsaitētu roku un vēlāk pamazām pierada, ka tai trūkst divu pirkstu — zeltneša un mazā pirkstiņa, sārtā ādiņa, caurspīdīga kā vaskapaplrs, pat vēl tagad niez…) Divas rotas bija sūtītas pa rajonu — vākt jauniešus. Labprātīgi uz Vāciju negrib braukt — sūti pavēstes vai nesūti.

Muravjovs pēkšņi izlēma iebraukt ar bruņutransportieri dziļāk, kur ļaudis vēl nav pārāk iebiedēti. Nobrauca kādus sešus kilometrus. Vācietim šoferim un diviem citiem «meistariem» acīm redzami nepatika šāda riskanta rīcība. Un kāpēc gan tie nevarētu nodomāt, ka Muravjovs taisās (tāpat kā toreiz Zagaidaka no Kuprainā tilta) aizvest visus mežā, «bandītu» ķetnās? Jo baismāk jutās vācieši, jo jautrāk kļuva Muravjovam. Iebruka sādžā, bet tur tobrīd svin kāzas. Visi jaunieši vienkop. Tieši tā, kā vajadzīgs. Paķēra līdzi citiem ari līgavaini un līgavu, arī abu draugus vedējus. Protams, ar skandālu: visi iedzēruši — un kad gan mūsu ļaudis kāzās nepatrako? Sadzina visus kopā un ieslēdza divās mājās. Cits Muravjova vietā tūlīt būtu dzinis projām tādā izskatā, kādā saķerti, bet viņš atļāva sievām prātīgi sakopt visus tālajam ceļam.

Kas zina, cik cilvēku tur, Krievijā, un arī šeit izglābj tādi kā Muravjovs, jā, soda vienības oficieris Muravjovs, jā, bende šturmfīrers Muravjovs! «Cilvēks jebkādos apstākļos var palikt cilvēks. ..» Protams, tēvs nedomāja par tādiem apstākļiem, tēvs pat neticētu, ka viņa dēls Slava var kļūt par to, par ko ir kļuvis, var darīt to, ko dara.

Bet vai tad to, kas notika, kas gadījās šajā gadā, vai tad to vakar kāds varēja iedomāties? Un, ja jau tā ir noticis, tad kādam taču bija jāuzņemas visšausmīgākais, vissmagākais: atrodoties starp bendēm, palikt kareivim, būt par paraugu un galu galā palīdzēt savējiem. Nē, pavisam citādi, nekā to izdarīja Zagaidaka: nu, aizveda viņš nodaļu, deviņus cilvēkus, nu, nogalinās viņi desmit vāciešus. Kamēr viņus pašus nožmiegs. Bet karš taču tik un tā zaudēts. Tikai uzkurina uzvarētāju niknumu. Tagad pats galvenais ir nevis mans un tavs liktenis, bet to daudzo miljonu liktenis, kuru vārds — tauta. Ko var Muravjovs, tādi kā viņš? Jā, viņi atrodas ienaidnieka nometnē, palīdz ienaidniekam ātrāk pabeigt jau uzvarēto karu. Bija arī tādas galvas, tādas domas: sak, mums ir ieroči, paslepen sapulcināsim veselu armiju krievu, un vāciešiem vajadzēs ar mums rēķināties. Blēņas! Fantāzija! Cejš viens: iemantot vāciešu cieņu. Nākas darīt velns zina kādu darbu, Taču vienmēr var palikt par cilvēku, kuru cienīs. Parādīt, ko esam vērts, kaut .arī zaudējām karu. Pārliecināt, pierādīt, ka ar mums var rēķināties — gan darbā, gan karā. Bet viņiem vēl priekšā puspasaules. Tādi kā mēs viņiem būs vajadzīgi. Nogalinot kopā ar viņiem kādus tūkstošus, vēlāk izglābsim miljonus. Viss galvenais — nākotnē. Galvenais — tur.

Kamēr sievas ar raudām un vaimanām stiepa uz bruņutransportieri drēbes «savervētajiem», pārtiku ceļam, Muravjovs nolēma paieties pa sādžu. Viņam patika ieiet istabā, parunāties, paklausīties, ko saka vietējie iedzīvotāji. Tad vari paskatīties uz sevi ar viņu acīm, asāk izjūti, kas tev iekšā un kāds tu esi, kas esi īstenībā. Viņu acīs tu esi nodevējs, ienaidnieks, taču tu nejūti pret viņiem niknumu par to, nenīsti viņus. Tu nevari tiem pateikt, kādēļ esi vācu virsnieka — esesieša uniformā, un, ja arī pateiktu, viņi nevarētu, negribētu tevi saprast. Tāpēc ka jāmirst ir viņiem — citu labad, kuri ir tālu. Un viņus var saprast. Bet tie citi varbūt kādreiz sapratīs arī tevi…

Sajā sādžā ieiet kādā mājā un pasēdēt neiznāca. Nogranda — un Muravjovs pat redzēja, kā sakņudārzā uzvirda gaisā un krita zemē dubļi; oho, viņi pat lielgabalā iedzīvojušies! Viņš jautri izskrēja no pagalma uz ielas, nokomandēja: «Visi pie mašīnas!» Bet pāri sādžai drastiski svilpa lodes — divi ložmetēji aizrīdamies dārdināja kaut kur no aizkalnes. Un tajā mirklī Muravjovs pārsteigumā sastinga: ieraudzīja, ka bruņutransportieris ar rāvienu uzsāk gaitu un traucas projām, tikai kādam kājas kā vardei notirinās virs borta. Bruņumašīna aizdrāzās, šoferis vācietis pameta visus, pat vienu «meistaru». Zaldāti skrēja pāri sakņudārziem, neklausot Muravjova komandieriskās pavēles, neklausoties ne viņa vāciskajās, ne krieviskajās lamās. Nu jau šāva arī no otras puses, no turienes, kur kapsēta. Muravjovs pirmoreiz saprata, ka var justies bezpalīdzīgs, vājš un nekur derīgs ne tikai zem vāciešu bumbām un ložmetēju uguns. Kaut kas iesita pa roku, iekoda pirkstos — pacēla roku pie acīm: tajā ieķēries kaut kas sarkans un turas klāt!… Pirmajā mirklī neaptvēra, ka tie ir viņa paša pirksti, kas tur karājas ādas strēmelē… Četri palika guļam uz tā lauka, nebija viru, kas tos beigtus — bet varbūt tikai ievainotus — izvilktu. Muravjovu un vēl divus pārsēja jau mežā, gandrīz neapstādamies. Bailes un niknums trieca Muravjovu uz priekšu, kamēr bēgļi izskrēja tieši uz tiltu un ieraudzīja pie policijas bunkura savu bruņutransportieri. Vācietis šoferis pīpē un ņirdzīgi jautri skatās šiem pretī. Muravjovs zināja, juta — ja viņš t o neizdarīs, tad zaudēs pašcieņu uz visiem laikiem. Un zaudēs visu. Visu, kas pēc nometnes ar tādām pūlēm iegūts.

Vācietis ziņkārīgi noskatījās uz Muravjova roku, kas bija aptīta ar asiņaino mundieri, — it kā viņam nestu dāvanu. Un Muravjovs viņam «pasniedza» arī! Nolaida lejup ievainoto labo un ar kreiso, veselo, iebelza vācietim pa ausi tik pamatīgi, ka tas atsitās ar deniņiem pret savas mašīnas tērauda kranti un atsēdās smiltīs, viņa zilās acis izpletās neiedomājami platas.

Muravjovam tas bija sevišķs brīdis. Nē, viņš iesita nevis parastam gļēvulim un dezertierim, bet gan gļēvulim vācietim, dezertierim vācietim. Dienēt es jums dienu, taču no šā brīža zinu gan jūsu, gan savu vērtību.

Šo vācieti vēlāk apbalvoja — kā ievainotu. Tādā veidā ar viņu izlīga. Un viņš, protams, uzskatīja, ka darījums bijis viņa labā. Nezina, cik lielu brīvību, cik priecīgu iztaisnošanos un atbrīvi ir dāvinājis Muravjovam — ar savu vācisko bēgšanu un tikpat vācisko piekrišanu saņemt balvu. Jā, jā, cilvēks visur ir cilvēks! Ja viņš patiešām ir cilvēks. Un nav vēl zināms, kurš izglābs un kurš pazudinās. Šiem Borkiem tik un tā jāiet bojā, jo tie atrodas uz partizāņu zemes. Vajag domāt par miljoniem citu cilvēku un par rītdienu un nevajag kaitināt uzvarētājus. Ja jau karu esam zaudējuši, ja nemācējām un nespējām karot. Bet kādēļ nespējām — to viegli no Muravjova prasīt! -Skrien, skrien tur un neatskaties tik bargi, draudīgi un nepiedodoši! …

Nē, tie nebija vis muļķi, kņazi un karavīri, kas gāja kalpot haniem, tatāriem. Jā, viņiem nācās izliet arī krievu asinis, dedzināt un nogalināt savējos nepadevīgās lcņazistēs. Bet tautu viņi saglabāja. Krievija nav uz gadu vai desmit gadiem, tā ir uz mūžiem. Un, ja pēc sakāves visi būtu gāzušies pārspēkam pretī un vēl kailām rokām, — kas tad būtu palicis pāri? Apkautu visus no vietas. ? f Dirlevangers vadā līdzi grāmatu «Čingizhans», rādīja ari Muravjovam, šķiet, tādēļ, ka tur ir reihsfīrera Himlera autogrāfs. Šturmbanfirers neteica, bet viszinis Cimmermanis pastāstīja, no kurienes un kā grāmata ar Himlera pašrocīgu ierakstu nonākusi Dirlevangera Mogiļevas bibliotēkā. Ne jau viņam vien parādīts tāds gods. Himlers šo grāmatu dāvājot un viņa vārdā tā tiekot pasniegta visiem gauleiteriem un lielu zonderkomandu un einzackomandu priekšniekiem.

Vācieši «Čingizhanu» lasot ar savu īpašu nolūku. Nu, bet Muravjovs, kad ieraudzīja un pašķirstīja, nodomāja savu domu. Nē, tie kņazi nodevēji nav bijuši muļķi! Kur tagad tas Čingizhans un viņa uzvaras, karavānu piestātnes? Bet Krievija stāv, kā stāvējusi. Pateicoties Kuļikovas kaujai? Bet vai būtu līdz tai nodzīvojuši, ja tie, kuru vārdi sen aizmirsti un nolādēti, nebūtu uzņēmušies smago nodevības nastu?

Par to ir daudz domāts un pārdomāts, bet nav neviena, ar ko parunāties! Varbūt vienīgi ar Cimmermani, ja saiesies tuvāk. Arī viņam nav viegli starp savējiem — baltā vārna!

Oberšārfīrers Cimmermanis jau pēc trešās glāzītes lien grāmatās kā citi — «pudelē». Ļoti ātri apvainojas, tāpēc ka gan augumā, gan dienesta pakāpē ir mazāks par citiem. Mundierītis viņam mugurā ar visām galvaskausu emblēmām gandrīz kā bērnam, bet zināšanas, erudīcija tāda, ka ar to viņš izceļas pāri visiem Dirlevangera virs niekiem. Grāmatas lielajā Dirlevangera dzīvoklī Mogiļevā izvietotas viesistabā droši vien tāpēc, lai visi varētu tās redzēt, lai neaizmirstu, ka šturmbanfirers kādreiz ir studējis universitātē. Dirlevangers arī pats labprāt atgādina: «Lūk, ar šo kretīnu (par Polu) mēs kopā mācījāmies Leipcigas hohbordelī. Es biju pie beigām, viņš tikko sāka, tomēr beidza agrāk nekā es — viņu izsvieda.» Un pastāsta ļoti izklaidīgi (tāds iespaids, it kā viņš pat pats sevi slikti dzird), kā studenti pēc senas tradīcijas urbinājuši cits citam ģīmjus ar saviem zobeniem un kā Pols alus krodziņos parakstījies nevis uz sienām, bet uz griestiem.

— Dieva tā kunga mīļākais mērkaķītis! — Mazais Cimmermanis pamirkšķina Muravjovam zem sava degunkniebja. Kaut arī Muravjovs esesiešu dienesta pakāpē stāv augstāk par Cimmermani, toties viņš ir krievs, tātad nesalīdzināmi zemāks, un tādēļ Cimmermanis ir gatavs sarunāties ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu. Nomocījies veltīgos mēģinājumos iesaistīties kopējā skaļajā vāciskajā sarunā, Cimmermanis aizved Muravjovu pie grāmatu plaukta un no turienes apšauda piedzērušo galdu kodīgām piezīmēm. Jaunatnācējus vai arī tos, kam jādodas prom, sagaida un pavada ar obligāto:

—    Un atnāca (aizgāja) ēzelis, skaists un vīrišķīgs!

Muravjovu tikai pēdējā laikā sāka aicināt uz biedriskajām vakariņām — vienīgo no «auslenderiem». Viņam tomēr bija izdevies mīkstināt Dirlevangera sirdi. Reiz šturmbanfirers aizveda uz savu dzīvokli viņu vienu, un tur Muravjovs ieraudzīja Stasju — noslēpumaino Dirlevangera kalponi. Vājiņa kā pusaudze, baltiem zobiem, un viņas smaids Muravjovam kaut ko mokoši atgādināja: viņš pat apjuka, un Štasja samulsa …

—   Bitte, — Dirlevangers sacīja un šķībi pavīpsnāja ar savu plato muti. — Lūdzu mīlēt un cienīt, — viņš piebilda poliski.

Dirlevangers arvien runāja tikai vāciski. Un te uzreiz tāds vācu-slāvu vinegrets. Poliskie «mīlēt» un «cienīt» viņa mutē noskanēja kā mājīgi, ierasti vārdi. (Stasju viņš bija atvedis kaut kur no Ļubļinas apkaimes.)

Nē, tomēr ir iespējams viņus piespiest cienīt «ārzemniekus», Nepazemojoties, bet rādot prasmi, lietišķību un to, ka tu nedrebi par savu ādu. Lūk, arī Cimmermanis. Aizrautīgi, centīgi veic savus prāta vingrinājumus Muravjova priekšā. Tātad viņš vēlas, lai šis «auslenders» viņu novērtētu.

—   Vai esat lasījis? — Cimmermanis jautā, mīlīgi un saldkairi noglāstīdams ar savu mazo rociņu grāmatu muguras. Izķer vajadzīgo no plaukta, aši, aši pārlapo, iebāž, degunteli un gāž vaļā, gandrīz neskatīdamies lappusēs.

—    «Varbūt es labāk par visiem zinu, kāpēc tikai cilvēks smejas: vienīgi viņš cieš tik dziļi, ka bija spiests izgudrot smieklus. Visnelaimīgākais un vismelanholiskākais dzīvnieks — un taisnīgi arī visjautrākais …»

It kā brangu glāzīti būtu līdz dibenam izmetis, tik laimīgi iemirdzas mazajam vācietelim acis aiz profesoriskā degunkniebja stikliem.

— Lūk! Lūk, tā mācēja rakstīt Nīče. Kuru jūs, protams, neesat lasījis. Starp citu (pamāj ar galvu turp, kur sēdošie pie dzīrugalda rēc smieklos un mēģina dziedāt), viņi nav lasījuši itin nekā. No citu vārdiem iemācījušies teikt, ka slavenais ģermānis nolādējis ebrejus par to, ka tie izgudrojuši mums kristietību. Tīšām iesmērējuši, lai citas rases zaudētu varas gribu un atdotu varu slimiem un bāriem. Lai, izņemot viņus, nebūtu spēcīgu tautu un rasu. Bet cik žēl un cik liela kļūda tiks pieļauta, ja sadedzinās arī bībeli kādā ugunsdzēsēju depol Dedzināt grāmatas — jebkādas! — ir vismaz necildeni. Neprātīgi un nepateicīgi. Viņi (atkal saviebies pameta skatienu uz dzīrugaldu) ciena tikai darbību un nezina, viņiem nav ne jausmas, cik daudz derīga ir izdarījis Gūtenbergs un viņa bērni — grāmatas. Tā pati bībele, ja to lasa ar prātu, ar mūsu acīm. Par mums un mūsu labā ir pūlējušies daudzi — pat tie, kas domāja, ka cīnās pret mums. Jo, ja tu skaties bezdibenī, tad arī bezdibenis sāk skatīties tevī, iegremdēties tevī. Mēs tikai uzlasījām tos nažus, kas lielā daudzumā un sen izmētāti. Un nav svarīgi, kam Nīče vai kāds cits trina savu nežēlīgo paradoksu asmeņus. Svarīgi, ka uztrina. Un tos ir saglabājušas, tos mums ir atnesušas viņas, grāmatas! Manam vectētiņam, katoļu mācītājam, bija vairāk grāmatu nekā mūsu rotā patronu un granātu. Jā, mans vectētiņš dzīvoja Rīgā, pirms pārbrauca uz Vāciju, uz mūsu Halli. Bija spiests atteikties no mācītāja amata. Kalpones dēļ, no kuras piedzima mans tēvs. Turklāt viņš pārāk vērīgi lasīja bībeli.

Paķēra no plaukta bībeli vācu valodā, nolika atpakaļ, paņēma krievu valodā (plauktā abas stāv blakus).

—   Redzat…

Taču ieinteresējās par ķeburainajiem ierakstiem ar tinti lappušu malās: tādā un tādā datumā vedām govi pie buļļa, «par bulli izdots puds rudzu», un .vēl šādas tādas saimnieciskas rūpes …

—    Vienreizēji! Nē, jūs esat pagānu tauta! Vācieši tic godprātīgāk, protestantiski, no viņiem to grūtāk izpurināt! Domājat, fīreram ir viegli ar mums?

Un tūlīt pakliedza Polam par bulli un par rudziem, neviens, izņemot Muravjovu, viņa kliedzienu ne dzirdēja, ne saprata. Muravjovam paskaidroja: «Es jautāju, ar ko Pols maksāja par kazu vai cūku. Vai arī viņam maksāja kā bullim?»

Visi zina, ka Polu ieslodzīja koncentrācijas nometnē par kaut kādiem stiķiem, gandrīz vai par sodomiju. Un šī tēma nekad neapnīk viesību vakaros pie Dirlevangera.

Šķirstīdams grāmatu, Cimmermanis viegli atrod un nolasa rindas, kuras tam sevišķi iepatikušās, — par to, kā dievs vadonis, dievs karavīrs devis citas tautas savai tautai — «aprīšanai»: nokaujiet visus, gan mazus, gan lielus, un naidnieka zemi apkaisiet ar sāli! (Te tieši tā sacīts: «aprīšanai!» un «apkaisiet ar sāli!».) «Un tajā laikā ieņēma visas viņu pilsētas un apkrāva lāstiem tās, nokāva vīrus un sievas, un bērnus, nevienu neatstāja pie dzīvības… Kas bija, tas ir arī tagad, un, kas būs, tas ir jau bijis: un dievs atsauks atpakaļ pagājību.» Un cik greizsirdīgi viņš uzmanīja pats savu tautu, izredzēto tautu, un sodīja bērnus par tēva grēkiem līdz trešam un ceturtam augumam. Un, ja tie izveidoja, izcirta sev kādu elku, kaut vai no akmens, viņš tūdaļ dusmojās: «Ahā, grib tikt no manis vaļā!» Un pavēlēja pašiem izredzētākajiem no izredzētiem: «Apjoziet zobenu ap saviem gurniem, nostaigājiet pa nometni līdz vārtiem un atpakaļ, nokaujiet katrs savu brāli, katrs savu draugu, katrs savu tuvāko.» — «Pat mūsu sātans ir žēlsirdīgāks!» kādreiz manam vectēvam kliedza viņa kaimiņš, aptiekārs pakistānietis. Manam vectētiņam lielas raizes darīja pretrunas starp Veco un Jauno Derību, starp veco un jauno morāli. Ejiet, saka vecais dievs savai izredzētajai tautai, pie faraona un lūdziet to un to, zeltu un sudrabu, bet es nocietināšu faraona sirdi, un viņš jums atteiks, bet par to es viņa zemei mi ļaudīm uzsūtīšu krusu, mēri un siseņus! Izdarīšu tā, lai viņš atsaka, un viņa tautu par to sodīšu! Un kā var vienā grāmatā blakus atrasties: «zobu pret zobu!» un «tev nebūs nokaut!», «atriebšana līdz septītajam augumam» un «tev būs piedot saviem ienaidniekiem»? Mans vectēvs netika lasījis Nīči, deviņpadsmitais gadsimts vispār slikti dzirdēja (un vācieši — vissliktāk!) cilvēku, kurš pārcirta šo kristietības mezglu. Nīče bija pirmais, kurš iedrošinājās tik skaļi un atklāti teikt: un tā nemaz nav vajadzīga, nevajag nekādas morāles, ne vecās, ne jaunās! Tā nav vajadzīga cilvēkiem, kas izraudzījuši sevi. Ne vecā, ne jaunā: daba nepazīst morāli! Tieši sirdi, tieši muskuļos iestrāvoja vārdi: «Dievi ir mirušil No jums, sevi izraudzījušiem, izaugs izredzēto tauta, un no tās dzims pārcilvēks!» Apnikusi vārgā pļāpāšana par labestību pret visiem. Cik ilgi tā var? Bet izejas neredzēja. Nebija vēl fīrera. Bet grāmatas bija. Bija! Lūk, šīs. Taču tās izlasījām tā, kā vajag, tikai mēs! Vienmēr un uz mūžiem: skaists ir tikai tas, kas derīgs mūsu kustībai. Un noteikt, kas ir derīgs, — tāda spēja dota mūsu fīreram.

Atkal mīļi, gandrīz saldkaisli noglāstīja ar mazo rociņu daudzkrāsainās grāmatu muguras, pat pacēlās pirkstgalos, lai aizsniegtu tās, kas augstāk.

—    Viņš ieteica, kas darāms. Nemeklējiet ne teorijās ne politekonomijās — ieskatieties sevī un nebaidieties, ieskatieties labi dziļi! Laidiet sevi vaļā, ļaujiet parādīties dzīvajam! Nekaunieties no sevis! Atmetiet zīdu! Izjūtiet naža prieku! Atcerieties, jūsu Dostojevskim slepkava aptin bārdasnazi ar zīda strēmeli. Ko šī kaunīgā strēmele izglāba? Viena vienīga liekulība! Kristietiskā. Buržuāziskā. Marksistiskā.

Mētādams no plaukstas plaukstā grāmatas gluži kā veikls mūrnieks ķieģeļus, pāršķirstīdams ar apsiekaloto pirkstiņu lappuses, bērna lieluma mundierī tērptais esesietis ar degunkniebi neatlaidīgi lauzās Muravjova ausīs un apziņā, cauri pārējo vāciešu dzēruma smiekliem un dziedāšanai:

—    Žēlsirdība, līdzcietība pret savu tuvāko, labestība — ai, cik tas viss ir jauns! Un cik ērts! Tas viss ir šantāža no vājo, zemāko puses. Daba nemelo, tā atklāti saka vārgiem un slimiem: jums jāiet bojā! Bet tie salīguši advokātus, un šie advokāti, gadu simteņus un gadu tūkstošus pļāpādami par žēlsirdību, līdzcietību, tikai divkārt un trīskārt pavairo virs zemes ciešanas. Es žēloju tevi, un mēs jau — viena vietā — esam divi nelaimīgie. Tas ir kā lipīga sērga. Cietēji ir jāizolē tāpat kā spitālīgie.

Ciklops smejas, kad to kutina maiga roka, — tā dara arī liela ideja, kad to ķircina ar morāli. Visa kultūra ir izaugusi no apgarotas nežēlības. Taču tikai no apgarotas — nevis vienkārši no nežēlības. (Nicinošs skatiens uz dzīrugalda pusi.) Liels mērķis sasniedzams tikai ar lielu noziegumu — pret tā dēvēto morāli. Bet nedrīkst vienkāršot, kā to pie mums dara. Labsirdība nav nepiederīga arī jauna tipa cilvēkiem. Lūk, es nolasīšu … Nu, te ir runa par bara morāles, bara instinkta, pat par reliģijas derīgumu, ja to nodod zemākām rasēm. Ar to tiek sagatavota tādu cilvēku suga, kura pati vēlēsies nākt zem mūsu rokas. Pati — tas ir augstākais humānismsl «Sekas būtu vājo pašu sevis nicināšana: viņi paši pacenstos izzust, iet bojā…» Tā sakot, juzdamies neveikli. Kā redzat, mēs esam arī par saudzīgām metodēm. Katram sava tiesa, taču labāk, ja to saņem labprātīgi. Kad rijīgie Versaļas uzvarētāji, ar sarkano un ebreju palīdzību nolaupījuši mums uzvaru, plēsa no mums, izsalkušiem, reparācijas, viņi netaisīja nekādas ceremonijas. Vai jūs zināt, ko mums pateica francūži un angļi? Ja mēs nemaksāšot, viņi aizvedīšot verdzībā uz Āfriku vācu jaunatni. Uzvarētājiem vienmēr bijusi sava morāle! Bet viņiem bija andelmaņu morāle, bez kādas idejas …

Tas notika tikai pirms četrām dienām — šturmbanfīrera dzīvoklī. Iereibušā Cimmermaņa pļāpāšanā Muravjovs klausījās ar patiku. Nē, visas pozīcijas Muravjovs vēl nav zaudējis, nav! Viņam varbūt ir vēl smagāk nekā citiem: viņš atrodas ienaidnieka nometnē, viņš piespiež uzvarētājus mainīt savus priekšstatus par uzvarētajiem. Vai tad no tā labums Muravjovam vien? Viņam galu galā vajag pavisam maz, nekā nevajag! …

Un vēlāk istabā klusi ienāca ar paplāti Stasja, Dirlevangera kalpone. Galdu parasti klāja padzīvojusi sieviete. Klusēdama ienesa ēdienu, bailīgi sacīja «danke» par netīriem traukiem, atkal ienāca, atkal pazuda. Stasju pie viesiem Muravjovs redzēja pirmoreiz. Viņa ienesa paplāti ar kafijas tasītēm. Un atkal Muravjovu pārsteidza Stasjas ārkārtīgā līdzība ar Bertu, viņa skolaslaika mīlestību. Ja nokrāsotu viņas gaišos matus tumšā krāsā… Vai arī atdotu tiem pirmatnējo krāsu? Stasjas ataugušie mati pie saknēm nodevīgi tumst. Un negribot sāc domāt: vai viņas acis tik zilas ir īstas? Ebrejietei Bertai, jauniņai skolotājai, acis bija melnas kā ogles. Bet smaids tikpat «kliedzošs» — pilna mute skaistu, baltu zobu. Tas būtu pat neglīti dažai citai — ne tik jaunai, spriganai un jautrai kā Berta. Re, arī Stasjai: kautri vai spītīgi aizvērtā mute neglīti izspiežas uz priekšu. Toties kad smaida! Gaidi, kad…

— Un uzsauca Jēzus skaļā balsī: «Lācar, nāc ārā!»

Šoreiz klusumā, kas bija iestājies pēc Stasjas ienākšanas, Cimmermaņa teikto sadzirdēja pat visvairāk iereibušie. Tāpēc ka sadzirdēja Dirlevangers — viņš cieši, ļoti cieši lūkojās uz mazo oberšārfīreru. Lācars! Tā sauc arī vecāko kurpnieku, vienu no pagrabā novietotajiem ebrejiem. Tie arvien vēl ir dzīvi, tāpēc ka tiek uzskatīti un arī dēvēti par «noderīgiem»; tie atrodas tieši zem Dirlevangera dzīvokļa, darina pirmšķirīgus zābakus Mogiļevas «fīreriem». Priekš pusgada viņu bija septiņi, tagad palicis mazāk. Tieši par veco melnbārdaino Lācaru paklusām runā, ka tas esot Stasjas tēvs. «Pagalam tavs atvaļinājums uz Vāciju!» Muravjovs nodomāja, skatoties uz nobālušo Cimmermani. Mazais oberšārfīrers nekādi nespēj nolikt vietā grāmatas. Nu re, tās no bailēm izbirst uz grīdas! Stasja — vājiņa, gandrīz vēl bērns! — stāvēja, nodūrusi acis. Tik kautri vāciska, ar tīru istabmeitas, kalpones priekšautiņu. Te nu Cimmermanim — pie viena! — būtu vajadzējis nocitēt vēl arī paša šturmbanfīrera teicienu: «Man nav nekas pretī, ja jūs esat gulējis ar krievu skuķi, taču jūsu pienākums ir turpat uz vietas — ar paša roku viņu nošaut.» Bauslis — speciāli «ārzemniekiem». Uz tiem likumi par rases higiēnu neattiecas. Bet lai ar ebrejieti! — to pat «ārzemniekiem» neatļaus. Nē, šis Dirlevangers tomēr ir liels pārgalvis! Staigā pa nostieptu virvi!

Un pēkšņi viņš piecēlās un gāja virsū Cimmermanim — nē, tikai pie grāmatu plaukta, paņēma zilgano vācisko bībeli, atšķīra vajadzīgo lappusi un klusēdams sniedza grāmatu Stasjai. Tā sarosījās, raudzīdamās, kur nolikt sudraba paplāti, to viņai kāds izņēma no rokām, bet Dirlevangers ar neveiklu un dusmīgu piedzēruša cilvēka roku nosēdināja viņu neērtajā mīkstajā krēslā, sacīdams:

— Dieses da, liess es diesen Schweinen vor.'[3]

Paklusā, tādā kā neparastā vācu izteiksmē izskanēja stāsts par Judīti — ar līdzjūtību, ar lepnumu par ebreju sievieti, kura, netaupīdama savu atraitnes godu, iekļuva ienaidnieka nometnē un palika pa nakti bargā karavadoņa teltī, un, kad viņš iemiga, nocirta tam galvu. Un ar to sacēla paniku ienaidniekos, kas bija aplenkuši viņas pilsētu, izglāba savu tautu. Šo bībeles leģendu Muravjovs zināja jau kopš skolas gadiem — pēc jautra atstāstījuma, ko bija lasījis, šķiet, žurnāla «Bezdievis» komplektā. Un aina palika prātā: skaistule uz skaistas paplātes nes skaisti nogrieztu galvu ar rūpīgi saskrullētu asīrieša vai babilonieša bārdu ..,

Jā, kādai galvai būs jākrīt! To nojauta pat piedzērušie ap galdu. Pols bailīgi blenza. Dirlevangers klausījās, kājās stāvot, un lika klausīties visiem.

Baltmatainā meitene bērns beidza lasīt un pacēla acis uz šturmbanfīreru. Acis bija skaidras, debeszilas. Maigi pakniksējusi, viņa paņēma sudraba paplāti ar atdzisušo kafiju.

— Es atnesīšu karstu, — viņa sacīja, nezin kāpēc raudzīdamās uz Muravjovu, smaidā pavērusi baltos zobus. Gluži kā Berta.

Divas rindas — vācieši un jaunatnākušie «auslenderi» — stāvēja sastinguši pēc bailēs skaļi izkliegtās jauniņā vācu oficiera pavēles. No tuvējiem krūmiem, sekojot bruņutransportierim, parādījās šturmbanfīrera melnais opelis. No šā brīža Proletāriešu ciemata iedzīvotāju — trīssimt sešu cilvēku, kuri nekad nebija dzirdējuši un nedzirdēs Dirlevangera vārdu, dzīvība un nāve atkarājās no tā, cik drīz viņš te piebrauks, izkāps ar savām garajām kukaiņa kājām no automašīnas un kad — nogaidījis oficiera instruktāžu, kurā tas pateiks iesācējiem, kas darāms, — dos pavēli sākt…

Mihaila Maidanova, dzimuša Kurskas apgabala Kireņevas rajona Oļgovkas sādžā, liecības turpinājums:

«Katrs vācietis aiz viņa muguras stāvošajam «ārzemniekam» lika nākt līdzi uz kādu no mājām. Kad pie katras mājas bija nostājušies divi cilvēki, vācietis un mūsējais, tad oficieris deva komandu iet iekšā mājās. Es kopā ar vācieti iegāju piektajā vai sestajā mājā, bet pavisam šajā sādžā bija divdesmit piecas vai trīsdesmit, mājas. Mājā es iegāju pirmais un ieraudzīju pie galda sēžam večuku un vecenīti, ap septiņdesmit gadu vecus, un tiem blakus sēdēja gadus piecpadsmit vecs zēns. Vācietis man sacīja: «Šauj,» — un norādīja ar roku uz sēdošajiem pie galda cilvēkiem. Es no savas šautenes izšāvu trīs šāvienus, uz katru pa vienam šāvienam. Es šāvu no neliela atstatuma, un viņi novēlās uz grīdas. Pēc maniem šāvieniem vācietis izlaida uz guļošaļiem kārtu no automāta un sacīja «kaput».»

Stepans Šinkevičs, dzimis Nikolajevas apgabala Nikolajevkas ciemā:

«Pa priekšu gāja vācietis, es — aiz viņa. Iegājis mājā, es ieraudzīju trīs cilvēkus: vīrieti, ap četrdesmit gadu vecu, vidēja auguma; viņš sēdēja pie galda; vecu sievieti, ap sešdesmit gadiem, tā gulēja gultā, un netālu no gultas — sievieti vidējos gados. Vācietis ar roku noradīja, lai es šauju uz vīrieti. Un es izšāvu. Šāvu no šautenes — galvā. Vīrietis nokrita uz grīdas un^kādu laiku drebinājās. Vācietis ar īsu kārtu (no automāta) nošāva divas sievietes, un mēs izgājām no mājas ārā. Ieiedami šajā mājā, mēs ar cilvēkiem ne par ko nerunājām. Tūlīt nošāvām un aizgājām.»

No Viņņicas apgabala Grabovkas sādžā dzimušā Feodosija Grabovska liecības:

«Pēc tam kad mēs. izkāpām no mašīnas un nostājāmies ierindā, Dirlevangers ar tulka starpniecību deva mums uzdevumu, ka mums obligāti ir jāiet iekšā mājās, visi jānošauj un mājas jānodedzina, ko mēs arī izpildījām. Visi ukraiņu vada zaldāti pa vienam kopā ar vienu vai diviem vāciešiem sāka iet iekšā mājās…»

1946. gads. Vācu zaldāta Hansa Jozeia Hehtla, austrieša, dzimuša Sanpeltenas pilsētā, 718. lauka mācību pulka bijušā jeireitora atbildes tiesā.

Atbilde: Tagad, protams, es zinu, ka tas nebija labi, s

Jautājums: Kad notika otrā soda ekspedīcija pret partizāņiem?

Atbilde: Otrā operācija'pret partizāņiem tika veikta 1943. gada februārī apvidū starp Polocku un Obojas staciju. Operācijas laikā es personiski aizdedzināju 40 mājas un nošāvu 280 cilvēku. Pavisam mūsu vads nošāva pāri par 2000 cilvēku — mierīgu iedzīvotāju… Es darīju nepareizi, taču, ja es nebūtu pildījis pavēli, mani sodītu.

Jautājums: Ko jūs domājāt, kad apšāvāt mierīgus iedzīvotājus?

Atbilde: Es neko nedomāju.

J autā jums: Cik jums toreiz bija gadu?

Atbilde: Astoņpadsmit

No Mogiļevas apgabala Kirovskas rajona Skripļicas sādžā dzimušā Aianasija Ivanova liecības:

«Vācieši un mēs — visi stāvējām puslokā ap bedri, kurā atradās Kličevas rajona Vjazeņas un Sejecas sādžu mierīgie pilsoņi, un šāvām uz viņiem no ieročiem, kādi mums bija. Personiski man tajā laikā bija šautene, Demjanam Vorončukovam un Vladimiram Romanovičam — rokas ložmetēji, Augustam Barčikarn, Vasilijam lzoham un Arhipam Borisenko — automāti…»

Pavels Hiļčenko — dzimis Čerkasu apgabala Černobajevas rajona Krutiku sādžā:

«Vēlāk pienāca pavēle nošaut sādžas iedzīvotājus… Kopā ar mums sādžā ieradās mūsu bataljona olicieri vācieši, viņi deva rīkojumus par cilvēku savākšanu vienkop, un šos rīkojumus vadu un nodaļu komandieri nodeva tālāk — ierindas zaldātiem. Vācieši un barčikieši nelielām grupiņām un pa vienam gāja pa sādžas mājām, un dažādās Studenkas vietās atskanēja šāvieni. Arī es gāju pa sādžas ielu un sastapu vienu sievieti, kas nesa uz rokām pirmsskolas vecuma bērnu. Sieviete ar bērnu nogriezās no ielas sakņudārzā. Es gāju tai nopakaļ un sakņudārzā izšāvu uz sievieti no sava revolvera. Kad šāvu, atrados no viņas dažu metru atstatumā. Uz sievieti es izšāvu vienu reizi, un viņa pakrita. Pēc tam izšāvu uz bērnu. To darīju tādēļ, ka bija Barčika un vāciešu komandieru rīkojums nošaut visus Studenkas sādžas iedzīvotājus. Liekas, kādus piecsimt cilvēkus.»

Arī — no viņa liecības:

«… Pie nepabeigtas guļbūves ēkas Makovjes sādžā stāvēja vācu olicieri Saļskijs un Roberts — vai tie viņu vārdi vai uzvārdi, nezinu. Saļskijs pavēlēja atklāt uguni uz cilvēkiem, kas bija sadzīti nepabeigtajā ēkā. Saļskijs prata runāt arī krieviski un komandēja krievu valodā. Es nostādīju rokas ložmetēju uz statņa Iepretim durvju ailei guļbaļķu sienā — kādus desmit metrus no tās, un mēs atklājām uguni… Vācu oficieri un vadu komandieri šāva uz cilvēkiem no automātiemi Tupiga — caur logu. To es atceros, jo man bija bail, ka tikai viņš nepagriež savu rokas ložmetēju pret mani, jo šāva ēkas sānu logā.»

No Moglļevas apgabala Kirovskas rajona Negovjas sādžā dzimušā Grigoriļa Karaseva liecības:

«Istabā iepretim ieejas durvīm mēs atradām divas padzīvojušas sievietes, kuras sēdēja uz gultas. Kā viņas bija ģērbušās — neatceros. Ar viņām mēs neko nerunājām. Smurovičs izšāva no karabīnes uz vienu no sievietēm, un tā nokrita uz grīdas. Tad es no savas karabīnes — no trīs metru attāluma — iešāvu krūtīs otrai. Arī tā nokrita. Atceros tikai, ka, nepievēršot Uzmanību nošautajām sievietēm, mēs atvērām lādi. ..»

Arī — no viņa liecības:

«Es iegāju vienā mājā un pirmajā mājas pusē ieraudzīju nogalinātus vīrieti un sievieti. Iegājis otrajā pusē, ieraudzīju auklās pie griestiem pakārtu šūpuli, kurā gulēja aptuveni gadu vecs bērns. Vai tas bija puisēns vai meitenīte, to es nenoskaidroju, izšāvu tiešā tēmējumā no šautenes un nogalināju viņu.»

No Poltavas rajona Mihailovkas ciemā dzimušā Melodija Bagrija liecības:

«Es labi atceros šādu gadījumu. Es gāju pa sādžu, šķiet, ka to sauca par Ņivku, un ieraudzīju vācieti, kurš nesa gadus sešus septiņus vecu zēnu, turēdams aiz krekla, tad trīs reizes trieca viņu pret zemi un nosita.»

Ari — no viņa liecības:

«Puika, varbūt gadus desmit vecs, ieķērās vācietim vidus jostā: «Par ko tu nošāvi mammu?» Tad es izšāvu. Bet vācietis nocēla no gultas zīdaini ar visu spilvenu un nolika uz grīdas. Pielika šautenes stobru bērnam pie pašas sejiņas un izšāva. Un pavēlēja vilkt ārā vis.us tos, kas bija zem gultas . . .»

Bijušais soda ekspedīcijas dalībnieks Aleksandrs Sijins, dzimis Mogiļevas apgabala Kličevas rajona Točiščes sādžā:

«Kad braucām mājās no Borkiem, kāds no zaldātiem pastāstīja, ka Andrejs Ruseckis pēc Afanasija lvanova pavēles apšāvis veselu ģimeni. Tad visi smējās par to, ka Ruseckim cilvēku apšaušanas brīdī esot drebējušas rokas.»

No Rostislava Muravjova vēstules-ziņojuma (kad viņam piespriests nāvessods nošaujot):

«Šajā vēstulē nav runa par mani, bet par manu ģimeni un maniem radiniekiem.

1945. gada 2. septembrī es labprātīgi atgriezos no Francijas un Padomju zonā ierados pretizlūkošanas daļā, uzskatīdams, ka mans uzvārds un mani noziegumi tur zināmi. Bet uz mani diemžēl noskatījās ar izbrīnu. Par mani nezināja. Tad es uzstādīju sev mērķi — sodīt sevi, taču tā, lai ar darbu varētu pierādīt valdībai: mani noziegumi pret Dzimteni nav izdarīti aiz naida pret Padomju varu, bet apjukuma dēļ kara sākumā, aiz bailēm no bada nāves un soda orgānu atriebības, aiz bailēm no nāves gūstā krišanas brīdī. Apsūdzēju sevi «pietiekami», tiesa piesprieda man 15 gadus, un tiku nosūtīts uz šahtām.. .

Nekad nevienam (it sevišķi ģimenei, radiniekiem) es neesmu stāstījis par saviem noziegumiem un, godīgi sakot, cerēju, ka vairs arī nenāksies to darīt.

Es jūs ļoti lūdzu — ne izziņojiet laikrakstos, pa radio, televīzijā un citos veidos informāciju par gaidāmo tiesas prāvu.

Visa mana ģimene un radinieki ir īsti darbaļaudis un krietni cilvēki vislabākajā šo vārdu nozīmē. Es esmu noziedznieks, 1945. gadā pats sevi sodīju (diemžēl nepietiekami), bet 1971. gadā objektīvi iznāk tā, ka vairāk liek sodīta mana ģimene. Automašīna volga, garāža un 4,5 tūkstoši naudas — tas viss pieder manai sievai. Jo vairāk tāpēc, ka 1945. gadā man jau bija konfiskācija. Tādu sieviešu kā mana sieva Krievzemē nav tik pārāk daudz, esiet žēlsirdīgi pret viņu. Viņa ir inteliģenta sieviete, ārste ginekoloģe, labprātīgi atbrauca pie manis nornetinājumā, pašaizliedzīgi dalījās visās grūtībās, kādas bija jāpārcieš vīram.

Es kaut kā viņu vidū esmu gadījies kropls, tad lai jau viss negods krīt uz mani.

Būdams gūstā, es par daudz ko sāku šaubīties un uzskatīju, ka uz visiem laikiem esmu zaudējis Dzimteni. Es biju pilnīgi bezspēcīgs un iznīcināts. Jau tad es uzskatīju sevi par noziedznieku un nesapratu, kādēļ tā noticis. Es nevaru skaidri pateikt, kādēļ nokļuvu ienaidnieka nometnē. Man nepietika spēka pretoties, un es kļuvu par ienaidnieku apstākļu sagadīšanās dēļ. Pie visa vainīgs karš. Kritis gūstā, es iedomājos, ka esmu valstij beigts, zudis cilvēks. Es gāju kalpot vāciešiem tāpēc, ka man bija viena vēlēšanā3 — izkļūt no nometnes. Mani vajāja vienīgā doma — kaut tikai paliktu pie dzīvības.

Visu, kas ar mani noticis 1942. — 1944. gadā, es uzskatu par lielu postu, ko esmu nodarījis Dzimtenei, pats sev un savai ģimenei -… Es nepūlos sevi aizstāvēt, tomēr gribu teikt, ka patlaban mēs vairs neesam tādi, kādi bijām priekš trīsdesmit gadiem… Taču, nelūkojoties uz visu to, es uzskatu, ka pret mani ir jāpielieto augstākais soda mērs. Tikai lūdzu nedarīt pāri manai ģimenei un nekoniiscēt mantu.

Es nenoliedzu savu vainu, nelūdzu žēlastību, taču nevaru uzņemties par saviem vairākus noziegumus. Es nodarbojos ar kadru komplektēšanu, ar olicieru un apakšoficieru rekomendēšanu, ar policistu ģimeņu apgādi, ar koni liktiem starp vāciešiem un krieviem — biju vienkārši sakaru virsnieks.

Esmu nodevis savu Dzimteni, esmu nodevējs, esmu nelietis, taču es biju kareivis ienaidnieka nometnē, nevis briesmonis un bende!…

Tajā laikā es biju galvenokārt kareivis, kam bija pretīga tāda dzīve, es līdu visur, kur mani varēja nogalināt, tomēr lode diemžēl tolaik mani neatrada.

Vai tad es zināju, kur esmu nokļuvis, kad rto gūsta «labprātīgi» iestājos SD komandā? Tikai pēc mēneša to uzzināju. Vēlēšanās palikt dzīvam un arī tieksme uzzināt, kas tad tas ir par spēku, kas varēja salauzt padomju varu (tad man tieši tā likās), noveda mani pie kļūmīgā soļa, bet vēlāk vācieši piesaistīja sev galīgi…

Taču personiski es nevienu neesmu ne nogalinājis, ne spīdzinājis. Tie ir apmelojumi. Kāpēc man tas būtu bijis jādara, ja zem manas pavēlniecības atradās tik daudz cilvēku? Jau par to vien, ka es tos komandēju, esmu pelnījis augstāko soda mēru vairāk nekā viņi. Kāda tad man jēga patlaban to noliegt? …»

No nākamajiem pētījumiem un pirmavotiem par XX gadsimta hiperborejiem:

«Ilgmūžības laikmetā par tiešām retu tikumu hiperboreju vidū kļuvusi gatavība izbeigt savu esamību. Pat tādos gadījumos, kad viņu dzīve zaudēja jebkādu cilvēcisku jēgu un kļuva bīstama citu dzīvībām. Hiperboreji dzīvo ar sauksmi: «Labāk tu mirsti šodien, bet es — rīti» Un vienā ziņā viņi ir talantīgi, visi hiperboreji bez izņēmuma — pašattaisnošanās mākā. Un, jo mazāk tiem materiāla, jo veiklāk būvēta celtne.»

MIRUŠĀ DIEVA SARUNA AR IELASMEITU

Viņa. Ko nozīme visi šie pulksteņi, Kungs Dievs? Vai tā ir kāda zīme, emblēma? Tu vāc vecus pulksteņus un izkarini tos starp zvaigznēm.

Viņš. Tu atkal atnāci, sieviete! Paldies, labā dvēsele! Tev šķiet, ka es izskatos pēc veca pulksteņmeistara? «Un laika vairs nebūs…» Tie visi ir laika zīmogi, laika ikonas; tie palikuši pāri no laikmetiem; nosauksim manu krātuvi par muzeju, lai būtu tā. No visuma ūdens plūdiem — šis ūdens pulkstenis; no planētu radīšanas brīža — saules pulkstenis; no pasaules radīšanas laika — šis ar melnajiem caurumiem tajās vietās, kur esam paraduši redzēt ciparus…

Viņa. Tātad šie pulksteņi te izkārti svētbilžu vietā?

Viņš. Es taču neiešu izkārt pats savus portretus! Nevienam nav tādas kolekcijas, vai nav tiesa? Smilšu pulksteņi, mehāniskie, elektroniskie, radioaktīvie … Un vai zini, kāds ir šis pulkstenis? Tas saskalda laiku: sekundi izstiepj daudzu gadu ilgumā. Cilvēks nojauš, ka tāds pulkstenis ir, bet paskatās tajā parasti tikai pašos pēdējos savas dzīves mirkļos, pirms beigām. Tāpēc ka dzīvot tālāk tādā pusmiegā, kādā jūs dzīvojat, viņam vairs nav laika.

Viņa. Vienīgi gaiļa te nav. Mani bērnībā mūsu dzimtajā sādžā modināja gailis. Skatījās istabā pa logu — gan ar vienu aci, gan ar otru, diezgan dusmīgi, tāds dzeltens.

Viņš. Viņam vienam te būtu ļoti vientuļi, dzīvam.

Viņa, Tu atkal par to pašu… It kā tu patiešām varētu nomirt!

Viņš. To jau nesaku es. Atceries, kā tavs students priecājās: «Dievi ir miruši! Uz priekšu, pārcilvēki, hiperboreji! Dievi ir miruši — pienācis pārcilvēka laiks!»[4]

Viņa. Vai arī tu tā domā, ka es esmu vainīga pie viņa ārprāta? Es tik daudz reižu esmu par to lasījusi… Pareizāk sakot, man lasīja priekšā: nelaidīs cauri, parādīs! Vai nav pārāk daudz uz maniem vārajiem pleciem?

Viņš. Tu piegāji, tu noglāstīji viņa vaigu, bet viņš aizbēga, taču vēlāk tomēr atgriezās… Vai tiešām tā tas bija?

Viņa. Jā, atgriezās, sameklēja mani. Es viņu brīdināju par savu slimību. Tādēļ ka redzēju — viņš mani mīl. Iedomājies — mani!

Viņš. Tātad viņš ir bijis šausmīgi vientuļš, šausmīgi! Man ir viens paziņa, tas raksta …

Viņa (neklausās). Tātad tomēr es, tikai es viena esmu vainīgai Pie viņa ārprāta — tātad arī pie visu ārprāta.

Viņš. To es neesmu teicis, sieviete. Ir man paziņas arī starp vēsturniekiem. Ir nācies dzirdēt viņu skaļos strīdus. Tad, lūk, tavs nabaga students tikai palīdzēja slimībai iegūt noteiktu veidu. Viņš tikai skaisti izteica — un varbūt tas ir viņa lielākais grēks —, pavedinoši skaisti izteica un atsedza to, kas notiek pasaulē. Un tādā veidā laikmeta vainu uzkāra sev kaklā… (Mani paziņas dažreiz prot uzrakstīt itin glīti.) Neko neteiksi, vārda mākslā viņš bija stiprs, tavs ugunspielūdzējs, antikristietis: «Radītājs gribēja novērst savu skatienu no sevis un radīja pasauli…» Jā, viņam bija tādi burti, kā viņš pats izsacījās, «lai arī aklie tos redzētu». Aklo izrādījās vairāk, nekā viņš bija cerējis, kad ieteica darboties ar nazi. Jaunās «cilvēkmīlestības» vārdā. Godkārs spogulis — lūk, kas ir tavs zeltamute! «Skatieties, ļaudis, cik nežēlīgi es jūs atspoguļoju! Un tāpēc — skatieties uz mani!» Uz mani! — tur ir tas joks. «Negribu jūs ne pazīt, nicinu jūs, niecības, skatieties, skatieties, kā es jūs ne redzēt negribu! Šurp, manī, manī skatieties!» Pamatīgi jums tā ir iepotēta — ļaunā, nevis labā godkāre. Pazemot — lai celtos!

Viņa. Un man viņš likās tik labsirdīgs un līdzcietīgs — līdzīgs sievietei. Acis kā slimam bērnam. Es viņam biju pirmā, to es tūlīt nopratu.

V i ņ š. Pirmā sieviete — un uzreiz sifiliss! Tiešām var izjust pārestību un dusmas pret visu pasauli.

Viņa. Es pat naudu neņēmu. Kāpēc viņš neaizgāja, ak kungs, kāpēc viņš atgriezās, es taču brīdināju viņu?

Viņš. Savu gribēšanu viņš stādīja augstāk par visu. Tā ar jums gadās. Nē, es to saku cildenā, esības nozīmē! …

Viņa. Bet vēlāk, fotouzņēmumos, viņš sāka audzēt tās pretīgās zaldātu ūsas. Tādas bija tiem zaldātiem, kas sagrāba mani tēva pļavā un ievilka mežā. Viņi visi smirdēja pēc zirgiem. Un viņi man arī pielaida slimību.

Viņš. Viņi — tev, tu — viņam.

Viņa. Un viņš — visiem?

Viņš. Es tev jau sacīju: tas nav tik vienkārši. Man ir pazīstams viens fiziķis, tas ieteica šādu modeli…

Viņa (neklausās, turpina savu domu). Ja tā ir mana vaina, tad ne jau no manis sākās… Bet viens no tiem zaldātiem…

Viņš. «Iesākumā bija Vārds, un Vārds bija Dievs …» Liekas, tā ir teicis pravietis Jānis? Bet es saucu Dēlu par liecinieku: ne jau to es gribēju! Es vispār neko neplānoju, neko nebiju nodomājis. Tavs students ir uzminējis: es jūs radīju nevis no māliem, bet no iedvesmas! Jūs man izdevāties sevišķi laimīgā mirklī. Nekas tāds nebija gadījies līdz tam brīdim un negadījās arī vēlāk. Varbūt patiešām man bija kļuvis garlaicīgi un sagribējās dabūt sev līdzīgu. Arī jūs arvien skatāties debesīs, Kosmosā, kā jūs mēdzat sacīt. Kopš pirmās savas dienas. Pat palecaties nepacietībā. Kā bērni: jūs arvien gribat pārliecināties, ka neesat vieni, vientuļi. Un jūs ļoti apbēdinātu doma, ka jūs varējāt arī nerasties. Nepietika pat ar manu gribēšanu vai negribēšanu. Bija vajadzīgs tas mirklis, iedvesma.

Viņa. Liekas, tu jau nožēlo savu devību, savu veiksmi, Kungs Dievs. Jā, mēs esam nežēlīgi un nepateicīgi bērni. Bet tu taču varēji arī paspodrināt savu radību, palabot.

Viņš. Labot un pārveidot iedvesmu? Pietaisīt, pārtaisīt! «Ar vēsu degunu» — kā mēdz izteikties viens man pazīstams režisors. Kuram nekādi neizdodas īstenot iedvesmu. Tādēļ ka iznākums citiem jau iepriekš zināms. Man nav iedvesmas lietu komitejas. Nu, un, ja runājam nopietni, es taču esmu atdevis jums visu: pat to rīku, ar kuru jūs radīju, — Dabu. Turpiniet, pilnveidojiet. Arī sevi pašus. Un jūs velns zina ko esat spējuši, pratuši veikt — nevar neapbrīnot! Planētu, kas jums bija dota izaugsmei, esat padarījuši mazu. Kaut gan sākāt kā skudras, Fiziķis, kuru jau minēju, reiz — speciāli man! — aplēsa iznīcinoši pieaugušās vēsturiskās enerģijas formulu … Gandrīz patiešām laiks būtu iejaukties un sūtīt «no Kosmosa» signālus: auksts, auksts … silts, silts! ,.. karsts! Un kādus es jūs redzēju sākumā, brīžiem bija žēl uz jums skatīties, kad cilvēks bēga no katra, kam bija ilkņi un nagi. Tālāk no zobenzobainajiem un tuvāk rāmajiem, gluži kā govīm, dinozauriem! (Kaut gan tie Zemi pārstaigāja jau pirms jums.) Jūs kautrīgi iztikāt ar to, kas jau smirdēja un pēc kā neviens cits sevišķi netīkoja. Jūsu bija tik maz lielajā, milzīgajā pasaulē, ka nokaut sev līdzīgus — tam jums vēl pietrūka prāta.

Viņa. Bet Kains? ..,

Viņš. Tas notika vēlāk, daudz vēlāk. Kad cilvēks iepazina, izbaudīja varas, nežēlības un cietsirdības prieku. Naža prieku!

Viņa. Kādēļ gan, kādēļ? Vai tad tam patiešām neizbēgami tā jānotiek, Kungs Dievs?

Viņš. Gribētos ticēt, ka nav neizbēgami. Bet man ir grūtāk: es vairāk atceros. Es visu atceros! Ka tikai nenāktos arī cilvēku ierakstīt Sarkanajā grāmatā, un tad jau tas būs jādara man! Un vēl nav zināms, pēc kādām formulām — pēc fiziķu vai dzejnieku, tādu kā tavs students — Zemi uzspridzinās …

Viņa. Tas nozīmē, ka mūs nevar atstāt vienus.

Viņš. Visi tā nedomā. Tavs students cilvēkus pazina labāk: «Dievam, kurš visu ir redzējis, pat cilvēku, — šim dievam ir jāmirst! Cilvēks nevar to paciest, ka tāds liecinieks dzīvo!»

V i ņ a. Es esmu sieviete, un es jo sevišķi jūtu, cik smagi ir cilvēkam vienam būt.

Viņš. Kas zina, iespējams, ka man patiešām pietrūka stingrības līdz galam. Vai mīlestības. Arī līdz galam. Nezinu. Gluži tā, kā gadījies manam paziņam hirurgam. Vajadzējis izdarīt operāciju, bet viņš — lielākais speciālists — atteicies. Neuzdrošinājies. Uzticējis citam. Jo uz galda gulējis viņa dēls. Tā nav cietsirdība, tici man, sieviete, tas ir kaut kas cits.

Viņa. Es zinu. Tā ir mīlestība. Nu, un tad — vai dēls nomira?

Viņš. Nomira tēvsl,,, Nu es, tā šķiet, sāku runāt pārāk augstā stilā. Jā. Viņam viss beidzās laimīgi… Bet man … Diemžēl man! Esmu noguris apžēlodams!… Ļaundari dara ļaunu, un ļaunu dara ļaundari ļaundarīgi! ., j Esmu noguris! Naidojieties, tautas, bet trīciet bailēs! i fi Bruņojieties, bet trīciet bailēs!… Dedzināsiet ieročus, bet glābiņa nebūs! .,, Un es lauzīšu jūsu lepno spītu un jūsu debesis …

Viņa. Tagad tu izskaties baismīgs! Es vairs nepazīstu tavu balsi, tavu vaigu .,.

Viņš. Jūsu debesis es padarīšu par dzelzi un jūsu zemi — par spīdīgu varu… Gaļu ēdīsiet, kamēr tā nāks jums ārā pa nāsīm!… Jo tas kungs, jūsu dievs, ir ar uguni elpā, bargs un atriebīgs dievs …

Viņa. Vai tu tas nupat esi, Kungs Dievs? Vai tad par tevi nav sacīts: «Kad viņš pamana, ka pasaule pelna iznīcināšanu, tad, piecēlies no tiesātāja troņa, viņš apsēžas žēlsirdības tronī?»

Viņš. Un pēc tam atnāca Viņš. Un uzcēla miera vārtus starp mani un jums. Dusmu mākonī iemirdzējās varavīksne. Žēlsirdība pret jums — nežēlīgajiem. Līdzcietība — pret cietsirdīgajiem. Un tas pārspēja pat mīlestību uz tēvu, ticību viņa nesatricināmajam taisnīgumam. Viņš vēlējās — tēvam redzot! — izciest jūsu mokas. Ar pārmetumu man: «Nedari citiem to, ko nevēlētos pats sev — savam dēlam!» Re, kā pret mani pavērsa manis paša bausli. To rūgto biķeri viņš izdzēra lāsi pa lāsei, ar cilvēciskām bailēm: «Mans tēvs, ja šis biķeris nevar iet man secen…» Caur savām tēva sāpēm es izjutu, cik sāpīgi ir arī jums, jā, nežēlībniekiem, taču no sevis pašiem ciešanās grimstošiem. Es nokāpu ellē — pie dēla. Pirmoreiz tur iegāju. Un elle plaši atvērās, lai uztvertu dievu. Un elle zuda: jo visa elles jēga ir tā, ka tur nav dieva. Un elles uguns nodzisa. Un nebija vairs arī pirmītējā, ar uguni un bardzību apjoztā dieva. Jūsu liktenis ir nodots jūsu rokās. Un arī iznīcinošā uguns — jūsu pašu rokās. Nu, kura roka tad ir smagāka? Debesu dieva vai zemes dieviņu? To, kuri dievišķīgi mīl pārvaldīt pasauli. Kopš nagu dīgšanas gatavi noticēt, ka pasaule tikai tādēļ vien radīta, lai sagādātu viņiem šo baudu — pārvaldīt. Nosauciet man jebkādu upurēšanas veidu, ko viņi nebūtu atjaunojuši! Tēvi upurē bērnus, bērni atdod tēvus, lai tos nokauj par upuri elkiem. Kurus paši pēc tam nogāžat Lai atbrīvotu vietu jauniem? …

Viņa. Kungs Dievs, man nav tādu kāju, lai varētu soļot tev līdzi no virsotnes uz virsotni — pa tavu līdzību augstienēm.

Viņš. Vai tiešām jābūt krustā sistam, lai tevi sadzirdētu? Vai arī man jāatgriežas ar uguni apjoztam?

Viņa. Apžēlojies par viņiem!

Viņš. Bet jūs, jūs kaut vai sabīstieties, kamēr nav par vēlu!

Viņa. Viņos tava elpa.

Viņš. Tu gribi teikt, ka viņi ir tādi, kādi nākuši no manām rokām. Bet es jau paskaidroju. Un viens fiziologs man mēģināja pat zinātniski izskaidrot manas iedvesmas rezultāta — cilvēka fenomenu. Izrādās, ka zvēriņos es esmu ielicis tikai zvēriņus pašus. Un neko vairāk. Viņi kopš radīšanas sākumiem arvien līdzīgi paši sev. Bet cilvēks turklāt vēl līdzīgs tam, ko no viņa izveido. Izveido apstākļi un citi cilvēki. Vilkā ir ieradīts «vilks», aitā ieprogrammēta (kā izsakās mani paziņas) «aita», un viņi nevar mainīties lomām. Kā tas notiek pie jums — bendes un upuri! … Nekādos apstākļos. No normāla sienāža vienmēr iznāks sienāzis, no zvirbuļa — zvirbulis, no tīģera — tīģeris. Cita lieta, pavisam cita lieta ir ar cilvēku! Ja to audzinās pērtiķi, iznāks pērtiķis, kaut arī cilvēka izskatā. Ja vilkumāte baros ar savu pienu un audzinās, iznāks vilks. Tukšums, ko es atstāju cilvēkā, var piepildīties ar jebko. Es tikai izveidoju brīnišķīgu trauku — nevaru ar to nelepoties! — un iedevu to jums. Piepildieties paši no sevis! Ar visu to, ko esat sakrājuši, ko vēl sakrāsiet. Piepildieties cits no cita! Piepildiet ar sevi citus! Jūsu cilts ir nedalāma. Tevī — visi un katrā — tu. Paši sevi veidojošie, sevi radošie — lūk, kas ir cilvēks!

Viņa. Bet mēs tik ļoti gribam laimes! Vairāk par visu. Visi grib laimes.

Viņš. Grib visi. Bet kādēļ gan tik bieži — to es vaicāju sev — labestības vēlēšanās un laba solījums beidzas ar ļaunumu? Pat krustu, pie kura mīlestības vārdā mira mans dēls, jūs pārvērtāt par strīdu un naida simbolu.

Viņa. Beigsies ar to, ka tu sāksi mūs nīst!

Viņš. Pat dieviem ir sava elle: tā ir viņu mīlestība uz cilvēkiem! Te tavam studentam taisnība… O, ja es zinātu, kā priekšā nomesties ceļos! Pie kā griezties. Ko lūgtin lūgt: neiznīciniet manu nejaušo un vislabāko radījumu! Neizdzēsiet dzīvības zīmes! Neviens nespēs — arī es nevarēšu! — atkārtot. Nekad vairs. Esmu gatavs lūgšus lūgt!…

Viņa. Ak kungs! Ko tu izdarīji? Kungs Dievs! Kas ar mani tagad notiks? Kas notiks ar mums visiem? Tu mani (tādu! mani!) noskūpstīji? Tieši uz lūpām! Pasaule kļūs pavisam ārprātīga. Ko tu izdarīji, kādēļ? Es taču brīdinājul, v Arī viņu es brīdināju. Ko jūs darāt ar sevi, nelaimīgie? Ko jūs darāt, nolādētie?

VIRZIENA UZ BORKU SĀDŽAS CENTRĀLO CIEMATU

Doktors Oskars Pauls Dirlevangers, dzimis 1895. gadā Vircburgā; vecāki — Augusts Dirlevangers un Paulīna Herlingera.

NS partijas biedrs kopš 1932. gada, SS rindās uzņemts 1940. gadā; 1942. gadā — šturmbanfirers, specbrigādes komandieris; 1943. — SS oberšturmfīrers; 1944. gadā SS štandartenlīrers, 1944. gada beigās — oberfīrers, esesfešu divīzijas komandieris — divīzijas, kas iznīcināja sacēlušos Varšavu un vēlāk Slovakijas kalnos ciemus ar visiem iedzīvotājiem.

Augums — lielāks par vidējo, acis — gaišzilas, mati — balti, deguns — smails, izglītība — universitātes, komerciāla, ticība — kristietība, īpašas pazīmes — nav nekādu.

Izbraucot no sādžas, kur viņa zaldāti un iesācēji «auslenderi» aizsteidzās pa sētām, pa mājām, Dirlevangers vairs nedomāja par tiem, kas tur patlaban darbojas un ko tur nogalina. Diezgan viņam citu rūpju un domu. Blakus šoferim sēdošais šturmfīrers Muravjovs klusē un nekustīgi skatās uz priekšu: prot netraucēt, kad šefs ir nelāgā noskaņā. Šis aziāts ar plato degunu un šaurajām lūpām zina, kā uzvesties. Nav uzbāzīgs, taču vienmēr pie rokas. Takts un distances izpratne viņam ir. Un tomēr Dirlevangers jau ir izlēmis. Pārāk nozīmīgas figūras piedalās slepenajā spēlē, kņadā ap Oskaru Dirlevangeru, un tad nu nesūrojieties, ja kādam būs slikti. Tāpēc jau viņš ir «dublieris» — specbataljona komandiera dublieris krievs —, lai dalītos ar savu šefu arī tā nepatikšanās. Un, ja vajadzīgs, būtu arī par grēkāzi. Par to, kuram krievi met visus čiekurus uz galvas.

Arī tur, sādžā, kad skatījās uz iesācēju rindu un klausījās šturmfīrerā Muravjovā, viņa instruktāžā krievu valodā, nedomāja par viņiem, bet par nesen saņemto Parteigenosse Fridriha vēstuli, klusībā sacerēja atbildi, gudru, tālredzīgu atbildi. Uzrakstīt un nosūtīt jau rītdien. Lieliska ideja: itin kā draudzīgā pļāpāšanā aprakstīt visus apstākļus un izlikt akcentus slazdus tādā veidā, lai par vēstuli uzreiz ieinteresētos cenzūra un nodotu to augstāk, pēc iespējas augstāk. Tur jau nu sapratīs! Nav nekā sliktāka kā saskarties ar vidējo, nevis ar augstāko posmu. No augšas var pat nodārdēt pērkons un nozibsnīt zibeņi, toties tur nebaidās uzņemties atbildību. Tur saprot humoru — nevis tā kā šie bezpersoniskie ierēdņi! Un tur nav vecvācu aizspriedumu. Vēstulē jāpiemin reihsfīrera Himlera vārds tādā veidā, lai būtu redzams mājiens uz personisku pazīšanos un kopīgu noslēpumu, bet arī lai skanētu divdomīgi. Tad tūlīt nogādās uz augšu. Bet reihsfīrers varbūt atcerēsies, ka reiz jau sniedzis palīdzīgu roku nezināmam vecam partijas cīnītājam Oskaram Dirlevangeram. Beidzot taču viņiem jāsaprot, ka te nav ikdienišķs gadījums, bet arvien tā pati ļoti bīstamā prakse — gļēvulīgu ierēdņu izrēķināšanās ar īstu nacionālsociālisma revolucionāru! Galu galā viss, arī pati valsts piramīda, balstās uz nedaudziem cilvēkiem, kas savstarpēji garīgi tuvi. Augstākā valsts interese — saglabāt nacionālsociālisma garu, un šis gars mājo vecajos cīnītājos. Bija jau gadījums, kad reihsfīrers sniedza man savu bargo, taču glābēja roku. Un toreiz Dirlevangers vēl pat nebija uzņemts SS rindās. Arvien vēl tie nevarēja aizmirst, ka viņš ir SA veterāns, ka ir tuvu stāvējis Remam. Muļķīgais un drošsirdīgais, naivais kapteinis — cik daudz reputāciju un dzīvību viņš aizrāva sev līdzi kapā! Taču Dirlevangers nekad nav metis tam pakaļ akmeni, kā to steidza darīt citi. Tāpēc arī izpūta to gadījumu ar mazgadīgajām meitenēm. Ai, cik visiem pēkšņi kļuva nelabi no «briesmīgajiem» vārdiem: pavedis personas, jaunākas par četrpadsmit gadiem! Bet tad lieta nonāca acīs reihsfīreram Himleram, un tumsu uzreiz apspīdēja cilvēciski saprotošs smīns: «Skaties, kāds brakoņjērs!» Gaisma un gaiss iestrāvoja kancelejā: «176. paragrāfa 1. rindkopa — par pavešanu, samaitāšanu…» — uzreiz viss zaudēja bargo nozīmi, viens dzīvs vārds nostādīja savās vietās visus un visu. Sāka atkārtot un ar tādu pašu izpratni: «Ak tas ir tas brakoņjērs? …» Un cietuma, koncentrācijas nometnes vietā — leģendārais aviācijas pulks «Kondors», Spānija! Bet tagad atkal sakustējušies, lavās klāt, lien pa pēdām, Atkal mēģina atņemt Vācijai vēl vienu kustības veterānu. Nīst «plebejus» un baidās no tiem. Tie ir tie paši, kas savā laikā uzrīdīja fīreru triecienniekiem, Remam, baidījās, ka reihsvērs patiešām kļūs par tautas armiju un vakarējie oberleitnanti, kapteiņi izmēzīs no štābiem visus grabažas ģenerāļus. Tagad, kad mēs uzvaram, arī viņi ir aktīvisti, iemācījušies pasviest gaisā roku, centīgi to stiepj! Pāri veco cīnītāju galvām pūlas aizsniegties līdz fīreram.

Muravjovs pagrieza galvu, domādams, ka uz viņu attiecas šefa smiekli un izsaucieni. Bet tas dusmīgi sastapa viņa skatienu un pavēlēja šoferim apdzīt stulbeņus, kas brauc opelim pa priekšu un saceļ putekļus. Vācietis šoferis sāka gari un uzstājīgi signalizēt, plankumiem izraibinātais bruņutransportieris tūdaļ nogriezās zaļajos rudzos un sašūpodamies apstājās, bet putekļu grīste aizvilnīja tarn garām un lēni plūda pa ceļu — pretim dūmiem.

«Dārgais parteigenose Fridrih .. .» Sākt un tūlīt: «Esmu patīkami pārsteigts …» Tieši tā — patīkami! Jā, jā, esmu patīkami pārsteigts, ka SS reihsfīrers personiski ir saņēmis ziņas par manu dzīvi Ļubļinā… Pie šiem vārdiem apstāsies nicīgais un ciešais skatiens — iezibēsies visiem zināmā pensneja stikli: «Kurš tas ir, kas iedrošinās lieki minēt Himlera vārdu?» Jā, Dirlevangers, Oskars Pauls Dirlevangers, atļaujiet pievērst jūsu uzmanību — jau šturmbanfirers, speciālā bataljona komandieris! Tas pats «brakoņjērs» un, starp citu, Spānijas un Polijas veterāns. Tieši par Poliju te tiek runāts, par Ļubļinas koncentrācijas nometni. . . Iekodušies kā suņi! Neesot, redzat, nodevis kaut kādas tur ebreju apakšbikses. Mantas neesot nodevis pēc instrukcijas. O, šīs viņu instrukcijas! Arī šurp viņš tās sūta — no maniem atskaites ziņojumiem noraksta un* man pašam aizrāda, ko un kā darīt. Kur zobi, kur esot licis zelta žokļus? Ēdīs zosis un sivēnus, ko savāks un nosūtīs mans bataljons, un atkal rakstīs par apakšbiksēm un zobiem. Ar tiem cilvēkiem var zaudēt pēdējo pacietību. Bet vēstulē par to — tikai garāmejot, ar nicīgu smīnu. Ar rūgtu un nicīgu. Un varbūt pieminēt reihsfīrera dāvanu — grāmatu «Čingizhans». Šo grāmatu ar Himlera autogrāfu, kaut arī viņš nav autors, pasniedz visiem gauieiteriem un izcilu speciālo vienību komandieriem. Izcilu! Un reihsfīreram būs patīkami izlasīt, ka mājiens, ka viņa humors ar šīs grāmatas izsūtīšanu ir saprasts pareizi, novērtēts. Tie plašumi ir pamatīgi mīdīti no austrumiem uz rietumiem, pienācis laiks darīt to pašu no rietumiem uz austrumiem. Paspiest roku Čingizhanam — pāri tūkstoš kilometru tālumiem, pāri gadsimtiem! Lūk, ta ir domāšana, tie ir mērogi — nevis jūsu draņķīgās instrukcijas: «Dienas sasprindzinājumu ieteicams kliedēt ar biedrisku vakarēšanu, ar radu un tuvinieku vēstuļu lasīšanu…» Varbūt ar jūsu instrukciju un rekomendāciju lasīšanu? Jā, jā, tiklīdz atgriezīsimies Pečerskā no šiem Borkiem, tūdaļ ķersimies klāt! Idioti!

«Esmu patīkami pārsteigts, Parteigenosse Fridrih, ka brigādes ģenerālis G. (Pilnu uzvārdu nesacīt, lai uzmin!), ka brigadenfīrers G. ir izpildījis savu pienākumu un…» (labi gan būtu uzrakstīt: «apmelojis mani»). Izpildījis, cūka! Iznāk, ka tikai brigadenfīrers rūpējas par valsts interesēm. Cik jau mēnešu pagājis pēc tās Ļubļinas, pēc Maidanekas, Dirlevangers jau komandē veselu bataljonu, daudzu tūkstošu — ne vairs poļu, nedz ebreju, bet šo padomju baltkrievu dzīvības un likteņi ir atkarīgi no viņa apņēmības un stingrības, bet papīri arvien vēl velkas un lien pa pēdām, meklē, tausta. Reizē ar šiem bandītiem partizāņiem, jā, jā, kā vieni, tā otri grib tikai to — iznīcināt Dirlevangeru! Lūk, kā tas iznāk, mans dārgais reihsfīrer! Ja paklausies viņos, tad Oskars Dirlevangers Ļubļinā par to vien ir sapņojis — saglabāt dzīvību pussimtam ebreju. Un otra viņa vaina — tos pašus ebrejus viņš noindējis. Kaut kā nesaskan šīs lietiņas, taču tam nav ne| kādas nozīmes tādu vāciešu acīs, kuri aiz skaudības vai aiz bailēm grūž bedrē citus vāciešus. Un ar to lieliski demonstrē rases brālību. Ai, cik nelabs tas Dirlevangers — ņēmis un paslepus noindējisl Lai izmantotu izdev'ibu, kad brigadenfīrera nav klāt, un pats izrīkotos ar zelta žokļiem un kronīšiem. Sākumā piebarojis, pat ielaidies draudzīgās sarunās — izvēlējies sev un sargājis tos, kam zelts mutē. Un pēc tam aši vien noindējis, un zelts pazudis.

Viss pārliecinoši. Un viss — meli!

Tādi brigadenfīreri pārāk augstu vērtē savu darbību" koncentrācijas nometnēs. Viņu uzticības fīreram un centības augstākais sasniegums — novākt Eiropā pāris miljonu ebreju. Pat trīsas pār muguru pārskrien no tādiem mērogiem! Viņiem nesaprast mūs, kam tāds darbiņš — tikai iesildīšanās, uzlādēšanās pirms īsta darba, Te mūsu priekšā nav ne trīs, ne pieci, bet trīsdesmit, piecdesmit, simt miljoni — slāvu jūra! Būtu jel atbraucis un pabradājis pa Baltkrievijas purviem! Tas nav vis tā kā sēdēt aiz divām dzeloņstiepļu kārtām, aiz ložmetēju torņiem! Neizmērojami meža biezokņi, staigni purvi, aiz katra krūma, aiz katra stūra bandīti — lūk, kādos apstākļos mēs strādājam. Te uzreiz aizmirstos par zelta zobiem. Neliktos par augstāku instanču ievērības cienīgu notikumu «nepareizs» piecdesmit ieslodzīto mantības noformējums. Cik reižu var jautāt, un cik reižu es varu atbildēt uz muļķīgiem jautājumiem? Nodevu hauptšturmfīreram Štreibelim — Štreibelim! Štreibelim! Un viss tika izlietots katordznieku komandai. Visas bikses un apakšbikses! Un, kas attiecas uz nolādētajiem zelta zobiem, — tie tika izrauti Ļubļinas policijas priekšnieka klātbūtnē, un viss tika nodots nometnes ārstiem. Jā, jā, zobārstiem! Vai tad jums par šo praksi nekas nav zināms? Arī esesiešiem bojājas zobi, un daļu iegūto kronīšu arvien atstāj viņu vajadzībām. Es tikpat kā zinādams, nojauzdams tūlīt visu darīju zināmu pašam brigadenfīreram G., kaut gan viņš tagad izliekas pirmoreiz dzirdam par esesiēšu zobiem, par praksi, kāda ne jau pie mums sākusies. Viņam viss aizmirsās, tiklīdz padzirdēja, ka Berlīnē tas kļuvis zināms un tur nav apmierināti. Tādi vācieši ievazā mūsu vidē normas, kādas var tikt praktizētas tikai attiecībās ar citām, nevācu rasēm. Ja visu sajauksim, kā tad mēs uzcelsim jauno kārtību, godīgu vācu dzīvi uz visas planētas? Tad jau iznāk, ka arī vācietis drīkst melot, vajāt savējos — ja ne ar suņiem, tad ar papirieml Nē, tu tikai padomā, Parteigenosse Fridrih (padomājiet ari jūs, reihsfīrer!), cik viss skan vienkārši un pārliecinoši! Dzēris ar ebrejiem šņabi, stājies mīlas sakaros ar ebrejieti, bet pēc tam ņēmis un visus noindējis! Veselu baraku. Vēl jo vairāk, klausieties, klausieties! Jau šaubījies, jau prātojis, vai tikai man neatmest manus stingros pasaules uzskata principus un neizmainīt tos pret kaut kādas ebrejietes labvēlību. Bet pēc tam nobijies un pabarojis tos ar žurkuzālēm. Gik labi šajā loģikā saskatāma viņu pašu nepilnvērtība! Un to, ka viņi tic fīrera ideju galīgai uzvarai, to viņi lai stāsta citiem, tikai ne man. Redzēju, noskatījos jau Polijā. Ko vērts kaut vai gadījums ar to poļa kreklu: polis paslepen bija izšūdinājis uz krekla nometnē nogalināto skaitu un viscentīgāko fīreru uzvārdus, un, kad šie bija izlasījuši, sacēlies liels tracis. It kā būtu atklājuši slepenn ieroču noliktavu! Pārbaudījuši visas lupatas: vai tikai vēl kaut kur nav ziņots par viņiem? Tu taču pats, parteigenose Frīdrih, man stāstīji, ka esot apskatījuši pat noliesējušās pakaļas: ja nu kāds uz dibena iedurstījis skaitļus un uzvārdus nākamo atriebēju zināšanai, uz dibena slēpj viņu vainas pierādījumus! Un to saplēsto kreklu ar diegu rakstos iezīmētajiem viņu uzvārdiem nav aizmirsuši nosūtīt uz Berlīni: sak, redzat, kā mēs riskējam, novērtējiet mūsu vīrišķību! Kādu dziesmu jūs dziedātu manā vietā — šajā bandītiskajā Baltkrievijā! Pamēģini iestāstīt šiem tipiem, kas tikai iemācījušies kā lūgsnu nacionālsociālisma idejas, ka ne visiem ir lietojama parastā mēraukla, pamēģini izskaidrot savu rīcību ļautiņiem, kuriem fīrera idejas nav uzplaukušas sirdi kā prieks, rotaļa, bauda! Viņi pat nepieļauj tādu stāvokli, ka īsts vācietis, cilvēks kungs, izjūt nepieciešamību izdurties kā nazis cauri nepilnīgo cilvēku, zemcilvēku masai, nebīdamies aptraipīties. Jo vecu cīnītāju nekas nespēj aptraipīt. Drosmīga, riskanta spēle — uz pašas bezdibeņa malas! — kas gan cits vēl spēj dot izjūtu, ka tu esi stāvokļa noteicējs, kungs, uzvarētājs? Jūs labprāt arvien slēptos aiz sienas, skatītos caur stikliņu, lai tikai nedzirdētu vaimanas un lāstus! Uz šejieni jūs vajadzētu atsūtīt, uz Baltkrieviju! Te no «kontaktiem», pat «nevēlamiem», nav iespējams izvairīties. Cik ļoti šokēti jūs būtu, ja uzzinātu, ka mani zaldāti vakaru ballītēs sādžās spēlē uz mutes ermoņikām. Tiesa, pēc tam rītos ieiet tajās pašās mājās pie tiem pašiem ļaudīm un visus likvidē. Visus, kuriem spēlējuši. Bet šādu sīkumu jūs savos apsūdzētāju ziņojumos droši vien aizmirsīsiet pieminēt. Toties no mutes ermoņikām jūs varētu iztaisīt brēcošu «valsts mēroga» pārkāpumu!

Jo vairāk un nicinošāk šturmbanfirers Dirlevangers domāja par viņam draudošajām «papīru» briesmām un pārliecinošāk izklāstīja «parteigenosem Fridriham» savus trumpjus, jo nepatīkamāk viņam smeldza pakrūtē. Un kļuva arvien trauksmaināk ap sirdi, zuda viss labais noskaņojums. Un tik svarīgā, tik atbildīgā darba dienā.

Pārāk labi zināja Oskars Dirlevangers, kā sabrūk likteņi un karjeras, kad tām pamatus saurbina nepamanāmi papīrīši un niekalbīgi cilvēciņi, kurus diemžēl nevari paņemt uz ieroča grauda. Cilvēks jau ir pie pašas svētnīcas, šķiet, viss viņam nieks, viņš ir neaizsniedzams, un piepeši tas lido lejā no kalna — un pakaļ skan saucieni: pusasiņu vācietis! homoseksuālists! noslēpis! piesavinājies! … Nav paguvis atjēgties, kad jau atrodas Saksenhauzenā, jau staigā ar melnu vai violetu trijstūri uz svītrainā tērpa! Jau kluss, jau rāms, ar lāpstu vai kapli rokās, jau nevari iedomāties, kāds tas bija pirms tam, ģenerāļa mundierī, ar monokli acī. Šī aina pārāk pazīstama, pats esmu tādus redzējis, kad dienēju Ļubļinā un braucām pieredzes apmaiņā uz Saksenhauzenu, uz Dahavu. Lūk, arī Pols — lai arī nebūt nav ģenerālis, taču fīreram uzticīgs vācietis, — drošsirdīgais žūpa Pols arīdzan ir gājis tam cauri. Ir palīkājis ar kapli — svītrainā ietērpā, ar violeto perversitātes trijstūri. Viņa laime, ka ceļā gadījās Dirlevangers. Taču arī Dirlevangers nebūtu varējis palīdzēt un arī nebūtu palīdzējis, ja nebūtu nācis reihsfīrera rīkojums, kas atļāva vervēt speciālām vienībām visu šo publiku. Lai liktu tiem nodoties vācietiski derīgai nodarbībai.

Un nevari vien beigt brīnīties, cik ļoti cilvēks mainās. Tas pats Pols — bija traks un nevaldāms students, bet pēc tam — ieslodzītais ar numuru, bez balss, bez sejas, un atkal agrākais, taču vēl trakāks un nevaldāmāks žūpa, visu savā ceļā dragājošais Pols! Taču arī tas nav galvenais — kāds tu šķiet vai izskaties, raugoties no malas, bet kādu tu pats sevi apzinies. To ir pārdzīvojis arī Dirlevangers, kad sēdēja un gaidīja tiesu, apsūdzēts «par izpriecām ar personām, jaunākām par četrpadsmit gadiem». Tu vairs neesi itin kā tu pats: lūpas pašas savelkas iztapīgā smaidiņā, pleci uzraujas līdz ausīm, bet ausis tiecas tuvāk pleciem, jebkurš sardzes zaldāts liekas kā pats kungs dievs …

Un koncentrācijas nometnēs ieskatījos cilvēkā tik cieši kā nekur — tiešā tuvumā. Tas bija gudrs rīkojums — visus, kam jādienē «vispārējā SS Karaspēkā», sūtīt stažēties koncentrācijas nometņu sardzē. Tur patiešām sāc saprast, kā izskatās un pēc kā ož cilvēces atkritumi. Noziedznieki, ebreji, nolādētie poļi… Reihsflrers Himlers visdziļāko jēgu prot izsacīt vārdos, kurus nekad neaizmirsīsi: «Pastaigājiet, paelpojiet pie Eiropas anālā cauruma!»

Un pēkšņi pārsteigums: nez no kurienes izveļas Pols un nostājas priekšā nometniskā izskatā un stājā: pie krūtīm piekļautajās rokās tur beretei līdzīgu veidojumu no lupatām, skatiens kaunīgi vērsts uz leju. Noplukuša, nožēlojama cilvēka atlieka — bijušais Pols Timmelis, skandālists un dzērājs Pols! Dirlevangeru viņš, protams, pazina, taču ne jau prieks un cerība, bet gan bailīga padevība un vainas apziņa plaiksnījās viņa novājējušajā un netīrajā sejā. Nekaunība jau bija tas vien, ka viņš pazina savu bijušo pudeles brāli un it kā aicināja, lai tas savukārt pazīst un atzīst viņu. Leipcigas alus pagrabos un studentu krodziņos griesti, uz kuriem viņam tik ļoti patika parakstīties, kaut kur vēl ari tagad vēstī Pola Timmeļa vārdu, bet vācieša ārieša ar šo vārdu vairs nav, ir tikai tāds un tāds numurs svītrainā tērpā. Netīrs, nožēlojams, nelaimīgs. Galvenais — nelaimīgs, un ar to it kā apliecina savu piederību pie šiem atkritumiem. Ar to vēl vairāk nekā ar apģērbu un trijstūri. Pat svaigu, labu desas gabalu, ja tas nejaiiši iekritīs sapuvušu atkritumu tvertnē, tu vairs atpakaļ neizķersi un negribēsi ņemt mutē. Tas tūdaļ kļuvis par atkritumu. Tā arī cilvēks, pat tad, ja tas ir vācietis, ja tas ir cietis sakāvi un viņa izskats brēc pēc žēlastības. Sāku ar Polu runāt, bet atbildei skan balss kā no netīra trauka — koncentrācijas nometnē ieslodzītā balss, bezkrāsaina, bailīgi padevīga. Gribējās sist, iemīt viņu vēl dziļāk — lai vairs nebūtu nekā kopīga ar bijušo Polu, ar tavu studenta dienu pagātni!

Vēlāk tomēr atcerējos viņu un pat izvilku, paņēmu savā bataljonā. Taču kopš tā brīža skaidri zināju, sajutu — kā sajūt smaku —, ari vāciešu vidū ir rases atkritumi. Tie ir tie, kurus dzīve nogrūdusi zemē, zem kājām, un kuri no turienes skatās ar sakāvi, cietušo acīm. Tāda deģenerācija draudēja visiem vāciešiem, ja fīrers un viņa partija nebūtu tiem atdevuši varas gribu, nacionālo gribu. Uz ilgiem, varbūt uz visiem laikiem būtu pakritusi zem kājām pārējai Eiropai, būtu kļuvuši par nožēlojamu, bezcerīgu nāciju, kas nebūtu spējīga spert izšķirošus soļus un pašattirīties. Pat tagad, pat. daudzi tā saucamie «idejiskie vācieši» nesaprot, kāpēc pirms lielā kara vajadzēja uz mūžu iemidzināt divsimt vai trīssimt tūkstošus slimu, vecu, nepilnvērtīgu vāciešu. Nav jau tā, ka nācija nebūtu bijusi spējīga tos uzturēt. (Muļķīgs un darbīgo tautu apvainojošs izskaidrojums!) Un tas arī nebija nākamās darbības aktu mēģinājums. (It kā koncentrācijas nometnēs trūktu vajadzīgā materiāla šādam mēģinājumam!) Nē, viss bija daudz nopietnāk. Un varēja norisināties daudz gudrāk. Ja paši būtu bijuši drosmīgāki. Tās noslēpumainās «sanitārās automašīnas» cilvēku pārvadāšanai, tās «speciālās slimnīcas», kur izdarīja pēdējo injekciju un rakstīja «slimības vēstures», no kurienes sūtīja radiem un tuviniekiem apmaksai rēķinus par «ārstēšanu» un par urnu ar pelniem, — vai tad tas varēja palikt slepenībā pat nacionālsociālisma apstākļos? Visu bija sagatavojuši, tikai aizmirsuši sagatavot jēdzīgu un pārliecinošu izskaidrojumu. Vācieši — īsti vācieši saprastu, ja laikus un vaļsirdīgi viņiem paskaidrotu. Šķiet, jau vairākkārt esam pārliecinājušies: dari ar ļaudīm, ko vien gribi, tikai laiku pa laikam pamatīgi ar tiem parunā, pat atzīsties kādā kļūmīgā solī — un vari braukt tālāk! Kaut kā trūkst — tad izdevīgā brīdī atzīsti, ka nav, ka bijusi kāda nolaidība. Ļaudis nopriecāsies, ka dzird patiesību, un jautājumu būtību aizmirsīs. «Lielgabalus sviesta vietā!» — tas mums daudzkārt tika atkārtots. Toties tagad lielgabali vāciešiem gādā sviestu. «Patiesību sviesta vietā!» — tas nav mazāk derīgs un pārbaudīts princips. Bet mēs esam pametuši to novārtā, un vācu tauta patiesību dzird nevis no mūsu lūpām, bet no komunistiem, no aizrobežu radio pārraidēm un no baznīcas tumsoņu sprediķiem. Kādu traci visi šie «humānisti» sacēla! Tikai — kur gan tie bija tolaik, kad aplaupītie vācieši mira badā? Nevienam par to nebija daļas. Bet tagad brēc. Kā nu ne, tie sajuta, ka vācieši paliek vācieši! Un visapņēmīgākie no mums nepieļaus, ka pūstošā nācijas daļiņa — visi tie garīgi slimie un sakāvi sevī slēpjošie nācijas locekļi— aplipinātu ar sērgu un saindētu visu organismu.

Taču ne jau par liekuļiem un gļēvuļiem, savējiem un ārzemju, es gribu runāt. Un ne par tiem, kas patiešām

Karā vāji. Bet gan par to izjūta, no kuras ari pats neesmu pasargāts. Šī izjūta ir šausmas, kas pārņem, redzot sakāvi. Tie, kas ir apmeklējuši koncentrācijas nometnes, pabijuši tur kaut vai sardzē, tie patiešām sapratis, cik vienkārši un cik baismi ir kļūt par atkritumiem. Un vai nometnēs vien! Zaudēsi veselību vai reihsfīrera labvēlību, un, kaut gan tu arvien vēl būsi vācietis, tomēr it kā tu vairs neesi tu, bet kaut kas nožēlojams, tātad iznīcināms. Protams, viss vēl nav zaudēts, ja tu neesi sarkanais. Un tomēr! Ievainotos, ja tie ir vācieši, uzskata par varoņiem. Par to raksta, runā. Taču kaut ko neizsaka līdz galam. Jo ievainotais taču ar saviem vaidiem, ar savu izskatu modina žēlumu, izraisa pārējos vāciešos un izplata nācijas veselībai kaitīgas jūtas. Līdzcietība pat pret savējiem ir slimīgas jūtas, kas nomāc gribu. Ne jau velti vilkus dēvē par meža sanitāriem. Taču viņi arī savu sugu dziedina, tādā pašā veidā. Noasiņojošs un sāpēs smilkstošs vilks modina viņos niknumu. Pareizs instinkts! Ja mūsējo nebūtu tikai 80, bet 800 miljoni, tad mēs varētu būt konsekventi līdz galam. Ikviens, kurš kaut reizi ir saucis pēc cita žēlastības un līdzjūtības, arī jau pats sevi ir iesviedis atkritumu tvertnē! Par tādu rases sterilitāti pagaidām var tikai sapņot. Taču tas nenozīmē, ka šis princips nedarbojas arī tagad. Darbojas! Tikai izkropļotā veidā, pat par sliktu pilnvērtīgajiem vāciešiem. Galvenais — nepieļaut, ka tevi kaut uz mirkli nogrūstu zemē, zem kājām! Lai atkal tev uzmītu ar kāju kā tārpam! …

Draugs Fridrihs pamirkšķina, viņam ir smalka oža! Un, ja jau viņš ir nolēmis — un vēl vēstulē — brīdināt par briesmām, tad tās patiešām draud. Ar netiešiem mājieniem uz «veciem grēciņiem» ar kaut kādu Ļubļinas ebrejieti liek saprast, ka viņš — tātad arī citi — zina, ir dzirdējuši par Stasju. Jau rok, cūkas! … Jā, jā, nekavējoties kāzas! Tu sēdi, dublier, kaut ko prāto, bet par to nedomā, ka Mogiļevā tevi gaida līgava un kāzas!… (Muravjovs neatskatījās, kaut gan tam atkal likās, ka-šefa iesaukšanās un smiekliņi adresēti viņam.) Nu, un vēstule ies un darīs savu darbu. Protams, ja to nodos reihsfīreram un ja tas nav aizmirsis «brakoņjēru». Un tomēr neatstāj pārestības sajūta. Jo augstāk tu pacelies pa fīreru kāpnēm: oberšār — hauptšār — unteršturm — šturm — hauptšturm — šturmban, — jo sāpīgāk zināt, ka kaut kur tur slēpjas, ložņā nelabs, skaudīgs, niekalbīgs papīrelis, kurš tomēr spēj pagāzt uz leju tavas kāpnes — kopā ar tevi pašu. Un, jo tu esi uzkāpis augstāk, jo lielāku svaru esi ieguvis, jo sāpīgāks un zemāks ir kritiens.

Vecie un jaunie papīreļi sakustēsies vēl skaudīgāk, kad uzzinās par Oskara Dirlevangera speciālā bataljona panākumiem. Nu nē, par vēlu, dārgie kolēģi! Ja tikai dievs dotu un brauciens uz Berlīni būtu sekmīgs… Lai tie citi ar saviem «tīrajiem vāciešu» bataljoniem, ar tīri ārisko sastāvu vēl pamācās, kā jāstrādā, kā praksē jārealizē fīrera idejas. Un tikai pēc tam lai nicina «Dirlevangera salašņas». Vēstulē jāliek noprast, kāpēc es braucu uz Berlīni: vajadzīgs smagais bruņojums, mīnmetēji, lielgabali … No bandām nav iespējams atkauties, ja bataljonam jānodarbojas ar to, ar ko tas nodarbojas, un ja nav pastiprināta bruņojuma … Uzlidos kā lapsenes! Bet bataljons ies uz priekšu. Protams, ja pārāk netraucēs savējie — skaudīgās papīru dvēseles. Paldies brigadenfīreram grāfam lon Pikleram — viņa piezīme uz mana pēdējā ziņojuma, viņa atbalsts jautājumā par smago bruņojumu ir ļoti laikā… (Lai zina, ka Dirlevangeram ir sakari ari ar «foniem»!)

Šajā pasaulē arvien notiek tā. Tu esi nodevies smagai, sarežģītai, var pat sacit — novatoriskai, revolucionārai darbībai, bet kāds katrā ziņā karas tev pie rokas, rāpjas pa tevi augstāk kā žurka pa galda kāju. Brr-r! Vēstuli pabeigt ar nicīgu, ironisku teikumu. Nē, ar gurdenu, it kā negribot — vakar vadīju lielu operāciju pret bandām. Divi tūkstoši Vācijas ienaidnieku varat norakstīt no kopējā rēķina. Vai ari, ja vēlaties, varat pierakstīt Dirlevangera trieci enba tai i ona veikumu rēķinā. Zaudējumu nebija… Taču tas nenozīmē, ka mums ir viegli. Man nekas nebūtu pretim, ja kāds gribētu mainīties — frontes apstākļus pret mūsējiem. Citādi dažs labs tur vēl šobrīd tic, ka baltkrievi esot vismiermīlīgākie no slāviem. Ko tad, laipni lūdzu! Bet es — jūsu vietā, vienalga — uz ziemeļiem vai uz dienvidiem! Un dodiet man parastos vāciešus, bet es jums — savu «nacionālsociālistisko internacionāli». Taču, pirms apņematies, pajautājiet, kāds te darbs — par nervu bendēšanu vēl īpaša runa! — cik daudz' gluži fizisku pūliņu nākas pielietot, lai jel vienu sādžu ieliktu bedrē vai pierunātu sapulcēties baznīcā, šķūnī, Pagaidiet, gan jūs vēl studēsiet manus paņēmienus, manus ziņojumus akadēmijās! Kā Klauzēvicu.

No nākamajiem hiperboreju vēstures materiāliem un psilioloģijas pētījumiem.

«Zinātne hiperboreju kalpībā. Kas jāzina hiperborejam? Cilvēka ķermenis satur:

ūdens — pietiekami, lai piepildītu 10 galonu tilpuma mucu,-

tauku — pietiekami, lai izgatavotu 7 gabalus ziepju;

oglekļa — pietiekami, lai izgatavotu 9000 zīmuļu-,

fosfora — pietiekami, lai izgatavotu 2200 sērkociņu galviņu,-

dzelzs — pietiekami, lai izgatavotu vidēja lieluma naglu-,

kalcija (kaļķu) — pietiekami, lai izbalsinātu vistu kūtiņu …»

Debesīs, saules staros, naktī starmeša gaismas kūlī kvēlos kristāls. No apakšas, no zemes visiem būs labi redzama milzīgu lēcu palielinātā, lieliski iebalzamētā lirera seja. Lai dzīvot un vairoties atstātie ne uz mirkli neaizmirstu, kam tiem par visu jāpateicas. Citādi taču, lopi, aizmirsīs visus, kas veica galveno darbu — viņu labā, viņu dēj. Virs zemes peldošs kristāls, Ceisa lēcas, milzīgas kā Kosmosa acis — aizraujoša ideja! Bet pamēģini par to ierunāties, tūlīt dabūsi: Dirlevangers fīreru dzīvu dzen kapā! Toties fīrers pats gan prastu novērtēt cilvēku, kuram dvēselē uzplaiksnījusi tāda vīzija. Viņš pavēlētu izsaukt šo cilvēku pie sevis, un beidzot īstenotos tā saruna, kura tik daudz reižu notikusi domās. Tās nav gaisīgas fantāzijas, nē, pirmām kārtām tie ir praktiski jautājumi. Sen laiks tos izvirzīt un atrisināt ar īsti revolucionāru vērienu. Kamēr viņi tur skaita svešus zobus, var zaudēt paši savējos. Nepieciešams — un steidzami! — radīt triecienbataljonus, pēc iespējas vairāk, katram apgabalam. Un bataljona tips ir atrasts. Protams, ja spriestu pēc rezultātiem, nevis mētātos ar vārdiem — «Dirlevangera salašņas», «Dirlevangera kriminālnoziedznieki»! Partizāņu bandas aug kā sēnes. Maskava nesnauž. Kurš pagūs pirmais! Vai nu viņi atjēgsies, pieņemsies spēkā un naidā, sagādās ieročus, iesaistīs visus nežēlīgajā karā frontes aizmugurē — tad ej, izdabū viņus no purviem un mežiem! — vai arī mūsu speciālās brigādes pagūs tik ļoti izretināt iedzīvotājus, ka tie baltkrievi vairs cits citu aiz tāluma nesadzirdēs, aiz dūmiem nesaredzēs. Pat tie, kas paliks dzīvi. Jūs plaši izmantojat «Dirlevangera salašņu» pieredzi, centīgi visu ierakstāt savās instrukcijās. Un man pašam to visā nopietnībā sūtāt par pamācību. Labi, man šīs mantas, šīs pieredzes pietiks visām jūsu kancelejām. Borki vien, paša slāvu dieva manam plašajam eksperimentam radītie, sniegs jūsu papī-. riem vairāk prāta un izdomas nekā jebkura akadēmija. Bet vai tad brigadenfīreru mundieros tērptie manekeni sapratīs, ko tu izjūti, kādas vācieša kunga jūtas tevi pārņem, kad tavā priekšā stāv ne jau līķis, bet dzīvs un tu liec viņam nedroši smaidīt, spīdinot mūsu zeltu! Vai arī — kad iemiedz un atmosties līdzās Judītei. Zini, gandrīz noteikti zini, ka viņa nav nekāda Stasja, zini, kādi asmeņi slēpjas viņas bērnišķīgajā sirsniņā, kā viņa tos katru nakti asina, aplaista asarām un sapņos redz savu vēsturisko māsu, kad tā ienaidnieka ugunskuru atblāzmā nes prom galvu zelta traukā. Aizmiedz un nezini, kur atvērsi (vai atvērsi?) acis — uz bērna pleciņa vai uz lipīgas un asiņainas paplātes… Lai nobeigtu savā pagrabā piecus kurpniekus un ebreju meiteni — tādam veikumam nav vajadzīgs šturmbanfīrers, kustības un partijas veterāns. Un tāda darba ir diezgan sādžās, un tur tas ir sarežģītāks — ar šo bandītisko tautu. Un, ja jau jūs tik ļoti rūpējaties par mūsu dvēseles līdzsvaru, par atpūtu pēc nervozā darba, tad atļaujiet man pašam meklēt un rast līdzekļus «dienas sasprindzinājuma izkliedēšanai». Tādam Polam pietiek, ja viņš saņem divkāršu šņabja devu — pirms un pēc. Bet citiem ir vajadzīgs kas cits. Mēs runājam, daudz runājam par jauno aristokrātiju. Taču tā sākas ne no kā cita kā vienīgi no prasības: vienam pietiek ar šņabi, bet cits vēlas kaut ko smalkāku!…

Stasju nogrāba Ļubļinā, poļu masveida kratīšanā — vājiņš, nesasukājies bērns ar mežonīgām acīm un augstām krūtīm. Kakliņš — saspiežams ar diviem pirkstiem, aizkustinošs kā puķes kātiņš. Tas viss dūrās acīs, kaut gan viņa bija ģērbusies rūsganā vīriešu mētelī. Jāsaka gan, ka vīriešu apģērbs tikai pasvītroja viņas bērnišķo sievišķību. Dirlevangers paskatījās un jau gāja tālāk uz savu auto — viņš tikko bija iznācis no virsnieku ēdnīcas, kad garām dzina un grūda pa ielu poļus —, taču skatiens aizķērās pie kādām kvēlojošām, spožām, it kā viņu pazimišām acīm. Dirlevangers varēja zvērēt, ka šī notvertā poliete viņu pazīst, ir kādreiz pazinusi — tik savādi viņa skatījās! Vēlāk apgalvoja, ka nepazīstot, ka vienkārši tā skatījusies varbūt aiz izmisuma, bet viņam licies, ka pazīst. Tā Dirlevangers palika neziņā, vai meitene ir vai nav zinājusi, ka viņš ir tieši tas oficieris, kurš nopircis no fon Grabēs speciālistus ebrejus, kad fon Grabe gatavojās pārcelties uz Smojensku. No naudaskārā cūkas fon Grabēs nopirka viņas tētiņu un vēl sešus — par zeltu! Ne jau viņus, protams, bet krājumu lieliskās hrorhādas un lakādas, nu, un pie viena arī komandu, kas var pārvērst šo materiālu par pirmšķirīgiem apaviem. Un tagad, lūdzu, hromāda vēl nav izlietota, bet tev jau jānobeidz arī tie pēdējie, kas pagrabā vēl palikuši. Nav jau žēl galu galā tās ādas, bet tas ir muļķīgi un kaut kā pazemojoši. Pastāsti tam pašam Fridriham, ka pērc par zeltu ebrejus, — viņš nosauks tevi par vājprātīgu! Teiks, esi nonācis pie strīpas, komersanta kungs! Vai Stasja to zināja vai nezināja — bet vai viņa patiešām līdz šim laikam cer, ka Dirlevangers tic viņas maskarādei? Cik pārgalvīgi bezrūpīgas un debeszilas spēj būt viņas acis, kad tu itin kā nejauši sāc runāt par ebrejiem pagrabā. Nu jau pusgads, kopš šī spēle uzkarsē viņu jūtas. Un nav svarīgi, kādas ir jūtas — lai arī ienaids vai šausmas! Svarīgi, lai būtu asums. Lēnītēm izvelc, pa vienam vien izrauj no viņas drebošajiem pirkstiņiem, tuvodamies melnbārdainajam Lācaram, kura dēļ viņa bijusi un ir gatava uz visu! Bet tu pats dalies ar meiteni apsvērumos, paguruma domās. Gluži kā ģimenē. .. Sak, laiks taisīt ciet to bodīti. Pa Mogiļevu sačukstas, ka Dirlevangeram esot slepens šķirsts ebreju glābšanai. Visi fīreri lepojas ar mūsu stulineņiem, bet mēģina man aizlikt kāju priekšā. Pietiks mums ar četriem, pat ar trim liekēžiem. Kuri tur vēl ir palikuši? Tas netīrais un baigais ebreju dievs — bārdainais Lācars? Jā, tas… Un divi izdēdējuši brāļi, kā viņus sauc? Un Berka — tas ar savām lūgšanām liek nervozēt maniem sargzaldātiem. Jā, kāpēc mums jātur tas jaunais? Ko viņš prot? Varbūt viņš nemaz nav kurpnieks? Tāpēc viņi, viltnieki, visi vienā balsi ņemas to puisi lielīt! Lūk, to vajadzēs novākt… Un varbūt tomēr Lācaru. Citādi tas, nekaunīgā bārda, patiešām sāks ticēt, ka ir neatvietojams. Ne jau tādus vien esam atvietojuši! Nē, bija labs meistars, patiešām žēl! Zābakus kājās nemaz nemani, nejūti, pat gulēt var ar tādiem zābakiem kājās! …

Pat plakstiņš, pat skropsta nenodreb, to visu dzirdot, tik Joti sevi iedresējusi! Sak, tā ir jūsu — vāciešu darīšana, mani jūsu pagrabs neinteresē! Tikai re… Kaut gan tie ir nieki, sievietes untums, un kāda gan tiesība istabmeitai kaut ko gribēt, arī tad, ja tā ir Dirlevangera istabmeita? … Un kur es tās valkāšu, tik skaistas kurpītes — es taču nekur neizeju, un es arī nevēlos nekur iziet! Un tādas kurpītes kā frau Olgai, Mogiļevas burgomistra sievai, arī negribu. Bet šturmbanfīrera kungam gan gribēju pasūtīt stulpiņus. Tu smiesies, bet es vienreiz pus Krakovas nogāju, skriedama nopakaļ kādam panam, biju vēl mazs skuķis, visu laiku skatījos, cik skaisti sper soli kājas tādos stulpiņos. Saules zaķīši uz tiem rotāja gluži kā uz perlamutra gliemežnīcām. Un ja nu šis jaunais kurpnieks ir tieši tas speciālists? Bet Lācaram es nupat gribēju pasūtīt kurpītes … Viņš jau pat mēru noņēma, tu piedod, lūdzu. Nepaguvu tev pateikt…

Sākumā par Stasju neko tādu nedomāju — poliete paliek poliete, ko no viņas var prasīt! Gandrīz ticēju, ka tā arī ir, vecākus pazaudējusi, nezina, kur tie atrodas. («Jūsējie aizveda!» ar naivu pārestības vaibstu sacīja.) Maz par to prātoju: sak, ne jau bērni man ar viņu jākristī, kā mēdz sacīt paši slāvi! Kamēr man nepasacīja, ka sargzaļdāts redzējis un dzirdējis, kā viņa jautra kā kaziņa ieskrējusi pagrabā ar kaut kādiem apaviņiem rokās, bet tur piepeši sākusi klusītiņām raudāt, tie uz viņu sākuši kliegt, lamāties, sargzaldāts ieskatījies un ieraudzījis, ka bārdainais melnais Lācars atvēzējies pret Stasju ar kurpnieka dzelzs «ķepu». Tad Stasja ņēmusi es visiem spēkiem smaidīt un skaidrojusi vācietim, kas sadevis visiem pļaukas, ka nekas neesot noticis un ka viņa pati ziņošot šturmbanfīreram, pateikšot, ka šis «pretīgais vecis» neesot gribējis ņemt viņas pasūtījumu…

Tad viņi vēl bija sveši. Vienu tūdaļ atstiepa.un atstāja istabā pie Dirlevangera, un viņš pats to nopratināja. Paņēma pašu jaunāko, jo tas prata vāciski un ar viņu varēja sarunāties bez tulka. Un tas bija svarīgi — Dirlevangeram uzreiz radās aizdomas, ka te ir noslēpums, ko nedrīkst dzirdēt citas ausis. Pēc stundas viņš izveda bālo, ar bārdu apaugušo cilvēku pagalmā pie garāžas un nošāva. Fēdējie nošautā vārdi bija: «Es neteicu, ka viņa ir meita! Es neteicu, jūs nepareizi…»

Saprata, visu pareizi saprata Dirlevangers! Varēja ari apzvērēt, ka Stasja skatījās, kā viņš izveda, kā nošāva, — redzēja visu pa logu, bet, kad viņš aicināja meiteni savā jstabā, ienāca kā vienmēr klusa, kautri rosīga. Un tieši tad Dirlevangers nodomāja: jā, tā ir Judīte, īsta! Nolādama un gatava uz visu . . . Tomēr neteica viņai to, ko bija nodomājis teikt. Ja jau spēle, tad spēle! Apsolīja kā mierinādams: «Drīz mums būs galvaspilsētas speciālisti. Tiklīdz ieņemsim Maskavu. Laiks atbrīvot tiem vietu.»

Pat sagribējās nokāpt pagrabā, palūkoties uz Lācaru tuvāk. Vecais muļķis, pagraba pērkongrāvējs! Tam gan vajadzētu uzlaist aitu suņus! Un pabrīnījos pats par sevi: kas tad tas, vai es jūtos aizskarts, dusmojos savas «Judītes» dēļ? Kad viņa ies «pie altāra» ar Muravjovu, vajadzēs tomēr pavaicāt, vai toreizējais skatiens no pūļa bija nejaušība, vai arī Judīte meklēja izdevību, lai iekļūtu asiņainā Holoferna teltī? Ar izmisīgu skatienu tā lūdza ieraudzīt viņu, ievērot pūlī, aizvest sev līdzi — un viņš ievēroja, aizveda to (un vēl trīs polietes) darbam virtuvē (jau sāka komplektēt savu specbataljonu). Pats ieveda teltī un iedeva rokās paplāti. Telts, protams, nosacīta, bet paplāte pavisam īsta, lieliska, sudraba: arvien pasniegsi man kafiju gultā! Viņi tur uzskatīs to par «rases likumu» rupju pārkāpumu — ja Parteigenosse Fridrihs nepārspīlē un ja viņiem jau zināms. Nevis rasu gribasspēku divkauja, bet primitīvs likumu pārkāpums! Mēģini pierādīt, ka tas nav pārkāpums, bet gan tieši apliecinājums — augstākais, ar risku un ironiju. Patiešām, cik daudz šajā situācijā ar Stasju-Judīti ir patiesas ironijas — par visu jūdu vēsturi un tradīcijām! Tajos brīžos, kad tu no viņas rokām velc un paņem vēl vienu ebreju dzīvību, tajos mirkļos uz tevi skatās nevis Stasja, nožēlojama ebrejiete, bet gan visa jūdiski kristietiskā vēsture lauza rokas bezspēcīgā niknumā un izmisumā!

Turki — tie gan zināja, kā var skaisti izmantot ienaidnieku, tā garu un miesu. Pieaugušos nogalināja, bet bērnus uzaudzināja par negantiem janičāriem sultāna piļu apsardzei. Nez kāpēc sultānam gribējās, lai virs viņa guļamvietas krustotos svešzemnieku līkie zobeni, to vīru, kuru dzīslās tecēja ienaidnieka asinis. Var iedomāties,

kā tas karsēja sultāna paša gurdās asinis — vairāk nekā visu verdzeņu piegulētāju pūles.

Nē, ir pareizi, ka nenobijos, nepārsteidzos un jau vakar neliku aizvākt visus prom no acīm. Nedrīkst pagriezt pret suņiem pakaļpusi — izraus biksēm robu ar visu miesu. Tūlīt būtu apliecinājis, ka esi vainīgs, ja sāc slēpt galus ūdenī. Bet tagad, lūdzu: jūs interesē mani kurpnieki? Va-' rat tos paņemt un kaut vai apēst brokastīs ar biezputru| Tādā gadījumā, protams, ja jums ir labi zābaki un negribat dabūt vēl labākus. Nu, un kalpone Stasja vai kā viņu sauc… Par to painteresējieties pie mana krievu dubliera šturmfīrera Muravjova. Pirms dažām dienām viņiem bija kāzas. Liekas, oficieriem «auslenderiem» tas nav aizliegts? Ak, līgavai kaut kas nav kārtībā ar rasi, ar asinīm? Vai nu vajag tik ļoti rūpēties par viņu rases tīrību, vai nav vienalga? Ko, viņa ir pat ebrejiete, tā Stasja?! Ja man būtu tik vien grūtību kā tikt galā ar vienu ebrejieti! Ja tas patiešām ir tiesa. Mani, re, sādžas gaida. Un ne jau viena vien, varat ticēt!

Muravjovam būtu vajadzējis pagriezties un paskatīties uz šefu, tad viņš redzētu, ar kādu mērķējošu un jautru skatienu šturmbanfīrers viņu uzlūko. Dirlevangers nepacietībā un tīksmē pat masē un kasa savus mīkstos zābaku stulmus. Viņa akurātais adjutants uzmanīgi pavirzās nostāk; tas pazīst savu šefu un labprāt izturas tā, lai paliktu viņa nemanīts. Arī Muravjovs neatskatās, nemīl līst šefam acīs. Tomēr nenoturējās, atbildēja ar skatienu šofera skatienam, saskatījās ar Hansu Fīreru. Ir gan dievs devis vācietim uzvārdu! Katrs, ar kuru Fīrers iepazīstas, ja atkārtoti nepajautā, tad vismaz nodomā, ka ir pārklausījies, ka cilvēks, kas stādās priekšā, ir kāds «šārfīrers».

— Jā, jā, vienkārši Fīrers, — brūnēts ar šauro galvu kautri apstiprina, katrā ziņā apstiprina. Un skatās it kā pamirkšķinādams. Šis Fīrers ir vai nu polisks vācietis, vai vācisks polis — viņš ir no Silēzijas. Un arī viss pārējais viņā tikpat nenoteikts. Vai nu viņš ir liels viltnieks, vai vienkārši stulbenis ar dabas dotu dziļdomīgu seju, mēdz būt tādas sejas. Re, arī Muravjovu ir ievilcis tam netīkamā sulainiskā skatienu izmaiņā attiecībā uz «šefu, saimnieku». Bet patiešām — kas šodien Dirlevan-

Keiam lēcies? Kaut kas ar viņu noiiek, brīžiem pat iesmilkstas, gremdējoties savās slepenajās domās un norioinos, iesmilkstas kā suns, blusas ķerdams…

Arī viņš, mans dublieris, ir ošņājies ap kalponi Stasju, .iri tas ir mēģinājis uzzināt, kas viņa tāda un ko dara, Tajļad nu varēsiet saošņāties uz likumīga pamata, Lai tikai pamēģina atteikties, kā toreiz atteicās dzert zelteri! Lai mēģina atteikties vēlreiz! Ar viņiem pat jautri, ar cilvēkiem. Ja tos pazīst tā, kā pazīst un ir izpētījis Dirlevangers. Ņem glāzi ūdens, glāzi parastā zeltera, ko izgatavo vāciešiem tajā pašā Mogiļevā, ņem un sniedz jauniņam oficierim vai «auslenderam». Tādā brīdī svarīgi, kāds tavs .skatiens; sākumā acis tev izklaidīgas, pēc tam skatiens kļūst arvien uzmanīgāks, ciešāks, stingrāks. Cilvēks mulsi un neuzmanīgi saņem no šturmbanfīrera rokām pirmo glāzi un izdzer. Vai otru nevēlaties? Varbūt būsiet tik laipns? Nu, tad vēl vienu, ja jau pats šturmbanfirers jūs apkalpo! «Dcmke» teiksiet pēc tam, kacl iztukšosiet vēl šo, jo es jau esmu pielējis. Un nav grūti pieliet vēl. Ko, vai tad šturmbanfirers tā ari turēs piepildītu glāzi un gaidīs, kamēr jums labpatiksies to paņemt?… Ar aitusuņiem cilvēku norīdīt mācēs jebkurš muļķis, bet tu pamēģini tā, ar zeltera glāzi! Atceros, ka Muravjovs nepaļāvās, uzreiz veikli un neapvainojoši atsacījās: «Ūdens nav šņabis — daudz neizdzersi!» Šoreiz izdzersi visu, ko tev pasniegšu!

No lauksaimniecības komandantūras oficiera ziņojuma: «Šā bataljona jaudis uzvedās kā laupītāji. Nepiegriežot vērību grupām, kam uzdota lopu rekvizīcija, viņi apkāva lopus tieši kūtīs un turpat arī pameta. Tālāk bataljona grupas 2—3 cilvēku sastāvā apkāva cūkas, paņemot sev tikai labākos gabalus… Šāda bezjēdzīga .izšķērdība ir dzimtenes interešu nodevība.

Analoģiski rīkojās arī latviešu rota Nr. 1/18 Semeževā, kur tā atņēma zemniekiem zirgus un tos izpārdeva.»

«Sajās dienās Dirlevangera bataljons Radaškoviču rajonā veica operāciju darbaspēka vervēšanā, kālab man ir ņemta iespēja novākt ražu 100 proc. apmērā. Šā bataljona 1. rota aizdzina no Putņiku, Volodjkas un Oļelinoviču sādžas visus iedzīvotājus vecumā no 15 līdz 50 gadiem. Starp šiem ļaudīm bija rajona pārvaldes, Dekšņanu un Dubrovas pagastu pārvaldes ierēdņi, kā arī dzelzceļa un TODT organizācijas strādnieki. Cilvēki varēja apliecināt savu personību, uzrādot tiem izdotās caurlaides, tomēr bataljona vienības šos dokumentus neatzina. Šādas liecības apstiprināja minēto iestāžu vadītāji.

Bez tam Rakovas pagastā pilnīgi iztukšotas divas sādžas; tur nevar sastapt pat neviena veca cilvēka. Pēc pārbaudes konstatēts, ka šis bataljons atņēmis zemniekiem 250—300 zirgu, kas netika atdoti īpašniekiem. Tādēļ man praktiski gandrīz nav iespējams organizēt ražas novākšanu.

Šmils, rajona pilnvarotais lauksaimniecības lietās.»

«… Šā gada jūlija otrajā pusē vācu SS vienības tīrīja no partizāņiem Voložinas rajona teritoriju. Tīrīšanas gaitā šturmbanfīrera Dirlevangera vienības līdz ar ēkām dzīvus sadedzināja Peršajas pagasta iedzīvotājus šādās sādžās: Doras, Mišāni, Dovguļevščina, Lapica, Vidusciems, Romanovieši, Nejubi, Poļubovci un Mokruševščina.

SS vienības nekādu izmeklēšanu neizdarīja, tikai sadzina iedzīvotājus, galvenokārt vecus cilvēkus, sievietes un bērnus, atsevišķās ēkās, ko pēc tam aizdedzināja.

Doru iedzīvotāji tika sadzīti baznīcā un kopā ar baznīcu sadedzināti.

BNS nodaļas vadītājs Kušelis.»

«.. . Darbam ražas novākšanā tiek radītas speciālas kolonnas no tuvāko sādžu iedzīvotājiem, un tās jau strādā policijas apsardzībā.

Darba nespējīgie iedzīvotāji pēc vienošanās ar Radoškoviču rajona pilnvaroto lauksaimniecības lielās liks izvietoti nenodedzinātajās Radoškoviču rajona sādžās.

Kā jau ziņots, kopīgs darbs ar Kraikenboma štābu gāja labi, bet ar Dirlevangera štābu, kā zināms, nekādas ko-, pīgas darbības nav bijis.

Darbaspēka vervēšanas štāba vadītājs Zandera kungs man paziņoja sekojošo:

Dirlevangera štābs 1943. gada 1. augusta vakarā apcietināja Kraikenboma štāba meitenes, kas tur strādāja virtuvē (meitenes bija no Ivencas pilsētiņas). Meitenes apvainotas intīmos sakaros ar žandarmiem. Kā liecina mātes, kas braukušas uz Minsku tās apmeklēt, meitenes tik ļoti piekautas, ka nākamajā dienā nogādātas Minskas pilsētas slimnīcā. Viena meitene nošauta un divas pakārtas. Tādēļ par Ivencas pilsētiņas iedzīvotāju noskaņojumu patlaban nav vērts pat runāt. Lielāko vairumu no tām meitenēm es pazīstu, jo jau ilgāku laiku strādāju Ivencā, tās ir godīgas un kārtīgas.

Rajona pilnvarotais lauksaimniecības lietās Roze.»

«Sā mēneša 22. datumā Peršajas miestiņā izvietotā 31. policijas strēlnieku pulka 3. bataljona zonderiīrers Fleters man ziņoja, ka Peršajas miestiņu un visu Peršajas novadu ieņēmis Dirlevangera bataljons, kurš gatavojoties šo teritoriju apstrādāt.

Visi mēģinājumi atcelt šo nodomu palika bez sekām.

Pēc ziņām, kas ienākušas līdz šim laikam, nodedzinātas 11 apdzīvotas vietas pēc tam, kad no tām aizdzīti iedzīvotāji.

Apdzīvotā viela Peršaja tikai tādēļ palikusi neiznīcināta, ka iejaucies majors, Peršaja izvietotā 31. policijas strēlnieku pulka 3. batalfona komandieris.

No šīs apdzīvotās vietas uz darbiem impērijā nosūtītas šādas personas: visi valsts saimniecības darbinieki, visi kopienas pārvaldes ierēdņi, visi pienotavas strādnieki un kalpotāji, kā arī visi šīs apdzīvotās vietas darba spējīgie iedzīvotāji.

Mani lūgumi atstāt cilvēkus, kas nepieciešami, tālākai valsts saimniecību un pienotavas ekspluatācijai, kā ari kopienas pārvaldei, palika bez sekmēm. Atbrīvots vienīgi grāmatvedis un burgomistra vietnieks, bet viņu ģimenes (sievietes) netika atbrīvotas. Visi lopi steliņģos nošauti, sadedzināti vai arī aizvesti kā Dirlevangera bataljona trolejas . . .

Metodes, ar kādām operāciju veic Dirlevangera bataljons, noveda pie tā, ka izdevās tikai mobilizēt cilvēkus; turpretī saimniecību ekspluatācija daudzās apdzīvotās vielās cilvēku un ēku trūkuma dēļ ir apdraudēta, bet pārējās apdzīvotās vietās un valsts saimniecībās, kur vēl saglabājušās ēkas, darbs ļoti apgrūtināts, tādēļ ka nav darbaspēka.

Tādēļ vajadzētu ņemt vērā, ka turpmāk krasi samazināsies piena piegāde. Tālākā sagādes plāna izvēršana patlaban veltīga, jo ir nepieciešams pārreģistrēt tās saimniecības,. kas vēl saglabājušās. Šis darbs saistīts ar grūtībām, jo pilnīgi nav kopienas pārvaldes aparāta, bet iedzīvotāji atrodas pilnīga apjukuma stāvoklī…

Voložinas rajona pilnvarotais lauksaimniecības lielās.»

Gacliem jūs tos pārtaisījāt, manus zagļus un homoseksuālistus, visus šos dumpiniekus un sociālistus, bet par valstij derīgiem iztaisīju tos es — mēnesī vai pāris mēnešos. Strādā un gandrīz nemaz nav jāmudina. Kas nu par mēnesi, es divās trijās dienās jebkuru subjektu pataisīšu par darbam derīgu cilvēku. Un vismaz katrā ziņā atņemšu tam vēlēšanos un spējas mums kaitēt. Sociāli kaitīgu indivīdu sterilizācijas metode šoreiz nav fiziska. Paņēmiens itin vienkāršs, tikai mūsu viduslaiku piļu zemē pārāk' aizmirsts. Šajās akmens ligzdās kādreiz plaši izmēģināja slepenu «atjaunošanos caur bērnu asinīm» — piļu saimnieki savu nolietoto miesu peldināja sarkanās vannās, toveros. Siltās bērnu asinīs. Ideja pareiza, taču pārāk tieši, burtiski izprasta. Atjaunošanos patiesām iespējams panākt, tikai citādā nozīmē. Kādu gan cilvēku nav manā bataljonā, bet velti vācu maizi neviens neēd. Pie manis tu viegli vis nepārkrāsosies, lai kas tu pirms tam esi bijis! Pats sevi pārveidosi — tā, ka pat Mutter nepazīs! Uņ arī pats sevi vairs nepazīsi. Tāds spēks ir bērnu asinīm. Nav mana metode — pierunāt, labināt: atsakies no savas pārliecības! Pieņem mūsu ticības simbolu! Pārāk liels gods! Lieta jānostāda tā, lai katram katru 'dienu ir jāizpērk sava dzīvība. Sava viemgā un visvērtīgākā. Tā jāpaņem itin kā ķīlā — vai nu pats to man iedosi, vai ar varu tev to paņems, ne jau tas ir svarīgi! — un lai izpērk. Vissvarī

gākā iemaksa — pirmā. Un vislabāk, visdrošāk — ar bērnu asinīm. Vai arī sievieti lai nošauj — visu acu priekšā. Ar to brīdi arī sākas mums vajadzīgais cilvēks, un tādam tam jāpaliek uz laiku laikiem! Jo mazāk viņš gatavs tādam solim, jo interesantāk. Ja varētu ielūkoties viņa smadzenēs: kā izlokās, kā sola sev un visai pasaulei, ka ar citiem darbiem šo savu rīcību izlabos — vēl tic, ka būs kādi citi darbi. Neiešaušu es viņam padevīgi pagrieztajā pakavsī — nebūs arī nākamo slavējamo darbu! Lūk, tā, nekas viņam nav arī jāsaka priekšā, pats atradīs visam attaisnojumu. Tev atliek tikai turēt pistoli pie viņam pašam piederošā pakauša, tad cilvēks sāk saprast nevis ar pieri bet ar pakausi. Ar pakausi — gan drošāk, gan daudz ātrāk, veicīgāk! Fīreram nav laika gaidīt, kamēr jūs viņus visus pāraudzināsiet. Un man tie nav aiz dzeloņstieplēm, bet uz klaja lauka — bēdz, ja vari! — nedējas laikā kļūst pavisam citādi un jauni. Vari tīt kaut v,ai ap pirkstu!

Kad SS grupenfīrers fon Gotbergs sapulcināja šādu vienību komandierus, lai tie apmainītos, padalītos cits ar citu pieredzē, un kad Minskā sabrauca visi šie iedomīgie no «tīri vāciskajām» speciālajām vienībām — ar kādu neticību tie klausījās Oskara Dirlevangera stāstījumu! Paziņojums, ka viņam bataljonā vairāk nekā citiem «ārzemnieku» — «salašņu no visas Eiropas», izraisīja nevis interesi, nevis vēlēšanos paskatīties un pamācīties, bet gandrīz tādu kā ņirdzīgu līdzjūtību no kolēģu puses. Uzsita pa muguru un dzēlīgi vaicāja: vai ebreju tavā «internacionālajā vienībā» daudz? Zināms, viņiem negribētos, ka viņu bataljonus un rotas arvien vairāk atšķaidītu ar nevācu salašņām. Un Dirlevangera piemērs, viņa «eksperiments» tos tikai saērcina, tie uzskata viņu par izlēcēju. Strādāt ar vāciešiem vien, protams, ir vienkāršāk un vieglāk. Un nav tik bīstami — tur jau ir tas āķis, ka nav tik bīstami, — tā arī būtu teikuši! Tev nav aiz muguras un apkārt šo svešzemnieku ar ieročiem rokās .— kaut arī piesaistīti, pieradināti, tik un tā svešzemnieki! Bet kur jūs sadabūsiet «tīrus vāciešus» rīt, kad bandas, re, cik ļoti vairojas? Un priekšā vēl jaunas zemes, valstis. Vai tad vienai dienai dzīvojat? Nekas, gan jūs vēl pētīsiet «Dirlevangera salašņu» darbību un pieredzi — Klauzēvica vietā! Es lieku lietā, laižu darbā beidzamos atkritumus, savāktus jūsu koncentrācijas nometņu mēslu izgāztuvēs. Vēl vakar tie iztēlojās sevi par velns zina kādiem kristiešiem vai sociālistiem, bet šeit tecina sarkano sulu, tīra un ēvelē tos baltkrievus, poļus un krievus — pagūsti tikai pagriezt vajadzīgā virzienā! Galvenais — izpeldināt krāsā līdz matu galiem, tad lai purinājās! Ar purināšanos varēs nopūlēties visu atlikušo dzīvi. Neviens vēl nav izžāvējies, kas bērnu asinīs mircis. Bet nezin par ko bija sevi iztēlojies!

Ko'tur runāt par citiem, ja pats sevi atceros velns zina kādu — gandrīz vai sociālistu! Tajos laikos karogā ar kāškrustu ikkatrs iemanījās redzēt tikai savu krāsu: vieni — baltu, citi — melnu, pat sarkanu! Tur katrs varēja izraudzīties vēlamo pēc savas gaumes tāpat kā devīgajā 1925. gada programmā, kad visiem apsolīja visu: gan proletārieša dēlam Jozefam Gēbelsam, gan komersanta dēlam Oskaram Dirievangeram — un neatstāja tukšā arī pašu Krupu. Interesanti būtu zināt, vai Jozefs Gēbelss atceras, kā viņš sagājās ar sociālistiem Štrāseriem? Vai ari viņi atceras un nekādi nevar aizmirst to, ka Dirlevangers bijis tuvs dumpīgajam kapteinim Remam! Jā, kustības moceklim Remam!

Kaut kā dīvaini atcerēties sevi vakarējo un zināt, kā tas viss īstenībā risinājās tālāk, uz kurieni viss novirzījās. Kāri lasīju visādas grāmatas, ārzemju programmas un žurnālīšus, pat padomju . . . Vācu spiestuvē uz vācu papīra Berlīnē iespiestais padomju žurnāls rādīja laimīgas sievietes un bērna seju; tie bija padomju ļaudis —un tu, uz tiem skatoties, nezin par ko priecājies. Vēl tagad tu atceries, ka priecājies par to, sak, ja arī ne samītajā, badā nīkstošajā Vācijā, tad kaut kur tomēr ir laimīgi ļaudis. Padomā tikai, kādu dullumu biju sarijies, kāda putra bija galvā! Vāciešus gandrīz vai pārdeva verdzībā uz Āfriku, bet izputējuša (izputināta!) vācieša tirgotāja dēls atļāvās sev greznumu priecāties par to, ka kādiem ļaudīm kaut kur ir labāka dzīve. Bet tajā pašā laikā visi šie «šķiras brāļi», «šķiru cīņas sabiedrotie» gan Anglijā, gan Francijā kāri ēda vācu reparācijas pie viena galda ar saviem baņķieriem un kapitālistiem — un netika dzirdēts, ka būtu atteikušies no šīs maltītes par labu badā nīkstošajiem vācu bērniem. Fīrers, tiklīdz parādījās, tūdaļ sāka uzdot visvienkāršākos jautājumus. Un sniedza uz tiem saprotamas atbildes. Un vācieši atsaucās — ar izsalkušo vēderu. Ar muskuļiem, kas iztvīkuši pēc darbības. Sociālisma paradīze — kad.un kur tā vēl būs! Ja būs. Bet tas, par ko runāja un ko ieteica fīrers, bija sastopams uz pirmā ielas stūra. Aizej līdz ebreju veikalam, līdz ebreju kantorim un pieprasi, paņem to, kas tev pieder, uz ko tev ir tiesības! Ieej Rehias apgabalā, ieej Sudetos un paņem to, kas ir tavs! Un tas būs tikai taisnīgi. Un, ja kāda daļa vāciešu arvien vēl uzskata, ka laime ir sociālismā, tad, lūdzu, saņemiet arī to — sociālismu, bet tikai lai tas viss bīītu vienīgi vācisks un vienīgi vāciešiem. Jau bez visa tā vācieši ir pārāk ilgi domājuši un rūpējušies par citiem, par visiem, un nav zinājuši to vienkāršo patiesību, ka vāciešu laime ir arī cilvēces laime. Pastāv tikai viena cilvēku rase, visas pārējās cilvēka vārdu ir piesavinājušās nekaunīgi un nelikumīgi…

Fīrers izrunāja visvienkāršākos vārdus, vāciskus, un viss nostājās savā vietā un tagad ir nostiprināts uz mūžiem, bet agrāk gan vārdi, gan cilvēki — viss mētājās svaidījās pa nelaimīgo Vāciju kā nepiesietas lietas uz kuģa vētras laikā. Migla un dullums izgaisa, un tagad ir skaidrs kā diena, ka marksistiskais sociālisms, ka «paradīze visiem» ir vājo viltība, lai kļūtu stipri, novājinot spēcīgās rases. Sensenā ebreju tieksme — kļūt stiprākiem par citiem ar savu saliedētību šķiriski sašķelto tautu vidū.

Tagadējais Dirlevangers, sevišķā bataljona komandieris, nelokāmi tic nacionālsociālistisko ideju un bērnu asiņu spēkam. Tādēļ nekādi trijstūri un daudzstūri — violeti, sarkani, dzelteni, melni viņu nesabaidīs; viņš ir ņēmis no koncentrācijas nometnēm gan kriminālnoziedzniekus, gan politiskos un paņemtu jebkuru, jo zināja, ka ikkatru piespiedīs kalpot Vācijai un fīreram, pat ja pa ņemtie neieredz pašu vārdu «vācietis». Kā neieredz šie poļi. Bērnu asinis aizskalos uz mūžiem jebkādu pagātni!

Fīrers visu ir ģeniāli paredzējis un aprēķinājis. Pat cilvēku pašu viņš ir paredzējis. Nevis to, kādu tas pats sevi iedomājas, grāmatās salasījies, bet tādu, kāds tas ir īstenībā. Pazīt cilvēku, tas nozīmē— pazīt ienaidnieku, tas nozīmē — prast arī ienaidnieku piespiest kalpot Vācijas mērķiem.

Jā, cik ļoti piesārņotas bija mūsu smadzenes! Pat trīsdesmit astotajā trīsdesmit devītajā, kad jau gājām Čeiioslovakijā, Polijā, — un pat četrdesmit pirmajā. Gājām iekšā, ielauzāmies nākamajā valstī, un ikreiz pārņēma tādas kā gaidas, pat it kā bailes: ja nu patiešām tie padomju ļaudis dzīvo tā, kā bija redzams fotouzņēmumā, un Tēlmanim un viņa spartakiešiem taisnība! Bet ja nu tā arī būtu? Ar visu viņu slāvisko netīrību un salmu jumtiem? Kas tad vācietim no tās viņu labās dzīves? Kāpēc vācietim par to būtu jāpriecājas? Tagad pats sev jautā un nesaproti. Ar sarkano nodevēju starpniecību gribēja mums iešmugulēt šos salmus un netīrību? Un tagad gaida un grib, lai Dirlevangers ar viņiem apietos «mīkstāk». Nepietiek ar insinuācijām par ebreju zobiem un Judīti, arī lauksaimniecības komandantūru olu un vilnas sagādnieki sāk sūdzēties: pēc Dirlevangera bataljona šiem nekas nepaliekot pāri. Mēris, ne bataljons! Nē, te nu gan atvainojiet! Ja jūsu sūdzības nav vislabākais bataljona un tā komandiera darbības raksturojums, tad Dirlevangers tiešām nacionālsociālismā kaut ko neizprot. Šajā jautājumā viņš patiešām gatavs iet līdz pašam reihsfīreram. Lai redz, cik tālu var noiet bezprincipialitāte un veco cīnītāju vajāšana! Un šī mūsu primitīvā, vecmodīgā propaganda. Tik vien prot, kā vācu varas iestāžu stingro rīcību izskaidrot ar bandu darbību. Bet varbūt tieši ir vajadzīgs, lai šie slāvi nespētu izprast ne mūsu rīcības cēloņus, ne motīvus? Neizprotamais iedarbojas uz dvēselēm daudz efektīvāk, paralizē gribu. Un pielabināt, nomierināt viņus ar šļupstiem par nelabajiem bandītiem, ja šie bandīti ir viņu tēvi un bērni, tik un tā neizdosies. Paši neprotat, bet par citiem, par tiem, kas dara darbu, sūdzaties! Drīz tik tālu nosūdzēsieties, ka ne piena, ne gaļas, ne olu neredzēsiet kā savu ausu, kaut arī sādža būtu pāris kilometru attālumā no šosejas. Būs jums tad gan raža, gan lopi! Šausmas — tas ir vienīgais, ar ko var savaldīt un nospiest pie zemes. Lai valda šausmu stingums, nesapratne — par ko un kādēļ. Pat labāk, spēcīgāk iedarbojas, ja starp nodarījumu un sodu nav nekāda sakara. Kā šajos Borkos. Uguns no debesim! Bet par ko, KĀDĒĻ tūkstošiem gadu ir vaicāts debesīm, un, jo mazāk atbildēts, jo vairāk ticības augstākai gudrībai, dievu taisnīgumam un pašu niecībai. Kad partizāņi uzspridzināja, sadedzināja divus automobiļus ar policistiem, lūdzu, Dirlevangers. parādīja, ka vāciešu sods ir neizbēgams, — divas sādžas noslaucīja no zemes virsas. Bet Borkiem toreiz ne pirkstu nepiedūra. Kad ieraudzīja šo milzīgo slāvu apmetni, sirds ietrīsējās: ja šeit tu parādīsi gļēvulību, tad pats tu esi trīs feniņu vērts! Te jau vairs nav sodīšana, te ir ideja — tīra, augsta! Pienākslaiks, un armijas, atbrīvojušās no frontēm, atkal ies uz rietumiem, gatavojot augsni Lielajai Ģermāņu Sējai. Tad neviens un nekā nevienam nepaskaidros. Zināms, katram laikam sava taktika. Bet atļaujiet taču cilvēkam ielūkoties nākamībā, rītdienā! Tur, kur vientulīga lidinās fīrera doma, viņa sapņi. Bez šādas ielūkošanās nākotnē ikdiena aizsedz katru augstumu. Un šie ļautiņi, šī masa, ja tos soda bez skaita, nerēķinoties ar «vainīgs — nevainīgs», paši sāk meklēt un cenšas rast visam attaisnojumu. Tādi jau viņi radīti. Bet, kamēr viņi nododas prātojumiem: «Vācieši ir cilvēki, uņ mēs esam cilvēki, par ko tad cilvēki cilvēkus? …» — tu nesnaud, centies laikus aizvērt vārtus vai apdullini viņus ar zalvi. Mūsu gandrīz kosmiskos mērķus viņi nespēj iedomāties un vēl ilgi mēros mūs ar veco mērauklu. Galvenais, pašiem skaidri zināt, ko gribam, — nebīties no pašu plāniem un mērogiem. Tad nebūs ne laika, ne vēlēšanās no niekiem izpūst problēmu, ierosināt netīras prāvas pret tiem, kas iet priekšgalā, cērt jaunus ceļus. Bet «ausienderiem» slāviem un visiem pārējiem iezemiešiem nebūt nav, jāuztver parādību sakarība, mūsu pavēļu un rīcības loģika. Neviens nedrīkst justies pilnīgā drošībā. Pat ja visam pakļaujas, visu izpilda. Dieviem vienmēr taisnība! — tas ir vienīgais, par ko vergiem jābūt cieši pārliecinātiem. Un ne par ko citu, bet vismazāk par to, ka mēs izturamies pret tiem «taisnīgi». Šim svešzemniekam, kas sēž priekšā, manam, «dublierim», vienmēr ir nekaunīgi mierīga seja. Nu nekas, gan es pratīšu šo mieru izkliedēt. Kaut kā nepievērsu uzmanību. Bet tas taču ir dumpis! Verga tieksme uzspiest kungam savu izpratni par lietām: sak, man tīra sirdsapziņa, tātad varu būt mierīgs! Paskatīsimies, vai tu no šejienes tikpat mierīgs aizbrauksi! Pēc noslēguma akta centrālajā ciematā. Vajag, vajag arī pie tiem ķerties ar stingrāku roku — pie pašiem tuvāk stāvošajiem. Pēkšņi mest zem kājām pašus vispadevīgākos, «derīgos»! Un viena padevīga un centīga vietā, dabūsim desmit sastingušus baismā pārsteigumā no domas, ka mēs viņiem redzam cauri, ja esam atmaskojuši pat tādu — nopelniem bagātu. Šis pašpārliecinātais «dublieris» sen pelnījis, lai viņu apprecinātu. Sākumā — lai notiek! — ar Stāsi, bet vēlāk varbūt arī ar «atraitni». Tādi brāzieni bataljonā nepieciešami, lai arvien tiktu noturēta distance starp vāciem un nevāciem.

Un brāzieni vajadzīgi vispār. Citādi velns zina ar ko tas viss var beigties. Vergs vēl sāks diktēt, kā pret viņu jāizturas. _ Vācietis pat nepamanīs, kā sāks «savu» vergu augstu vērtēt, pēc tam ņemsies žēlot un beigās sāks pat kaunēties no savas kunga lomas. Vēsturē tā ir jau bijis. Un no tā, tieši no tā ir sākusies rases deģenerācija! Arī mūs vēsture var izjokot, ja laikus nelietosim pretpoti pret mīkstčaulību.

Šīsdienas noslēguma akcijai centrālajā ciematā, kur pulksten 16.00 sapulcēsies visi vācieši un «auslenderi», ir jābūt neparastai un negaidītai pat daudz ko redzējušiem un pieredzējušiem. Lai elpa aizraujas! Cik tālu tādās lietās var iet, to nepateiks nekādas instrukcijas, bet vienīgi intuīcija, apstākļu un galvenais — cilvēku pazīšana . . .

Arī šie Borki līdz savai pēdējai dienai ir dzīvojuši nekaunīgā pārliecībā — ja jau viņiem ir kaut kāda izdzimteņu policija un ja jau viņi ir «gandrīz vai policistu sādža», tad viņus neaiztiks. Tieši tādas sādžas lai padod šurp — Dirlevangeram! Ar citām arī citi komandieri tiks galā, bet šos — visnekaunīgākos un neciešamos! — tie var palaist garām.

Virs jumtiem kāpj gaisos rāmi un mierīgi rīta dūmi, vistas kladzinādamas bēg no riteņiem, zosis, slinki gāzelēdamās, staigā gar sētām — kā gan Dirlevangers nenoslāpa sašutumā, kad pirmoreiz iebrauca šajā milzīgajā slāvu ciematā! Nekaunīgi pārliecinātā, ka tas dzīvos mūžu mūžos. Un uz katra soļa bērni — netīri un veselīgi kā sivēni! … Bet, kad bija jau izlēmis, tad kļuva pat interesanti atbraukt uz šejieni un pavērot iedzīvotājus, zinot to, ko nezina viņi par savu rītdienu. Piepeši apturēt viltīgi izbijušos sievieti ar bērnu un rāmi ar viņu parunāties. Vai ar sirmgalvi, kurš jau simt gadu vecs, bet vēl netaisās mirt…

1940. gadā tikpat neciešami bezkaunīgā mierā aiz Lamanša ūdeņiem dzīvoja angļu ciemi un pilsētas. Nezināja džentlmeņi, ka otrā krastā jau sapulcinātas nepacietīgas asprātīgā SS brigadenfīrera Štrekenbaha speciālās vienības. Vakaros pie angļu punša glāzes (tuvējo salu ietekme) Štrekenbaham labpatika jautri pasapņot par to, cik ļoti anglosakši izbrīnīsies, kad ar viņiem apiesies bez kādām ceremonijām — kā ār parastiem iezemiešiem. Vai nevēlaties, seri, pastaigāties uz kontinentu — visi, visi līdz beidzamam! Tur jūs gaida kārtīgi dzīvokļi. Lēdijas var pakavēties uz salām, garlaicīgi viņām nebūs — fīrera vīrieši pašaizliedzīgi parūpēsies par anglosakšu asiņu veselīgu uzlabošanu. Brigadenfīrers lika noprast, ka patiešām ir projekts aizvākt no salām visus vīriešus. Uz koncentrācijas nometnēm! Pie velna! Speciālajām vienībām tolaik vēl nebija attiecīgās pieredzes, ar kādu tagad tās atgriezīsies Lamanša krastos. Un būtu tikai taisnīgi, ja visu to operāciju vadītu cits brigadenfīrers nozudušā, noziedējušā Štrekenbaha vietā, piemēram, Dirlevangers. Jums, protams, šādam gadījumam ir citas domas un citas kandidatūras! Vai mazums stratēģu, kas, ievingrinājuši roku instrukciju sacerēšanā, garlaikojas štābos! Pa starpām tie ēd mūsu sagādāto zosu un liellopu gaļu, kaut gan lauksaimniecības komandantūras par mums sūdzas. Nē, mani ļaudis neaizmirst, ka arī stratēģiem gribas ēst. Re, cik daudz vezumos brēcēju un gāginātāju un cik milzīgu govju baru mēs dzenam! Izvēlies, stratēģi, — kuru ņemsi? Mani! mani! — zostēviņš pats traucas pie tevis, pūlas izrauties no rokām zaldātam un policistam, tie turēdami rēc smieklos pilnā kaklā, skan brēkoņa un rēkoņa, kustas rokas un spārni…

Bez vāciešiem un policistiem — viņi ģērbušies dažādu krāsu mundieros, no debeszilas līdz melnai — uz ceļiem un ceļmalās sastopami arī civilie. Tie bailīgi spiežas pie ratiem, pie visa, pie kā vien iespējams piespiesties, Tie ir šķūtnieki, tādi paši vietējie iedzīvotāji, kādi mīt Borkos, tikai paņemti no citām sādžām — ar zirgiem un ratiem. Un atkal rodas jautājums: vai šiem šķūtniekiem vajadzētu redzēt un zināt, kas notiek tādos Borkos? Kad viņi tur jālaiž iekšā, lai savāc graudus, visus lopus un putnus, inventāru, — līdz tam vai pēc tam? Berlīniešiem domāšana arvien vēl ir koncentrācijas nometņu līmenī, kaut gan ar to darbu jau sen esam izgājuši neierobežotos plašumos, un tālāk tieši šāds selekcijas veids kļūst noteicošais.' Domā, ka mūsu apstākļos kaut ko iespējams noslēpt, padarīt neredzamu. Visi vēl iedomājas, ka mēs atrodamies Maidanekā vai Dahavā. Ne, te nevis uz papīra, bet ar dzīvību ir jāatbild uz smagajiem jautājumiem: vai nu mēs arvien vēl slēpsimies un tātad iedzīvotāju acīs izskatīsimies kā noziedznieki, kas maskējas, ir nedroši, bailīgi, vai arī uzreiz un stingri paziņosim, parādīsim, ka mēs ar viņiem izdarāmies tā, kā mums ir tiesības darīties? Un lai tie šķūtnieki savas bailes un drebēšanu aizved un izvadā pa saviem ciemiem, pa visu bandītisko Baltkrieviju!

Citāti no nakamajiem hiperboreju vēstures materiāliem un pētījumiem:

«Lai būtu par hipeiboreju, nav obligāti jādzīvo Eiropā. Vai Āzijā. Vai Amerikā. Pietiek ar to, ja esi hiperborejs.»

«… Dažādos laikmetos hiperboreju var būt mazāk vai vairāk — tur vai šeit; šķiet, tādas nav bijis, un pēkšņi ir parādījusies hiperboreju tauta; viņu acīs vienmēr un visur vainīgi ir visi citi, bet hiperboreji — nekad un ne pret vienu!»

Sturmbanfīrera automobilis, vezdams sev līdzi bruņutransportieri, no kura blīvi rēgojās apaļās un ragainās zaldātu bruņucepures, lauzās uz Borku ciemata centru cauri apbruņotu ļaužu pūļiem, kas bailīgi pašķīrās, un cauri govju bariem, kas nebaidījās ne no automobiļiem, ne no sturmbanfīrera, ne arī no ieročiem, jo tās var izkliedēt un padzīt nost no ceļa vienīgi ar nūjām; un priekšā jau paceļas gaisā un nolaižas uz govju mugurām desmitiem pakalpīgu nūju, it kā salutējot Dirlevangeram. Lamas, neķītri vārdi skan visdažādākās valodās. Bet no debesīm birst pelni, ar pelēku, biezu kārtu apklāj zaldātu bruņucepures un plecus, automobiļu spārnus un govju muguras. Visnotaļ melnē ar sodrējiem notraipītas sejas, spīd balti zobi un acis. Dūmi, dūmi visapkārt, kur vien skaties, debesīs kāpj plati dūmu stabi, melni kā krematorijās, bet virs Borku centra debesis ir it kā izbrīnā zilas. Pat pieredzējušajiem bataljona zaldātiem un it īpaši «auslenderiem» šermuļi skries pār kauliem, kad tie redzēs noslēguma akciju šeit, Borku centrālajā ciematā. Jau no rīta viņš ir pavēlējis sapulcināt iedzīvotājus (bez vīriešiem) atsevišķi, nodalot arī Borku policistus ar viņu ģimenēm, un gaidīt tālākus rīkojumus. (Ar vīriešiem, kuri nebija policisti, tika galā pašā sākumā — sagāza smilšu karjerā; tādu materiālu šādos apstākļos turēt pārāk ilgi neizlietotu ir bīstami.)

Sturmbanfīrera auto spēji nobremzēja pie garenās skolas ēkas ar izgāztajiem logiem. Apstājās arī bruņutransportieris, salīgodamies tik strauji uz priekšu, ka zaldātu bruņucepures, visa rinda, sasitās cita pret citu un noklaudzēja tā, it kā stārķis būtu ieklabinājies. Zaldāti iesmējās. Un viens jau arī pats asprātīgi uzsita kaimiņam pa galvu ar savu vadmalā iešūto blašķi. Viņa roku atgrūda. Un atkal daži puiciski iesmējās. .Redzēdami; ka Dirlevangera adjutants jau atver auto durtiņas un. šefs izkāpj no ope|a, zaldāti sāka lekt ārā no sava dzelzs zārka un purināt no piedurknēm un ceļgaliem baltos putekļus. Un tajā brīdī virs viņu galvām atkal atskanēja klabināšana: īsts, dzīvs stārķis vientuļi stāvēja vecas, nokaltušas priedes galotnē un klabināja. Galotne bija nozāģēta, tur nostiprināts ratu ritenis, uz kura no zariem izveidota ligzda; ligzdas saimnieks stāv kā ugunsdzēsējs sardzē, vēro apkārtni, lēnām grozīdams galvu ar garo, sarkano knābi. Divi vai trīs ar ierastu kustību ķērās pie automātiem, bīdamies, ka kāds cits aizsteigsies priekšā. Taču neviens neiedrošinājās šaut.

Jo desmit soļu atstatumā stāvēja šturmbanfirers un. arī skatījās uz stārķi.

Dirlevangers jau ir šeit bijis, ir pat stāvējis šajā. pašā vietā — toreiz, kad atbrauca uz Borkiem izlūkot. Aiī toreiz augšā klabināja ar savu knābi šis sarkankājainais apkārtnes saimnieks. Pavicina līdz pusei savus neveiklos spārnus, kad kāja pagurst, turot ķermeņa svaru, bet atbalstīties uz otru kāju principiāli negrib. Iedomīgs muļķis.

Kur te tas Borku policijas priekšnieks? Sēž visi «priekšnieki» skolas ēkā, gaida, kad viņus aizvedīs uz pilsētu, priecājas, ka viņiem ir policistu apsaitēs ap piedurkni. Pirms dienām desmit viens stāvēja te, šajā pašā vietā, un, mīņādamies sarkanās pašdarinātās galošās, skaidroja, ka policijaspriekšnieks šodien esot viņš. Izrādījās^ ka šajā amatā viņi ieceļ cits citu pēc kārtas. Tādi te karotāji — negrib būt galvenie! Tik ļoti baidās! Baidās no bandītiem, no kā gan cita. Tad nu šodien arī pārbaudīsim, redzēsiet, kas ir baigāks un no kā jābaidās. Bet toreiz dusmas izgāza uz Barčki. Centīgais stulbenis, neprasot rīkojumu, bija licis saķert jauniešus sūtīšanai uz. Vāciju. Bet Borki vajadzīgi nebiedēti un neizdzenāti. Toreiz sabikstīja valstsvācietim purnu ar valtera spalu. Nu, bet šodien ir pienākusi reize citiem. Šo-dien … Dirlevangers izņēma no maksts smago pistoli, atskatījās uz savu drukniņo adjutantu, un tas tūdaļ pieskrēja klāt, pieliecies-pasniedza plecu: bez atbalsta trāpīt tādā mērķī no pistoles — pamēģini! Tā-ā … Sarkanā kāja pārlūst pašā vidū, melnbaltie spārni, spītīgi noplivinājušies, nostāda stulbeni uz otras kājas. Tā-ā, arī otra kāja pušu! … Ievēlās ligzdā kā biljarda bumba galda makā, taču mazā galvele un garais knābis arvien vēl dirn garā kakla galā. Vē-ēl reizīti! … Kā sarkans uzgalis cauri priedes zariem, kas pelnos un kvēpos noputējuši samtaini pelēki, krīt zemē snaiperiski notriektā galviņa . . .

Stārķis, it kā saskatījis no sava novērošanas torņa šturmbanfīrera puicisko fantāziju, bez kādas gatavošanās plati iepleta spārnus, kas no melniem uzreiz kļuva balti — it kā sodrējus tiem būtu nokratījis! — un aizlidoja, smagi vilkdams virs pašiem jumtiem itin kā patiešām sašautās sarkanās kājas. Trasējošās lodes ieurbās gaisā, noskanēja šāviens, otrs — jau bija ieraudzījuši gaisā virs sādžas dzīvu radību, kā lai nociešas! Stārķis sāka riņķot, cenzdamies pacelties turp, augšā, kur arvien vēl bija zila debess. Bet saule iesānis lēkā kā aizšauta, arī it kā grib izrauties no smacīgajiem, melnajiem dūmiem, kas nupat, nupat sakļausies zem paša debess kupola. .. Un, jo augstāk cēlās jau gluži baltais putns, jo lielāks skaits cilvēku ar šautenēm un ložmetējiem varēja to ieraudzīt. Un jau dārdēja ložmetējs, pārmākdams šauteņu šāvienus, kas azartā paukšķēja visās ciemata malās. Un dīvaini bija redzēt, ka stārķis lido arvien vēl dzīvs, lokiem ceļas arvien augstāk zilajā debess ripulī, it kā tas nemaz nebūtu putns, bet šo baismo Borku dvēsele, kas tur aizlido.

Pie Dirlevangera vienmērīgā solī piesteidzās, pielidoja sārtais, skaistais hauptšārfīrers — vāciešurotas komandieris. Ziņoja, ka sievietes un bērni — klētī, policisti — skolā, policistu ģimenes novietotas atsevišķi — mājā, kas atrodas iepretim. Sturmbanfīreram patīk hauptšārfīrers. Tā skatīties un gaidīt pavēli prot tikai labs vācietis. Nemēģina uzminēt, nepūlas pat aiz centības aizsteigties notikumiem priekšā, taču ne sekunai nevilcinās izpildīt, lai kāda pavēle būtu saņemta! Ja stāv, tad sejā viņam arī lasāms: es stāvu; ja ēd — es uzņemu barību; ja nogalina — es strādāju; ja dzer, auro dziesmas — es atpūšos … Jaunā oficiera ģīmī, acīs redzama priecīga, mierīga pārliecība: «To, ko zina vecākais fīrers, viņš man pateiks tad, kad uzskatīs par vajadzīgu pateikt, un es zināšu, kā rīkoties, ko darīt, lai izpildītu vācieša pienākumu!»'

«Garnizona nebija, bet policisti bija. Sanāca gan savējie, gan svešie, Borkos no partizāņiem slēpās. Slapstījās kur kurais, pa sētām.

Nu, un es gāju pēc ūdens, paņēmu spaini, bet aka mums, lūk, te. Nesu ūdeni, bet visapkārt man lodes svilpo — «ī-ī-ī-ī-ī», taisni tā: «7-7/» Viņi laikam stāvēja mežmalā un bija uzķēruši mani tālskatī, un, domāt, uz mani šāva. Nu es iesmēlu ūdeni un aizgāju pie savējiem. Saku:

— Vai zināt ko, taisni uz mani šāva! Lodes gar pašām ausīm svilpo ja! Nu ko, — es saku, — tādas lietas pie mums jau ir notikušas, cilvēkus ir ņēmuši ciet — varbūt tagad atkal ņems, dzīs kaut kur projām?

Prātojam istabā, nezinām, ko darīt.

Tad saimnieks paēda brokastis, izgāja uz ielas un saka: «Vai zini, ir atnācis policists.» Bet policisti Borkos bija, mūsu ciematā bija divi policisti. «Policisti ir pārnākuši mājās, aiziešu pie viņiem, uzzināšu, kas un kā.»

Aizgāja uz turieni, un viens policists saka: «Vai zini, bendēs vai nu jūs, vai mūs. Bet katrā ziņā bendēs, jo policistiem atņēma ieročus, bet pašus iesloga skolā.»

Bet dažus policistus atlaida, aizsūtīja pēc ģimenēm: «Atvediet savas ģimenes!»

Tik viltīgi vācieti izdarījās. Nu, policisti aizgāja un atveda savas ģimenes.»

Jautājums: — Un ko vācieši teica policistiem?

— Lai ejot un atvedot ģimenes. Bet policisti nekā nezināja. Vai nu, saka, mūs nositīs, vai aizvedīs. Nu ko, policisti ņēma savas ģimenes un atveda…

Nu mēs sēžam. Un redzam, ka pa to ceļu, no tā ciemata arī nāk ļaudis. Mans saimnieks saka: «Arī Dzeržinska ciemata policisti savas ģimenes ved šurp.» (Anastasija Kasperova.)

«Mūsu ciematā nebija neviena policista. Tikai Dzeržinska ciematā. Nu, un viens staigāja pa ielu, un mans brālis gribēja pavaicāt, kas te notiks, kāpēc esam aplenkti. Saka: «Kosķik, Kosķik, ko tas nozīmē?» Bet viņš nemaz neatbildēja. Viņš esot domājis: «Mūs aizvedīs uz Vāciju, bet jūs nogalēs — kāpēc tad es ar jums runāšu?» Nu, viņiem bija pateikts: «Ņemiet savas ģimenes, un mēs jūs aizvedīsim uz Vāciju.» Un viņi savāca visas savas ģimenes, tad šis ģimenes un viņus pašus iesiēdza šķūnī un skolā . . .» (Anna Siņica.)

Oskars Dirlevangers nesteidzās dot pavēli, viņš tikai pavaicāja, vai visi fīreri — vācieši un «ārzemnieki» — esot ar savām vienībām ieradušies. Nē, visi vēl neesot ieradušies, bet, ja vajagot, tūdaļ tikšot nosūtīti tiem pakaļ sakarnieki motociklisti. . . Tas esot lieki: visiem obligāti jāierodoties pulksten sešpadsmitos nulle nulle. Dzīviem vai mirušiem! Cik pulkstenis pašlaik? … Bez 20 minūtēm 16.00 …

Sturmbanfīrers izsacīja vēlēšanos ieiet skolā un paskatīties uz Borku policistiem, un hauptšārfīrers laimīgi pakāpās sānis, it kā izveidodams no viena, taču stalta un izskatīga karavīra goda pavadību šturmbanfīreram. Divatā — šturmba'nun hauptšār— abi fīreri soļoja pa skolas gaiteni, kura sienām bija atlobījies un nogāzies apmetums; viņu soļi klaudzēja visumā saskanīgi, taču klaudzieni nesaplūda vienā skarā: pakāpē zemākais fīrers centīgi kavējās ar pakavoto papēžu klaudzieniem, un tā bija precīzi aprēķināta disonanse — tā pasvītroja, ka nācēji ir divi un jaunākais vecākā klaudzienus tikai papildina.

Ekā iekšā vāciešu sardzes nav, sargi stāv tikai pie ieejas un pie ēkas stūriem. Hauptšārfīrers visu izrīkojis, kā nākas, kaut gan vecākā priekšnieka ideja, viņa galīgais lēmums tam nav zināms. Nē, lai saka, ko grib, bet tīri vāciska vienība — tas nav dienests, tas ir tīrais prieks. Ne velti citi komandieri tik ļoti pie tā turas un nepavisam nepriecājas par izredzēm, ka arī viņu tīri vāciskās vienības tiks atšķaidītas ar ārzemniekiem tikpat lielā mērā kā Dirlevangera bataljons. Ārzemnieki valkā vācu mundierus un kalpo pēc vācu reglamenta, tomēr neāriskā suga sevi nodod un pirmām kārtām — ar pakļāvības garlaicību. Komandēt — lūdzu! Bet, lūk, pakļauties viņiem ir garlaicīgi, nav viņos tā prieka pakļauties vecākam, augstākam! Prast pakļauties, lai iegūtu tiesības tikpat dedzīgi komandēt, — lūk, ko mums mācījusi vēsture un kas vāciešiem ir asinīs, — un tas ir un paliek viņu gods. Ar viņiem var kalnus gāzt, bet pie svešzemniekiem vajadzīga pavisam cita svira. Tā vēl jāmeklē un jāmeklē! Un neatradīsi, ja nemeklēsi.

No klases telpas, kurai fīreri jau bija pagājuši garām, izskrēja policists un, jostu ar abām rokām saraustīdams, brāzās uz priekšu, ar elkoni izsita sienā lielu apmetuma gabalu, tas, putekļus saceldams, nokrita vāciešiem taisni zem kājām. Policists šausmās ievaidējās un nozuda tālākajā istabā. Pavīdēja svaigu sūdu smaka — pārmākdama visas pārējās smakas, arī ne visai medainas. Jaunākais fīrers pašķielēja — varbūt viņam vajadzētu šķilt soda zibšņus pār vainīgā galvu? — un tūlīt saprata, ka ir pieņemts lēmums smaku neņemt vērā un iet uz mērķi.

Tajā klases telpā, kur iemuka smerdelis, dažādi ģērbušies policisti jau bija nostājušies ierindā, gaidīja. Rūpīgi izgludinājuši uz piedurknēm policistu apsaitēs, netīras un saburzītas, jo bijušas paslēptas kabatās. Noņem to lupatu — un kā tu viņu atšķirsi no bandīta? Bandītiem pelēkzaļo vācu bikšu un frenču ir pat vēl vairāk. Dirlevangeriešiem nākas ievērt aiz uzplečiem baltu lupatu, lai kaujā redzētu un atšķirtu savējos.

Šodienas akcijai tādi policisti pilnīgi piemēroti. Tādus vieglāk pasludināt par bandītiem. Varbūt atgādināt, kā tie pēc pirmā šāviena aizbēga, toreiz, kad Bobruiskas policija pirms mēneša pieaicināja viņus operācijā pret partizāņiem? …

Uz netīrām palodzēm — maizes gabali, kaut kādas lupatas, pa kaktiem — saiņi, maisi. Sagatavojušies tālam ceļam, sādžas liktenis, paldies dievam, nav viņu liktenis! Viņi taču ir policisti, viņus aizvedīs, viņu .ģimenes nenokaus un nesadedzinās! … Izbiedētas, bezjēdzīgi un. viltīgi izbolītas acis. Stiepjas cik spēdami, tēlo «mierā», bet nav vēl visi paguvuši sakošļāt un norīt ēdamo, viens vēl pūlas aizsprādzēt vidusjostu… Protams, var atgādināt (ne jau viņiem, bet savējiem, «auslenderiem»), kā Borku policisti divreiz ir bēguši, kad viņus ņēma līdzi ekspedīcijā pret partizāņiem. Taču tas vienkāršotu akciju. Jau bez viSa tā viņiem daudz kas pārāk saprotams. Dievi, kuru ceļi un darbības motīvi zināmi, rīcība izskaidrojama, — vairs nav dievi, tā ir tikai priekšniecība. To var mēģināt arī apmānīt, apiet. Tikai saprašanai nepieejamais iedarbojas, kā nākas. Kad no bataljona aizbēga deviņi cilvēki —• vesela nodaļa, tilta sardze, Dirlevangers pavēlēja tikpat daudz nošaut. Pats pārskatīja bataljona sarakstus un pats iezīmēja krustiņus pie uzvārdiem — uz labu laimi. Nejautāja komandieriem — kurš kāds ir, atzīmēja tos, pie kuriem apstājās zīmulis. Vai tad fīrera rīcība visiem vāciešiem saprotama? Un vai tāpēc viņu mīlestība mazāka? Bez gara kundzības nebūs ari spēka kundzības, būs vienīgi pārsvars uz zināmu laiku.

Oskaram Dirlevanģeram patīk pieiet pie cilvēkiem, kurus jau apdedzinājusi nojauta, par to, ko ar viņiem darīs, — pastāvēt, paskatīties, paklausīties, kā viņos brēc šausmas — pat tad, ja tie klusē…

Visa iela pieķēpāta govju lēkšķēm; jaunākais fīrers vīrišķīgi metās uz priekšu, dusmīgi sabradādams un ar kājas patirināšanu atsviezdams sānis to, kas varēja aizvainot paša sturmbanfīrera zābakus. Taču tas neatiīp, tas nav nekratāms, un oficieris tikai nikni atskatās uz zaldātiem, kuri nevis kaut ko dara, lai nelaimi novērstu, bet veltīgi stiepjas miera stājā un negribot skatās, uz priekšniecības kājām, kas taranē govju lēkšķes. Līkumojot un kājas tirinot, it kā padejodami, abi priekšnieki gāja pa ielu, līdz nonāca pie liela, no resniem baļķiem būvēta piedarba. Divviru durvis bija aizsprostotas ar mietiem un ratiem, uz kuriem sakrauta maisu kaudze. Taču zirgs nebija izjūgts, lauzdams ilksis, tas snaikstījās pēc zāles, kas auga pie pašas sienas. Piedarbā klusums, neviens neteiktu, ka tur iekšā divi vai trīs simti cilvēku. Dažādi, ļoti dažādi mēdz būt šie piedarbi, klētis, šķūņi, dievnami — daži jau vai pušu plīstu vaimanās un kliedzienos, bet šeit pat bezdelīgas baidās ar čivināšanu laisties ārā no paspārnes vai tur atgriezties.

Cilvēki gaišzilos žandarmu mundieros pēc hauptšārfirera mājiena metās pie zirga, lai pabrauktu nost no durvīm smago vezumu, sāka raut nost pret durvīm atspraustos mietus; citi sarindojās puslokā ar automātiem rokās, lai aizturētu un atsviestu atpakaļ, ja ieslēgtie pārgalvīgi mēģinātu izlauzties. Vai tad tur neviena nav, tajā pie-darbā? Parasti viņi gāžas durvīs, akli spiežas tām virsū, un durvis it kā elpo, kustas kā karstās smiltīs izmestas zivs žaunas. Bet te... Durvis brīvi atvērās, un Dirlevangers pustumsā sākumā ieraudzīja tikai acis, daudz acu. Bet kādēļ gan visas šīs sievas un bērni sabēguši piedarba dziļumā? Kad Dirlevangers beidzot saprata, kādēļ tas no-ticis, viņš atskatījās uz jaunāko fīreru, un tas priekšnieka skatienu sastapa ar vienlīdz centīgu gatavību saņemt vai nu uzslavu, vai pēlumu. Nē, Dirlevangeram patika. Kamēr zaldātiem kūsā, darbojas fantāzija un nav izsīcis humors — dirlevangeriešu atjautīgais humors! — var galvot, ka viss iet tā, kā vajag. Tātad nevis uz papīra, bet īstenībā ir uz viļņa zaldāta pienākuma izpildes prieks. Nav ko runāt, ne jau katram tāds darbs uzreiz padodas. Un pirmā pazīme, kad nav vēl īsti pieraduši, — saspringtas sejas un nopietnība visās lietās. Toties vēlāk jau pašā darbā sāk meklēt un atrod atpūtu. Kā toreiz ziemā, kādam taču bija ienācis prātā! Sādžu apstrādāja rūpīgi, ielu pēc ielas, sētu pēc sētas, likās, ka nav vairs nevienas dzīvas dvēseles, bet, kad aizdedzināja un brauca projām, izrādījās, ka viena vēl dzīva, taču ne jau bataljonam par kaunu, bet par godu. Pie paša ceļa, kur jau sākās sniegotais lauks, ieraudzīja vientuļi noliktu dzelzs gultu un pat šķību galdu blakus, bet uz galda dažādas zāļu pudelītes un burciņas. Pols un viņa jautrā dzērāju komanda nebija taupījuši pūļu — bija iznesuši no istabas melnu, slimu veceni, aiznesuši ar gultu un galdu tālu ārpus sādžas un atstājuši tur pie ceļa. Zaldāti skatījās uz gultā nekustīgi guļošās sievietes apstulbušajām acīm, un neviens nebrauca garām bez smaida; no augšas, no automobiļiem, birtin bira padomi un vēlējumi: — Erkalte dich nicht, matka! . .. Kriegsl du noch Kinder — rūf uns zur Kindstauie... Nein... Schiess nicht! Lassen \vir sie den Sov/jets ,.. Zur Vermehrung!

Un tagad, lūk, tas asprātīgi novietotais sarūsējušais šāviņš klona vidū, Borku iedzīvotāju mēmā pūļa priekšā, — lūk, tas ir dirlevangerieša smaids, tāda. vīra smaids, kuram ne dzīve, ne darbs nav par smagu! Ne vien pavīpsnāšana par sievu šaušalām, bet arī par lieku nopietnību jebkādā lietā. Viss iet tā, kā nākas, kā pēc rakstiem, nevis pēc kancelejās rakstītajiem rakstiem, bet saskaņā ar tiem, kurus vēl uzrakstīsiet. Un studēsiet!

Zaldāts, kuram bija iešāvusies prātā jocīgā doma atstiept uz piedarbu «partizāņu dāvaniņu» (šo šāviņu izvilka no tiltiņa apakšas, kad brauca pa Mogiļevas šoseju), visjaunākais rotas zaldāts Hermanis Hebtls pamanīja komandieru apmierinātos smaidus un pat piesarka aiz laimes. Viņš puiciski palūkojās apkārt, pašķielēja no bruņucepures apakšas — sak, vai visi to ievēroja? Un vai te ir klāt, kur viņš ir, tas vecais prauls Oto Danke? Kāpēc viņš neskatās?…

Oskars Dirlevangers ar vāciešu un «ārzemnieku» svītu iegāja pa vaļējām durvīm plašajā piedarbā. «Te saietu iekšā vēl tikpat daudz!» šturmbanfīrers ar saimnieka aci vērtēja. Piegāja un ar saliektu pirkstu paklaudzināja pa mēmo, sarūsējušo dzelzi. Vienīgi Muravjovs smaidīgo oficieru vidū izskatījās padrūms. Arī iedzīvotāju vidū viena seja izceļas — tā ir vīrieša seja, un tā pūlas uzsmaidīt vāciešiem. Dirlevangers ar izbrīnu paskatījās uz hauptšārfīreru, un tas sāka skaidrot: vīrietis apgalvojot, ka slepeni darbojoties Kirovskas SD uzdevumā, esot pareizi nosaucis komandantūras vāciešu dienesta pakāpes un uzvārdus.

Vīrietim ar tuklu un ļoti bālu ģīmi uz rokām ir izbijies bērns ar pliku dibenu un vēl divi trīs pie sāniem tādai kā izkaltušai sievietei, kura ar cerību skatās ar lielajām, saraudātajām acīm uz savu vīru. Bet tas saprot, ko par viņu runā vācieši, un dedzīgi ar vaibstiem un acīm rāda, ka grib piedalīties viņu sarunā, cenšas likt saprast, ka viņam jāiziet ārā, aiz durvīm; jāpaiet nostāk no ļaudīm, un tur viņš visu pastāstīs, un viss noskaidrosies abām pusēm par atvieglojumu! Dirlevangera noskaņojums uzreiz mainījās. Ko var nozīmēt šā stulbā iezemieša pakalpojumi vārgajai Kirovskas SD, ja pretī stāv elementārā aritmētika? Viņš pats, šis ziņotājs, viņa eksistence, protams, ir vācu vietējo iestāžu kompetencē, bet, lūk, tas, kuru viņš tur uz rokām (un cik vēl pie kājām — viens, divi, trīs?), — tas jau skar vācu valsts augstākās intereses. Dirlevangers ir spējīgs mīlēt bērnus. Taču ne šeit un galvenais tad, kad viņu nav tik daudz vienā vietā. Acis, acis, acis — it kā kustīga, spīdīga ikru masa.

Un te Dirlevangers noskaitās. Viņš atkal piedauzīja ar pirkstu šāviņam, bet smagā dzelzs atkal neatsaucās.

— Sakiet paldies tiem jūsu partizāņiem!

Un te viņš jau galīgi zaudēja savaldību. Uz ko gan viņš dusmojas, kam un Ko sāk paskaidrot, it kā taisnojas?

Un vēl pūlējās izsacīt viņu valodā, ar mokām visos atceres kaktiņos meklēdams vajadzīgos krievu vārdus! Un viss tā platpurnainā jūdasa dēļ!"…

—    Oficiera kungs, oficiera kungs!… — vīrietis iesaucās, redzēdams, ka galvenais vācietis taisās iet projām. Vīrieša rokās iebrēcās bērns, šausmās blenzdams uz vāciešiem, bailēs rāpās pāri tēva plecam, lai paglābtos tēvam aiz muguras, un vīrietis ar bērna pliko pakalu kā ar tarānu uzbrāzās vācu oficierim, pūlēdamies izlauzties līdz Dirlevangeram. Viņu atgrūda atpakaļ.

—   Ja jest ošibka! — vīrietis no Kirovskas SD iekliedzās, lauzīdams vārdus pēc vāciešu parauga.

Muravjovs vēro un dzird visu, kas notiek, un viss viņam rādās vienīgās domas gaismā — ko viņš darīs un kā rīkosies nākotnē, lai ar savu darbību visu labotu, visu izpirktu!… Bet kāpēc tikai nākotnē? Viņš arī patlaban var kaut ko izdarīt, kaut vai šo ziņu pienesēju visu priekšā līdz galam atmaskot.' Lai dzirdētu arī tā slaidā auguma sieviete, kura ne uz vienu neskatās, kļauj sev klāt meitiņu un vienā laidā ar to runā, atkārtodama: «Mamma ir ar tevi, mamma ir kopā ar tevi, mamma visu laiku būs kopā ar tevi, mamma ir ar tevi, ar tevi, ar tevi! …»

—    Runā tepat! — Muravjovs atriebīgi, ļauni pavēlēja.

—   Te nevar . . . tur, es turi — Vīrietis arvien vēl pūlējās izspraukties uz durvīm,

—    Stāsti tepat, kad tev saka!

—    Es strādāju … Es staigāju uz Kirovsku … Man neļāva paņemt, 'mājās man ir paslēpts dokuments, es varu parādīt… Es katru nedēļu ziņoju …

—   Nav tiesa, kaimiņienes! — viņa sieva, kaklu grozīdama, iekliedzās. — Neticiet, nav tiesa!

Un pati ar bērniem tik un tā spiedās tuvāk vīram, tuvāk pie durvīm, kur glābiņš, bet zaldāti grūž viņu ar laidēm, atsviež atpakaļ.

—    Māmuiiņ, lūdzies arī tu! Māmuliņ, lūdzies ari tu! — kliedz bērns slaidās sievietes rokās. — Māmuliņ, mūs sadedzinās, un actiņas mums sprāgs pušu un lēks no pieres laukā, actiņas lēks laukā! …

Muravjovam pēkšņi parēgojās, ka vecais haubices šāviņš, kas tur nogūlies uz krēsla, — netīra, dagla cūka! — elpo, piepūšas, neizturēs, tūlīt sprāgs un visu uzspers gaisā, uzsviedīs visus debesīs! Viņš neviļus pasteidzās uz izeju, pakaļ Dirlevāngeram. Bet zaldāti jau ķērās pie šāviņa, lai izvāktu to no piedarba, ar troksni nolika to uz māla klona un vēla uz durvīm, pasperdami ar zābakiem.

Bet viņiem un Muravjovam aiz muguras, Muravjovā pašā — tā pati vientuļā sievietes balss, un vispārējās pirmsnāves vaimanas to nevis nomāc, bet itin kā ceļ arvien augstāk' un augstāk melnajās debesīs:

—    Nebīsties, bērniņ, mamma ir kopā ar tevi! Es esmu pie tevis, mazulīt! Pie tevis! Visi ļautiņi ir te, nebīsties! Visi, visi ļaudis ir te, visi!

Dirlevangers spēji pagriezās pret Muravjovu, cieši viņā noskatījās, pasmīnēja ar savu plato muti un pavēlēja, lai vīrieti no SD novietojot kopā ar policistu ģimenēm.

— Wenn es ihm besser gefāllt dort zu brennen!

Vīrietis arvien vēl lauzās uz durvīm, kas bija jau pievērtas, viņu izlaida — ar vienu bērnu uz rokām. Un desmit spēcīgu zaldātu roku, ķermeņu spiedās un gāzās pret durvīm, kas ar grūdieniem vērās ciet no abām malām. Vīrietis no SD vēl pūlējās ieskaidrot, ka viņam tur palikuši vēl bērni un sieva, viņš metās pie Muravjova:

—    Vācieša kungs, vācieša kungs! Man ir dokuments, es varu parādīt! …

—    Vācies prom, nelieti, kamēr nav par vēlu! Vediet viņu turp, uz to māju! Velciet taču viņu! . . .

Jau atskanēja pār tevi balss, hiperborej! Atskanēja — un paliks uz visu mūžu — bērna balss: «Mūsu actiņas lēks laukā!» Ko sver pēc šīs balss visi tavi vārdi, kurus tu teiksi — sev un citiem? Ko?!

Vēl spiedās desmitiem zaldātu roku pret platajām divviru durvīm, meklēja,' ar ko tās varētu aizsprostot; jau piebrauca — reizē no abām pusēm parādījās ap stūriem — divi salmu vezumi, apstājās piedarba priekšā. No bruņutransportiera jau cēla laukā benzīna kannas. Un tad kaut kas notika — pie vezuma, kas piebrauca no labās puses, skrēja zaldāti.

Dirlevangers stāv pie sava automobiļa, un šoferis Fīrers ar slotiņu purina viņam no piedurknēm, no muguras pelnus, sodrējus, bailīgi sniedzas pie naga cepures, bet šturmbanfirers dusmīgi atgrūž šofera roku un arī sāk skatīties — kas tur par nekārtību.

Sīkums, nācies nošaut šķūtnieku, tas sācis spītēties! Jau gāž salmus no vezumiem, izklāj gar sienām^ uzgāž virsū arī nošautajam šķūtniekam, bet hautpšārfīrers, noziņojis par starpgadījumu, prasmīgi un nesteidzīgi turpina vadīt operāciju.

Visiem tas varbūt ir sīkums, bet Oto Dankem, zaldātam un zemniekam Oto Dankem, notikušais izvērtās gandrīz vai katastrofā! Kad tas bandīts gluži kā ērce ieķērās Dankem šautenes siksnā, nelaida vaļā un kliedza vienu vienīgu nesaprotamu vārdu: ļuģi, ļuģi! Un visi bija Dankes bezpalīdzības liecinieki, redzēja, kā vecīgais un nespēcīgais Oto Danke spēra gan ar labo, gan ar kreiso kāju, pūlēdamies atgrūst trako šķūtnieku un atņemt tam savu ieroci. Pats šturmbanfirers varēja to ieraudzīt! Kamēr pieskrēja citi un izšāva, bandīts ar izvalbītām acīm mācās virsū Dankem, nelaida vaļā viņa šauteni un atkārtoja to savu dīvaino vārdu . .. Bet viņi taču jau divas stundas bija kopā braukuši, un nekā savāda tai vīrā Oto Danke nebija pamanījis. Kopā vāca un krāva vezumā visu, kas vien lielā vācu saimniecībā var noderēt, Oto viņam dažbrīd pat palīdzēja uzcelt maisu ratos, ja tas bija smags, vai dzelzs ecēšas. Un vaicāja, kā sauc to, kā to. Rādīja ar pirkstu vai ar acīm un jautāja, bet padomju zemnieks savā dīvainajā valodā skaidroja: «Hļep», «Borona», «Korofa» . .. Bet to priekšmetu, ko viņš te visu laiku saukāja: «Ļuģi, ļuģi,» — to gan Danke tur nebija redzējis, Oto labi atceras, ka tāds vārds viņu sarunā nebija gadījies, nebija. Kādēļ tādai nelaimei vajadzēja notikt tieši ar Oto Danki, kādēļ? Are, ar automātu rokās stāv un smīn, mirkšķina viņam no bruņucepures apakšas Hermanis Hehtls, ar to, ar viņu nekad nekas tamlīdzīgs nevar notikt, kaut gan viņš ir blēdis, pilsētas diedelnieks, kādu nav mazums savairojies starp vāciešiem pēc tā kara, bada gados. Kad oficieri neskatās uz viķa pusi, pienapuika Hermanis nolaiž automātu uz leju, paceļ virs galvas abas rokas kā dievlūdzējs jūds, kad tas pauž vislielākās bēdas un skumjas. Tas Hehtls jau bedī Oto Danki, viņa vācieša un zaldāta godīgo vārdu. Bet cik gan melnai dvēselei jābūt tam cilvēkam, kas tik nodevīgi pievīla Dankes uzticību, apsmēja viņa vācisko labestību! Taisnība vien būs tiem, kas saka, ka viņi visi te esot bandīti, netīri un nepateicīgi radījumi, tikai līdzīgi cilvēkiem. Lūk, arī šārfīrers Belijs, un otrs bija pat hauptšārfīrers, vācu mundieros — bet nieka vārda dēļ nošāva viens otru. Vienmēr no viņiem kaut ko var sagaidīt. Būtu lahi, ja patiešām drīzāk visur būtu Vācija, tikai īsta, vāciska! Tik labi mēs ar viņu kopā strādājām, sarunājāmies, es viņam palīdzēju — un pēkšņi kā satrakots zvērs! Ieķērās kā ar zobiem: ļuģi, ļuģi!. Cik vien Oto Danke atceras, liktenis ar viņu allaž sūri ir apgājies. Tāpat kā kaimiņi vienmēr ar Vāciju. Tagad guļ pie sienas zem salmiem, kas tad šim, guļ nost! Bet Dankem jādomā, kā un ko viņam teiks, kad bataljons atgriezīsies kazarmās. Būs zaudēta visa cienība no hauptšārfīrera puses, un var vēl atņemt tiesības sūtīt paciņas uz Vāciju. Un tas blēdis, tas pienapuika, kā tas ņirgāsies! Uzmetis no bandīta rokām izrauto šauteni uz muguras, Oto sagrāba klēpī tik daudz salmu, ka nācās pieturēt gan ar zodu, gan ar vēderu, gan ar ceļgaliem-, nesa un izklāja gar sienām, nesa un centīgi apsedza piedarba sienas. Kaut kas pazīstams, mājīgs bija šajā darbībā: ņem sagulējušos salmus un plāj slideno kārtu pie sienas kā plāksteri! Tā tikai citiem viss bija jau pašā sākumā, bet Oto Dankem, kamēr vēl nebija viņam labu saimniecības ēku, gribot negribot saltās ziemās nācās šādā pašā veidā apsegt kūts sienas. Un dievs taču ir devis Dankem gan prātu, gan darba mīlestību, bet viņam nekad neveicās, kamēr neveicās arī Vācijai. Radio — lūk, kas palīdzēja Dankem saprast, kur meklējams cēlonis vi-? sās viņa un Vācijas nelaimēs. Sākumā Dankem fīrera balss ne visai patika: viņš pārāk skaļi kliedza un, galvenais, visus pieminēja, visiem juta līdzi, bet zemnieka Vācijā it kā nemaz nebūtu. Strādnieki viņiem — «jaunā muižniecība», studenti — «Vācijas jaunība», pat sievietes arī kaut kas! Bet kāda gan var būt paēdusi un veselīga Vācija bez cieņas pret baueru. Attapās gan un tad vairs nekad neaizmirsa: gan «asinis», gan «augsni», gan to pašu «muižniecību» — tagadiņ visu, visu zemniekam! Un avīzēs un pa radio, un īpaši aģitatori braukāja ar ve? losipēdiem pa ciemiem — ar karogiem un mūziku. Bet visas nelaimes un pārestības cēlušās no tā, ka Vācija vienmēr visus glābusi, dāvājusi citiem gan kultūru, gan mašīnas, krieviem pat gudrus ķeizarus un ķeizarienes, bet pretī nav saņēmusi neko citu kā vienīgi skaudību, nedraudzību, bezgalīgu nepateicību! Ņemt kaut vai tos pašus poļus! Vai tad Vācija tiem nepalīdzēja kļūt par valsti, bet ar ko labu viņi atmaksāja? Oto pats ir gājis cauri Polijai, toreiz, kad Vācijas karaspēks atkāpās no Krievijas, un viņš zina, kādi ir tie poļi. Viņus un arī čehus fīrers pirmos sodīja. Vai arī visi šie krievi: pašlaik, uzi, kauc šķūnī, baigi klausīties un skatīties uz tādām lietām, bet kas būtu bijis, ja fīrers nebūtu viņus apsteidzis un viņi pirmie iebruktu Vācijā? Ja jau vācieši dara dievs zina ko — boļševiki ir piespieduši viņus aizmirst savu labestību! — tad.ko gan var gaidīt no aziātiem?

Bail iedomāties, kas notiktu ar Vāciju, ja nebūtu fīrera!

Salmus gar sienu izplāja līdzenā slānī, kur vajadzēja — uzbužināja, krietni izpurināja. Un īpaši tajā vietā, kur guļ tas bandīts. Bet kas to ievēros? Kas un kad ir novērtējis vācieša apzinīgumu un godīgumu? Jā, kad tev kas nepaveicas, kad tu esi bez vainas vainīgs, tad visi ievēro, bet vēlāk — citā reizē uz tavu pusi pat nepaskatās. Bet kādēļ gan visas nelaimes un neveiksmes vienmēr līp klāt viņam, Oto Dankem? Kādēļ ir viegli dzīvot tādiem nekauņām, kāds ir Hermanis Hehtls? Ņirdz zobus, vaibstās, cūku suns! Bet Dankem patlaban nav prāts par to pukoties, viņam grūti pat novaldīt drebošās rokas, pēkšņi lūpas un vaigus ir sašķobījis tāds kā krampis. Kaut jel ātrāk darītu visam galu! Nu ko viņi tīk .ļoti kauc un vaimanā? Kaut jel ātrāk! . . . Ģīmis sašķiebies kā ķēmam, ciets kā no koka, un tās rokas — tūlīt visi pamanīs, ieraudzīs un atkal skatīsies uz nabaga Oto, uz neveiksminieku Oto! …

No nākamajiem pēli jumiem un materiāliem par hiperborejiem:

«Viņu iemīļotais un visneatvairāmākais arguments: «Mēs brīdinājām!» — pēc kam hiperboreji uzskata sevi par taisnīgiem darīt ar citiem visu, ko vien diktē naids vai atriebība, varaskāre vai mantkāre. Un pals galvenais viņu dzenulis — pārestība, aizvainojums. Tik mokoši un nepanesami būt visu priekšā vienmēr taisniem! Tāpēc viņi vieiimēr un jau iepriekš izjūt it kā pārestību no tiem, kurus viņiem jānokauj, jānomoka, jāaplaupa. Viņi vienmēr atceras vienīgi savus zaudējumus un to, ja kāds jeb kad nodarījis jaunumu vai sagādājis neērtību viņiem. Bet uzreiz un uz visiem laikiem hiperboreji aizmirst Jaunumu, ko tie nodarījuši citiem. Viņi taisni vai svīst savā paštaisni gumā visu priekšā un visos laikos! «Mēs brīdinājām ebrejus!…» — «Mēs brīdinājām opozīciju!…» — «Mēs brīdinājām vjetnamiešus, lai nu vaino paši sevi!. . .»

«Kā viņi varēja, vai tiešām tas ir tiesa, ko jūs stāstāt par Hatiņu?» nē, to nejautā vācietis, nespēdams noticēt, to jautā turku žurnālists. Tajā brīdī viņš patiešām ir pilnīgi aizmirsis, neatceras tādu pašu izkaušanu armēņu ciemos jau 1915. gadā. Kā lai izskaidro šo cilvēku un tautu spēju atcerēties vienu un neatcerēties ko citu? Un spēju būt vienā un tajā pašā laikā gan cilvēkam, gan hiperborejam? Vai arī — šodien būt par cilvēku, par cilvēkiem, bet jau rīt — par hiperboreju, par hiperborejiem?…»

Jau beidza dārdēt pēdējais ložmetējs, jau apklusa piedarbs, apklusa pavisam, toties kļūst labi sadzirdami kārās, taukās liesmu šalkoņas melnie spraksti un šņakstoņa netīri dzeltenajos dūmos. Un tad pēkšņi lēnām, kā sapni sāka vērties vaļā platās divviru durvis. Laikam ar ārprātīgu šaušanu bija notriekti visi mieti, kas durvis aizsprostoja, jo sen jau vairs no iekšpuses neviens tur negrūdās virsā un ari tagad pa durvīm neviens neiznāca, neizskrēja. Šāvēji sākumā saspringa piesardzīgā uzmanībā, taču drīz saprata un pārliecinājās, ka aiz durvīm un sienām ir pilnīga kārtība un klusums; tad sāka pamazām atkāpties nostāk no uguns un tuvāk skolai. Dzeltenīgi netīrie dūmi piebilda arvien biezāk ar taukainu melnumu, karsta, nelaba smirdoņa atbaidīja, aizdzina oficierus tālu pie skolas.

Tobrīd gara auguma «ārzemnieks» tumšā šineli, kuram stūri bija sievišķīgi sacelti uz augšu un aizbāzti aiz vidusjostas, pagāja uz priekšu un nostājās iepretim atvērtajām piedarba durvīm. Piekļāvis ausi pie pleca, viņš pacēla plecā pakārto rokas ložmetēju, notēmēja un palaida garu, dārdošu kārtu dūmainajā liesmu mutulī. Novēloti, bez vajadzības, tāpat vien — no pilnas sirds. Bet, ja ņem vērā šturmbanfīrera klātbūtni, — tad arī ar zināmu izaicinājumu, traucēdams vispārējo kārtību. Nodārdināja — un apskata savu ložmetēju, apskata uzmanīgi, nesteidzīgi, it kā viņš te būtu viens un vienīgais zinātu, kas un kā te darāms. Neviļus visi pavērsa skatienu no viņa uz šturmbanfīreru, sak, kas te tagad notiks! — un ar to abus it kā saistīja kopā, Tupigu un Dirlevangeru. Beidzot policists pret visiem pagriezās, un viņam laikam šķita, ka bijusi kāda pavēle, tikai viņš -to nav sadzirdējis. Visu acis viņam norādīja uz šturmbanfīreru, un Tupiga lieliem soļiem devās taisni pie Dirlevangera. Piegāja un nostājās viņa priekšā, pat ausi pa pusei atrāva no pleca, pa pusei iztaisnoja šķībo kaklu, pastiepdamies augumā garāks par šturmbanfīreru: «Esmu šeit, ja tu esi nezin kāpēc saucis. Ja tikai tāpēc, lai pateiktu paldies, danke, — nu, lai tā būtu! Vai tad no jums ko sagaidīsi! …»

Oskars Dirlevangers cieši skatījās uz gluži klāt pienākušo dzīslaino, garo «auslenderu» ar iešķībi uz krūtīm pakārto krievu rokas ložmetēju. Ko viņš vēlas — vai kādu pateicību un uzmudinājumu? Un nevis lūdz, bet it kā ko pieprasa — tādas viņam acis. Ko gan viņš iedomājas, vai tiešām viņam apnicis dzīvot?

Tupiga ir mierīgs — viņam no Dolivana nav ko slēpt, te viņš ir viss ar savu ložmetēju! Lai tie gurķi baidās no šā vācieša, Tupiga neko nelūdz, bet arī ne no viena nebaidās. Ja te vispār ir kāds, kurš negurķojas, kurš nav blēdis un diedelnieks, bet, gluži otrādi, — ir sava amata meistars, tad tie ir abi viņi un vairāk neviens. Un Dolivanam, ja viņš nav muļķis, tas ir jāsaprot. Un viņš saprot. Tāpēc jau smīn un it kā pamirkšķina Tupigam. Lai saka vienu vārdu, dod mājienu, un Tupiga ar prieku — ar vienu kārtu, ar vienu pagriezienu! — nopļaus kā kūlīšus visus šos gurķus un liekēžus, kas te pulcējušies un mīņājas ap Dolivanu. Jāsaka gan, ka šis vācietis arī pats ir mazliet dulls, arī viņu vajadzētu ar koku pārmācīt: kaut kādu žīdieti vadā sev līdzi! …

Oskars Dirlevangers noraustījās tik ļoti, ka augstie, stūrainie ceļgali piesitās viens pret otru — brīnums, ka vēl nenoskanēja! Dirlevangers sapīcis paskatījās uz Muravjovu: «Kas te notiek?» Muravjovs izdarīja kustību ar roku, it kā mušu aizdzīdams:

— Ej prom, kretīn!

Tupiga paraustīja plecus un sāka soļot. Nesteidzīgi gāja projām no radījuma, kurš nekādi nespēja apslāpēt savā iztēlē ainu: viņš nesteigdamies, it kā vilcinādamies uzliek roku uz pistoles maksts, izņem smago valteru, paceļ «ārzemnieka» acu augstumā, nogaida, kamēr tam sejā mierīgo pašpārliecinātība nomaina izbrīns un šausmas, tad nospiež sprūdu …

• Tikai šeit tagad Muravjovs iedrošinājās ziņot šturmbanfīreram par neizprotamo un nepatīkamo starpgadījumu: «auslenders» šārfīrers Belijs šāvis uz unteršārfīreru Mejņičenko; unteršārfīrers smagi ievainots, šārfīrers nošauts. Muravjovam par izbrīnu, Dirlevangers jauno ziņu uzņēma pavisam mierīgi.

— Irt Mogiljevs! Ailes wird sieti in Mogiljew klāien!

To pateicis, pavēlēja nostādīt divas rindas zaldātu — gaiteņa veidā — no skolas līdz degošajam piedarbam. Apklusušais piedarbs krāca liesmās visā garumā, iekšā un v;rs jumta mutuļoja darvaini melns liesmu vilnis, arvien, izplezdamies un aizņemdams arī to debess daļu, kas vēl bija palikusi vaļā. Sodrējiem un pelniem apbirstošie radījumi vācu mundieros steidzās nostāties divās rindās — viena iepretim otrai. Kādēļ tas tā un kas te notiks, kas jādara tālāk, neviens nezināja. Bet Dirlevangers drūmi stāvēja pie savas automašīnas un arī klusēja. Dusmas, kas viņā sāka vārīties tobrīd, kad «ārzemnieks» pienāca klāt un truli, nekaunīgi stāvēja viņa priekšā, jau pamazām rima, taču uzvilnījuma apļi skrēja tālu, pa paradumam aizsniedza gan Ļubļinu, gan Parteigenosse Fridrihu, gan Berlīni… Labi, ja tur viņu attieksme pret Dirlevan-, geru ir tāda pati kā pret visiem līdzīgu vienību komandieriem. Bet varbūt pat sliktāka nekā pret citiem. Citi ir «tīri», bet viņam «salašņas»! Daži gudrinieki vispār šādu formējumu funkcijas uzskata par īslaicīgām — kamēr izdosies nomierināt aizmuguri. Un nesaprot, ka tieši tad izvērtīsies īstais darbs un tādu komandu būs vajadzīgi simti un simti. Protams, ja jūs nedomājat visu vācu armiju pārvērst par «Einsatzkommando»\ Skaidra lieta, nicīgu izturēšanos pret visām un jebkādām speciālām komandām uzkurini stacionāro 'krematoriju savstarpējā sacensībā. Bet ja nu pēkšņi «pārvietojamās krematorijas», tādas kā Dirlevangeram, demonstrēs gan savu lētumu, gan lielāku atbilstību galīgas noregulēšanas mērķiem un plāniem! Piepeši no palīgve'da kļūs par galveno veidu!

(Tieši no koncentrācijas nometņu kancelejām izlido viskodīgākie papīri, kas nebeidz Dirlevangera vajāt!) Un, protams, demagoģiski atsaucas uz paša fīrera brīdinājumiem un norādījumiem: turpmāk un mūžu mūžos šajās teritorijās ieročus rokās turēs tikai un vienīgi vācieši! Bet, lai šis nosacījums kļūtu par normu, ieroči ir jāatņem — kopā ar asinīm! •— visiem šiem krieviem, baltkrieviem, ukraiņiem un pārējiem, bet dažiem, gluži otrādi, tie ir jāizsniedz. Kas arī tiek darīts. Jo kur tu dēsies, ja tādi ir apstākļi? Atkārtot vispārējas formulas, nepagādājot fīreram jaunus faktus, — kam gan tas būtu jādara, ja ne praktiķiem? — protams, ir vieglāk un patīkamāk. Vienmēr tev būs taisnība un tevi uzskatīs par uzticamu nacionālsociālistu. Baidāties, ka vācieši var zaudēt kontroli pār tādiem formējumiem? Tikai ne Dirlevangers. Viss ir atkarīgs no vadības, no vadītājiem! No Oskara Dirlevangera rokām neizrausies — cik reižu jau esmu par to pārliecinājies un, ja būtu vajadzīgs, varētu arī demonstrēt

Fa to starpu komandas precīzajā rīcībā bija kaut kas sašķobījies. Pārālc ilgi netika doti un tālāk nodoti nepieciešamie rīkojumi. Dirlevangers drūmi klusēja, nogaidot klusēja arī zemākie fīreri. Ierindas, kas bija izveidojušas gaiteni no skolas ēkas līdz. liesmu apņemtajam piedarbam, nīka un mocījās bezdarbībā. Gan no svelmes, gan no smirdoņas. Piedarba jumts jau bija iebrucis, arī sienas iebruka un beidza degt, taču liesmas nenoplaka, bet plosījās ar jo lielāku spēku, apdullinoši sprakstot kā uz cepjomās .pannas un sviežot gaisos melnus dūmu mutuļus un drausmīgu smirdoņu. Tie, kam iznāca stāvēt tuvāk piedarbam, locījās nelabumā, daži vācieši un «ārzemnieki» jau rīstīdamies vēma, gandrīz visi slaucīja mutes, lūpas, spļaudījās — ja ne viņiem pašiem, tad viņu vēderiem, viņu iekšām šīs dzīres jau bija nepanesamas,

No skolas gandrīz klupšus izskrēja Borku policists, tam aiz muguras parādījās sakaitis vācietis konvojnieks. Tātad kāds jau bija devis rīkojumu. Tomēr tas, kas to bija darījis, tālākus rīkojumus, šturmbanfīreram klātesot, redzams neiedrošinājās dot. Ne konvojnieks, ne policists nezināja, ko darīt tālāk, un viņiem tūdaļ piesaistījās vispārēja uzmanība. Policists nesapratnē un šausmās skatījās uz kaut ko gaidošo dubulto ierindu, uz dzīvā gaiteņa galā liesmojošo baismo uguni.

Bet Dirlevangers, šķiet, nemanīja, ka visi gaida viņa vārdu. Jā, jā, viss ir atkarīgs no vadītājiem, no vadības! Visa sistēma viņa bataljonā, kas pa pusei sakomplektēts no svešzemniekiem, tieši uz to ir virzīta, lai stingri, pārliecināti piespiestu viņus darīt to, ko tie varbūt nekadnebija gribējuši darīt. Pirms stundas, pirms minūtes ne-r bija gribējuši. Bet, lūk, šos vēl nogalināsi vai arī esi gatavs gulties bedrē pats? Tik daudz reižu neesi gūlies, un te jau esi gatavs ar sevi samaksāt par cita dzīvību! Ar svešu maksāt par savu — tas tomēr ir kaut kā vieglāk un pierastāk, vai nav tiesa? Nu, bet vai savu māju aizdedzinātu, ja Dirlevangers pavēlētu? Un ja mājā kāds ir? Piespiedušies pie logiem, skatās, bet viņu tēvs, vīrs nāk ar benzīna kannu, kājas šaušalās meimuro, bet nāk, nāk viņu vīrs, nāk viņu tēvs! Vai varbūt tas jau ir pārāk daudz, tāda fantāzija neiespējama? Bataljona praksē tāda gadījuma vēl nav bijis. Taču tas nepavisam nenozīmē, ka tas nav iespējams un ka tāda interesanta, pamācoša gadījuma nebūs. Kāpēc tad bataljonu sauc par eksperimentālo? Gadās, viss gadās! Šiem bandītiem pašiem gadās, kad samaksa ar savu bērnu dzīvībām! … Kā toreiz mežsarga mājās … Septiņus bērnus nostādījām, nolīdzinājām pēc augumiņiem pie sienas: nu, tēvs un māte, sakiet, kurš sādžā dien pie bandītiem par ceļvedi, kurš rāda viņiem ceļu gar vācu posteņiem līdz dzelzceļam! Un cik reižu tu pats rādīji? Arī sieva līdz trešajam šāvienam klusēja, tikai pēc katra šāviena spalgi iekliedzās, bet tālāk neizturēja, krita vīram pie kājām, lūdzās, lai tas izdara tā, ka vismaz pārējos, pašus mazākos nenošautu, bet šis stāv kā akmens stabs un tikai gaisu ar muti tvarsta, smok… Tad es nodomāju: nu, bet vai jūs uz savējiem bērniem šausiet? Vai es, Dirlevangers, spēšu jūs piespiest? Kā toreiz kāds to mežsargu. Ja ne kāds, tad — kaut kas. Nu, bet kas gan var būt stiprāks un pārliecinošāks nekā bailes par paša dzīvību? Ne jau bailes vispār, bet, ja izdarītu tā, ka tev vairs nav itin nekā, ne draugu, ne radu, ne dzimtenes, ir tikai šī kailā dzīvība. Cilvēki jau tā ir radīti, ka dzīvība tiem kļūst sevišķi dārga tad, kad tai vairs nav nekādas vērtības. Kad viss pārējais viņiem jau ir atņemts — uz visiem laikiem. Viņiem nav vairs pie kā turēties, tad kaut vai pie savas dzīvības! Pat garlaicīgi ari viņiem tādiem. Vai tad ietekmēsi viņus ar kaut kādiem' Borku policistiem? Te vajadzīgs pavisam citāds pavērsiens. Nu, nekas, gan es sameklēšu jums tādu variantu, ka ilgi neaizmirsīsiet!

Dirlevangers arvien vēl klusēja, nedeva pavēli, bet zaldāts vācietis, kurš bija izvedis policistu no skolas ēkas, it kā paklausīdams dubultās ierindas prasīgajai gaidīšanai, dzīvā gaiteņa aicinājumam doties uz ugunskuru, kur dega trīssimt cilvēku miesas, sāka lēnām bīdīt policistu uz to pusi. Nez no kurienes iznira Tupiga, pieskrēja un norāva policistam piedurknes apsaiti. Un arī pagrūda policistu uz to pašu pusi. Bailes, un bezpalīdzība nesenā policista apaļīgajā, tādā kā sievietes sejā uzreiz izraisīja vāciešu un «ārzemnieku» ierindās nicīgi naidīgas, nežēlīgi jautras jūtas pret viņu. Un viņš vēl skaļi un stulbi iejautājās:

—    Kurpu tad? Man — turpu? … Ko jūs, ko ta jūs, cilvēki!

—    Jā, jā, kurpu-turpu! — Barcke viņu mēdīja, asi nīzdams visu pasauli sava sapainpušā ģīmja dēļ; it sevišķi viņš neieredzēja savus policistus un gribēja iebelzt Borku policistam ar dūri pa kaklu. Sitiens iznāca slikts, neveikls paša mazā auguma dēļ un tādēļ, ka policists bailēs raustījās. Taču šī darbība piesaistīja upurim citus. Pieskrēja klāt vācietis lconvojnieks, atbīdīdams pārējos ar elkoņiem un atņemdams tiem upuri, paturēdams to savā rīcībā, sāka grūst, un bīdīt borkovieti dzīvajā gaitenī. Arvien vēl nav rīkojuma, ko-darīt ar cilvēku, kurš gluži kā zaķis ir ieskrējis tur, kur nav gribējis ieskriet, bet ar viņu jau kaut ko dara, kaut ko jautru un baigu: bīda un virza viņu uz turieni, kurp viņa šausmās un nesapratnē ieplestās acis baidās paskatīties. Sievietīgajā sejā izbrīna un vainīguma smaids: «Redzat nu, redzat, mani te grūšus iegrūduši, es neesmu vainīgs! …» Bet divās rindās stāvošie beidzot ir it kā sapratuši, kādēļ, kādam darbam viņi te nostādīti. Kā zarna pati sāk ierīt un savilkdamās un atlaizdama s bīdīt tālāk iekļuvušo barību, tā arī abas rindas sakustējās, sāka drudžaini darboties. Kā vācietis, tā nevācietis gan pa kārtai, gan abi reizē bīda tālāk, ļauni vai iecietīgi sit cilvēku, kuru līdz viņiem atgrūduši citi, kuram norauta policista apsaitē, un, ja jau ir norauta, tad tāarī vajag. Viņu uztver un grūž ar šauteņu un automātu stobriem, pasit tālāk — lai visi pamēģina un lai visiem tiek!

—    Ko jūs?… Par ko? … Es nekā nezinu! …

Šis kliedziens, muļķīgs un bezjēdzīgs, visus kaitina un uzjautrina. Cilvēku atkal un atkal grūž pret automātu un šauteņu stobru žogu un veļ, veļ — arvien tuvāk krācošajai uguns versmei. Tad viņš pakrita, sarāvās čokurā, parāva kājas zem sevis, aizsedza ar plaukstām pakausi, galvu un it kā pamira zem zābaku spērieniem un laižu belzieniem, un bija dzirdams tikai it kā no pazemes nākošs izbrīnīts: O! O! O! Četri, paķēruši viņu aiz rokām un kājām, stiepa uz uguni. Sākumā viņš vārgi un bezpalīdzīgi karājās un. tikai no apakšas arvien vēl ar neveiklību acīs skatījās uz augšu: sak, es esmu tik smags, bet viņi mani nes, nopūlas! Bet tad, it kā tikai tagad būtu sapratis, uz kurieni un kādēļ viņu nes, spēji izstiepās visā augumā, divi atsprāga nost, taču kājas nepalaida vaļā, noturējās un atkal saspieda viņu mīkstā murskulī, bet viņš atkal iztaisnojās kā atspere, atspērās ar kājām. Pieskrēja citi, lai palīdzētu — ņe jau viņam, bet tiem četriem, liesmas krāca jau pavisam blakus, svilināja, neļāva strādāt, un te viņš izrāvās pavisam un rāpoja projām, taču viņu saķēra aiz kājām un kā vardi vilka turp, kur sprakšķēja, .šalkoja liesmas, ogles. Kāds no ierindas iesita viņam ar laidi pa galvu, un viņš mitējās grābāties ar pirkstiem gar zemi, plēst zāli…

Bet no skolas jau izveda otru. Un tagad viss norisinājās jau pavisam citādi, noteiktāk, pārliecinātāk.

—   Tupiga! Kur Tupiga? — Barčke iesaucās. Spīdīgi piepampušo vaigu dēļ neredz, ka Tupiga stāv turpat blakus. Tupiga piegāja pie policista un jau demonstratīvi kā rituālā rāva nost tam apsaiti. Bet apsaitē tikai pastiepās un palika karājoties uz piedurknes. Tad abi sāka vilkt to nost — Borku policists pats Tupigam palīdzēja.

—   Novelc viņam arī mundieri! — Barčke kliedzin kliedz. Novilka arī vācu frenci.

—   Nu, gurķi! — teica Tupiga. — Tagad esi iekritis! Ej uz priekšu!

Saņēma ar vienu roku aiz stobra, ar otru — aiz spīdīgi nogludinātās laides savu rokas ložmetēju un kā ar grābekli siena vālu stūma Borku policistu uz priekšu — pa dzīvo gaiteni. Un abas rindas atkal palīdzēja tiem skriet. Bet pretim svēla svelme, baismi un līdz nelabumam salkani smirdēja. Tur, kur karstums atspieda, padzina nostāk abas rindas, kur nebija vairs neviena palīdzētāja, tie divi apstājās — Borku policists un policists no Mogiļevas. Mogiļevas policistam ložmetējs te jau bija par traucēkli, bet Borku policistam palīdzēja šausmas, un viņš pārspēja Tupigu. Parāvās sānis un metās bēgt. Līdz tam brīdim varēja pat likties, ka šeit visi, ieskaitot Borku policistu, dara vienu darbu, pilda kopīgu uzdevumu. Izrādās, ka tā nav: viens grib sadedzināt otru, bet tas nevēlas, tāpēc ka sadedzināt grib tieši viņu! Viņam dzinās pakaļ vēl daži zaldāti, panāca, saķēra. Vācieši. Varbūt starp tiem bija arī kāds austrietis. Iespējams, ka tas bija slovaks: Vai maģārs. Vai latvietis. Vai francūzis. Vai Kličevas policists baltkrievs. Pieci fašisti, pieci hiperboreji, aplenca policistu, bet tas ķeras viņiem klāt, kā slīcējs ķeras pie salma, paguris pūlas atvairīt sitienus, spērienus, kas birst uz viņu no visām pusēm. Viņam atlauza aiz muguras vienu roku, otru un veda atpakaļ viegli un ātri, noliecot galvu līdz pašiem ceļgaliem. Aiz briesmīgām sāpēm ļāvīgu un padevīgu ar ieskrējienu pasvieda uz priekšu — taisni liesmojošajā milzu sārtā! Un pat dzirkstelīte neuzsitās gaisā — tik blīvas bija melnās liesmas,

Sakaitušās sejas atkal pievērstas skolai. Vāciešu ierindas sejās turas un neizgaist izteiksme: «Piepildās, notiek tas, kam jānotiek, citādi tādas lietas nevarētu norisināties šturmbanfīrera un zemāko fīreru klātienē.»

Bet vietējo un citu novadu «auslenderu» vaibstos brīžiem nodziest, brīžiem atkal atplaiksnī jautā jumis: «Kas gan te notiek un kādēļ? Skaidrs, ka šie borkovieši saistīti ar bandītiem. Un vispār viņi… Kas tur ko domāt, protams, bandīti! Bet ar mums — ar mani! — tas nekad nevar notikt! Un viņu vainas dēļ, tādu dēļ arī man ir jābaidās! Ej, ej, nelieša purns, vēl turas pretim! Agrāk vajadzēja domāt, Staļina bandīts tāds!»

— Kusties, gurķi, cik ilgi vajadzēs tevi gaidīt! — -Tupiga steidzās pie nākamā policista* ko izgrūda no skolas ēkas. — īpašu ielūgumu gaidi?

Sagrāba un sagrieza tam roku uz muguras, vācietis ar milzīgām acenēm sīkajā sejiņā satvēra otru roku un arī atlieca aiz muguras, pastiepa taisni kā drezīnas stūri. Un sāka skriet. Policistam galva noliekta gandrīz līdz ceļgaliem (apsaiti tam nemaz vairs nerāva nost), viņš redz tikai savas kājas, kas steigšus to kaut kur nes, bet ar kaklu, ar matiem, ar galvas.ādu jau sajūt tuvo svelmi. Tad pēkšņi sadzirdēja, ka briesmīgi iešvirkstas mati, trakā sāpe rokās, lāpstiņās uz mirkli atlaidās, taču tūdaļ sagrāba cita — iekodās ikkatrā miesas šūnā! .Tupiga un vācietis nolēca kā no ripojošas drezīnas un ar ieskrējienu palaida savu ; upuri taisni uguns rīklē. Paši sadūrās viens ar otru, vācietis pat pakrita, un Tupiga tūdaļ rādīja viņam un vi, siem: es neesmu vainīgs, pats pakrita! Bet vācietis neko, smaida; rindās iesmējās, Tupiga zālē sameklēja un pasniedza vācietim brilles. Tajā mirklī liesmās vēlreiz izslējās cilvēka stāvs, dīvaini liels, ar paceltām rokām, apklusināja smieklus un pazuda. Taču smiekli tūlīt atgrie1 zās, tīši, par spīti visam: skurba, negaistoša jautrība vienādi plaiksnījās abu rindu acīs, lūpās, vaigos.

Kad ugunī kā mežakuili jautri iegrūda jau desmito Borku policistu, kurš gan ļoti pretojās, kāvās pretim, bļāva un pat koda, Oskars Dirlevangers lika pasaukt to policistu šinelī ar rokas ložmetēju, kurš bija centies vairāk par visiem.

— Tupigu! Tupigu! — skrēja prasīgs kliedziens no Muravjova pie Barčkes, no Barčkes satraukti — uz ierindām. Un tikai Tupiga palika mierīgs. Viņš iedams atvilka elpu, noslaucīja ložmetējam sodrējus, paglaudīdams savu ieroci kā mednieks gudru, veiksmīgu suni, un devās pie Dirlevangera. Tupigam vispār nospļauties par to, ko tie vācieši, pat tie, kas ar oficieru naģenēm galvā, par viņu domā. Viņš jau nepūlas vāciešu dēļ, bet gan tāpēc, ka nekādā darbā necieš tādus, kas gurķojas. To gurķu tagad ' pasaulē tik daudz, ka nav ciešams! …

Viņi atkal stāvēja viens pret otru, vienādi kalsni, garjj kājaini; kvēpi, abus it kā nolīdzinot, vienādi bija nobiruši kā uz saņurcītās melnās laiviņas, kā uz atpakaļ sagāztās melnās naga cepures, kā uz zaldāta zābaku platajiem stulmiem,, tā uz oficiera spīdīgajiem lakādas zābaciņiem, kā uz esesieša lietusmēteļa, ko adjutants bija uzmetis Dirlevangeram uz pleciem, tā uz Tupigas idiotiskā šineļa — jūnija karstumā!

Šturmbanfirers cieši, pat ar interesi skatījās uz vergu, bet Tupiga, pieliecis galvu, lūkojās acis savam «Dolivanam» kā vista ūdens bļodā, kur kaut kas nesaprotams, bet dzīvs peld un kustas. Tupiga tomēr aiz cienības aizturēja savu smago elpu, kas vēl bija nikna un jautra pēc noņemšanās ar Borku «gurķiem». Nē, lai visi redz, ka pats Dolivans Tupigu ir ievērojis! Tomēr interesanti — ar ko ^ viņš domā mani apbalvot? Nu, ko tad, ja dod, tad ņem, ja sit, tad bēdz! Bet proties arī sist pretī! …

Oskars Dirlevangers ar skatienu pētīja priekšā stāvošo «ārzemnieku» ar rokas ložmetēju pār krūtīm. Nē, ne jau par ložmetēju ir runa. Ja vergs ir vergs, tad ložmetējs ir tikai instruments. Kā jebkāds cits. Ne jau ložmetējs Dirlevangeram nepatika, bet acis, verga nekaunīgā pārliecība, ka viņš vācu oficierim patīk, ka viņš pelnījis uzslavu un apbalvojumu. Lūk, kā izskatās vergs, kuram vēl nav izsista no paura pārliecība, ka viņš var zināt sava kunga domas, uzminēt tā rīcību! Viņš taču ir sliktāks un bīstamāks nekā tie, kas jau sadega! … Jāizvelk pistole, jāpaceļ šo acu augstumā, jānogaida — un pēc tam jāiz-' šauj…

Tupiga redzēja, ka vācieša roka uzgulstas pistoles makstij: vai tiešām nebūs žēl uzdāvāt valteru?! Vajadzēs skaļi teikt: «Danke, šturmbanfīrera kungs! līeil Hitler.'» Tupiga, ja vajadzīgs, pratīs raportēt tikpat labi kā tie budži banderieši! Nez vai dos ar visu maksti vai pliku? Nevar taču ķešā bāzt…

Nē, Dirlevangeram šī diena ir sevišķa: Paulīnes Herlingeras — viņa labās Mutli dzimšanas diena! Māte bija ļoti dievbijīga — lai dus kapā mierīgi: šajā dienā viņas dēls pat mušu nenositīs ar savu roku. Pat šo dumpinieku ne!

— Nu! — Muravjovs uzkliedza, kad Dirlevangers klusēdams pagāja nost un satvēra automobiļa durtiņu rokturi. — Līdz naktij te ķēpāsieties? Vai tie vēl ilgi tur kauks?

Un norādīja uz ēku, no kuras bija dzirdamas apslāpētas vaimanas un raudas. Borku policistu sievas, mātes un bērni varēja redzēt visu, kas te pie skolas notika; viņi to vēroja no atstatuma, kas nebija lielāks par simt metriem …

PIRMAIS CIEMATS Pulkslenis 11 un 56 minūtes pēc Berlīnes laika

Bārenelis sadzirdēja sauso un vieglo kā degošu skuju sprakšķi automāta kārtu un atskatījās. Arī Dobroskoks un Tupiga apstājās un skatījās, kā resnais vācietis Lange, stāvēdams pie bedres, pavelk pa labi un pa kreisi automāta stobru.

— Tavu darbiņu palabo! — Bārenelis Jaunā priekā uzsauca Tupigam, arvien vēl viņa nodarītās pārestības un niknuma pilns. Viņi redzēja arī, kā pie bedres piegāja Kaco un grūda tajā roku ar naganu.

Ak kungs dievs, tātad es nesapņoju, un tā ir īstenība, es esmu šeit — baismajā bedrē! Mūs nogalinājuši, arvien vēl nogalina, kungs dievs, tā ir patiesība!…

Saule, nelīdzeni izplūdusi pa debesīm kā pārspiests olas dzeltenums uz apkvēpušas pannas, sāpīgi apžilbina acis, Bet kaut kas aizsedza gaismu, un viņa tos ieraudzīja — savus slepkavas, arvien vēl tos pašus. Viens ar melnām ūsām, otrs — ar melnām sprogām apaugušu vēderu, abi stāv, atgāzušies kaut kur pret debesīm, un skatās, izlūko: vai bedrē ir vēl kāds dzīvs? Roka pati sievišķīgi pasniedzās pie svārkiem, lai apsegtu saulē sakarsušos ceļgalus …

Sešus mēnešus vecā dzīvlbiņa satraukti kā saldama sarāvās: nez no kurienes ielauzās asi, sveši skaņu belzieni, kas uz mirkli apslāpēja ierasto pasaules ritmu. Taču arī cauri šai pretīgi skaļajai, biežajai un svešajai dārdoņai, kas ielaužas no āra, skan mātes sirds puksti, mātes — pasaules sirds puksti skan noteikti, droši, un viss ir kā vienmēr.

Taču piepeši notika kaut kas nesaprotams un baigs — mūžīgais pukstiens, kas skanēja kaut kur augšā, nodunēja, izgaisa, bet nākamais vairs neatskanēja, neradās, nedzima, nedunēja. Baismā, nebijušā klusumā sešus mēnešus vecā dzīvībiņa šausmās un vientulībā bez skaņas iekliedzās. Tumšās debesis, kas sedza pasauli, spēji sabruka: vienā mirklī pasaule sažņaudzās mazā kamoliņā un krita tumšā bezdibenī, aizraudama līdzi nebūtībā arī sīko dzīvībiņu…

No hiperboreju vēstures materiāliem un nākamajiem pētījumiem.

«Viņi kāri tvēra no fiziķu un ķīmiķu rokām arvien bīstamāku sprādzienu formulas. Bet no filozofu un pat no dzejnieku rokām — nepiesardzīgi asu paradoksu spožos

nažus un kinžalus, ai kuriem tik ērti uzšķērst vēderus visiem tādiem, aizspriedumiem kā sirdsapziņa! līdzcietība! cilvēkmīlestība!… Vai tad Nīče viens pats nezināja, ko dara? Un ar ko tas viss var beigties!…»

KAD MES PAŅĒMĀM ROKĀS VIŅU DURKĻUS — KINŽALUS, TIE BIJA ASIŅAINI…

Ivans Ananičs (kūdras rūpnīca «Gonča» Mogiļevas apgabalā):

«… Mēs izgājām uz Mogiļevas—Bobruiskas maģistrāles, lai ierīkotu vāciešiem slazdus. leslēpāmies krūmos ap pulksten divpadsmitiem. Kolonna virzījās no Mogiļevas puses. Mūsējo bija trīs vadi — vesela rota.

Tur brauca lidotāji, kas atgriezās no hospitāļa uz Bobruiskas lidlauku.

Kauja bija īsa, aša, mēs viņus apšāvām. Man liekas, viņu bija tieši četrdesmii astoņi cilvēki. Cik atceros, viņi brauca četrās mašīnās. Divās bija cilvēki, divās produkti. Vienā no tām bija lopu kautķermeņi. Dabūjām daudz šokolādes.

Nu, ar tiem tikām galā un devāmies prom. Mūsu komandieri nezināja, ka tie būs lidotāji, vienkārši nācām rīkot kārtējo slazdu.

Beiguši gājām uz nākamo slēpni. Bet mani komandieris ar nelielu grupu aizsūtīja uz Skačku sādžu sadabūt pārtikas produktus. Mēs tur nonācām tieši tajā laikā, kad govis dzina mājās no ganībām. Kad iegājām Skačku sādžā, iedzīvotāji visi vai raud. Kas noticis? Izrādās, ka viņi nezina, kas mēs tādi, partizāņi vai kas. Mēs sākām taujāt, kādēļ šie raud. Sāka stāstīt, ka šodien esot nodedzināta Borku sādža un visi iedzīvotāji nošauti, akas pilnas līķu.

No Skačkiem līdz Borkiem ir kādi piecpadsmit kilometri.

Produktu iedzīvotāji mums sadeva daudz: nesa sviestu, pienu, burtiski, veselām kannām, iedeva pajūgu, piekrāva ar maizi.

Nu, atgriezušies mēs, protams, ziņojām komandierim: tā un tā. Viņš saka: «Rīt viņiem jāparādās arī šeit. Soda ekspedīcija darbojas kaut kur šajā rajonā. Tā nevar būt tikai no Mogiļevas. Domājams, ka te ir spēki arī no Bobruiskas. Citādi nevar būt! Viņi ir paslēpušies kādā policijas garnizonā un rīt katrā ziņā mums parādīsies.»

Rītausmā mēs atkal ieņēmām savas pozīcijas. Es vēl tagad, kad braukāju tur garām, redzu to vietu, kur toreiz gulēju, kur pirmā mašīna nāca. Šoseja tur iegriežas mežā. Mēs izraudzījāmles uzkalnu, kur šoseja nolaižas ielejā, — tur vislabākā vieta apšaudei. Nu, nogūlāmies ķēdē.

Ilgi nekas nebija dzirdams.

Nu, un tā ap pulksten diviem trijiem no Mogijevas puses atskanēja automobiļu rūkoņa. Tajā galā gulēja Kirovskas vienības vads. Tas mums piebiedrojās, lai piedalītos kaujā. Nu jau mūsējo bija simt divdesmit cilvēku. Nu, un komandēja Arkādijs Antjuhs.

Nu, un vienam partizānim neizturēja nervi… Automobiļi vēl bija kādus piecsimt metrus attālu, daži jau sāka grūst patronas stobros. Un viens partizānis nejauši izšāva.

Vācieši šāvienu dzirdēja. Visi izkāpa. Šoleris atvēra durtiņas un izliecies lēni brauca uz priekšu. Bet vācieši nāk pa grāvi. Varbūt bija vēl kādi četrsimt metri…

Apsvēris stāvokli, mūsu rotas komandieris pavēlēja: nepalikt slēpnī, bet uzņemties īstu Irontālu kauju. Munīcijas, jūtam, mums pietiks — un mēs nolēmām pieņemt kauju. Šim nolūkam izvērsām vadu krievu «F» burta veidā. Bet labā spārna vadam komandieris pavēlēja: tiklīdz sāksies kauja, šķērsot šoseju — un izvērsties ķēdē, lai ielenktu un vieglāk tiktu galā.

Nu, vācieši nāca, nezinādami, kas viņus gaida, cik mūsu te ir.

Es gulēju metrus divdesmit no likuma, un, tiklīdz pirmā mašīna tuvojās, mēs atklājām uguni, blīvu, brangu… Šoferis sēž kabīnē, man viņš labi redzams — uzbliezu no SVT. Puiši mums bija krietni, rota ļoti kaujinieciska. Nu, iedegās kauja. Viņā galā jau puiši skrēja pāri šosejai, lai ielenktu. Bet te šāva pretī vāciešu ložmetējnieks.

Es pārskrēju pāri šosejai grāvī, kur bija vācieši, un, kamēr mūsējie atskrēja, pagriezos un nokniebu ložmetējnieku. Pēc tam — otro numuru. Un tajā pašā mirklī man kājā! Lūk, te trāpīja.

—     Vai jums SVT bija pārveidota par ložmetēju?

—     Bija pārveidota. Es pavisam izšāvu trīs diskus. Nu, un tad mani ievainoja. Es apsēdos, kamēr mani pārsēja, pagāja minūtes piecas, un kauja bija galā. Puiši pacēlās triecienā un viņus samala, burtiski piecās minūtēs visi bija iznīcināti. Viņu bija kādi piecdesmit cilvēki. Esesieši. . . Un kas raksturīgi? Raksturīgi bija tas., ka viņu durkji-kinžali bija asiņaini…»

Aleksejs Ananičs (Kličevas pilsētciemats Mogiļevas apgabalā).

«Mums ziņoja: soda ekspedīcija izbraukusi dedzināt Borku sādžu. Kad mēs tur nonācām, sādža jau. dega. Mēs no mežmalas redzējām, ka dedzinātāji jau taisās braukt projām. Mēs taisnā ceļā steidzāmies uzrīkot slazdus. Nosēdējām kādu pusstundu, dzirdam, nāk automobiļi. Mūsējo bija kāda rota, mazliet vairāk. Kad parādījās mašīnas, bija pavēle: sagatavoties. Un viens partizānis nejauši izšāva. Un viņi sadzirdēja. Nepiebraucot kādus septiņsimt metrus, viņi apstājās, izkāpa no mašīnām un gāja tālāk pa grāvi. Mēs pielaidām viņus tuvāk, tad atklājām uguni un devāmies triecienā, kā saka. Nu, sakāvām viņus, aizdedzinājām mašīnas.

—     Un cik viņu bija?

—     Runāja, ka viņu bijis kādi sešdesmit.

—     Visus nošāvāt?

—     Visus. Jā. Paskatījāmies viņu mugursomās, tur bija dažādas bērnu mantiņas. Izvilkām arī viņu dunčus — tie bija vienās asinīs. Cilvēkus bija kāvuši un metuši ugunī.

—     Viņi laikam gan pa šo ceļu nebrauca mājās visi, jo Eorki ļoti liela sādža, un vāciešu tur droši vien bija saradies daudz vairāk?

—     Jā, iespējams, ka daļa no viņiem brauca uz Mogiļevu. Mēs atradāmies Bobruiskas virzienā..

1943. gada 5. decembrī — pēc Baltkrievijā izvietotā SS karaspēka un policijas augstākā vadītāja ion Gotberga un cīņai ar partizāņiem norīkoto vienību priekšnieka fon Baha-Zeļevska kopīgā ieteikuma — Hitlers apbalvoja Oskaru Dirlevangera ar vācu zelta krustu, un «sevišķā komanda» tika pārveidota par «triecienbrigādi». Uz to laiku līdzīgu brigāžu, komandu, bataljonu Baltkrievijā darbojās jau ļoti daudz — ar Kohu, Milleru, Golingu, Pelšu, Ziglingu un citiem «fīreriem» priekšgalā.. .

1J .

Un vēl pēc nepilna gada Oskara Paula Dirlevangera «triecienbrigāde», izaugusi par divīziju, grāva un nāvēja sacēlušos Varšavu, dedzināja Slovakijas sādžas — tad šī divīzija virzījās jau no austrumiem uz rietumiem. Izgāja cauri visai Vācijai, pakarot vācu kokos un laternās pašus vāciešus — «dezertierus,» «nodevējus,» «paniķierus». Un pēc tam nozuda — izšķīda armijas masā, kas ar kaujām lauzās uz gūstu — cik vien spējams tālāk uz Rietumiem. Jau mūsu dienās Latīņamerikā mūža mierā laimīgi aizgājušā Oskara Paula Dirlevangera mirstīgās attiekas rūpīgi pārvestas uz Vācijas Federatīvo Republiku un apglabātas Vircburgas zemē.

JO AUGSTĀK PĒRTIĶIS KOKĀ KĀPJ, JO LABĀK REDZAMA TAM PAKAĻA[8]

Ādolfa Šikelgrūbera-Hitlera augums bija 172 cm, svars — 82 kg, izglītība — nepabeigta vidējā (reālskola). Sevišķas pazinies: slikti zobi.

… Varbūt patiešām tas ir sapnis, tikai sapnis! Viens un tas pats, kā mēdz būt, kad esi slims un neskaitāmas reizes pamosties. Un, kad pamodīsies galīgi, izrādīsies, ka nav ne Lielā Fīrera, ne Trešā Reiha, nekā, itin nekā! … Jāpieceļas no gultas, jāapsēstas. Vēderā drudzis… Zem kāju pēdām, starp kāju pirkstiem paklāja vilna, vēsa, mīksta kā vīstoša zāle. Koka sienas lakoti laistās, smago aizkaru krokas — ir, tas viss ir, tas eksistē! Baltās kāškrusta svītras dzeltenīgi zaļajā paklājā. Un uzticīgi vērojošās un gaidošās aitusuņa acis … Aiz logiem vienmēr, pat saulainās dienās, tumšas egles un klusums, miris, uzticams klusums. Ja nebūtu tāda klusuma! Bet ja nu visur ir tāpat un nedun milzu kauja, pildot tavas pavēles? Tu esi te ieslēgts, tevi muļķo āzēdami kādi noziedznieki, idioti. Tiklīdz tu iziesi pa durvīm, sāks rēkt un zviegt. Gaida tur. Un Kurta, rudmatainā kretīna Kurta roka pašaujas tev zem dibena — nekad nepamani, ka viņš aizlavījies aiz muguras! «Braucam, mans fīrer! ,..» Neganti dzelzs pirksti sāpīgi sagrābj, sažņaudz tavu kodolu (vienīgo!), piespiežot stiepties uz augšu, celties uz pirkstgaliem un ar novēlošanos ķerties pie spalvainās rokas — zaldātiem par prieku! Ar tevi var tā iznerroties, neviens taču nezina, nav nemūžam dzirdējis, ka tu — Fīrers. Viņiem tu esi pulka sakarnieks ar vienu uzšuvīti — kaut kāds Sikelgrūbers. Tu aizrāpo, aizskrien līdz pulkam, bet viņi brīžos starp sprādzieniem piesauc tevi klāt, ņirdzīgi jautā: «Ko, nepatīk tev, štāba kode?» Un tomēr tās ir tavas mājas, tavs 16. pulks, dārgāka par kuru tev nav nekā un neviena! Tu esi priecīgs, ka laimīgs noskrējis galā, ka esi dzīvs un Providence vēlreiz ir parādījusi, ka tā saudzē savus izredzētos, — ir pārbaudījusi un parādījusi, lai šie stulbeņi pārliecinātos! — tu esi aizmirsis Kurtu, bet viņš savu izdarību atceras. Aizlīda, ķepainais pērtiķis, aiz muguras un ar rāvienu sagrāba ar savu dzelžaino ķetnu un sagrāba tik sāpīgi, ka ceļgali iedrebējās: «Braucam, Herr Ge/reife!»

Ja nu viss, viss ir tikai sapņojums? Vīnes bada laika sapņojumu un cerību turpinājums. Arī toreiz iztēlojās ceļam pēc paša projektiem muzeju zāles, pārveidojam Linčas ielas, Vīnes kvartālus un nomales. Pūļi, glaimīgi pūļi, kas aplenc lielo mākslinieku, un viņa nicīgā izturēšanās pret novēloto slavu un atzīšanu! Uz viņa darinātajām gleznām — nevienas dzīvas dvēseles, neviena no tiem, kas pirms tam ģēniju negribēja ne pazīt. Tikai nami, ielas, pilis — sienas un mūri. Tikai vienā tumšā logā — cilvēka vaigs kā uguntiņa. Tās vaigs, kura pašaizliedzīgi mīlēja nevis Fīreru, bet dēlu, mīlētu arī tad, ja tas nebūtu kļuvis varens un liels. Bet citi dzina prom no dārzu soliem: gulēt nav atļauts! Grūda ārā no tramvaja: par braukšanu jāmaksā. Kur viņš tagad, tas ūsainais pērtiķis konduktors? Ar pletni draudēja, dzina ārā no Vācijas… Kur, kur ir tas Gržž… Ir gan suņu valoda tiem poļiem! Kaut kur ir paslēpies, dzīvo, bet Himlers pačamdīja ar aklu roku un apmierinājās. Es viņam atvēru visu Eiropu, puspasaules — meklē, atrodi visus, visus, kas domā, ka ir paslēpušies, ka es esmu aizmirsis! Cik tas netaisni, ka nāve noziedzniekus atņem tev uz visiem laikiem. Un arī pāridarītājus. Ienaidniekus. To pilna niša — tīrīt, tīrīt! Nemākulīgi mālē fīreru bruņinieka tērpā, bruņās, lūkojas acīs, gaida atzinības vārdus — augstāko balvu! — un ir jau aizmirsuši, ir taču aizmirsuši, kā skatījās pāri, kad viņu izcstītajā Akadēmijā ienāca jauneklis, kurš mira badā no savas «bāriņa pensijas». Vienreiz, otrreiz iespēra ar kāju pa dibenu! Un domā, ka viss aizmirsts. Lamāja gan mutvārdiem, gan presē: austriešu dezertieris! pastmeistars! demagogs! slepkava! … Ak, cik jocīgi: zīmēja, Izkrāsoja pastkartes, sulainis bezdarbnieks Reinholds tās pārdeva, un no tā abi iztika! Jā, dzimtmuižas man nav bijis, tikai tēva — dzērāja, muitas ierēdņa pērieni. Lūk, ar šīm pašām rokām pūlējos, jaucu mālus, nesu ķieģeļus, bet naktīs salu uz parka soliem. Protams, kā gan tādam var uzticēt Vācijas valsts nākamību? «Lai viņš laiza markas ar manu attēlu! …» Ak tu, vecais bulli! Un kam gan mums vajadzīgi jūsu aristokrātiskie uzvārdi: ar jums tie beidzas, bet jaunie te tiek rakstīti uz tūkstoš gadiem. Tikai ar vienkāršiem vāciešiem var justies viegli un brīvi. Kad ieej pie mašīnrakstītājām. Vai arī kad pie pusdienu galda tu atceries bijušo un tevī klausās nevis «numuri» mundieros, bet vienkārši, labi ļaudis. Asaras mirdz acīs kalpotājiem, kad tie dzird, kā esi salis un badojies Vīnē, kā mira Mutter, kā neviens nelikās par tevi ne zinis… Vienkāršā vācieša sirds pat nespēj noticēt nežēlīgajai patiesībai, ka tādas lietas varēja notikt ar viņu Fīreru.

Mani Vārdi — nav tikai mani! To es sapratu, sajutu jau sen. Sākumā pats biju pārsteigts, brīnījos. īpaši tiesā un vēlāk Landsbergā, cietumā, kur gribēja ieslodzīt Vacijas nākamību. Sadzirdēja manu balsi — Fīrera balsi, un pēc nedēļas pat cietumsargi izkāra ieslodzītā karogu — ar kāškrustu. Bet mans klibiķītis, mans Jozefs Gēbelss! Citu ietekmē, bet cik karsti nievāja Ādolfu Hitleru: «Tas mazais, sīkais buržujs! …» Ko tikai nesamuldēja Hanoveras saiešanā. Taču izdzirdēja manu balsi un tūlīt līda pie kājas. Aizmirsa gan iedomīgo Štrāseru, gan savu sociālismu. Vēsture nepiedos stulbenim Rībentropam, ka izjuka mana tikšanās ar Cērčilu. Esmu pārliecināts, ka viņš būtu nonācis manu Vārdu varā un šis spītnieks būtu kļuvis tik liels Vācijas draugs, kāds tagad tas ir ienaidnieks!

Un tādēļ jo dīvaināk un rūgtālc ir apzināties, ka mani Vārdi nepavisam neietekmēja Kurtu un viņa ierakuma drudzi. Tajā sapuvušajā Flandrijā. Tiklīdz sāka runāt par nopietnām lietām, viņi nez kādēļ smējās vai arī kļuva nikni kā suņi. Bija palaiduši pasaciņu, ka Gefreite Hitlers esot atstājis pie frančiem «spiegu», — franču zemniece, kuras mājā divas nedēļas dzīvojuši 16. pulka sakarnieki, esot dzemdējusi dēlu. Pie visa sējās rķlāt: viņiem nepatika Gefreite garās «vilhelmiskās» ūsas, nepatika tas, ka viņš allaž piešķiebj galvu, bet visvairāk viņi bija nikni un ņirgājās par to, ka viņš nedzer Schnaps, nepīpē un klaji zākā tos, kas netīri kā cūkas. Tu esi aizskrējis, aizrāpojis pie viņiem zem ienaidnieka uguns un ieraugi netīrus, neapmierinātus purnus, bet tevī nerimst laimīga sajūta: viss iet labāk nekā jebkad, Vācija gaida uzvarētājus, vēl viena piespiešanās — un mēs būsim Parīzē! … Tu liesmo vārdos, un pēkšņi tas rudmatainais idiots! Viņš jau ir pagājis tev aiz muguras, ar vēzienu iešāvis dzelžaino roku tev augšpus ceļgaliem un ceļ tevi uz augšu: sāp, tu ķeries pie ierakuma sienām! «Brauksim debesīs, svētais Ādolf! …» Un tik nežēlīgi, nepatīkami šie zviedzošie purni. Toreiz viņiem uzkliedzu: «Jūs vēl redzēsiet! Jūs dārdēsiet, kas ir Gefreite Hitlers! …»

Uz Āziju, uz Āziju! Lūk, kur ir apsolītā zeme tiem, kas izredzēti valdīt! Eiropa — sen izvējota augsne, voltērisma un inteliģentislcas skepses novājināta. Uzkāp runāt un katru reizi baidies sākt: šķiet, ka tu vairs neesi tu — kamēr nāci un kāpi tribīnē — un arī viņi vairs nav viņi, ka tie jau pa to starpu samainīti un tūlīt sāks zviegt un ņirgāties. Es noslaucīšu no jūsu ģīmjiem tos smlniņus un inteliģentiskās grimases! Neviens nepaslēpsies. Tik daudz sarunājuši, sarakstījuši, un visi pret, visi tikai pret! Veseli Alpi grāmatu — un katrā smīniņš! — sakrāvāt, un visas man ceļā. Jānorok, jāpaceļas tikai vienai domai, vienai gribai. Un vienai Grāmatai! Un kādēļ gan ne, jo arī Bībele un Korāns, un Tālmuds ir vienīgās, cita citu neatzīst. Pārāk _daudz to — vienīgo. Paliks viena.

Uz Āziju, uz Āziju — turp ved sesto armiju fīrera sestais prāts! Tur, tur ir laika spēkrats, tur! …

No Austrumiem mēs atnesīsim pieredzi, kas nepieciešama arī šeit, mājās. Ir pienācis laiks nopietni attīstīt lielu teritoriju iedzīvotāju iznīcināšanas tehnoloģiju. Neviens ar to nopietni nenodarbojas. Bet tur bez tehniskām problēmām ir daudz arī psiholoģisku, tīri cilvēcisku. Mani fausti izšķiež markas «tīrai zinātnei» — bez mitas mēri čigānu un ebreju galvaskausus, bet par tiem, kuriem nākas šos galvaskausus skaldīt un tomēr palikt labiem vāciešiem, par tiem īstenībā neviens neinteresējas, par tiem nedomā. Un iznākums ir tāds, ka ik trešais vai piektais vācietis arvien vēl nav sagatavots tiem uzdevumiem, kādi visā pilnībā pacelsies mūsu priekšā jau rīt. Gandrīz katram ģimenes galvarn ir savs ebrejs — vai polis, vai krievs! — kura viņam žēl. Citus — lai, bet šo, «viņa» ebreju vajag pataupīt! Bet, ja pareizina, tad cik tādu vajadzēs «pažēlot», atstāt? Lai pēc 50—i 00 gadiem konstatētu, ka atkal esam šo skudrām līdzīgo apsēsti. Himlers diezgan veiksmīgi izsmēja to «savu ebreju» … Bet — paga, paga! Viņš taču zina par Eduardu Blohu, Linčas ebreju! Kurš pēc anšlusa izveda no Austrijas fīrera dāvanu — gleznu un pie viena arī visu savu ģimeni. Himlera ļaudīm bija uzdots Bloharn palīdzēt. Kad Himlers runāja par tiem «saviem ebrejiem», vai viņš atcerējās arī to? … Arī Rēms taču ļoti interesējās par fīrera pagātni. Kur un kam kalpojis Ādolfs Hitlers, kad bijis reihsvērā «partijas oficieris», no kā saņēmis markas un par ko? Ar kādu numuru bijis un kāda bijusi iesauka?… Bet Him leram varbūt nedod miera, neļauj mierīgi gulēt burts «d», kas izkritis no fīrera uzvārda un ir apmainīts pret burtu «t»? Atceras, kā gan citādi! Tieši to viņš man ziņoja, kad «numuri» bija sākuši strostēt Rēmu par to, ka piedzērušies trieciennieki kazarmās noņemoties ar filoloģiju, Nu nē, es jums nedošu tiesības izlemt, kurš no muii;s nav ebrejs! Un kurš ir īstens vācietis. Jums varbūt jau nepatīk, ka esmu austrietis, no kaut kādas Braunavas, no Linčas?… It kā tas nebūtu bijis es, kurš jums lika atcerēties, ka esat vācieši! Kliegdams vai balsi pazaudēju. Atdevu vācietim pašcieņu. Gribot negribot tuvs kļūst visu to varoņu liktenis, kuri kalpojuši svešai tautai. Pat Napoleons nebija francūzis. Tu atnāc, lai viņus paaugstinātu, paceltu no dubļiem, no nīcības, bet, jo augstāk viņi paceļas, jo kļūst nepateicīgāki. Un tu esi mūžīgā ielenkumā. It kā tu vairs pat neesi vajadzīgs, it kā viņi arī bez tevis būtu varējuši pacelties. Tiesa, tiesa florencietim: ja tu «troni» neesi mantojis, bet iekarojis, tad pasteidzies visus un visu nomainīt, pārmainīt, lauzt. Un pirmām kārtām tā saucamos «līdzgaitniekus», kuri tevi pazina «līdz» — un vispār atceras pārāk daudz ko tādu, ko nevajag atcerēties. Ja spēsi — un tā ir visdrošāk! — radi no svešas tautas savējo, kā saka, pēc sava ģīmja un līdzības. Lai nevis tu būtu svešinieks, bet ikviens tas, kuru tu esi atgrūdis, atmetis. Un nav svarīgi, pēc kāda zīmējuma tu visu pārtaisīsi, visu pārmainīsi. Svarīgi, lai viss būtu jauns. Un lai bez tevis, bez tavas klātbūtnes, bez tavas gribas nebūtu iedomājama pati tautas eksistence. Tādam nolūkam katrai paaudzei uz savas ādas jāizbauda tavas rokas smagums un nežēlība. Sevišķi, miera laikā. Miera laikam vispār nav jābūt, pat tad, ja nav kara…

Un tomēr būtu garlaicīgi, kaut kā pietrūktu, ja nebūtu šo ierasto «numuru», šīs spēles ap fīrera žēlastību un nežēlastību. Arvien kaut kā pietrūkst, kad ierastās figūras, tādas kā Rēms, uz visiem laikiem iziet no spēles. Jāprot tikai pulcināt ap sevi iedzimtus otros numurus, kas uz pirmajām lomām vienkārši, nav spējīgi. Jādomā, ka tāds bija arī Rēms, kaut gan šad tad ierunājās par «jaunu revolūciju». Cik ļoti izbrīnījās, pat izbijās no tādas domas, kad es viņam uzkliedzu: «Varbūt arī fīrers vajadzīgs jauns? Varbūt tu, cūka? Jauna fīrera nebūs. Un arī otras revolūcijas Vācijā nebūs — tūkstoš gadu!» Un vairāk par visu viņi baidās, ka bez manis paliks vieni — aci pret aci — ar vācu tautu, ar Eiropu, ar pasauli! Es esmu neatvietojams, un viņi to zina. Pašam bail iedomāties, ka pietiek pat ne ar šāvienu, bet ar sitienu te, pa galvu, vai te, un laika rats būs neglābjami sabojāts, pat salauzts. Nē, tas nevar notikt: es jūtu, es to jūtu tikpat kā savu roku vai kāju, ka mani mērķi sniedzas Kosmosā. Un tur nejaus tik muļķīgi, nejauši visu sabojāt. Es uz mūžiem esmu saistīts ar tautu, mēs viens otru esam izredzējuši. Kā mednieks medījumu. Tikai kurš te mednieks, kurš — medījums? Katrs grib būt mednieks. Varbūt jūs cerējāt, ka «šis austrietis», kurš uzdāvināja jums armiju, reihu, atcerēsies, ka nav tīrasinīgs vācietis, ka viņš ir tikai «zemākās pakāpes» karavīrs, bailīgi paspers soli atpakaļ un nostāsies ierindā, bet komandēs citi? Nē taču, jums par laimi, mani likumīgi paklausīgie un neuzticīgie, tas nav noticis! Un jūs jau paši sev esat «medījums»! Ar kādu prieku un centību jūs kāvāt un dedzinājāt cits citu, vācieši vāciešus, kamēr jūs paņēma un savilka visus vienkop dzelzs Bismarks. Un cik viegli (par prieku kaimiņiem!) šī vienotā valsts būtu varējusi atkal, sadrumstaloties sīkās un kauslīgās kā burši «valstiņās», ja mani divi šāvieni nebūtu veduši jūs pie prāta, tikai divi šāvieni griestos! Kā viņi noskaitās, tie Karra sazvērnieki, «lielās un neatkarīgās Bavārijas» patrioti, kad negaidot ieraudzīja mani uz galda — ar pistoli vienā rokā, ar pulksteni otrā! Tas bija pašas vēstures simbols: šaujoša pistole un pulkstenis! Un melna, gara fraka — mirklis prasīja stingru svinīgumu. Vēlāk šajā notikumā centās saskatīt smieklīgumu, sak — «oficiants uzkāpa uz galda…». Nepateicīgie! Ja es nebūtu laikā ieradies, jūs atkal būtu sākuši cits citu slaktēt, vācietis vācieti. Ar vienādu azartu — gan naftalīnā uzglabātā «troņmantnieka», gan pēc siļķēm smirdošā «sarkanā» vārdā. Simtkārt pareiza ir angļu atklātība: ja nevēlies pilsoņu karu — meklē ienaidniekus ārpusē, kļūsti par imperiālistu! Kurš gan vēl ir bijis šai ziņā tik devīgs kā es: nevis vienu vai divus — veselu pasauli ienaidnieku esmu Vācijai dāvājis. Un tādējādi glābju vāciešus no viņiem pašiem. Jel atcerieties to pat tad, ja jums ļoti vajadzēs noticēt, ka viss, kas bijis, ir tikai sapnis! Tik un tā jūs mani izdomāsiet — no jauna!

Tad jau labāk jums tagad iet līdz galam. Ja jau veicas. Nav zināms, kā paveiksies ar citu! …

v. .Zem dzeltenīgi zaļās paklāja noras ar baltajām, lauztajām kāškrusta līnijām, aiz koka apšuvuma — biezs betons, klints, saltums. Vasara, tomēr salst — kaulos, vēderā. Tāda jau ir cilvēka miesa! Lai cik augstu tu celtos, arvien paliksi ar saviem simt septiņdesmit diviem centimetriem, lūk, ar šo roku, kas nevarīga līdz pašam plecam … (ar vienu vienīgu — arī tas ir izsmiekls! — «kodolu», kuru nemitīgi tvarsta Kurta dzelžainā ķetna). Pēdējam čigānam ir tas, ko daba nav devusi tev, liekot visām asinīm šļākties smadzenēs, kas arī nepieder tev pašam. Tālab Evai nākas atkal un atkal no jauna pārliecināt tevi un sevi: «Man arī bez visa tā ir labi, mans fīrer!» Nolādēts! Visu vari atņemt: zemes, pilsētas, raktuves, dzīvību, pat simt miljonu lielas tautas valodu, bet to neatņemsi — pēdējam ebrejam, čigānam. O, viņi ir baudkāri, tie semīti! … Un turklāt vēl smeldz kuņģis. Ar ko gan reihsmaršals mūs ir ēdinājis? Kas tad viņam, rij visu kā cūka! Bija īpašs galdiņš, veģetārs, uz tā kaut kādi pīrāgi, un es nenocietos. Tā «mednieku mājiņa» atgādina mauku māju. Lūk, kur vajadzētu ielaist Hofmani ar fotoaparātu. Vai Ādolfu Cīgleru ar viņa klasisko otu. Tam acis sprāgtu laukā no pieres! Kad pilnmiesīgās kailās diānas mestos laizīt krāsas no viņa paletes. Fu, atraugas, kāds riebums! Kā gan Gērings iedrošinājās ievilkt mani savā Sodomā? Vai arī tie nolēmuši demonstrēt vairāk sievišķīga kailuma, lai parādītu, ka viņi navi homoseksuālisti? Ka negrēko ģenerāļu vizē. Tiek uzskatīts, ka fīrers to neciešot. Atceras notikumu ar veco fon Friči un fon Blombergu! Bet kas gan Gēringam ir ieteicis lietot tās dieviņu un dievu maskas? Sev paņēmis afrikāņu dieva masku — laikam lai atgādinātu savu bērnību turienes ģenerālgubernatora ģimenē. Balts gaļas kalns ar negantu melnu mūli, krāsotiem nagiem un krāsotām lūpām — ja tādu foto ieliktu angļu avīzē! Toties klibiķītis uzsvēra nevis savu strādniekbērna izcelsmi, bet akadēmisko rangu:, spiedzošo kailo nimfu barā kails pērtiķītis ar antīka domātāja retora masku. Te nu būtu vajadzējis pēkšņi parādīties Magdai, tā viņam arī otru kāju pataisītu īsāku, ja nenodarītu vēl ko Jaunāku! Ir gan cūkas, ir gan sivēni! Laikam cerēja, ka pavedinās uz tādu sātanību ari fīreru. Un tādējādi novilks to līdz pašu līmenim. Tā tuvinās fīreru sev un tuvosies fīreram. Visi meklē manī vājības, iztausta uzmanīgi un nelietīgi: zina, zina, ka sen esmu viņus izpratis, man zināmi visi viņu paņēmieni. Kā es izskatītos ar šīm treknajām vēdera krunkām, ar īsajām, spalvainajām kājām! … Masku bija sagatavojuši, tā bija nolikta uz veģetārā galdiņa — bārdains ģīmis, līdzīgs it. kā Zevam, bet arī Jahvem, arī slāvu Perunam. Ar zemtekstu? Nu, un ja es būtu uzlicis un rāvis vaļā gan ebrejiski, gan krieviski? Himlers jau lasot krieviski, esot iemācījies. Būtu jel ķēries iekalt arī ebreju valodu! Ņemt un padarīt to par augstāko slāņu valodu un lai cenšas, lai mācās. Kamēr medīs pēdējo ebreju un pēdējo slāvu. Iemācītos kā mīļie, lai tikai tiktu izredzēto divdesmitniekā! Tuvāk manai kājai. Arī mani āriešu šeiloki lien pie kājas. Bet kāda ambīcija, kāda pašpārliecinātība! Gandrīz vai pirkstus bāza nākamajam fīreram mutē — vai nav riskanti ieguldīt miljonus? Apšaubāms «bļauris», «revolucionārs»! Un cik plati smīnēja toreiz Diseldorfā: Hitlers — un frakā! No kāda aktiera ir aizņēmies? Domājat, ka es neredzēju jūsu sminiņus? Bet tad izskanēja mani Vārdi, un viņi sāka aplaudēt, pat piecēlās kājās un tomēr (es redzēju, redzēju) skatījās uz mani kā uz pārģērbušos blēdi: sak, tūdaļ pakamps viņu markas un aizbēgs uz Ameriku vai uz Austrāliju! Jā, viņi nāca palīgā, bet tikai pēc tam, kad ļāva man pierlties ūdens, sajust, ka slīkstu. Un cerēja, ka es uz mūžu palikšu viņiem par pasūtāmo. Bet tagad vainīgi drebat, bīstaties, kad mana kāja jums užmin. Pats par sevi saprotams, mums ir privātīpašums — bet kas var aizliegt nacionālsociālistiskai ; valstij atņemt vieniem un nodot citiem — tiem, kas ir enerģiskāki, uzticamāki vai arī vienkārši talantīgāki kā J vadītāji? Šodien neviens mums to nevar liegt. Un jūs to ; zināt. Drebat. Jā, es esmu teicis un atkārtoju: nevis atse] višķu kungu intereses, bet gan nācijas intereses stāv augstāk par visu! Un jūs zināt, par ko es runāju. Tagad jūs ļ sarkanos nīstat vēl jo vairāk — vēl arī par to, ka tie 5 iegrūda jūs manās rokās. Taču arī es kaut ko atceros. Kā bez pajumta un nevienam nevajadzīgs staigāju gar jūsu pilīm, automobiļiem. Nu, ko tad, šo to varu arī aizmirst: lai tas būtu mans ziedojums vācu vienotībai. Kāpēc man sabiedriskot jūsu rūpnīcas? Pietiek sa'oiedriskot īpašniekus. Jūs! Tikai arī jums ir galīgi jāizmet no galvas viss, uz ko klusībā cerējāt, par ko sapņojāt. Ir un paliks Ādolfs Hitlers, vācu nācijas fīrers, bet Hitlera šucmaņa, kādu jūs gribējāt redzēt un lai tas jums vienmēr būtu pie rokas, — nav un nebūs! Bet nebūtu jau slikti: šucmanis Hitlers pastaigājas gar rūpnīcas vārtiem, pārlūko konveijeru, un jūs apsverat — vai vajadzētu pielikt viņam pie algas par centību vai arī pietiks? Pietiks. Ir jau diezgan tādu arī bez šucmaņa Hitlera, kas gādā par kārtību pie rūpnīcas vārtiem. Šai ziņā jūs nevarat sūdzēties. Taču piedodiet: fīrera vieta ir viena vienīgā… Nē, kāpēc tad ebreji, kāpēc musulmaņi nemeklē, neinteresējas, piemēram, par to, kas zīdījis viņu Mozu vai Muhamedu? Bet manējie pat aizmigt nevar, kamēr precīzi neuzzinās: kas un no kā uztaisījis viņu fīreru? It kā tas būtu tikai tāda vācu desa. Un kurš tikai nav bāzis tajās savas smadzenes, markas, labos darbus! Ekarts, Rozenbergs, Šahts, Haushofers, Krupi… Pat Rūdoli'iņu Hesu atceras, manu Landsbergas mašīnrakstītāju, manu ēnu! Nabaga ķīlnieks, kā viņam tur pie Čērčila klājas? Apbrīnojami, viņu vienmēr pievilka cietumi, tāpat kā klibiķīti atklātie nami. Un arī uz Landsbergu viņš pats uzprasījās, arī uz Angliju … Tas vismaz ir uzticīgs kā sieviete. Skatās un nupat, nupat sāks raudāt aiz uzticības! Visbezkrāsainākais no visiem «numuriem», tāpēc bija ļoti piemērots dubliera lomai partijā un nebija bīstams. Taču ari par viņu klīda čuksti — Himlers labprāt noliek man uz galda visu, kas attiecas uz pārējiem «numuriem», — izrādās, ka Rūdolfiņš tikai tādēļ lūdzis ielikt viņu pie manis cietumā, lai nodiktētu man manu grāmatu. Tiesa, tiesa florencietim; nedara gudri tas valdnieks, kurš tur pie sevis, ilgi pacieš tos, ar kuriem nācis pie varas! …

Dītrihs — lūk, kurš bija īsts draugs un līdzgaitnieks. Soļoja blakus, kamēr bija nepieciešams, un aizgāja no dzīves īstajā laikā, nekarājas pie deguna, nelūkojas acīs. Bet šie cūkas dzīvos ilgāk nekā jebkurš. Liels dzejnieks dvēselē Dītrihs Ekarts — viņš vienīgais izprata manī mākslinieku. Draugs Dītrihs paredzēja, ka tuvojas darbības mākslinieku laiks — un darība ir augstākā māksla. Nevis no māliem, bet no cilvēku masas veidot rītdienas skaistumu un šausmas! Kad tas izdzimtenis Pikaso mēģināja ar mani sacensties (ar otu pret bumbām!), tieši viņa glezna apliecināja kopijas nespēku oriģināla priekšā. Ne jau Minhenes akadēmijas profāni, bet pats liktenis aizšķērsoja man ceļu uz mirušo mākslu, lai ieliktu manās rokās citādu kaltu, citādu otu. Kas gan ir viņu nožēlojamās kopijas salīdzinājumā ar Varšavas, Antverpenes, Ļeņingradas mocību krampjiem! Uz planētas kā uz paletes jaukt krāsas rases, krāsas tautas un zīmēt viņu bojāeju, viņu beigas un Jaunu Cilvēku atnākšanu! … Reizi gadā ielaist atpakaļ Eiropā arī tos, kuru aizmirstās krāsas un nosaukumi ģeogrāfijas kartēs sen būs izdzēsti. To puskirgīzu delegācijas, kuri kādreiz sevi dēvēja par francūžiem, holandiešiem, angļiem, čehiem, izvest cauri Berlīnei — no jauna uzceltai varenai jaunās pasaules galvaspilsētai. Perspektīvo rasi attīrīt no jebkādiem piejaukumiem, censties panākt ideālu vienas krāsas tīrību, bet visas pārējās un iznīcībai nolemtās sajaukt, skatīties un rādīt, kas iznāktu no cilvēka, ja mēs laikus nebūtu attapušies. Lūk, tā ir māksla, lūk, tāds ir āriskās zinātnes vēriens — mēs pabeigsim, novedīsim līdz pilnībai dievu darbu! Cik primitīvi un kļūdaini bijuši visu pasaules atjauninātā]u, īpaši pēdējo, priekšstati un metodes! Neviens nav gājis tālāk par sociālo hirurģiju. Līdz rases hirurģijai ir nonākuši tikai tīrie teorētiķi, arī tādi dzejnieki kā Nīče un pāris angļu. Visiem pārējiem licies: tautā jānovāc vēl šī grupa, šī kārta, šis starpslānis, šos visus, no šiem — pusi, no šiem — ceturtdaļu, un atlikušie būs visvērtīgākie, tīrie, vajadzīgie, meklētie — no tiem radīsies jauni ļaudis, jauns cilvēks! Kaut kāda alķīmija, primitīva aritmētiska pieeja! Nē, ir cits ceļš un citi mērogi: no visiem mēsliem izvēlēties vienu vienīgo, taču progresējošo rasi un sākt jaunu ciklu — lai uz «planētas» atgriežas cilvēks dievs, visvarens mags! Bet celtniecības atkritumus sadedzināt, izlietot mēslošanai!

Kurš no pašreizējiem cilvēciņiem varēja man to iedvest? Un cik nav tādu, kas pasludina sevi par garīgiem manis audzinātājiem! Kā tad, gan Haushofers, gan Rozenbergs un pat Hess esot paslepen zīdījuši manu ģēniju Landsbergas cietumā. Parādiet savus cičus, lata meitas, nekautrējieties! Pie tiem jāķeras vispirms, pie šiem «vecajiem cīnītājiem», «kustības veterāniem», pie šiem kašķīgajiem bābām. Tiklīdz gadīsies izdevība. Un neviens nepaslēpsies — paši taču sevi sanumurēja. Viņi, mani uzticamie līdzgaitnieki, domā, ka fīreram par tiem nekas nav zināms. Kāds kuram un kādā bankā paslēpts rēķiniņš. Ņujorkas, Šveices, Anglijas bankā. Cik ļoti saskāba nabaga Gērings, kad uzzināja, ka amerikāņi uzlikuši ķetnu «viņa sievas naudai»! «Kas ir, Hermani, vai tu slikti jūties, tev vēdergraizes uznākušas?» — «O, mans fīrer, jūs to nevarat iedomāties, jūs esat svēts cilvēks!» Varu gan iedomāties, cūka tāds, vairāk nekā jums gribētos. Klibiķitim noguldīts Šveices bankā, Rībentropam — apdrošinājums par pieciem miljoniem. Vajadzētu pajautāt, kā viņš to «apdrošinājumu» saprot: vai tad, ja es pakāršu viņu uz kāķa, viņam tos miljonus izmaksās? Galvoju, ka Himleram, kurš labprāt piegādā man ziņas par citiem «numuriem», pašam ir gan rēķiniņš, gan apdrošinājums — vai nu Čikāgas, vai Londonas bankā. Kā gan citādi — viņa rīcībā tik milzīga koncentrācijas nometņu saimniecība! Un arī no āriešu šeilokiem atlec, varbūt tieši šim nolūkam bija organizējis «reihsfīrera draugu pulciņu». Visi velk alā, tikai alā — visādam gadījumam! Kādam gadījumam? Mēs taču uzvaram! Un ja nu patiešām nevis mēs, bet mūs? Tikai viņu muguras es ieraudzītu, numurus — kā skrejceļā! Nē, bet kāds nekauņa: ienāca un, savu aptiekāra degunkniebi zibsnīdams, lietišķā tonī paziņoja, ka Ņujorkas bankā uz mana vārda noguldīti 70 000 dolāru. Par «Mem Kampi» atkārtoto izdevumu. Vai nebūšot kādi rīkojumi?

Jau ziņo man arī par mani pašu!

Atkal un atkal gribas sev iekniebt, lai pārliecinātos, ka tas viss nav sapnis, viss — īstenība: gan Fīrers, gan sestā armija, gan uzvaras gājiens Krievijas dienvidos,

Āfrikā. Kniebt, kniebt, sist, sist, sist, dedzināt ar uguni, lai justu, lai visi justu, ka tā ir patiesība, ka es esmu, ka viss, viss ir un paliks! … Šie Mazūru meži, šis midzenis dziļi biezoknī labi jioder ieceres nobriedināšanai, enerģijas koncentrēšanai. Taču tie nav pieskanīgi, traucē, pretojas jaunajai izjūtai — tieksmei saplūst dvēselē ar armiju, kurai priekšā plešas bezgalīgā Āzijas stepe. Uz turieni jāpārvieto štābi, uz dienvidiem, kur izšķiras vasaras uzbrukuma liktenis, kara liktenis. Jābūt tur klāt: ģenerāļi atkal var nobīties no plašumiem — līdz Volgai, aiz Volgas! Viņi tic kartēm un acīm un nezina, ka no turienes, caur ledus sienu, viss izskatās pavisam citādi. Titāniem, Augstākajiem Nezināmiem, kuri atgriežas un ir man parādījušies. Viņiem mūsu plašumi ir tikai neliels gaisa pūslītis kosmiskā ledus blāķī. Hanss Herbīgers un Benders tikai nojauta to, kas man ir atklājies kā fiziska realitāte. Es negribu zināt nekādus plašumus, un man tie neeksistē! Tāpēc nekad neesmu mīlējis un nemīlu ceļojumu mirāžas: man pietiek ar Vāciju, un nav jau. nekā — augstākajā izpratnē! — izņemot punktu, kurā es patlaban atrodos. Ja es pārvietošos uz dienvidiem vai uz Āziju — uz turieni pārvietosies visa pasaule. Pat šaušalīgi, bail pat kustēties, braukt no vienas vietas uz citu, kad redzi, ka tūdaļ viss sāk kustēties, tiek traucēts viegli izjaucamais Kosmosa līdzsvars .. . īstenībā pastāv tikai tas, kas vairumam apslēpts. Un pats «vairums», vai tas eksistē? Ja pareizi formulētu jautājumu: «divi miljardi» k ā? Mani visu laiku ir biedējuši, ka viņu esot divi miljardi, bet vāciešu tikai astoņdesmit miljoni. Kā var, vai tas ir iedomājams, ka tik nedaudzi uzvarētu tik daudzus un uzkundzētos?! Protams, ja domātu, ka arī tie divi miljardi ir cilvēki, tad gan. Bet ja redzi tikai termītiem līdzīgu — čaukstošu masu zem manu tanku kāpurķēdēm?

Arī uz siseņiem automobiļu riteņi buksē, un kas par to? … Providence mani ir īpaši pasargājusi no liekām, no melīgām zinībām, kas vājina gribu darboties. Kā paslēpa no manis arī Staļina armādas. Taču tas, ko es zinu, ir augstākā zināšana! Es redzu to, ko zinu. Kaut kur tur, aiz Volgas, mūs gaida tukša josla, līdz pašiem Urāliem, josla, kuru mēs ierādīsim galvenajām koncentrācijas nometnēm. Baltkrievija, uz kuru man norādīja Rozenbergs un viņa Austrumu ministrija, tā arī nekļuva par lieko eiropiešu galvgno uzsācēju. Ar pašiem baltkrieviem nekā netiekam galā — bēguļo pa mežiem. Maskava tiem sūta ieročus un pat ģenerāļus — tas viss tādēļ, ka ilgi iešūpojamies. Nonāca pat tik tālu, ka daži komandieri, nesaprazdami, kur viņi nonākuši un kas tas par karu, sodīja zaldātus «par noziegumiem pret mierīgiem iedzīvotājiem». Kamēr neliku visiem parakstīties, ka paši tiks nodoti tiesai, ja iedrošināsies pievērst uzmanību tādām lietām. Nav robežu vācu muļķībai, viņu pieradumam pie reglamentācijas! Uz katra soļa un visās lietās. Bet tai Baltkrievijai es neesmu piedevis un nepiedošu jau par tiem mežiem un purviem, kas sadalīja, saskaldīja manas «Centra» un «Dienvidu» armijas vissvarīgākajos, pirmajos kara mēnešos. Viņu Poļesje, karaspēka pilna, karājās pār abām šim armiju grupām, novirzīja mūs no plāna… Nē, kas man Maskava, pati nokritīs pie kājām kā nogatavojies bumbieris! Kad dosim triecienu pie Volgas — aizcirtīsim pašu stumbru. Augstprātīgie salinieki, nervozie latīņi redzēs, kā darbojas iznīcinošā rase. Viņi četrsimt gados novāca simt miljonu afrikāņu un piecdesmit miljonu indiešu, tas ir viņu lielākais sasniegums. Bet mums desmit divdesmit pēckara gados vajadzēs iztīrīt Eiropu no visiem sīko valstiņu un tautu mēsliem. Sīko un ne tikai sīko. Nemaz nerunājot par slāviem un Krieviju. Visus rasu mēslus mēs virzīsim uz austrumiem. Plašā koncentrācijas nometņu josla starp Volgu un Urāliem sākumā saņems vienus kā uzraugus, citus — tiešam galamērķim. Nevarēs iztikt bez labi nostādītas iznīcināšanas industrijas. Tas viss, ar ko šodien lielās Himlers un BahsZeļevskis, viņa štāba priekšnieks cīņai ar partizāņiem, pagaidām ir tikai improvizācija. Un bandu darbība un ietekme saista mums rokas un kājas. Bet tad būs pilnīga vaļa fantāzijas lidojumam. Visa vācu armija tiks mesta nevis ienaidnieka armiju, bet gan tautu sadragāšanai. Tās tiks sadragātas cita pēc citas. Bet vispirms ikkatra tauta iezīmēs savu ceļu uz austrumiem, uzbūvējot labas betonētas šosejas. Stabs, mūzika un ceļu būves darbi. Pilnīga nometinājumu savstarpēja un iekšēja izolācija. Nevienu iezemieti neielaist jaunajās vācu pilsētās un ciemos, kas pacelsies gar ceļiem kā skaistas mirāžas. Samaņa vietā — reproduktors un, ja nepaklausība, dumpis — bumbas no gaisa, ar to pilnīgi pietiks. Pamazām viņus vedīs prom — kaut kur aiz Volgas. Mani gudrie no Austruņiu ministrijas ļoti rūpējas par vāciešu sirdsapziņu, bet tieši tas taču vajadzīgs: apkraut viņu sirdsapziņu. Lai nerastos vēlēšanās aši paskriet sānis, palikt ceļmalā. Neviens nav pasargāts no pārejošām neveiksmēm, arī mēs tāpat. Bet es varu tikai uzvarēt. Viss cits — mūsu kopīga nāve. Bet jums, mani likumpaklausīgie un neuzticīgie, visādā ziņā gribētos paglābties no tāda iznākuma. Pat nododot fīreru. Lai tikai ilgtu nevienam nevajadzīga nīkšana — pat ja atkal un nu jau uz mūžīgiem laikiem sakāve. Jā, vācietis — tas ir tas, kas jāpārvara. Es jums vēl nesaku visu, jūs vēl neesat gatavi dzirdēt visu. Citādi jūs saprastu;ka nācijas ideju — vācu nācijas ideju! — es izmantoju, tikai vadoties no pašreizējā momenta apsvērumiem. Es zinu šīs idejas pārejošo vērtību… Nē, jums vēl jāpaceļas līdz ģermāņiem — caur manu cīņu. Līdz ģermāņiem jums vēl tālu. Taču ari tā vēl nav galīgā robeža. Pēc tam, pēc tam pār visu pasauli pacelsies vispārēja saimnieku, kungu sadraudzība! Un liels daudzums pakāpienu — kastu — virzienā uz leju. Bet kādu gan valodu es izvēlēšos augstākajiem? Savādi, ka tikai šodien man ienāk prātā šī doma. To nedrīkst izlaist no acīm. Nebūtu slikti, ja manu vientiesīgo un neuzticīgo vāciešu patmīlībai uzšautu — ar ebreju valodu! Tad gan sarosītos, sāktu iztaujāt, lūkotos acīs: sak, kā tad tā un kādēļ, — kur lai liekam savas āriešu jūtas? Atmaksāšu viņiem par visu: par vācisko nepateicību, par alkatību, par cenšanos atņemt savam fīreram visu, atstājot viņam vienīgi vāciskās rūpes un kuņģus! Augstākajiem nav jāizjūt jūsu jūtas, nav jādalās jūsu aizspriedumos pat tacl, ja mēs paši tos aiz taktiskiem apsvērumiem kultivējam — laiks vāciešiem to parādīt. Žēl tikai, ka ebreju valodā daudz vāciešu pūlim saprotamu vārdu. Un tas nav labojams. Nu, tādā gadījumā ņemsim kādu no slāvu valodām. Tā būs lieliska ironija! Kaut gan arī slāvu valodas daudziem vāciešiem pieejamas — nav šajā pasaulē nekā tīra. Nevis planēta, bet kopgrēku zaņķis! Augstākajiem vajadzīga tāda valoda, lai aiz tās varētu justies tikpat kā aiz Ķīnas mūra. Un kādēļ gan ne: paslēpties aiz hieroglifiem. Bet tur atkal pusmiljarda… Nu un tad! Es taču jau izsacīju vārdu «miljards»! Es pirmais iedrošinājos teikt: termītiem līdzīgo miljardi tiks noslaucīti no «planētas»! Ir pienācis laiks gatavot nišu cilvēkiem titāniem, visiem tā par šauru. Ideja, kas tik daudz maksā, no šā brīža ir nemirstīga!…

Būs vēl rūpes arī ar vāciešiem, ar ģermāņiem — ar tiem pašās beigās, pēc visiem pārējiem. Vientiesīgi un pašgudri — viņi jau gatavi noticēt, ka visa mana Ideja — viņu vēderā. Un jutīs lielu pārestību, kad pamanīs, ka gluži tā tas nav. Un nepavisam nav tā. Nāksies ķerties arī pie viņiem. Kad iestāsies Smilšu Laiks un vajadzēs skaldīt, sašķaidīt drumslās ģermāņu — tad jau ģer; māņu! — nacionālismu un egoismu. Šodien viss stāv un jļ balstās uz vāciešiem, bet rīt tieši viņi nogulsies kā klints mūsu kustības ceļā. Vāciešiem nāksies — kaut arī vēlāk nekā citiem —, taču pašiem nāksies samalt pīšļos un putekļos un izkaisīt vējā savus lielos priekštečus. Visus tos Fridrihus un Bismarkus. Bet, kas attiecas uz Paulu fon Benkendorfu und Hindenburgu, tad viņa diženos kaulus es iemetīšu bedrē pirmām kārtām. Kāds no asīriešiem, ķēniņš uzvarētājs, bija labi izdomājis: uzvarētajiem bedrē metis viņu ķēnišķīgo priekšteču kaulus, lai viņi tos skaldītu ar akmeņiem! Sasmalcinātu miltos! Smilšu barhani, putekļi un visam pāri — viena saule! Vāciešu vienīgā privilēģija — būt pēdējiem. Paši paveiks vajadzīgo darbu, kad pienāks Smilšu Laiks. Paveiks! Tāpēc jau viņi ir cilvēki! Katrs būs norūpējies tikai par vienu: kur viņam stāvēt, sēdēt, un kas viņam apsolīts? Komandēt vai bedrē smalcināt kaulus? Bet to, ka tie jau ir vāciešu — ģermāņu kauli, — to iemācīsies neredzēt. Šodien viņiem liktos, ka to viņi nav gaidījuši, ar to nav rēķinājušies, kaut ko citu cerējuši iegūt fīrera vadībā. Rīt noticēs, ka ir gaidījuši tikai to un neko citu. Kad es ar viņiem runāju, uzrunāju viņus no tribīnes vai pa radio, manā balsī ir vairākas balsis. Ne jau uzreiz arī pats to pamanīju. Katrs klausās tikai to balsi, kas vērsta uz viņu, tikai uz viņu. Dzird solījumu, ka tieši viņam uzticēs komandēšanu, viņam un nevienam citam. Katram soli vairāk nekā visam pūlim. Un lai kas viņš būtu — kapitālists vai students, sieviete vai strādnieks, zemnieks vai valsts ierēdnis, viņam jādzird, ka viss, itin viss tiek veikts tikai viņa labā! Lūk, kādēļ mani Vārdi tik ļoti iedarbojas uz tiem, kas pūlī. Mūžīgā egoisma balss — lūk, kas gāzīs kalnus un samals tos smiltīs! Ja tikai nebūtu Kurta — starp tiem, kas apakšā. Šis rupjais tēviņš, šis ņirga voltērietis!… Nevar saprast, kā viņam tikt klāt, kā viņu uzrunāt. Pats viņš allaž lūko aiziet aiz muguras, visu laiku jāatskatās. Vienmēr sajūti tukšu, bīstamu joslu aiz muguras — kas traucē pacelties pār pūli. Nupat, nupat dzelžaina;I Ґoka sāpīgi

satvers no apakšas: «Braucam, svētais Ādolf, mans fīrer! Braucam, Ādolfiņ Šikelgrūber!» Un neviens jau nezina, nesaprot, kāpēc Fīreram ģīmis tik sasprindzināts un kāpēc viņš vēzē ar rokām, it kā izbijies. Bet «numuri» spiežas tuvāk, lai nostātos blakus, lai arī viņus no apakšas redzētu, un nevienam neienāk prātā segt aizmuguri. Un tu jau arī nezini — varbūt tas, kurš tur nostāsies, tieši ir tas, no kura jābaidās? Arī sapnī viņš nāk, arī tur nav glābiņa no Kurta: arvien mēģina aiziet aiz muguras — neiznīcināmais ņirga voltērietis, kurš neatzīst nekā augstāka, samaitāts reizē ar visu cilvēka dzimumu! Viņš nāk no turienes, no tiem laikiem, kad bruka un juka fronte gan Rietumos, gan boļševistiskajā Krievijā, bet Vācija, pati neticēdama, ka tas ir tiesa, ka tas ir iespējams, ar novembra nodevēju balsīm lūgtin lūdza pamieru. Viņi kā vilnis vēlās no ierakumiem — meklēt, kas vainojams visās viņu nelaimēs, bet sarkanie atriebīgi norādīja uz patriotiem, un hospitālī nevienam nezināms Getreite, frontē kļuvis akls, ķērās pie saltajām, glumajām sienām, it kā atkal ietu cauri indīgajam mākonim, meklēja un nevarēja atrast savu palātu, savu gultu, savu alu, bet no reproduktora kliedza pakaļ: «Vācija lūdz pamieru! …» Lūdz! Lūdz! … Kādam taču bija jāaptur kritiens, jāsatver rucimatainais Kurts pie apkakles un atkal jānostāda kolonnā. Providence sameklēja Tevi, aklu, taču ieraudzījušu savu augstāko sūtību — pāri gadiem nākamībā, pāri gadu desmitiem, gadu simteņiem! Bet viņu ir neskaitāmi daudz, to, no kuriem Tev lemts atbrīvot nišu planētu. Kurts novilka mundieri un nozuda pūlī, uzvilka — un atkal nozuda pūlī, uzvilka — un atkal nozuda — maršējošās kolonnās. Viņu pārāk daudz tur, lejā, to, kas gatavi rēkt smieklos. Un katram no viņiem piemīt tāda nevāciska gatavība nedarīt, neizpildīt, nepiekrist. Viņu ir neskai tāmi daudz, tāpēc ka tāds jau ir cilvēks, šis nepabeigtais radījums.

Malt, malt, samalt visus smiltīs, pārvērst par saulei un vējiem paklausīgiem barhaniem, dedzināt, kaltēt! Uz priekšu pa smiltīm, pa barhaniem, pa kapiem! …

Vai tiešām arī es varu nomirt? Vai arī manis varēja nebūt? Un cik reižu! Divi manai mātei miruši tiilīt pēc piedzimšanas. Bet, puika būdams, slīku, un jau iestājās gļēva vienaldzība, pat atvieglojums! … Vai arī granāta, kas ierakņmā sprāga: lūk, rēta gurnā. Un vēsturiskā

Residentstrasse! Sakropļotā, izlauztā roka atceras, cik sāpīgi un baismi to satvēra, saspieda kā spīlēs un nelaida vaļā policijas zalves nogāztais Makss RjJriers, pozētājs aristokrātiņš fon Šonbērs-Rihters. Lūk, kad es sajutu, ka arī nāves roka ir tikpat dzelžaina un ņirdzīga kā rudraatainā Kurta ķetna. Tikpat izsmējīga! Es neesmu zaķapastala, nē, pat Kurts to neteiks — ir redzējuši, ka frontē es neizbijos no tuviem sprādzieniem, bet te — apmulsu kā nekad. Nē, nevis es, Viņi manis dēļ izbijās, kad es rāpoju pa asinīm starp līķiem un vilku sev līdzi zobgaļa Maksa mirušo ķermeni. Izbijās pasaule, izbijās pats Kosmoss, ka tik muļķīgi un neatgriežami mani pazaudēs.

Nedrīkst, viņiem nav tiesību mani atmest, pasviest prom! Es neļaušu ar mani tā darīt! …

Harijs Mengeshauzens (fīrera personiskās sardzes esesietis):

«Bauera ziņojumam par Hitlera un viņa sievas nāvi es neticēju un turpināju patrulēt savā iecirknī.

Bija pagājusi ne vairāk kā stunda pēc tikšanās ar Baueru, kad es, izgājis uz terases, kas atradās kādus 60—80 metrus no bunkura, pēkšņi ieraudzīju, kā no bunkura rezerves izejas personiskais adjutants šturmbanfirers Gīnše un Hitlera sulainis šturmbanfirers Linge iznesa Hitlera līķi un nolika pāris metru attālumā no durvīm, iegāja atpakaļ un pēc dažām minūtēm iznesa mirušu Evu Braunu, kuru nolika turpat. Pa gabaliņu no līķiem bija novietotas divas divdesmitkilogramīgas benzīna kannas. Gīnše un Linge aplēja līķus ar benzīnu un aizdedzināja.»

Hitlera personiskās sardzes priekšnieks Ratenhūbers: «Hitlera un Evas Braunas līķi slikti dega, un es nokāpu lejā, lai liktu pagādāt vēl degvielu. Kad es uznācu augšā, līķi jau bija mazliet apbērti ar zemi, un sargs Mengeshauzens man sacīja, ka neciešamās smakas dēļ nav bijis iespējams stāvēt sardzē. Tālab viņš kopā ar otru esesieti pēc Gīnšes norādījuma iegrūdis tos bedrē, kur gulēja noindētais Hitlera suns… Mani pārsteidza esesieša Mengeshauzena praktiskums; iekļuvis Hitlera kabinetā, viņš noņēma no Hitlera mundiera, kas bija uzkarināts uz krēsla atzveltnes, zelta nozīmīti, cerēdams, ka «Amerikā par šo relikviju labi samaksās».»

No tiesas medicīniskās ekspertīzes slēdziena: «Galvenais anatomiskais atradums, kas var tikt izmantots personības Identificēšanai, ir žokļi ar lielu daudzumu mākslīgu tiltu, zobu, kronīšu un plombu.»

Kēte Hoizermane, Hitlera personiskā zobārsta profesora Blašķes asistente:

«Es paņēmu rokā zobu tiltu. Es meklēju neapšaubāmu pazīmi. Tūdaļto atradu, ievilku dvašu un vienā elpā izsacīju: «Tie ir Ādolfa Hitlera zobi.»»

(No Jeļenas Rževskas — grāmatas «Berlīne, 1945. gada maijs» autores materiāliem.)

HIPERBOHEJU MŪSLAIKU VĒSTURES MATERIĀLI

Necilvēku juceklībā Dzīvot — atsakos. Vilkiem līdzi ielu riba Gaudot — atsakos. Līdzi haizivīm — pa pleciem Noliektiem, bez laika veciem, Peldēt — atsakos.

Marina Cvetajeva

Jīms Sols Rončīts, 16 gadu vecs, pastāstīja, ka pēc Pola Pota režīma nākšanas pie varas viņu kopā ar citiem Siemreapas iedzīvotājiem nosūtījuši piespiedu darbos. Reiz viņa ģimeni aizveduši kādā vietā, kur jau atradušies 12 cilvēki, starp tiem viens vīrietis, viens sirmgalvis, pārējie — sievietes un bērni. «Es ieraudzīju daudz līķu, starp tiem mana tēva līķi. Zaldāti pagrieza pret mums šautenes un sacīja: «Jūs tiksiet nogalināti.» Pēc tam pavēlēja nosēsties zemē, un tad zaldāti sāka sist mūs ar nūjām un kapļiem. Viņi nosita piecus vai sešus, kamēr nonāca pie manis. Viņi sita mani pa kuklu un pa muguru. Es zaudēju samaņu, un viņi laikam nodomāja, ka esmu miris.»

No trīspadsmitgadīga polpotieša stāstījuma:

—     Jā, es nogalināju trīssimt cilvēku. Pats skaitīju. Lasīt, rakstīt protu. Skolā mācījos …

—    Kā tad tu, tik mazs, tiki par zaldātu?

—     Ciematā ienāca zaldāti. Viņi gāja pa mājām, dzina ārā un sita cilvēkus, dzina tos uz komūnām. Mani ievēroja viens komandieris. Jautāja, vai man esot ierocis, vai es vēloties šaut. Un pēc tam pieņēma mani zaldātos, kaut gan mani vecāki bija pretī. Vakarā pie tā oficiera bija iedzeršana. Uz to pasauca arī mani, deva dzert degvīnu un ēst kaut kādu gāju. «Dzer un ēd,» man pavēlēja. Vēlāk pateica, ka tā gala esot mūsu ienaidnieku aknas, to vajagot ēst daudz. Pēc tam oficieris pavēlēja izvest desmit cilvēku, iedeva man automātu un lika tos nošaut. Es nošāvu visus. Tā tas sākās. Viņš vadāja mani sev līdzi pa ciematiem, pats norādīja upurus. Starp tiem es izvēlējos tuklākos, izgriezu tiem aknas, cepu uz ugunskura un ēdu. Jo aknas — tās dod stipru naidu pret mūsu ienaidniekiem.

—     Un kā tu tagad guli? Vai tev miegā nerādās sapņi, nemoka murgi?

—     Nē, man nerādās nekādi sapņi. Es guļu labi. Dienā gan dažreiz domāju, ka arī ar mani var izdarīt tā, kā darīju es. Bet jaunā vara ir labsirdīga.. .

«Kāpēc jūs nogalināt bērnus?» jautāja Vjetnamas teritorijā gūstā saņemtajiem 290. Kampučijas divīzijas 232. bataljona 323. rotas nodaļas komandierim divdesmit septiņus gadus vecajam Oa Trangam. — «Mums liek iznīcināt arī bērnus. Saka, arī viņi kļūs par mūsu ienaidniekiem, kad izaugs lieli… Es darīju tā: koka mietu ar cirtienu iedūru guļošajam vēderā. Tad metu nost zābakus un kailām kājām kāpu uz guļošā. Lēni, lēni viņu mīdīju. Kad gūsteknis nomira, gāju pie nākošā…»

«1978. gada sākumā,» stāsta Kampučijas bēglis San Kandi, «aiz ciemata tika nošautas trīsdesmit ģimenes. Es redzēju bedri, 15 metru garu un 2 metri platu, kur viņu līķi mirka jukjukām ar zāli, ko lieto lauku mēslošanai, un govju mēsliem. Vēlāk ar šo sajaukumu laistīja laukus.»

«Sarkano khmeru» vadības direktīvs dokuments, adresēts vietējām organizācijām, datēts ar 1975. gada aprīli: «Mūsu revolūcija savā raksturā ir dziļi atšķirīga no revolūcijām citās zemēs pēc daudzām pazīmēm … Iedzīvotāju izdzīšana no Pnompeņas — tas ir līdzeklis, kāds nav pielietots revolūcijās nevienā citā valstī. Te ir runa par ārkārtēju rīcību, kas vērsta uz pilnīgu feodālās un kapitālistiskās iekārtas iznīcināšanu. Izkliedējot pilsētu iedzīvotājus pa lauku rajoniem, mēs dodam izšķirošu, triecienu vecajam režīmam. Tas ir iabākais no visa, kas jebkad darīts.»

No dokumenta Nr. 870: «Pieņemdams un apsveikdams Polu Potu un Jengu Sari, Mao Czeduns sacīja: «Biedri, jūs esat sasnieguši lieliskus panākumus. Viens cirtiens — un šķiru vairs nav. No nabadzīgajiem un vidējiem zemniekiem izveidotas lauku komūnas — tā ir mūsu nākotne.»

No Pola Pota runas preses konferencē Pekinā, kas publicēta laikrakstā «Zenmin Zibao» 1977. gada 3. oktobrī: «… Mēs izpētījām pasaules revolūciju pieredzi, īpaši Mao Czeduna darbus. Ķīnas revolūcijas pieredze mums bija ļoti svarīga. Pēc Kampučijas konkrētās īstenības un pasaules revolūciju pieredzes, pirmām kārtām vadoties no Mao Czeduna darbiem, mēs atradām darbības virzienu, piemērotu apstākļiem Kampučijā.»

Pols Pots: «Jaunās, nebijušās sabiedrības uzcelsmei mums vajadzīgs viens miljons kampučiešu no astoņiem miljoniem.»

Rojs Samajs: ««Padomnieki no ziemeļiem» un Pola Pota un Jenga Sari Ķīnas ietekmētais režīms bija sprauduši mērķi — iznīcināt mūsu tautu un tās vietā nometināt ķīniešus.»

Mao Czeduns: «Ja kara laikā ies bojā puse cilvēces — tam nav nozīmes. Nav nekas briesmīgs, ja arī paliks tikai trešā daļa iedzīvotāju.. >: Ja patiešām notiks atomu karš, tas nebūs pārāk slikt!, iznākumā ies bojā kapitālisms, uz Zemes iestāsies mūžīgs miers… Lai arī pasaule gulēs drupās, taču šīs drupas būs jau sociālistiskas…»

Trīsdesmit divi gadi vecās kampučietes Hong Kui liecība:

— Es strādāju «lautas komūnā» Kratehas provincē. Viendien tur atbrauc ķīnietis. Gara auguma, resns, zajā mundierī. Viņu sagaidīja komūnas priekšnieks. Un zemu paklanījās, kad aibraucējs izkāpa no automobiļa. Ķīnietim bija tulks, taču arī man lika iet viņam līdzi: es kādreiz biju mācījusies ķīniešu valodu. Minūtes divdesmit viņš staigāja pa ciematu. Tad izmeta: «Pietiks!» Un devās uz vecākā māju. Tur bija klāts galds. Ķīnietis ēda, mēs stāvējām durvīs. Vienīgi vecākais sēdēja iepretim, viņam pie galda, bet ēdieniem nepieskārās, piebīdīja tos ķīnietim, piedāvādams nogaršot gan šo, gan to. Paēdis ķīnietis atraugājās un caur zobiem norūca: «Viss jums ir normāli, tikai pārāk daudz ļaužu.» Ar to arī aizbrauca. Bet nākamajā rītā zaldāti ar kapļiem nosita pusi ciemata iedzīvotāju , i.

«20 kilometru attālumā no Laokajas atrodas Batšatas pilsētiņa. To ieņēmuši, ķīniešu okupanti tirgus laukumā sapulcināja visus pilsētiņas bērnus. Vairāk nekā 100 bērnu tika zvēriski nogalināti. Ar nažiem un zobeniem tiem. nocirta galvas, rokas, kājas. Pēc tam ķermeņu daļas izmētāja visapkārt vai pakurināja koka zaros. Slepkavas līksmoja …

Neticami, bet to izdarīja… sievietes. Ķīniešu armijas sieviešu bataljons izkāva Batšatā visus bērnus!…»

Tautas revolucionārā tribunāla apsūdzības slēdzienā par Pola Pota un Jenga Sari valdības noziegumiem sacīts: «Polpotieši pielietoja tādas slepkavošanas metodes, kas deva iespēju vienā reizē likvidēt simtus un pat tūkstošus cilvēku, un tās bija daudz nežēlīgākas metodes nekā tās, ko pielietoja Hitlers:

— ar kapļiem, smailkapļiem, rungām, dzelzs stieņiem viņi sita saviem upuriem pa galvu;

—            ar nažiem un ar asām cukura palmu lapām pār' grieza saviem upuriem rīkles, uzšķērda vēderus, izņēma aknas, tās apēda, izņēma žults pūšļus, ko lietoja «medikamentu» izgatavošanai;

. — izlietodami buldozerus, viņi šķaidīja cilvēkus, kā arī lietoja sprāgstvielas — lai nogalinātu uzreiz lielāku daudzumu;

—            viņi dzīvus apraka vai sadedzināja tos, kurus turēja aizdomās, ka tie ir opozīcijā pret viņu režīmu; viņi tiem sloksni pa sloksnei grieza nost miesu, likdami cilvēkiem mirt lēnā nāvē;

—            viņi bērnus pasvieda gaisā, lai pēc tam uzķertu uz durkļiem, viņi norāva tiem rokas un kājas, sašķaidīja galvas pret kokiem;

—     viņi meta ļaudis dīķos, kuros turēja krokodilus,-

—           viņi pakāra cilvēkus aiz rokām vai kājām pie kokiem, lai upuri ilgāk ķepurotos gaisā..»

No laikrakstiem:

«Vairāk nekā 70 valstis balsošanā apstiprināja, ka joprojām uzskatot Pola Pota pārstāvību ANO par «vienīgi likumīgo» …»

1971.-1979. g.

SATURS

Jo augstāk kokā pērtiķis rāpjas………………………………………….. 6

Pirmais ciemats………………………………………………………. 2i

Otrais ciemats ………………………………………………………………. 37

Pirmais ciemats. Pulkstenis 11 un 51 minūte pēc

Berlīnes laika…………………………………………………… 49

Trešais ciemats……………………………………………………….. 51

Pirmais ciemats. Pulkstenis 11 un 52 minūtes pēc

Berlīnes laika . . 58

Trešais ciemats ………………………………………………………. 60

Cejā no trešā uz ceturto ciematu………………………………… 6b

Ceturtais ciemats…………………………………………………………. 105

Pirmais ciemats. Pulkstenis 11 un 53 minūtes pēc

Berlīnes laika…………………………………………………… 119

Piektais ciemats ……………………………………………………… 119

Sestais ciemats……………………………………………………….. 123

Minišā dieva saruna ar ielasmeitu . . . . 152

Virzienā uz Borku sādžas centrālo ciematu . . 158 Pirmais ciemats. Pulkstenis 11 un 56 minūtes pēc Berlīnes laika

Kad mēs paņēmām rokās viņu durkļus-kinžalus, tie

bija asiņaini

Jo augstāk pērtiķis kokā kāpj, jo labāk redzama

tam pakaļa

Hiperboreju mūslaiku vēstures materiāli

Длесь Михайлович Адамович КАРАТЕЛИ Радость вожа, или Жизнеописания гиперборссв Рига «Лпесма» 1981 На латышском языке Серия «Рассказы об истории» С русского перевел Юлий Ванаг Художник Арвид Галевнус

HB N> 3641 Alesis Adamovičs VILKACI

Naža prieks jeb Hiperboreju dzīves stāsts

Redaktors | A. Lielais. | Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore

G. Sļepkova. Korektore A. Glptere. Nodota salikšanai 22.04.81. Parakstīta Iespiešanai 00.08.81. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papirs Ns 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 12.G uzsk. iespiedi.; 13,23 iizsk. kr. nov.; 13,42 izdevn. 1. Metiens 30 000 cks. Pašūt. N> 851-D. Cena I rbl. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. M> 242/3l012/Dt-25. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa». 226011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā. Vienības gatvē 11.

Adamovičs A.

Ad 133 Vilkači: Naža prieks jeb Hiperboreju dzīves stāsts / No krievu vai. tulk. J. Vanags. — R.: Liesma, 1981. — 236 Ipp. — (Stāsti par vēst.)

šajā sērijā iznāk

t. treicis savas taisnības meklētāji

g. brokans trauksmainas dienas klusajā ciema

m. zariņš apgaismības gadsimta ēna

a. groms l. vāczemnieks novadnieki

j. mauliņs pēdas

s. stepņaks-kravcinskis andrejs kozuhovs

GRĀMATAS PAR VĒSTURI ĀRPUS SĒRIJAS:

Asuela M. Tie, kas lejā. 1977.

Ievērojamā XX gadsimta progresīvā meksikāņu rakstnieka romānā attēlota 1910.— 1917. gada revolūcija Meksikā.

Dičevs S. Eskadrons. 1978.

Mūsdienu bulgāru rakstnieks savā vēsturiskajā darbā stāsta par krievu-turku karu 1877.—1878. gadā.

Elebajevs M. Garais ceļš. 1977.

Kirgīzu rakstnieka autobiogrāliskais darbs atspoguļo 1917. gada notikumus.

Kross J. Ar Klio acīm. 1978.

Grāmatā ietvertas četras igauņu rakstnieka noveles: «Četri monologi svētā Jura lietā» — par XVI gadsimta gleznotāja un tēlnieka M. Šitova ierašanos Tallinā, «Mihelsona imatrikulācija» — ģenerālmajora Mihelsona dzīves un kauju gaitas Katrīnas II valdīšanas laikā, «Stāsts par diviem zudumā gājušiem papīriem» ataino vienu F. Kreicvalda jaunības dienu epizodi, «Stunda grozāmkrēslā» dod ieskatu igauņu avīžniecības sākuma posmā.

Radiščevs A. Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu. 1978.

Lielā krievu rakstnieka, revolucionāra apgaismotāja galvenais darbs izceļas ar neparasti plašu XVIII gadsimta Krievijas īstenības attēlojumu un rūpīgu iedziļināšanos laikmeta sociālajās pretrunās.

P.Ids Dž. Desmit dienas, kas satricināja pasauli. 1977.

Amerikāņu rakstnieks savā grāmatā izveidojis māksliniecisku sakausējumu — sapludinājis reportāžu ar publicistiku, prozu ar socioloģiskiem datiem. Šis ir pirmais sociālistiskā reālisma darbs amerikāņu literatūrā.

Salenieks E. Vēstures ratu griez arī tu … 1973.

Romāns tāpat kā iepriekšējie rakstnieka darbi veltīts vēsturiski-revolucionārajai tēmai. Grāmatā atainoti pilsoņu kara notikumi un latviešu sarkano strēlnieku piedalīšanās tajos.

Sslisaovičs M. Cietoksnis. 1977.

Dienvidslāvu mūsdienu rakstnieka romāna darbība risinās XVIII gadsimti;. Galveno sižetisko līniju veido indivīda sacelšanās pret valdošās iekārtas netaisnīgumu. Romāna darbība ir dinamiska un saistoša, sižeta izklāsts nesamākslots.

Kalamata M. Biedēkļa varā. 1930.

Mūsdienu albāņu rakstnieks savu romānu veltījis notikumiem Albānijā XX gadsimta trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados, kad valstī valdīja feodāli muižnieciskā diktatūra.

[1] degtjarjova sistēmas rokas ložmetēju. (Tulk. piez.)

[1] Priekš kara Mogiļevā atradās plaši pazīstama psihiatriskā slimnīca, tieši ar to bija saistīts izteiciens «nosūtīt uz Mogiļevu».

[2] makitra (ukraiņu vai.) — trauks, liela māla bļoda vai koka abra, mulda. (Tulk. piez.)

[3] lūk, to nolasi tiem cūkāml (vācu vai.)

[4] fridrihs nīče.

[5] nesaaukstēļies, matka!.. kacl dzemdēsi vēl bērnus — aicini mūs kristībās. Nē, nešauj! Atstāsim viņu Padomēm… cilts turpināšanai!

[6] ja viņam tur labāk patīk degt!

[7] morgijevā! viss tiks noskaidrots mogijeva!

[8] angļu paruna.

Content

Adamovičs Alesis Vilkači - Naža prieks jeb Hiperboreju dzīves stāsts

JO AUGSTĀK KOKĀ PĒRTIĶIS RĀPJAS

PIRMAIS CIEMATS

OTRAIS CIEMATS

PIRMAIS CIEMATS.

tresais ciemats

PIRMAIS CIEMATS.

trešais ciemats

CEĻA NO TREŠĀ CIEMATA UZ CETURTO

No Bobruiskas pilsētas vācu komandantūras zonderfīrera  Burharda liecības tiesā.

CETURTAIS CIEMATS

PIRMAIS CIEMATS. PuSkslenis 11 un 53 minūtes pēc Berlīnes laika

PIEKTAIS CIEMATS

SESTAIS CIEMATS

MIRUŠĀ DIEVA SARUNA AR IELASMEITU

VIRZIENA UZ BORKU SĀDŽAS CENTRĀLO CIEMATU

PIRMAIS CIEMATS Pulkslenis 11 un 56 minūtes pēc Berlīnes laika

KAD MES PAŅĒMĀM ROKĀS VIŅU DURKĻUS — KINŽALUS, TIE BIJA ASIŅAINI…

JO AUGSTĀK PĒRTIĶIS KOKĀ KĀPJ, JO LABĀK REDZAMA TAM PAKAĻA

HIPERBOHEJU MŪSLAIKU VĒSTURES MATERIĀLI

SATURS