Kūns Nikolajs

Zelta aunāda. Sengrieķu mīti un varoņteikas

Nikolajs Kūns

Zelta aunāda Sengrieķu mīti un varoņteikas

Nikolajs Kūns ir viens no XX gs. pirmās puses ievērojamākajiem padomju zinātniekiem — sengrieķu kultūras pētniekiem. Šajā grāmatā sakopoti viņa darbi — sengrieķu mītu un teiku literāri pārstāstījumi.

Senatnē cilvēkiem visa apkārtējā daba šķita nesaprotama un baiga, viņi jutās no tās atkarīgi. Dabas spēkos viņi saskatīja sev līdzīgas būtnes, kas var būt gan nežēlīgas, bet var arī pasargāt no .briesmām. Tā radās priekšstats par dieviem cilvēku veidā. Varoņi, pēc sengrieķu uzskatiem, ir cilvēki, kuri apveltīti ar pārdabiskiem spēkiem un veiklību un kuri ir Dažādu dievu pēcnācēji. Sie mīti (stāsti par dieviem) un teikas (stāsti par varoņiem) bija ļoti plaši izplatīti starp Vidusjūras tautām, vēlāk tos aizguva romieši. Jaunākajā laikā senos mītus un teikas sauc vienā vārdā — par sengrieķu mitoloģiju.

Varoņteiku pamatā allaž ir kāds patiesības grauds — vēsturisks notikums, kas laika gaitā ieguvis leģendāru slavu, jo ievērojami notikumi ļaužu atmiņā glabājās vēl no tiem laikiem, kad cilvēki neprata rakstīt. Aculiecinieki par šiem notikumiem stāstīja saviem bērniem, tie savukārt, šo un to atmetot, šo un to piefantazējot, stāstīja nākamajai paaudzei.

Visvairāk teiku un leģendu radās starp II un I gadu tūkstoti pirms m. ē., kad Egejas jūras baseina iedzīvotājus daļēji apspieda, daļēji iznīcināja jauns iekarotāju vilnis. Teiku un leģendu sacerētāji un izplatītāji bija klejojošie dziedoņi — aoidi, kas deklamēja un dziedāja dziesmas un himnas par godu dieviem un varoņiem. Pakāpeniski dažādos Grieķijas apgabalos radās veseli teiku cikli par kādu dievu vai varoni. Krētas salā bija populārs mīts par dievu Zevu, kas, pieņēmis vērša izskatu, bija nolaupījis feniķiešu valdnieci Eiropu, kura vēlāk tapusi par visu Krētas valdnieku ciltsmāti; pats ievērojamākais Krētas valdnieks bija viņas dēls Mlnojs. Ar viņa vārdu saistīta vesela virkne leģendu.

Peloponēsā slavens teiku varonis bija Pelops, kas devis vārdu visai šai Grieķijas pussalai. Argolīdā bija teikas par Zeva dēlu Perseju, tāpat ari par Mikēnu valdnieku Atreju un viņa pēctečiem, it sevišķi par vareno Agamemnonu, kurš devās karagājienā pret Mazāzijas pilsētu Troju, iekaroja to, bet pēc atgriešanās Agamemnonu nodevīgi nogalināja viņa sieva Klitaimnestra un viņas sabiedrotie. Pie šī teiku cikla pieder ari vēstījums par Agamemnona dēla Oresta atriebšanos mātei un citiem tēva slepkavām.

Boiotijā radās leģendas par Tēbu pilsētas dibinātāju Kadmu un viņa pēctečiem, no kuriem pats populārākais bija Oidips, kurš tika izdarījis briesmīgu noziegumu, pašam to nezinot.

Atikā bija populāra teika par valdnieku Tēsēju, kuru uzskata par jūras dieva Poseidona dēlu. Tēsējs atbrīvoja Atiku no Krētas valdnieka Mīnoja kundzības un padarīja Atēnas par valsts galvaspilsētu.

Ziemeļos, Epeirā, radās leģendas par Hēraklu — vareno Zeva dēlu, viņa klejojumiem un varoņdarbiem, viņa traģisko likteni, par to, kā viņš pēc nāves nonāk nemirstīgo dievu pulkā gaišajā Olimpā. Populārs bija arī vēstījums par sengrieķu varoņu braucienu ar kuģi «Argo» no Tesālijas pilsētas Iolkas gar Melnās jūras piekrasti uz Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas. Tomēr pašas pazīstamākās bija teikas par grieķu karagājienu pret Mazāzijas pilsētu Troju, pilsētas aplenkšanu un iekarošanu, par varoņu, it sevišķi Odiseja, daudzajiem piedzīvojumiem, par viņa ceļabiedru bojāeju, atgriežoties dzimtenē.

Izmantojot senās teikas un leģendas, daži aoidi sacerēja lielas episkas poēmas. Kā jau teikts, vispopulārākais bija Trojas cikls. Sī cikla pamatā ir poēmas «Iliāda» un «Odiseja», kuras saglabājušās līdz mūsu dienām un par kuru autoru grieķi uzskatīja aklo dziesminieku Homēru. Pirmajā poēmā aprakstīts desmitais gads karā pret Troju — Agamemnona strīdi ar grieķu vadoni Ahilleju un šī strīda sekas. Otra poēma vēsta par Odiseja piedzīvojumiem tālajās, teiksmainajās Rietumu zemēs, ko grieķi vēl nebija iepazinuši, un par viņa laimīgo atgriešanos dzimtajā Itakas salā.

Homēra poēmas saglabājās vairāku paaudžu laikā, pārejot no mutes mutē, atstāstot bērniem to, ko paši stāstītāji dzirdējuši no saviem vecākiem. Tikai VI gs. pirms m. ē. Atēnās tās tika pierakstītas un tā izveidojās par literāriem darbiem. Tās mācīja Grieķijas skolās, vēlāk arī visās hellēnistisko valstu skolās, pēc tam to valstu mācību iestādēs, kas ietilpa Romas impērijā. Homēra poēmu varoņi — Ahillejs, Odisejs, Hektors, Agamemnons, Menelājs, Parīds, Tēlemahs, Priams, Nestors, Andromahe, Helena, Pēnelope u. c. — senatnē bija ārkārtīgi populāri. Tos atveidoja glezniecībā un skulptūrās. Izteiksmīgākās epizodes tikušas izmantotas lielos sienu gleznojumos (freskās), kas atraktas Pompejos, vai arī mozaīkās, kuras saglabājušās dažu seno pilsētu drupās.

Lielākā daja Atēnu dramaturgu, kuri dzīvojuši un strādājuši V gs. pirms m. ē/f — Aishila, Sofokla, Eiripīda darbu ir seno teiku un mītu literāri pārstrādājumi. Seno mītu un leģendu motīvus izmantojuši arī daudzi sengrieķu dzejnieki (Pindars u. c.), tāpat uz tiem balstās to grieķu un romiešu autoru literārie darbi, kuri dzīvojuši Romas impērijas laikā. Tos piemin ģeogrāfs Strabons (65. g. pirms m. ē. — 25. g. m. ē.) savā kapitālajā darbā «Ģeogrāfija». Romas dzejnieks Vergilijs poēmā «Eneīda» sīki apraksta, kā ahajieši ieņēmuši un izpostījuši Troju. Ovidijs poēmās «Pārvērtības» un «Varones» izmantojis daudzas epizodes no mītiem.

Spēcīga antīkās grieķu-romiešu kultūras ietekme jūtama visu Eiropas valstu kultūras attīstībā. To atzīmējot, Fridrihs Engelss teicis, ka bez tā pamata, ko likusi Grieķija im Roma, nevarētu būt arī mūsdienu Eiropas kultūra …

Sākot ar Renesansi, pēc gadsimtu ilgas aizmirstības antīkās kultūras pieminekļi un literārie darbi un līdz ar tiem arī sengrieķu mitoloģijas tēli atkal saistīja Eiropas feodālās sabiedrības un topošās pilsētu buržuāzijas valdošo slāņu uzmanību un interesi. Dažādu Eiropas valstu rakstnieki, mākslinieki un komponisti savu darbu sižetiem izmantoja epizodes no sengrieķu mitoloģijas. Epizodes no senajiem mītiem izmantotas daudzos slaveno itāļu mākslinieku darbos Renesanses posmā — Leonardo da Vinči (dievietes Floras krūštēls), Sandro Botičelli (glezna «Veneras dzimšana», «Pavasaris»), Ticiana (glezna «Venera pie spoguļa» u. c.). Ievērojamais itāliešu skulptors Benvenuto Cellini sižetu savai slavenajai Perseja statujai ņēmis no sengrieķu mitoloģijas.

Šie senie dzīvinošie avoti savu nozīmi nav zaudējuši arī XVII un XVIII gadsimtā, kad daudzos mākslas darbos Eiropā tika izmantoti sengrieķu mitoloģijas tēli. Te var minēt tādus flāmu, franču un holandiešu māksliniekus kā gleznotāji Rubenss («Persejs un Andromeda»), Van Deiks («Marss un Venera»), Rembrants («Danaja»), Pusēns («Nimfa un satirs») un daudzi citi.

Sengrieķu mitoloģijas tēli ir izmantoti daudzos Šekspīra («Troils un Kresida», «Venera un Adonīds»), kā arī XVII gs. otrās puses franču dramaturga Korneija un Rasina darbos.

Sengrieķu mitoloģiskie dievi un varoņi kā metaforas minēti marksisma-ļeņinisma klasiķu darbos. Jau savā doktora disertācijā K. Markss, runājot par cilvēkiem, kas cietuši savas pārliecības dēļ, min titānu Prometeju, kas sacēlies pret dieva Zeva gribu, nosaucot viņu par pašu cildenāko no visiem svētajiem mocekļiem.

Arī ikdienā mēs bieži lietojam vārdus un nosaukumus, tēlainus izteicienus, kas aizgūti no sengrieķu mitoloģijas. Sakām «titāniska cīņa», «gigantiski apmēri», «pigmeji», «pārpilnības rags», «strīda ābols», «paniskas bailes», «olimpisks miers», «Ahilleja papēdis», «Tantala mokas», «Sīsifa darbs». Daudzi gan lieto šādas metaforas, taču nemaz nezina to sākotnējo nozīmi, jo nav lasījuši sengrieķu mītus un varoņteikas. Iepazīšanās ar sengrieķu mitoloģiju ikvienam lasītājam ne tikai paplašinās redzesloku, bet sagādās arī estētisku baudījumu.

Ā. Bokščaņins (Saīsināts tulkojums no 5. Izdevuma krievu valodā)

ZELTA AUNĀDA NIKOLAJS KŪNS

Pirmā daļa DIEVI UN VAROŅI

;;

DIEVI

PASAULES UN DIEVU RAŠANĀS

Mīti par dieviem un par viņu cīņu ar titāniem atstāstīti pēc Hēsioda poēmas «Teogonija» («Dievu rašanās»). Daži nostāsti aizgūti arī no Homēra poēmām «Iliāda» un «Odiseja» un no romiešu dzejnieka Ovidija poēmas «Pārvērtības» («Metamorfozas»)

Sākumā bija tikai mūžīgais, bezgalīgais, tumšais Haoss.

tumšais Haoss

Tanī bija pasaules dzīvības avots. Viss ir cēlies no bezgalīgā Haosa — visa pasaule un nemirstīgie dievi. No Haosa ir cēlusies arī dieve Gaja — Zeme. Tālu viņa sniedzas, varenā, dodama dzīvību visiem, kas dzīvo un aug uz tās. Bet dziļi zem zemes, tik dziļi, cik tālu no mums ir bezgalīgā, gaišā debess, — tur, šai neizmērojamā dziļumā, ir dzimis drūmais Tartars — šausmīgais bezdibenis, mūžīgas tumsas pilns. No dzīvības avota Haosa dzima arī varenais, visu dzīvinošais spēks Mīla — Erots. Sāka veidoties pasaule. Bezgalīgais Haoss dzemdēja mūžīgo Tumsību — Erebu un tumšo Nakti — Nikti. Bet no Nakts un Tumsības radās mūžīgā Gaisma — Aitērs un līksmā, gaišā Diena — Hēmera. Gaisma izlija pār pasauli, un sāka mainīties diena ar nakti.

Varenā auglības devēja Zeme Gaja

Varenā auglības devēja Zeme dzemdēja bezgalīgās, zilās Debesis — Urānu, un pacēlās Debesis pār Zemi. Diženi sniedzās pret tām augstie, no Zemes dzimušie Kalni, un plaši izplūda mūžīgi šalcošā Jūra. No mātes Zemes ir dzimušas Debesis, Kalni un Jūra, bet tēva tiem nav.

Pasaulē sāka valdīt Urāns — Debesis.

Par sievu viņš sev ņēma auglības devēju Zemi. Sešas meitas un seši dēli — varenie, bargie titāni — bija Urānam un Gajai. Viņu dēls ir titāns Okeāns, kas plūst apkārt visai Zemei kā bezgalīgi plata upe, bet Okeāna un dieves Tetīdas bērni ir jūras dievietes Okeanīdas un visas upes, kas veļ savus viļņus uz jūru. Titāns Hiperīons un Teja ir devuši pasaulei savus bērnus — Sauli — Hēliju, Mēnesi — Selēni un sārto Austru — rožpirksti Eosu (romiešu Auroru). No Astraja un Eosas ir radušās visas zvaigznes, kas mirdz pie tumšajām nakts debesīm, un visi vēji: brāzmainais ziemeļvējš Borējs, austrenis Eirs, mitrais dienvidenis Nots un maigais vakarvējš Zefirs, kas nes lietus pilnus mākoņus.

TITĀNS ATLANTS

titāni

Varenā Zeme dzemdēja ne tikai titānus, bet arī trīs kiklopus, milžus ar vienu aci pierē, un trīs citus milžus ar piecdesmit galvām un simt rokām (hekatonheirus), lielus kā kalni. Viņu drausmīgajam spēkam nekas nevar stāties pretim, viņu stihiskajai varai nav robežu.

Urāns sāka nīst savus bērnus milžus. Viņš tos ieslodzīja dieves Zemes dzīlēs dziļā tumsā un nejāva tiem nākt laukā. Viņu māte Zeme ļoti cieta. To spieda drausmīgais smagums viņas dzīlēs. Viņa ataicināja savus bērnus titānus un mudināja tos sacelties pret Urānu, bet tie baidījās pacelt roku pret tēvu, tikai jaunākais no viņiem — ļaunais Krons — ar viltu gāza savu tēvu un atņēma viņam varu.

Krons aprij savus bērnus

Dieve Nakts par sodu Kronam dzemdēja veselu kopu briesmīgu dievību: Tanatu — nāvi, Erīdu — strīdu, Apati — krāpšanu, Ķēru — nelaimi, Hipnu — smagu miegu ar mokošiem murgiem, Nemesīdu — noziegumu atriebēju, kas nezina saudzības, un daudzas citas. Šausmas, ķildas, krāpšanu, nesaskaņas un nelaimes nesa šie dievi pasaulei, kur sava tēva tronī sāka valdīt Krons.

ZEVS* zeva dzimšana

Krons nebija pārliecināts, ka vara paliks viņa rokās. Viņš baidījās, ka arī pret viņu sacelsies bērni un viņam būs lemts tāds pats liktenis, kādu viņš bija sagādājis savam tēvam Urānam. Viņš baidījās no saviem bērniem.

Reja negribēja zaudēt ari pēdējo bērnu. Fēc savu vecāku Urāna — Debess un Gajas — Zemes padoma viņa devās uz vientuļo Krētas salu, un tur dziļā alā viņai piedzima jaunākais dēls Zevs. Šai alā Reja paslēpa savu dēlu no nežēlīgā tēva, bet tēvam dēla vietā deva aprīt iegarenu, autiņos ietītu akmeni. Kronām nenāca ne prātā, ka sieva to ir pievīlusi.

Zevs pa to laiku auga Krētā. Nimfas Adrasteja un Ideja auklēja mazo Zevu; tās baroja viņu ar dievišķās kazas Amaltejas pienu. Bites nesa mazajam Zevam medu no augstā Diktēs kalna nogāzēm, bet, kad mazais Zevs raudāja, pie ieejas alā jaunie kurēti[4] ar zobeniem dauzīja vairogus, lai raudas nedzirdētu Krons un Zevu nepiemeklētu viņa brāļu un māsu liktenis.

Zevs gāž kronu.

Olimpa dievu ciņa ar titāniem

Skaistais un varenais dievs Zevs

Skaistais un varenais dievs Zevs izauga un sasniedza spēka gadus. Viņš sacēlās pret tēvu un piespieda to atdot atpakaļ aprītos bērnus. Citu pēc cita Krons no mutes izgrūda savus bērnus, skaistos un gaišos dievus. Viņi sāka cīņu ar Kronu un titāniem par varu pasaulē.

CĪŅA AR TITĀNIEM

Šī cīņa bija drausmīga un sīva. Krona bērni nocietinājās augstajā Olimpā. Viņu pusē nostājās arī daži titāni, pirmie — titāns Okeāns un viņa meita Stiksa ar saviem bērniem: Dedzību, Varu un Uzvaru. Briesmu pilna bija šī cīņa Olimpa dieviem. Vareni un bargi bija viņu pretinieki titāni. Bet Zevam palīgā atnāca kiklopi. Viņi izkala pērkonus un zibeņus, un Zevs tos meta uz titāniem. Cīņa turpinājās jau desmit gadus, bet uzvara vēl nenosvērās ne uz vienu, ne uz otru pusi. Tad Zevs nolēma atbrīvot no zemes dzīlēm milžus simtročus — hekatonheirus; viņš sauca tos palīgā. Briesmīgi, milzīgi kā kalni iznāca simtroči no zemes dzīlēm un traucās cīņā. Viņi atlauza no kalniem lielas klintis un meta tās uz titāniem. Simtiem klinšu lidoja pret titāniem, kad tie tuvojās Olimpam. Vaidēja zeme, viss dārdēja un līgojās. Pat Tartars drebēja no šīs cīņas. Zevs meta citu pēc cita liesmojošus zibeņus un apdullinoši graujošus pērkonus. Liesmas apņēma visu zemi, jūrās mutuļodams vārījās ūdens, smacējoši, biezi dūmu mākoņi ietina visu pasauli.

Tad varenie titāni apjuka. Viņu spēks bija salauzts, viņi bija uzvarēti. Olimpieši iekala viņus važās un iemeta Tartara mūžīgajā tumsā. Pie Tartara nesadragājamiem vara vārtiem nostājās sardzē simtroči, lai varenie titāni nevarētu atkal izlauzties no Tartara brīvībā. Titānu varai pasaulē bija pienācis gals.

Zeva cīņa ar TĪfonu

Cīņa ar to vēl nebija galā. Gaja — Zeme sadusmojās uz olimpieti Zevu par to, ka viņš tik bargi apgājies ar tās bērniem, uzvarētajiem titāniem. Viņa devās laulībā ar drūmo Tartaru un dzemdēja šausmīgu simtgalvainu briesmoni Tīfonu.

Milzīgais Tīfons ar simt pūķu galvām izkāpa no zemes dzīlēm. No viņa mežonīgās kaukšanas trīcēja gaiss. Suņu riešana, cilvēku balsis, satrakota vērša baurošana, lauvas rēkšana bija dzirdama šinī kaukšanā. Visapkārt Tīfonam mutuļoja trakojošas liesmas, un zeme līgojās no viņa smagajiem soļiem. Dievi drebēja šausmās, bet zibeņmetis Zevs drosmīgi traucās viņam pretī, un sākās nikna cīņa. Atkal liesmoja zibeņi Zeva rokās, dārdēja pērkona grāvieni. Zeme un debess jums drebēja pašos pamatos. Zeme atkal dega žilbinošās liesmās tāpat kā cīņā ar titāniem. Līdzko Tīfons tuvojās, ūdens jūrās mutuļodams sāka vārīties. Zibeņmetis Zevs meta simtiem liesmojošu zibeņbultu, likās, ka to ugunīs deg pats gaiss, deg tumšie negaisa mākoņi. Visas simt Tīfona galvas sadega pelnos Zeva ugunīs. Tīfons nogāzās zemē. No viņa ķermeņa dvesa tāds karstums, ka apkārt viss kusa. Zevs pacēla Tīfonu un iemeta drūmajā Tartarā, kas viņu bija radījis. Bet arī Tartarā Tīfons vēl draudēja dieviem un visai dzīvajai radībai.

cerbers

Viņš radīja vētras un izvirdumus; no viņa Ehidnai, pussievietei-pusčūskai, piedzima briesmīgais divgalvainais suns Ortrs, pazemes suns Kerbers1 , Lernes hidra un Himaira; Tīfons bieži tricināja zemi.

cīņa ar Lernas hidru

Olimpa dievi bija uzvarējuši savus ienaidniekus. Neviens vairs nevarēja stāties viņiem pretī. Viņi tagad varēja mierīgi valdīt pasaulē. Pats varenākais no viņiem, zibeņmetis Zevs, paņēma sev debesis, Poseidons — jūru un Aīds — mirušo dvēseļu pazemes valsti, bet zeme palika kopējā pārvaldīšanā. Kaut gan Krona dēli sadalīja savā starpā varu pār pasauli, tomēr pār visiem viņiem valdīja debesu pavēlnieks Zevs, viņš valdīja pār cilvēkiem un pār dieviem; viņa ziņā bija itin viss pasaulē.

OLIMPS

Augstu gaišajā Olimpa dievu pulkā valda pats Zevs. Šeit ir arī viņa laulātā draudzene Hēra2 , zeltmatis Apollons ar savu māsu Artemīdu un zelta Afrodīte, šeit ir Zeva varenā meita Atēna un daudz citu dievu. Trīs skaistas horas sargā ieeju augstajā Olimpā, un, kad dievi dodas lejup uz zemi vai augšup uz Zeva gaišo pili, tās paceļ biezo mākoni, kas aizklāj vārtus. Augstu pār Olimpu paceļas zilās, bezgalīgās debesis, un no tām līst zeltaina gaisma. Ne lietus, ne sniega nav Zeva valstībā; mūžīgi tur ir gaišā, priekpilnā vasara. Bet lejāk mutuļo mākoņi, un laikiem tie aizsedz tālo zemi. Tur, virs zemes, pavasari un vasaru nomaina rudens un ziema, pēc priekiem un līksmības nāk nelaime un bēdas. Tiesa, arī dievi pazīst skumjas, bet tās ātri pāriet, un atkal līksmība valda Olimpā.

Dievi dzīvo savās zelta pilīs, kuras ir cēlis Zeva dēls Hēfaists3 . Augstā zelta tronī sēž valdnieks Zevs. Majestātiski mierīga ir Zeva vīrišķīgā, dievišķi skaistā seja sava cildenā spēka un varas apziņā. Pie viņa troņa stāv miera dieve Eirēne un Zeva pastāvīgā pavadone — spārnotā uzvaras dieve Nīke. Te ienāk skaistā, majestātiskā dieve Hēra, Zeva sieva. Zevs godā savu sievu; arī visi Olimpa dievi godā Hēru, laulības aizstāvi. Kad valdniece Hēra, starodama savā skaistumā un krāšņajā tērpā, ienāk dzīru zālē, visi dievi pieceļas un noliecas zibeņmeša Zeva laulātās draudzenes priekšā, bet viņa, cildena savā varā, iet pie zelta troņa un sēžas blakus Zevam, dievu un cilvēku valdniekam. Pie Hēras troņa stāv viņas sūtne vieglspārnotā Irīda, varavīksnes dieve, vienmēr gatava izpildīt Hēras pavēli, ātri traukties ar saviem varavīksnes spārniem uz vistālāko zemes malu.

Dievi dzīro. Zeva jaunā meita Hēbe un Trojas valdnieka dēls, Zeva mīlulis Ganimēds, kuram Zevs bija devis nemirstību, pasniedz viņiem ambrosiju un nektāru — dievu ēdienu un dzērienu. Daiļās Haritas1 un mūzas iepriecina viņus ar dziesmām un dejām. Sadevušās rokās, viņas iet dejā, un dievi priecājas par viņu vijīgajām kustībām un brīnišķīgo, nekad nevīstošo daiļumu. Arvien līksmākas kļūst olimpiešu dzīres. Šajās dzīrēs dievi izlemj visu, tur viņi noteic pasaules un cilvēku likteņus.

No Olimpa Zevs sūta cilvēkiem savas dāvanas un nodibina virs zemes kārtību un likumību. Zeva rokās ir cilvēku likteņi; laime un nelaime, ļaunais un labais, dzīvība un nāve — viss ir viņa rokās. Pie Zeva pils vārtiem atrodas divi lieli trauki. Vienā traukā ir viss labais, otrā — viss ļaunais. Zevs smeļ no tiem labo un ļauno un sūta cilvēkiem. Vai tam, kuram zibeņmetis smeļ tikai no trauka ar ļauno! Vai arī tam, kas neievēro Zeva nodibināto kārtību virs zemes, kas pārkāpj ļviņa likumus! Bargi sarauc Krona dēls savas biezās uzacis, un melni mākoņi tad apklāj debesis. Dusmojas lielais Zevs, drausmīgi saceļas mati uz viņa galvas, acis mirdz neizturamā spožumā, pamāj viņš ar roku — pērkona grāvienos nodārd visa debess, liesmo zibeņi un dreb augstais Olimps.

Ne tikai Zevs vien sargā likumus. Pie viņa troņa stāv dieve Temīda, likumu sargātāja. Kad zibeņmetis pavēl, viņa sasauc dievu sapulces gaišajā Olimpā un tautas sapulces virs zemes, viņa raugās, lai tiktu ievērota kārtība un likumi. Olimpā ir arī Zeva meita Dike, kas rūpējas par taisnu tiesu. Bargi soda Zevs netaisnus tiesnešus, kad Dike tam ziņo, ka viņi neievēro Zeva dotos likumus. Dieviete Dike ir taisnības aizstāve, un viņa neieredz krāpšanu.

Zevs sargā kārtību un taisnību pasaulē un sūta cilvēkiem laimi un bēdas. Bet, kaut gan laimi un nelaimi cilvēkiem sūta Zevs, tomēr cilvēku likteni noteic nepielūdzamās likteņa dieves Moiras[5] ,

KLOTO LAHESE UN ATROPA

kas dzīvo gaišajā Olimpā. Arī paša Zeva liktenis ir viņu rokās. Liktenis valda pār mirstīgajiem un pār dieviem. Neviens nevar izbēgt nepielūdzamā likteņa lēmumam. Nav tāda spēka, tādas varas, kas varētu kaut mazliet mainīt to, ko liktenis ir lēmis dieviem un mirstīgajiem. Likteņa priekšā var tikai pazemīgi noliekties un tam pakļauties. Vienīgi Moiras zina likteņa lēmumus. Moira Kloto vērpj cilvēka dzīvības pavedienu un noteic viņa dzīves laiku. Pārtrūkst pavediens — beidzas cilvēka dzīve. Moira Lahese neskatīdamās paņem cilvēka dzīves likteņa lozi. Nekas nespēj grozīt Moiru nolemto likteni, jo trešā Moira Atropa visu, ko lēmušas cilvēkam dzīvē viņas māsas, ieraksta garā tīstoklī, bet tas, kas ierakstīts likteņa tīstoklī, ir neizbēgams. Nepielūdzamas ir varenās, bargās Moiras.

Olimpā ir vēl viena likteņa dieve, tā ir dieve Tihe2 , laimes un labklājības dieve. no pārpilnības raga, no dievišķās kazas Amaltejas raga (ar tās pienu baroja pašu mazo Zevu), viņa kaisa dāvanas cilvēkiem, un laimīgs ir tas, kas satiks savā dzīves ceļā laimes dievi Tihi, bet cik reti tas gadās, un cik nelaimīgs ir tas, no kura novērsīsies šī dieviete, kas nupat vēl apveltīja to ar savām dāvanām.

Tā valda Olimpā gaišo dievu pulkā lielais cilvēku un dievu valdnieks Zevs, sargādams kārtību un taisnību visā pasaulē.

POSEIDONS UN JūRAS DIEVĪBAS

Dziļi jūras dzelmē atrodas zibeņmeša Zeva lielā brāļa zemes tricinātāja Poseidona brīnišķā pils. Poseidons valda pār jūrām, viņa rokā ir drausmīgais trijzaris, un jūras viļņi klausa katram viņa rokas mājienam. Tur, jūras dziļumos, kopā ar Poseidonu dzīvo viņa daiļā laulātā draudzene Amfitrīte, viedīgā jūras veča Nēreja meita, kuru lielais dzelmju valdnieks bija nolaupījis tās tēvam. Poseidons kādreiz redzēja, kā viņa ar savām māsām Nereīdām gāja rotaļdejā Naksas salas krastā. Jūras dievu savaldzināja daiļā Amfitrīte, un viņš gribēja to aizvest savos ratos, bet Amfitrīte paglābās pie titāna Atlanta, kas lur uz saviem varenajiem pleciem debess jumu. Poseidons ilgi nevarēja atrast Nēreja skaisto meitu. Beidzot delfīns parādīja tam, kur slēpjas Amfitrīte; par šo pakalpojumu Poseidons pārvērta delfīnu par debesu zvaigznāju, bet daiļo Nēreja meitu viņš nolaupīja Atlantam un ņēma sev par sievu.

No šī laika Amfitrīte ar savu vīru Poseidonu dzīvo zemūdens pilī, Augstu pār pili šalc jūras viļņi. Ap Poseidonu ir viņam paklausīgo jūras dievību pulks. Starp tiem — Poseidona dēls Tritons. Kad Tritons pūš savā gliemežvāka taurē, tās pērkondima rada drausmīgas vētras. Sai dievu pulkā ir ari Amfitrītes daiļās māsas Nereīdas. Poseidons ir jūras pavēlnieks. Kad viņš ar saviem brīnišķīgajiem zirgiem auļo ratos pa jūru, pašķiras mūžīgi šalcošie viļņi, dodot ceļu pavēlniekam Poseidonam. Daiļumā līdzīgs pašam Zevam, viņš ātri trauc pa bezgalīgo jūru, delfīni spēlējas viņam apkārt, zivis izpeld no jūras dziļumiem un drūzmējas ap viņa ratiem. Bet, kad viņš bargi paceļ savu drausmīgo trijzari, tad jūrā ceļas viļņi kā kalni ar baltām putu galotnēm un trako nikna vētra. Krākdami triecas viļņi pret krasta klintīm, un zeme dreb. Bet Poseidons izstiepj savu trijzari pār viļņiem, un tie nomierinās. Rimst vētra, atkal kā spogulis gluda un mierīga ir jūra, zila, bezgalīga, un tikko dzirdami tās šļaksti pret krastu.

Daudz dievību pulcējas ap Zeva vareno brāli Poseidonu. Viņu pulkā ir viedīgais jūras vecis Nērejs, kas zina pašus dziļākos nākotnes noslēpumus. Nērejs nepazīst melus un krāpšanu, viņš atklāj dieviem un mirstīgajiem tikai patiesību. Gudri padomi, kurus dod viedīgais Nērejs. Viņam ir piecdesmit skaistu meitu. Starodamas savā dievišķīgajā skaistumā, daiļās Nereīdas priecīgi peldas jūras viļņos. Sadevušās rokās, viņas izpeld no jūras dzelmes, dzied un dejo uz krasta, bet mierīgās jūras viļņi, klusi un maigi čalodami, veļas krasta. Krastā klintīs atbalsojas Nereīdu dziesmas, maigas kā klusā jūras šalkoņa. Nereīdas ir jūrnieku aizstāves, tās sargā viņus ceļā. ✓

Jūras dievību pulkā ir ari vecais Protejs, kas, tāpat kā jūra, maina savu veidu un var pārvērsties par dažādiem dzīvniekiem un briesmoņiem. Arī viņš ir viedīgs dievs, vajag tikai prast to, negaidīti pārsteidzot, dabūt savā varā un piespiest atklāt nākotnes noslēpumus. Viens no zemes tricinātāja Poseidona pavadoņiem ir dievs Glauks, jūrnieku un zvejnieku aizstāvis; arī viņam ir pareģa spējas. Izpeldējis no jūras dziļumiem, viņš bieži vien mirstīgajiem atklāj nākotni un dod gudrus padomus. Vareni ir jūras dievi, liela ir viņu vara, bet pār tiem valda Zeva diženais brālis Poseidons.

Apkārt visām jūrām un visām zemēm plūst sirmais Okeāns[6] , dievs-titāns; viņam ir tāds pats gods un slava kā Zevam. Viņš dzīvo tālu — pašā pasaules malā, un zemes lietas nesatrauc viņa sirdi. Okeānam ir trīstūkstoš dēlu — upju dievu un trīstūkstoš meitu — Okeanīdu, strautu un avotu dieviešu. Lielā dieva Okeāna dēli un meitas ar savu mūžīgi plūstošo, dzīvinošo ūdeni dod mirstīgajiem prieku un labklājību, viņi dzirdina zemi un visu, kas uz tās dzīvo.

Aīds.

Dziļi apakš zemes valda Zeva nepielūdzamais, drūmais brālis Aīds. Tumsas un šausmu pilna ir viņa valstība. Nekad tur neiespīd spožās saules dzīvinošie stari. Bezdibenīgas aizas sniedzas no zemes virsas līdz Aīda skumjajai valstībai. Tajā tek drūmas upes. Tur plūst visu stindzinošā svētā upe Stiksa, tās vārdā ūdeņiem dod zvērestus paši dievi

Aīda valstība

Un šinī valstībā, kurp nenonāk ne gaisma, ne zemes dzīves prieki un bēdas, valda Zeva brālis Aīds. Viņš sēž zelta troni ar savu sievu Persefoni. Viņam kalpo nepielūdzamās dieves — atriebējas Erīnijas. Bargas ir Erīnijas ar saviem čūsku matiem un pātagām, viņas vajā noziedznieku, nedodamas tam ne brīdi miera, un moka to ar sirdsapziņas pārmetumiem; nekur no viņām nav iespējams paslēpties, visur viņas atrod savu upuri. Pie Aīda troņa sēž mirušo valstības tiesneši — Mīnojs un Radamantijs. Šeit, pie troņa, ir arī nāves dievs Tanats melnā apmetnī, ar zobenu rokā un milzīgiem, melniem spārniem. Kapa aukstums vēsmo no šiem spārniem, kad pie mirēja gultas atlido Tanats ar savu zobenu nogriezt matu šķipsnu no viņa galvas un paņemt dvēseli. Blakus Tanatam ir drausmīgās Kēras. Viņas trauc pa kaujas lauku spārnotas, niknas un gavilē, redzēdamas, ka cits pēc cita krīt nogalinātie varoņi; ar savām asinssarkanajām lūpām viņas pieplok pie brūcēm, kāri dzer kritušo siltās asinis un izrauj dvēseles tiem no miesas.

Hipnoss un Tanats

Šeit, pie Aīda troņa, ir arī skaistais, jaunais miega dievs Hipns, Ar magoņu galviņām rokās viņš klusi lido pār zemi un lej no raga miega dzērienu. Liegi skar viņš ar savu brīnišķīgo zizli cilvēku acis, lēni aizdara plakstiņus, un saldā miegā slīgst mirstīgie. Varens ir dievs Hipns, viņam nevar pretoties ne mirstīgie, ne dievi, ne arī pats zibeņmetis Zevs: pat viņam Hipns aizdara bargās acis, un Zevs grimst dziļā miegā.

Drūmajā Aīda valstībā lidinās arī sapņu dievi. To pulkā ir dievi, kas sūta viedīgus un jaukus sapņus, bet ir arī grūtu un briesmīgu sapņu dievi; šie sapņi baida un moka cilvēkus. Māņu sapņu dievi maldina ļaudis, un tie bieži iet bojā.

Nepielūdzamā Aīda valstība ir pilna tumsības un šausmu.Tur tumsā klejo briesmīgs spoks Empūsa ar ēzeļa kājām ;

viņš viltīgi nakts tumsā ievilina cilvēkus vientuļā vietā, izsūc tiem asinis un aprij vēl trīcošās miesas. Tur ✓ klejo arī baismīgā Lamija; naktī viņa iezogas laimīgo māšu guļamistabās un zog bērnus, lai atdzertos to asinis. Pār visiem spokiem un briesmoņiem valda lielā dieve Hekate. _Viņai ir trīs ķermeņi un trīs galvas. Bezmēness naktīs tā klaiņo dziļā tumsā pa ceļiem un gar kapiem ar visu savu drausmīgo pavadoņu pulku, un Stiksas suņi' drūzmējas ap to. Hekate sūta uz zemi šausmas un grūtus sapņus, tā grūž postā cilvēkus. Hekati piesauc kā palīdzi burvestībā, bet viņa arī vienīgā sargā no burvestības tos, kas viņu godā un upurē viņai suņus krustcelēs, kur šķiras trīs ceļi. Šausmīga ir Aīda valstība, un cilvēki to ienīst.[10]

HĒRA

Lielā dieve Hēra, aigīdas nesēja, Zeva sieva, aizstāv laulību un sargā laulības saišu nepārkāpjamo svētumu. Viņa dod laulātajiem draugiem daudz pēcnācēju un, bērnam dzimstot, dod mātei svētību.

HĒRA

Pēc tam kad Zevs bija uzvarējis Kronu un tas Hēru un viņas brāļus un māsas bija izgrūdis no savas mutes, viņas māte Reja aiznesa vareno dievieti Hēru pie sirmā Okeāna pašā pasaules malā; tur Hēru uzaudzināja Tētija. Hēra ilgi dzīvoja tālu no Olimpa mierā un klusumā. Varenais zibeņmetis Zevs to ieraudzīja, iemīlēja un nolaupīja Tētijai. Dievi krāšņi nosvinēja Zeva un Hēras kāzas. Irīda un Haritas ietērpa Hēru krāšņās drānās, un viņa, sēdēdama zelta tronī blakus lielajam dievu un cilvēku valdniekam Zevam, staroja Olimpa dievu pulkā savā majestātiskajā jaunības skaistumā. Visi dievi deva dāvanas pavēlniecei, un Zeme — Gaja no savām dzīlēm izaudzēja Hērai dāvanu — brīnišķīgu ābeli ar zelta augļiem. Visa daba cildināja valdnieci Hēru un valdnieku Zevu.

Hēra valda augstajā Olimpā. Viņa, tāpat kā viņas vīrs Zevs, ir pavēlniece pār pērkoniem un zibeņiem; paklausot viņas vārdam, tumši lietus mākoņi klāj debesis, un viņas rokas mājiens rada drausmīgas vētras.

Daila ir diženā Hēra — lielām acīm, lilijbaltām rokām, ar vainagu uz brīnišķīgajām, viļņainajām cirtām; valdonīgi, mierīgi un majestātiski mirdz viņas acis. Dievi godā Hēru, godā viņu arī viņas vīrs — mākoņvedis Zevs — un bieži ar viņu apspriežas. Bet nav reti Zevam asi strīdi ar Hēru. Viņa bieži nepiekrīt Zevam un strīdas ar to dievu sanāksmēs. Dusmojas tad zibeņmetis un draud pārmācīt sievu. Tādos brīžos Hēra klusē un apvalda dusmas. Viņa atceras, kā Zevs viņu šaustījis, kā iekalis zelta važās un pakāris starp zemi un debesīm, bet pie kājām viņai piesējis divas smagas kalēju laktas.

Varena ir Hēra, nav dieves, kas viņai varētu līdzināties. Majestātiska savā garajā, krāšņajā pašas Atēnas austajā tērpā, viņa brauc lejup no Olimpa ratos, kuros ir iejūgti divi nemirstīgi zirgi. No tīra sudraba ir rati, no tīra zelta riteņi, bet riteņu spieķi mirdz varā kalti. Jauka smarža plūst pār zemi tur, kur brauc Hēra. Visa dzīvā radība noliecas lielās Olimpa valdnieces priekšā.

Atstāstīts pēc Ovidjja poēmas «Pārvērtības»

Hēra bieži cieta pārestības no sava vīra Zeva. Tā tas bija arī tad, kad Zevs iemīlēja daiļo Īo un pārvērta to par govi, lai noslēptu no savas sievas Hēras. Bet zibeņmetis ar to neizglāba Īo. Hēra ieraudzīja sniegbalto govi un pieprasīja Zevam, lai uzdāvina to viņai. Zevs nevarēja Hērai atteikt, un Hēra, dabūjusi Īo savā varā, nodeva to sargāt simtacim Argam[12] . Nelaimīgajai Īo bija grūti jācieš, nevienam viņa nevarēja pastāstīt par savām mokām: pārvērsta par govi, viņa nevarēja runāt. Args, kas nekad neaizmiga, sargāja Īo, paslēpties no viņa nevarēja. Zevs redzēja viņas ciešanas. Atsauca savu dēlu Hermeju un lika nolaupīt Īo.

Atri aizlidoja Hermejs tā kalna galotnē, kur simtacis sargāja Īo. Ar savām runām viņš iemidzināja Argu. Līdzko aizvērās viņa simt acis, Hermejs izvilka savu līko zobenu un ar vienu cirtienu nocirta Argam galvu. Īo bija brīva.

Bet arī tagad Zevs neizglāba Īo no Hēras dusmām. Hēra uzsūtīja tai briesmoni dunduru. Ar savu drausmīgo dzeloni dundurs trenca no vienas zemes uz otru nelaimīgo cietēju Io, kas vai prātu bija zaudējusi no mokām. Nekur viņa neatrada sev mieru. Neprātīgā skrējienā viņa traucās arvien tālāk un tālāk, bet dundurs lidoja paka], ik brīdi dzeldams viņai ar savu dzeloni; kā nokaitēta dzelzs dedzināja īo dundura dzelonis. Kurp gan nav skrējusi Īo, kādās zemēs viņa nav bijusi! Beidzot pēc ilgas maldīšanās viņa nonāca tālajos ziemeļos skitu zemē pie klints, kur bija piekalts titāns Prometejs. Viņš nelaimīgajai pareģoja, ka tikai Ēģiptē viņa tiks vajā no savām mokām. Daudz moku viņa vēl izcieta, daudz piedzīvoja briesmu, kamēr nonāca Ēģiptē. Tur auglības devējas Nīlas krastā Zevs atdeva viņai agrāko izskatu un viņai piedzima dēls Epafs. Viņš bija pirmais Ēģiptes valdnieks un lielas varoņu paaudzes ciltstēvs, no kuras cēlies Grieķijas lielākais varonis Hērakls.

Apollona dzimšana

Gaismas dievs — zeltmatis Apollons piedzima dēlas salā. viņa māte Lēto, kuru vajāja sadusmotā Hēra, nekur nevarēja atrast patvērumu. Hēras uzsūtītā pūķa Pītona vajāta, viņa klīda pa visu pasauli, kamēr beidzot patvērās Dēlas salā, kas šai laikā klejoja pa vētrainās jūras viļņiem. Līdzko Lēto spēra savu kāju uz Dēlas, no jūras dziļumiem pacēlās milzīgi stabi un apstādināja šo tuksnešaino salu. Tā palika stāvot tajā pašā vietā, kur tā atrodas vēl tagad. Apkārt Dēlai krāca jūra. Drūmi slējās kailās Dēlas klintis, kur neauga ne zālīte.

Tikai jūras kaijas atrada patvērumu uz šīm klintīm, un tur skanēja to skumjā brēkšana. Bet tad šeit piedzima gaismas dievs Apollons, un visapkārt sāka plūst spilgtas gaismas straumes. Kā zeltā ietērpās Dēlas klintis. Viss piepeši sāka ziedēt un mirdzēt: gan krasta klintis un Kinta kalns, gan ielejas un jūra. Jūsmīgi cildināja jaunpiedzimušo dievu sapulcējušās dievietes, sniegdamas viņam ambrosiju un nektāru. Līdz ar dievēm līksmoja visa daba.

Apollona ciņa ar Pītonu un delfu orākula dibinašana

Jaunais, starojošais Apollons trauca pa debess zilgmi ar kitaru[14] rokās un sudraba loku plecos; zelta bultas šķindēja viņa bultnesī. Dižens, triumfējošs Apollons lidoja augstu pār zemi, draudēdams visam ļaunajam, visam, ko dzemdējusi tumsība. Viņš trauca turp, kur dzīvoja briesmīgais Pitons, viņa mātes Lēto vajātājs. Apollons gribēja tam atriebties par visu, ko tas bija darījis viņa mātei.

Drīz Apollons sasniedza drūmo aizu, Pītona mājokli. tam apkārt, tiekdamās augstu pret debesīm, pacēlās klintis. Aiza bija tumsas pilna. Dziļi lejā viss baltās putās krākdams mutuļoja kalnu strauts, un pār to vēlās miglas vāli. No sava midzeņa izlīda briesmīgais Pitons. Viņa milzīgais, zvīņām klātais ķermenis līčloču vijās starp klintīm. Kalni un klintis drebēja no viņa smaguma un tika pastumti sāņus. Niknais Pītons visu iznīcināja savā ceļā, sēja nāvi visapkārt. Šausmās bēga nimfas im visa dzīvā radība. Varens un satrakots Pītons atplēta savu briesmīgo rīkli, lai aprītu zeltmati Apollonu. Tad noskanēja sudrabloka stiegra, kā liesma pazibēja nekļūdīgā zelta bulta, vēl viena un vēl viena. Bultas lidoja kā krusa, un Pītons bez dzīvības nogāzās zemē. Spēcīgi un triumfējoši atskanēja Pītona uzvarētāja — zeltmata Apollona — uzvaras dziesma * (pains), gavilējoši skanēja arī viņa kitaras zelta stīgas. Apollons apraka Pitonu tur, kur tagad ir Delfu svētvieta, un nodibināja Delfos templi un orākulu, lai darītu zināmu ļaudīm sava tēva Zeva gribu.

No augsta Ierasta Apollons ieraudzīja tālu jūrā Krētas jūrnieku kuģi. Pieņēmis delfīna izskatu, viņš metās zilajā jūrā, panāca kuģi un kā mirdzoša zvaigzne izlidoja no jūras vijņiem uz kuģa. Apollons aizvadīja kuģi uz Krīsas[15] pilsētas ostu un, spēlēdams uz zelta kitaras, aizveda Krētas jūrniekus pa auglīgo ieleju uz Delfiem. Tur Apollons iecēla tos par savas svētnīcas pirmajiem priesteriem.

DAFNE

APOLLONS UN DAFNE

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Gaišais, līksmais Apollons pazina arī skumjas, pat viņu piemeklēja bēdas. Viņš pieredzēja tās drīz pēc savas uzvaras pār Pītonu. Kad Apollons, lepodamies ar savu uzvaru, stāvēja pie kritušā briesmoņa, ko bija pieveikušas viņa bultas, viņš ieraudzīja netālu no sevis jauno mīlas dievu Erotu atvelkam savu zelta loku. Smiedamies Apollons viņam teica:

—    Kam tev, bērns, tāds briesmīgs ierocis? Ļauj labāk man raidīt nāvējošās zelta bultas, ar kurām es nupat nogalināju Pītonu. Vai tad tu gribi būt tikpat slavens kā es, bultraidis? Varbūt tu domā kjūt vēl slavenāks nekā es?

Aizvainotais Erots lepni atbildēja Apollonam:

—   Tavas bultas, Foib Apollon, vienmēr trāpa mērķī, visus tās nāvē, bet mana bulta ķers tevi.

Erots ar saviem zelta spārniem vienā acumirklī uzlidoja augstajā Parnāsā. Tur viņš izvilka no bultneša divas bultas: vienu, kas ievaino sirdi un rada mīlu, — ar to viņš caururba Apollona sirdi, otru, kas nonāvē mīlu, — to viņš iešāva sirdī nimfai Dafnei, upes dieva Pēneja meitai.

Reiz Apollons nejauši satika daiļo Dafni un iemīlēja to.

Bet, līdzko Dafne ieraudzīja zeltmati Apollonu, viņa sāka bēgt ātri kā vējš, jo viņas sirdi bija ķērusi Erota bulta, kas nonāvē mīlu. Sudrabloka dievs steidzās tai pakaļ.

—    Nebaidies, daiļā nimfa, — sauca Apollons, — kāpēc tu bēdz no manis kā aitiņa, ko vajā vilks? Tu trauc kā dūjiņa, kas glābjas no ērgļa. Bet es taču neesmu tavs ienaidnieks. Nu tu ievainoji kājas ar asajiem ērkšķiem. Jel pagaidi, apstājies! Es taču esmu Apollons, zibeņmeša Zeva dēls, es neesmu nekāds mirstīgs gans.

Bet vēl jo ātrāk skrēja daiļā Dafne. Kā putna spārniem steidz viņai pakaļ Apollons. Viņš arvien vairāk tuvojas. Tūlīt, tūlīt viņš to panāks! Dafne jūt viņa elpu. Viņas spēki ir galā. Dafne sāka lūgt savu tēvu Pēneju:

—   Ai, tēvs, palīdzi man! Atveries jel ātrāk, zeme, un aprij mani! Atņemiet man šo izskatu, tas man sagādā tikai ciešanas. — Nepaspēja viņa to pateikt, kad viņai sastinga locekļi. Miza apklāja viņas maigo miesu, mati kļuva par lapām, bet pret debesīm paceltās rokas par zariem. Ilgi Apollons stāvēja noskumis laura priekšā, tad viņš teica:

—   Lai tikai tavu zaru vainags grezno manu galvu, lai turpmāk tavas lapas rotā manu kitaru un manu bultnesi! Lai nekad nevīst lauru zaļums! Esi mūžam zaļš!

Un par atbildi klusi iešalcās laura kuplie zari, un it kā piekrizdams koks nolieca savu zaļo galotni.

Apollons pie Admēta

Apollonam vajadzēja šķīstīties no grēka, jo viņš bija izlējis Pitona asinis. Arī viņš pats taču šķīsta cilvēkus, kas ir kādu nogalinājuši. Pēc Zeva lēmuma viņš devās projām uz Tesāliju pie labā un cildenā valdnieka Admēta. Tur viņš sargāja valdnieka ganāmpulkus un ar šo kalpošanu izpirka savu grēku. Kad Apollons ganībās pūta niedres flautu vai spēlēja uz zelta kitaras, plēsīgi zvēri, viņa spēles valdzināti, iznāca no meža biezokņiem. Niknās panteras un lauvas miermīlīgi gāja kopā ar ganāmpulkiem. Brieži un kalnu kazas, dzirdēdami Apollona flautas skaņas, steidzās turp no visām pusēm. Labklājība bija atnākusi Admēta namā. Neviens neievāca tik bagātīgu ražu, bet viņa zirgi un ganāmpulki bija labākie visā Tesālijā. Apollons palīdzēja Admētam iegūt arī Iolkas valdnieka Pelija meitas Alkestīdas roku. Viņas tēvs bija apsolījis atdot meitu par sievu tikai tam, kas varēs iejūgt savos kaujas ratos lauvu un lāci. Tad Apollons deva savam mīļotajam Admētam nepārvaramu spēku, un tas veica šo Pelija uzdevumu. Astoņus gadus Apollons nokalpoja pie Admēta un, kad beidzās grēka izpirkšanas laiks, atgriezās Delfos. Pavasari un vasaru Apollons dzīvo Delfos. Bet, kad nāk rudens, kad vīst puķes un dzeltē koku lapas, kad jau tuvu aukstā ziema, kas ar sniegu klāj Parnāsa virsotni, tad Apollons savos sniegbaltu gulbju vilktajos ratos steidz uz hiperboreju zemi, uz mūžīgā ziedoņa zemi, kur nekad nav ziemas. Tur viņš dzīvo visu ziemu. Bet, kad Delfos atkal viss sāk zaļot, kad no dzīvinošās pavasara elpas plaukst ziedi un kā krāšņs ziedu paklājs ir Krīsas ieleja, tad atkal ar saviem gulbjiem zeltmatis Apollons atbrauc Delfos pareģot ļaudīm zibeņmeša Zeva gribu. Tad Delfos svin pareģa Apollona atgriešanos no hiperboreju zemes. Visu pavasari un vasaru viņš dzīvo Delfos, bet apmeklē arī savu dzimteni Dēlu, arī tur viņam ir krāšņa svētnīca.

Apollons un mūzas

Pavasarī un vasarā Apollons ar deviņām mūzām iet rotaļdejā ar mežu apaugušā Helikona nogāzēs, tur, kur noslēpumaini čalo Hipokrēnes avota svētie ūdeņi, vai augstajā Parnāsā pie dzidrās Kastalijas. Jaunās, daiļās mūzas, Zeva un Mnemosīnes meitas, ir Apollona pastāvīgās pavadones. Viņš vada mūzu kori, un mūzu dziesmām līdzi skan viņa zelta kitara. Majestātiski iet ar lauriem vainagotais Apollons un aiz viņa mūzu koris, visas deviņas mūzas: Kalliope — episkās dzejas mūza, Eiterpe — lirikas un mūzikas mūza, Erato — mīlas dziesmu mūza, Melpomene — traģēdijas mūza, Talija — komēdijas mūza, Terpsihora — dejas mūza, Klio — vēstures mūza, Urānija — astronomijas mūza un Polihimnija — svēto himnu mūza. Svinīgi skan mūzu dziesmas, un visa daba kā apburta klausās viņu dziedāšanā.

Bet, kad mūzu pavadītais Apollons ierodas dievu pulkā gaišajā Olimpā un atskan viņa kitara un mūzu dziedāšana, tad apklust viss Olimps. Aizmirst Arējs asiņaino kauju troksni, nemirdz mākoņveža Zeva rokās zibens, dievi aizmirst savas ķildas, miers un klusums iestājas Olimpā. Pat Zeva ērglis nolaiž savus varenos spārnus un aizver visuredzošās acis, nav dzirdamas viņa niknās klaigas, viņš klusu snauž uz Zeva zižļa. Dziļā klusumā svinīgi skan Apollona kitara, bet, kad Apollons līksmi tver kitaras zelta stīgas, tad dzīru zālē dievi iet jaukā un krāšņā rotaļdejā. Mūzas un Maritas, mūžam jaunā Afrodīte, Arējs ar Hermeju — visi jautri dejo, bet pati pirmā dejā iet Apollona māsa, majestātiski daiļā jaunava Artemīda. Apollona kitarai skanot, jaunie dievi dejo, un pār tiem līst zeltainas gaismas straumes.

ALOEJA DĒLI

Bargs ir tālmetis Apollons savās dusmās, un tad viņa zelta bultas nesaudzē nevienu — daudzus tās ir nogalinājušas. No tām gājuši bojā Aloeja dēli Ots un Efialts, kas, lepodamies ar savu spēku, negribēja nevienam paklausīt. Jau agrā bērnībā viņi bija slaveni ar savu milzīgo augumu, ar savu spēku un drosmi, kas nepazina nekādus šķēršļus. Būdami vēl jaunieši, Ots un Efialts jau sāka draudēt Olimpa dieviem.

— Pagaidiet vien, kad mēs sasniegsim vīra gadus, pagaidiet, kad pilnīgi nobriedīs mūsu spēks! Mēs sakrausim citu uz cita Olimpa, Pēlija un Osas[16] kalnus un uzkāpsim pa tiem debesīs. Mēs atņemsim jums, olimpiešiem, Hēru un Artemīdu.

Tāpat kā titāni, olimpiešiem draudēja nepaklausīgie Aloeja dēli un būtu izpildījuši savus draudus. Viņi taču bija iekaluši važās bargo kara dievu Arēju; veselus trīsdesmit mēnešus tam bija jāsmok vara cietumā. Vēl ilgi Arējs — šis nesātis cīņā — būtu nīcis ieslodzījumā, ja viņu, galīgi spēkus zaudējušu, nebūtu izzadzis veiklais Hermejs. Vareni bija Ots un Efialts. Apollons nevarēja ciest viņu draudus. Atvilka tālmetis savu sudraba loku; kā liesmas nozibēja viņa zelta bultas, un Ots un Efialts krita, bultu caururbti.

Marsijs

Bargi sodīja Apollons arī Frīģijas satiru Marsiju, kas iedrošinājās sacensties ar viņu mūzikā. Kitaroids[17] Apollons necieta šādu nekaunību. Reiz Marsijs, klaiņodams pa Frīģijas laukiem, atrada niedres flautu. To bija nometusi dieve Atēna, redzēdama, ka, pūšot pašas izgudroto flautu, viņas dievišķīgā, skaistā seja kļūst neglīta. Atēna nolādēja savu izgudrojumu un piebilda:

— Lai bargi tiek sodīts tas, kas pacels šo flautu!

Nezinādams, ko bija teikusi Atēna, Marsijs pacēla flautu un drīz iemācījās tik labi to pūst, ka visi ar labpatiku klausījās viņa vienkāršo mūziku. Marsijs kļuva iedomīgs un izaicināja uz sacensību pašu mūzikas dievu Apollonu.

Apollons pieņēma izaicinājumu un ieradās garā, krāšņā hlamīdā ar lauru vainagu galvā un zelta kitaru rokās.

Cik niecīgs izskatījās salīdzinājumā ar majestātiski skaisto Apollonu mežos un laukos dzīvojošais Marsijs ai savu nožēlojamo niedres flautu! Vai tad viņš varēja izdabūt no savas flautas tādas brīnišķīgas skaņas, kādas plūda no mūzu vadoņa Apollona kitaras zelta stīgām! Apollons uzvarēja. Par izaicinājumu sadusmots, viņš lika pakārt nelaimīgo Maršiju aiz rokām un dzīvam nodīrāt tam ādu. Tā nācās ciest Marsijam par savu pārdrošību. Bet Marsija ādu pakāra Frīģijā kādā alā pie Kelainām, un stāsta, ka tā sākusi kustēties, it kā dejot, kad alā bijušas dzirdamas frīģiešu niedres flautas skaņas, bet karājusies mierīgi, kad svinīgi skanējusi kitara.

Asklēpijs

Bet Apollons nav atriebējs vien, kas sūta nāvi ar savām zelta bultām. Viņš dziedina arī slimības, un Apollona dēls Asklēpijs ir ārstu un ārstniecības dievs. Gudrais kentaurs Hīrons uzaudzināja Asklēpiju pie Pēliia kalna. No Hīrona mācoties, Asklēpijs kļuva par tik labu ārstu, ka pārspēja pat savu skolotāju. Asklēpijs ne tikai dziedināja visas slimības, bet atdeva dzīvību pat mirušajiem. Ar to viņš sadusmoja mirušo valstības valdnieku Aīdu un zibeņmeti Zevu, jo bija pārkāpis likumu un izjaucis kārtību, ko Zevs bija nodibinājis virs zemes. Sadusmotais Zevs meta uz Asklēpiju savu zibeni un viņu nogalināja. Bet cilvēki sāka godāt Apollona dēlu kā dziedinātājdievu. Viņi uzcēla tam daudz svētnīcu; viena no tām bija ievērojamā Asklēpija svētnīca Epidaurā.

Visā Grieķijā godāja Apollonu. Grieķi viņu godāja kā gaismas dievu, kā dievu, kas šķīsta cilvēku no izlieto asiņu grēka, kas pasludina sava tēva Zeva gribu, kas soda un uzsūta slimības, bet kas arī dziedina tās. Viņu godāja grieķu jaunieši kā savu aizstāvi. Apollons bija arī jūrnieku aizstāvis, viņš palīdzēja dibināt jaunas pilsētas un kolonijas. Mūzu kora vadonis kitaroids Apollons sevišķi gādāja par māksliniekiem, dzejniekiem, dziedoņiem, mūziķiem. Pašu zibeņmeti Zevu grieķi negodāja vairāk kā Apollonu.

ARTEMĪDA

Mūžam jaunā, daiļā dieve ir dzimusi dēlā tajā pašā stundā, kad viņas brālis zeltmatis Apollons. Viņi ir dvīņi. Vissirsnīgākā mīlestība, visciešākā draudzībā saista brāli un māsu. Kvēli mīl viņi arī savu māti Lēto.

Artemīda visam dod dzīvību. Viņa rūpējas par visu, kas dzīvo virs zemes, kas aug mežā un laukā. Rūpējas par mežazvēriem, ganāmpulkiem un cilvēkiem. Viņa liek augt zālei, puķēm un kokiem, svētī dzemdības, kāzas un laulības dzīvi. Grieķu sievietes nes bagātīgus upurus Zeva slavenajai meitai Artemīdai, kas svētī laulību un dod laulības laimi, kas uzsūta slimības un dziedina tās.

Mūžam jauna un daiļa kā ziedoņa diena, dieve Artemīda ar loku un bultnesi plecos, ar medību šķēpu rokās līksmi medī ēnainos mežos un saules pielijušos laukos. Trokšņains nimfu pulks viņu pavada; daiļa savā īsajā mednieces tērpā, kas sniedzas tikai līdz ceļiem, viņa ātri trauc pa mežiem apaugušo kalnu nogāzēm. No viņas trāpīgajām bultām nav glābiņa ne tramīgam briedim, ne biklai stirnai, ne saniknotam mežakuilim, kas slēpjas biezā niedrājā. Artemīdas pavadones nimfas steidz viņai pakaļ. Suņu riešana, jautri smiekli, kliedzieni ir tālu dzirdami kalnos, un skaļi atsaucas tiem atbalss. Bet, kad dieve medībās nogurst, tā steidzas ar nimfām uz Delfu svētnīcu pie mīļotā brāļa bultraiža Apollona. Tur viņa atpūšas. Apollona dievišķīgajai zelta kitarai skanot, viņa iet rotaļdejā ar mūzām un nimfām. Pirmā rotaļdejā iet Artemīda — stalta, daiļa; viņa ir skaistāka par visām nimfām un mūzām un veselu galvas tiesu garāka. Artemīda labprāt atpūšas vēsajās, ar efejām apaugušajās alās, kur viņu neredz neviena mirstīgā acs. Vai tam, kas traucē viņas mieru! Tā gāja bojā jaunais Aktaions, Tēbu valdnieka Kadma meitas Autonojas dēls,

' Artemīda (romiešu Diāna) ir viena no vecākajām grieķu dievietēm. Domājams, ka Artemīda — dieve-medniece — sākotnēji bijusi mājas un savvaļas dzīvnieku aizstāve. Pašu Artemīdu vissenākajos laikos dažreiz attēloja dzīvnieku veidā, piemēram, kā lāčumāti. Vēlāk Artemīda kļūst par dievieti, kas palīdz dzemdētājām. Tā kā viņa ir gaismas dieva Apoll*na māsa, viņa tiek identificēta ar mēness dievi Selēni. Artemīdas kults bija viens no visvairāk izplatītajiem Grieķijā. Ievērojams bija viņas templis Efesā (Efesas Artemīda).

AKTAIONS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Kādreiz Aktaions ar saviem biedriem medīja Kitairona mežos. Pienāca karsts dienasvidus. Nogurušie mednieki apmetās atpūsties bieza meža ēnā, bet jaunais Aktaions, nošķīries no tiem, gāja meklēt vēsumu Kitairona ielejās. Viņš nonāca Artemīdai veltītajā ziedošanās Gargatijas[18] ielejā. Seit krāšņi auga platānas, mirtes un baltegles; kā tumšas kolonnas pacēlās slaidās cipreses, un zaļajā zālē ziedēja puķes. Ielejā čaloja dzidrs strautiņš. Visur bija klusums, miers un vēsums. Kalna stāvajā nogāzē Aktaions ieraudzīja jauku, ar kuplām efejām apaugušu alu. Viņš devās turp, nezinādams, ka šai alā bieži mēdz atpūsties Zeva meita Artemīda.

Kad Aktaions nonāca pie alas, tur tikko bija iegājusi Artemīda. Viņa bija atdevusi loku un bultas kādai no nimfām un taisījās mazgāties. Nimfas bija noāvušas dievei sandales, sasējušas matus mezglā un pašlaik gribēja pasmelt strautā vēso ūdeni, kad pie alas ieejas parādījās Aktaions. Nimfas skaļi iekliedzās, ieraudzījušas ienākam Aktaionu. Viņas nostājās apkārt Artemīdai — viņas gribēja to paslēpt no mirstīgā skatieniem. Kā uzlecoša saule liek purpurā kvēlot mākoņiem, tā dusmu sārtums iedegās dieves sejā, dusmās iemirdzējās viņas acis, un viņa kļuva vēl daiļāka. Artemīda bija sašutusi, ka Aktaions traucē viņas mieru. Dusmās viņa pārvērta nelaimīgo Aktaionu par staltu briedi.

Uz Aktaiona galvas izauga žuburaini ragi. Viņa rokas un kājas kļuva par brieža kājām. Viņa kakls izstiepās, ausis kļuva smailas, plankumaina spalva apklāja visu ķermeni. Biklais briedis tūliņ metās bēgt. Aktaions ieraudzīja savu atspulgu ūdenī. Viņš gribēja iesaukties: «Ai, kāda nelaime!» — bet nevarēja vairs runāt. Asaras plūda no viņa acīm — no brieža acīm. Viņam bija palicis tikai cilvēka saprāts. Ko viņam iesākt? Kurp bēgt?

Aktaiona suņi bija saoduši brieža pēdas, tie nepazina savu saimnieku un, nikni riedami, dzinās viņam pakaļ. Pa Kitairona ielejām un aizām, pa kalnu kraujām, pa mežiem un laukiem aši kā vējš trauca skaistais briedis, atmetis uz muguras žuburainos ragus, un viņam pa pēdām suņi. Tie arvien vairāk tuvojas, tie jau viņu panākuši, un asie zobi iekožas nelaimīgā brieža Aktaiona miesā. Aktaions grib kliegt: «Nekodiet! Tas taču esmu es, Aktaions, jūsu saimnieks!» — bet tikai vaids izlaužas no brieža krūtīm, bet šinī vaidā ir jaušama cilvēka balss. Sabrūk uz ceļiem briedis Aktaions. Skumjas, šausmas, lūgums ir viņa acīs. Gals ir klāt — viņa miesu plosa saniknotie suņi.

Atgriezās Aktaiona biedri un nožēloja, ka viņš nav bijis kopā ar tiem tik laimīgās medībās. Brīnišķīgo briedi bija saplosījuši suņi, bet Aktaiona biedri nezināja, kas ir šis briedis. Tā gāja bojā Aktaions, jo bija iztraucējis dieves Artemīdas mieru,vienīgais no mirstīgajiem, kas redzējis zibeņmeša Zeva un Lēto meitas dievišķo daiļumu.

Atēnas dzimšana

No paša Zeva ir radusies dieve Atēna Pallāda. zibeņmetis zevs zināja, ka saprāta dievei Metīdai būs divi bērni: meita Atēna un neparasti gudrs un spēcīgs dēls. Likteņa dieves Moiras atklāja Zevam noslēpumu, ka dieves Metīdas dēls gāzīs viņu no troņa un atņems viņam varu pār pasauli. Lielais Zevs nobijās. Lai izbēgtu no bargā likteņa, ko viņam pareģoja Moiras, viņš ar laipnām runām iemidzināja dievieti Metīdu un to aprija, kad tai vēl nebija piedzimusi meita — dieve Atēna. Pēc kāda laika Zevam sāka drausmīgi sāpēt galva. Tad viņš atsauca savu dēlu Hēfaistu un lika pārskaldīt sev galvu, lai tiktu vaļā no neciešamajām sāpēm un trokšņa galvā. Hēfaists atvēzējās ar cirvi, ar spēcīgu cirtienu pārskaldīja Zevam galvaskausu, nenodarīdams tam nekā jauna, un no zibeņmeša galvas iznāca ārā varenā karotāja — dieve Atēna Pallāda. Pilnā apbruņojumā, mirdzošā bruņucepurē, ar šķēpu un vairogu viņa nostājās pārsteigto Olimpa dievu priekšā. Draudoši viņa pacēla savu spožo šķēpu. No viņas kaujas sauciena nodārdēja visas debesis un līdz pašiem pamatiem nodrebēja gaišais Olimps. Dai]a un majestātiska bija dieve Atēna. Zilajās acis dega dievišķīga gudrība; viņa visa staroja brīnišķīgā, neredzētā daiļumā. Dievi cildināja Zeva mīļoto meitu, no tēva galvas dzimušo pilsētu sargātāju, gudrības un zinātnes dievi — neuzvaramo karotāju Atēnu Pallādu.

Atēna palīdz grieķu varoņiem, dod tiem gudrus padomus un glābj tos no briesmām. Viņa sargā pilsētas un cietokšņu mūrus. Viņa dod gudrību un zināšanas, māca cilvēkiem dažādas mākslas un amatus, bet grieķu meitenes viņu godā par to, ka viņa māca tām rokdarbus. Neviena no mirstīgajām un dievēm nevar pārspēt Atēnu aušanas mākslā. Visas zina, cik bīstami ar viņu sacensties aušanā, zina, kā tika sodīta Idmona meita Arahne, kas šajā mākslā gribēja būt pārāka par Atēnu.

Arahne

ATĒNA UN ARAHNE

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Ar savu mākslu Arahne bija pazīstama visā Lidijā[20] . bieži vien nimfas no Tmola kalna un ar zeltu bagātās Paktolas upes krastiem nāca papriecāties par tās darbu. No pavedieniem, kas bija tik smalki kā migla, Arahne auda drānas, vieglas kā gaiss. Viņa lepojās, ka visā pasaulē neesot otras tik labas audējas. Kādreiz viņa iesaucās:

—    Lai nāk sacensties ar mani pati Atēna Pallāda! Viņa mani neuzvarēs; par to es nebaidos.

Tad dieve Atēna kā sirma, salīkusi sieva, atspiezdamās uz spieķa, pienāca pie Arahnes un teica tai:

—    Vecumam, Arahne, arī ir kaut kas labs; gadi dod mums pieredzi. Paklausi manam padomam. Centies pārspēt ar savu mākslu tikai mirstīgos. Neizaicini uz sacensību dievi. Pazemīgi lūdz viņu piedot tev augstprātīgos vārdus. Lūdzējiem dieve piedod.

Arahnei izslīdēja no rokām smalkās dzijas; dusmās uzliesmoja viņas acis. Pārliecināta par savu mākslu, viņa droši atbildēja:

—     Tu esi neprātīga, vecā! No vecuma tev zudusi saprašana. Tādas pamācības pataupi savām vedeklām un meitām, mani tu liec mierā. Es varētu arī pati tev padomu dot. Ko es teicu, tara tā ari jābūt. Ko tad nenāk Atēna, kāpēc viņa negrib ar mani sacensties?

—    Es esmu šeit, Arahne! — iesaucās dieve, pieņēmusi savu īsto izskatu. Nimfas un Lidijas sievietes zemu noliecās Zeva mīļotās meitas priekšā un cildināja to. Vienīgi Arahne cieta klusu. Kā rīta agrumā sārtojas debess mala, kad ar saviem mirdzošajiem spārniem uzlido debesīs rožpirkste Austra-Eosa, tā dusmu sārtumā iekvēlojas Atēnas seja. Bet Arahne neatkāpās no sava lēmuma, arvien vēl viņa dedzīgi vēlējās sacensties ar Atēnu. Viņa nenojauta, ka tai draud drīza bojāeja.

Sākās sacensība. Lielā dieve Atēna savas sedzenes vidū izauda diženo Atēnu Akropoli un savu strīdu ar Poseidonu par varu Atikā. Divpadsmit gaišo Olimpa dievu un to vidū viņas tēvs zibeņmetis Zevs attēloti kā tiesneši šinī strīdā. Toreiz zemes tricinātājs Poseidons pacēla savu trijzari, trieca to pret klinti, un no neauglīgās klints izplūda sālsavots. Bet Atēna ar aigīdu, bruņucepuri un vairogu, pacēlusi savu šķēpu, dziji iedūra to zemē. No zemes izauga svētā olīva. Dievi piešķīra uzvaru Atēnai, atzīdami, ka viņas dāvana Atikai ir vērtīgāka.[21] Sedzenes stūros dieviete izauda skatu, kā dievi soda cilvēkus par nepaklausību, bet visu ietvēra olīvu lapu vainags. Turpretī Arahne uz savas sedzenes attēloja daudzus notikumus no dievu dzīves, tajos tēlotie dievi bija ar visām cilvēku vājībām un kaislībām, bet visapkārt Arahne izauda ar efejām apvītu ziedu vainagu, Arahnes darbs bija pati pilnība, tas bija tikpat skaists kā Atēnas darbs, bet viņas atveidojumā bija jūtama necienība pret dieviem, pat nicināšana. Atēna ļoti sadusmojās, saplēsa Arahnes darbu un iesita tai ar šaudīklu. Nelaimīgā Arahne nepārcieta apkaunojumu: viņa novija auklu, sasēja cilpu un pakārās, bet Atēna izņēma Arahni no cilpas un teica viņai:

—    Dzīvo, nepaklausīgā! Bet tu mūžīgi karāsies un mūžīgi audīsi, un tāds pats sods būs jācieš arī taviem pēcnācējiem.

Atēna apslacīja Arahni ar brīnumzāles sulu, un Arahnes ķermenis tūlīt saruka, biezie mati nokrita tai no galvas, un viņa pārvērtās par zirnekli. No tā laika karājas zirneklis — Arahne savā tīklā un mūžīgi auž, kā bija audusi, dzīva būdama.

Arkādijā, Killēnes kalna alā, piedzima Hermejs, dievu vēstnesis, Zeva un Majas dēls. Atri kā doma viņš ar savām spārnotajām sandalēm un herolda zizli rokās aizlido no Olimpa uz pašu tālāko zemes malu. Hermejs sargā ceļus, un viņam veltītās hermas[23] Senajā Grieķijā varēja redzēt visās ceļ malās, krustcelēs un pie namu ieejām. Sai dzīvē viņš sargā ceļiniekus, bet arī ved mirušo dvēseles pēdējā gaitā uz Aīda skumjo valstību. Ar savu burvja zizli viņš aizdara cilvēkiem acis, un tie grimst miegā. Hermejs ir ceļu un ceļinieku, tirgotāju un tirdzniecības dievs. Tirdzniecībā viņš dod peļņu un dara ļaudis bagātus, Hermejs ir izgudrojis mērus, skaitļus, burtus un iemācījis tos cilvēkiem. Viņš ir arī daiļrunības un līdz ar to izmanības un krāpšanas dievs. Neviens nevar ar viņu mēroties veiklībā, viltībā un pat zagšanā, jo viņš ir ārkārtīgi veikls zaglis. Tas bija Hermejs, kas reiz jokodamies nozaga Zevam viņa scepteri, Poseidonam — trijzari, Apollonam — zelta bultas un loku, bet Arējam — zobenu.

HERMEJS NOZOG APOLLONAM GOVIS

Tikko Hermejs bija piedzimis Killēnes vēsajā alā, viņš jau sagudroja savu pirmo nedarbu. Viņš nolēma nozagt sudrabloka Apollonam govis; Apollons toreiz ganīja dievu ganāmpulkus Piērijas ielejā Maķedonijā. Klusītiņām, lai nemanītu māte, Hermejs izlīda no autiņiem, izlēca no šūpuļa un izzagās no alas. Pie pašas alas viņš ieraudzīja bruņurupuci, noķēra to un no tā bruņām un trim zariem uztaisīja pirmo liru un uzvilka tai jauki skanošas stīgas. Hermejs klusi atgriezās alā, paslēpa liru savā šūpulī, bet pats atkal aizgāja un ātri kā vējš devās uz Piēriju. Tur viņš nozaga no Apollona ganāmpulka piecpadsmit govis, piesēja tām pie kājām niedres un zarus, lai aizmēztu pēdas, un sāka ātri dzīt govis uz Peloponēsu. Jau vēlu vakarā, dzīdams govis caur Boiotiju, viņš ieraudzīja vecu vīru, kas strādāja savā vīna dārzā.

—    Ņem sev vienu no šīm govīm, — teica tam Hermejs, — tikai nesaki nevienam, ka esi redzējis šeit mani dzenam govis.

Vecais, priecādamies par lielo dāvanu, nosolījās Hermejam ciest klusu un neteikt nevienam, kurp tas aizdzinis govis. Hermejs devās tālāk. Nebija necik tālu aizgājis, kad viņš iedomājās pārbaudīt veco — vai tas turēs doto vārdu. Noslēpis govis mežā un pārmainījis savu izskatu, viņš atgriezās un jautāja vecajam:

—   Saki — vai te kāds zēns nav dzinis govis? Ja tu man parādīsi, kurp viņš tās aizdzina, es tev došu vērsi un govi.

Vecais ilgi nedomāja, teikt vai neteikt, tik ļoti viņam gribējās dabūt vēl vērsi un govi, un viņš parādīja Hermejam, kurp zēns aizdzina govis. Hermejs briesmīgi sadusmojās uz veco, ka tas nebija turējis vārdu, un dusmās pārvērta to par mēmu klinti, lai tas mūžam klusētu un atcerētos, ka vajag turēt doto vārdul

Pec l.nn Hermejs devās atpakaļ pie govīm un ātri dzina tis tiil.ik. Beidzot viņš tās atdzina Pilā. Divas govis viņš upurēja dieviem, pēc tam iznīcināja visas upurēšanas pēti. 13 un pārējās govis noslēpa alā, vezdams tās atmuguriski, lai pēdas ietu nevis alā, bet laukā no alas.

Visu to izdarījis, Hermejs mierīgi atgriezās alā pie savas mātes Majas un, klusi iegūlies šūpulī, ietinās autiņos.

Bet Maja bija pamanījusi dēla prombūtni. Viņa pārmezdama tam teica:

—    Slikti tu esi darījis. Kāpēc tu nozagi Apollonam govis? Viņš sadusmosies. Tu taču zini, cik nikns ir savās dusmās Apollons. Vai tad tu nebaidies no viņa trāpīgajām bultām?

—    Es nebaidos no Apollona, — Hermejs atbildēja mātei, — lai viņš skaišas vien. Ja viņš iedomāsies tevi vai mani aizskart, tad es apzagšu viņa svētnīcu Delfos, nozagšu visus viņa trijkājus, zeltu, sudrabu un drānas.

Apollons jau bija pamanījis govju pazušanu un devāa tās meklēt, tomēr nekur nevarēja atrast. Tad kāds viedīgs

putns aizveda viņu uz Pilu, bet ari tur zeltmatis Apollons neatrada savas govis, jo alā, kur bija paslēptas govis, viņš neiegāja, — pēdas taču veda nevis alā, bet ārā no tās.

Beidzot pēc ilgas un nesekmīgas meklēšanas viņš nonāca pie Majas alas. Dzirdēdams, ka Apollons nāk, Hermejs vēl dziļāk iegūlās savā šūpulī, un ciešāk satinās autiņos. Sadusmotais Apollons iegāja Majas alā un redzēja, ka Hermejs, sataisījis nevainīgu seju, guļ savā šūpulī. Viņš sāka pārmest Hermejam govju zagšartu un prasīja tās atdot, bet Hermejs visu noliedza. Viņš apgalvoja, ka viņam ne prātā neesot nācis zagt Apollona govis un ka viņš pavisam nezinot, kur tās atrodoties.

—    Klausies, zēni — dusmās iesaucās Apollons, — es tevi iemetīšu drūmajā Tartarā, un neizglābs tevi ne tēvs, ne māte, ja tu man neatdosi manas govis.

—    Ai, Lēto dēls! — atbildēja Hermejs. — Es neesmu tavas govis redzējis, neko par tām nezinu un neko neesmu par tām arī no citiem dzirdējis. Vai tad man tas tagad prātā — man tagad citas rūpes. Man rūp tikai miegs, mātes piens un mani autiņi. Nē, zvēru, ka neesmu pat redzējis tavu govju zagli.

Lai arī kā dusmojās Apollons, viņš neko nevarēja panākt no viltīgā un izmanīgā Hermeja. Tad zeltmatis dievs izvilka Hermeju no šūpuļa un piespieda to iet ar visiem autiņiem pie viņu tēva Zeva, lai tas izšķirtu šo strīdu. Atnāca abi dievi Olimpā. Hermejs gan mēģināja izlocīties, gan centās izmeloties, tomēr Zevs pavēlēja atdot Apollonam nozagtās govis.

No Olimpa Hermejs aizveda Apollonu uz Pilu, pa ceļam viņš paņēma liru, ko bija uztaisījis no bruņurupuča bruņām. Pilā viņš parādīja, kur paslēptas govis. Kamēr Apollons dzina govis laukā no alas, Hermejs apsēdās turpat tuvumā uz kāda akmens un sāka spēlēt liru. Brīnišķas skaņas plūda pār ieleju un smilšaino jūras krastu. Pārsteigtais Apollons sajūsmā klausījās Hermeja spēlēšanu. Viņš atdeva nozagtās govis Hermejam par liru, tā viņti bija savaldzinājušas liras skaņas, bet Hermejs, lai nebūtu garlaicīgi govis ganīt, izgudroja stabuli[24] , kas tā patīk grieķu ganiem.

Izmanīgais, veiklais Hermejs, Majas un Zeva skaistais dēls, kas ātri kā doma lido pa visu pasauli un jau agrā jaunībā parādījis savu viltību un veiklību, bija arī jaunības vingruma iemiesojums. Visās palestrās[25] bija viņa tēli. Viņš bija jauno atlētu dievs. Tie viņu piesauca pirms cīkstēšanās un sacensībām skriešanā.

Ikviens senajā Grieķijā godāja Hermeju: gan ceļinieks, gan orators, gan tirgotājs, gan atlēts, gan arī zagļi.

AREJS[26] , AFRODĪTE[27] , EROTS UN HIMENAJS

AREJS

Kara dievs — nevaldāmais Arejs cietsirdīgais, niknais Zeva un Hēras dēls

Kara dievs — nevaldāmais Arējs — ir zibeņmeša zeva un hēras dēls. Zevs viņu nemīl. Bieži viņš saka savam dēlam, ka no visiem Olimpa dieviem viņš to vismazāk ieredz. Zevs nemīl dēlu viņa asinskārības dēļ. Ja Arējs nebūtu viņa dēls, viņš to jau sen būtu iemetis drūmajā Tartarā, kur smok titāni. Niknā Arēja sirdi iepriecina tikai asiņainas kaujas. Mirdzošās bruņās, ar milzīgu vairogu viņš nevaldāms trauc pa kaujas lauku, kur šķind ieroči, skan kaujas saucieni un ievainoto vaidi. Aiz Arēja trauc viņa dēli Deims un Fobs — šausmas un izbailes, līdz ar tiem strīda dieviete Erīda un dieve Enio, nogalinādama visus, kas gadās ceļā. Brāzmo cīņa, dārd kaujas troksnis, līksmo Arējs, vaid sabrukdami ievainotie kareivji. Arējs gavilē, kad viņa drausmīgais zobens ir nogalinājis kareivi, kad šļāc siltā asiņu strūkla. Viņš netaupīdams cērt pa labi un pa kreisi, līķu kaudzes aug ap nežēlīgo dievu.

Negants, nevaldāms, briesmīgs ir Arējs, bet uzvara ne vienmēr ir viņa pusē. Bieži kaujas laukā par Arēju ir pārāka Zeva meita Atēna Pallāda. Uzvaru tai dod gudrība un mierīga spēka apziņa. Dažreiz arī mirstīgie varoņi uzveic Arēju, sevišķi tad, ja tiem palīdz zilace Atēna Pallāda. Tā varonis Diomēds ievainoja Arēju ar vara šķēpu. Atēna pati vadīja viņa ieroci. Tālu pār trojiešu un grieķu kaujas lauku atskanēja ievainotā dieva briesmīgais kliedziens. Vara bruņās tērptais Arējs sāpēs kliedza tā, kā kliedz desmit tūkstoš kareivju reizē, niknu cīņu uzsākot. Grieķi un trojieši šausmās nodrebēja, bet niknais, asinīm notraipītais Arējs, tumšā mākonī ietinies, steidzās pie sava tēva Zeva žēloties par Atēnu. Zevs nemaz neklausījās viņa žēlošanos. Viņš nemīl savu dēlu, kuram patīk tikai nesaderība, kaujas un slepkavošana.

Pat ja Arēja sieva Afrodīte, visskaistākā no dievēm, nāk palīgā savam vīram, kad viņš niknā kaujā sastopas ar Atēnu, arī tad uzvarētāja ir zibeņmeša Zeva mīļotā meita. Kareivīgā Atēna ar pirmo triecienu nogāž zemē skaisto mīlas dievi Afrodīti. Raudādama augšup uz Olimpu dodas mūžam jaunā, brīnišķi skaistā Afrodīte, un to pavada Atēnas triumfējošie smiekli un zobgalības.

AFRODĪTE

Maigajai un vieglprātīgajai dievei Afrodītei neklājas doties asiņainās kaujās . viņa rada mīlu dievu un mirstīgo sirdīs. Šī vara padara viņu par pasaules valdnieci.

Pretoties viņas varai nevar neviens, pat dievi . tikai kareivīgā atēna, Hestija un Artemīda nav pakļautas viņai. Staltā, slaidā Afrodīte ar maigajiem sejas pantiem, viļņainajiem, mīkstajiem, zeltainajiem matiem, kas iekļauj viņas skaisto galvu kā vainags, ir dievišķīgas dailes un nevīstošas jaunības personifikācija. Kad viņa iet, starodama savā skaistumā, tērpta jauki smaržojošās drānās, spožāk mirdz saule, krāšņāk zied puķes. No biezokņiem pie viņas steidz plēsīgi meža zvēri; pa mežu ejot, pie viņas salido putnu bari. Lauvas, panteras, lāči maigi viņai pieglaužas. Afrodīte mierīgi iet plēsīgo zvēru vidū, cildena savā starojošajā skaistumā. Viņas pavadones Horas un Haritas, skaistuma un grācijas dieves, ietērpj dievi krāšņās drānās, sakārto tās zeltainos matus, ar mirdzošu diadēmu grezno tās galvu.

PIGMALIONS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Afrodīte dara laimīgu to, kas uzticīgi viņai kalpo. Tā viņa ir darījusi laimīgu Pigmalionu, lielo Kipras mākslinieku. Pigmalions neieredzēja sievietes un dzīvoja vientulīgi, vairīdamies no laulības. Kādreiz viņš no mirdzoši balta ziloņkaula izveidoja neredzēti skaistas meitenes tēlu. Kā dzīva stāvēja šī statuja mākslinieka darbnīcā. Likās, ka viņa elpo, likās, ka tūlīt viņa sakustēsies, sāks iet un runāt. Stundām ilgi mākslinieks nenovērsa acis no sava darba un beidzot iemīlējās statujā, kuru pats bija radījis. Viņš dāvāja tai dārgas kaklarotas, rokassprādzes un auskarus, tērpa to krāšņās drenās, greznoja tās galvu ar ziedu vainagiem. Pigmalions bieži tai čukstēja:

—   Ai, ja tu būtu dzīva, ja tu varētu atbildēt man, cik laimīgs tad es būtu!

Bet statuja klusēja.

Atnāca Afrodītes svētki. Pigmalions upurēja mīlas dievei baltu teli ar apzeltītiem ragiem; viņš pacēla pret dievi rokas un, to pielūgdams, čukstēja:

—    Ai, mūžīgie dievi, ai, zelta Afrodīte! Ja jūs varat lūdzējam dot visu, ko tas lūdz, tad dodiet man tikpat skaistu sievu kā tā meitenes statuja, ko es pats esmu izveidojis.

Pigmalions neuzdrošinājās lūgt, lai dievi dotu dzīvību viņa statujai, viņš baidījās ar tādu lūgumu sadusmot Olimpa dievus. Spoži uzliesmoja ziedokļa liesma mīlas dieves Afrodītes tēla priekšā — tā dieve lika saprast Pigmalionam, ka viņa lūgšanu dievi ir dzirdējuši.

Mākslinieks atgriezās mājās. Viņš piegāja pie statujas un — kāda laime, kāds prieks! Statuja ir dzīva! Pukst viņas sirds, mirdz viņas acis. Tā dieve Afrodīte deva Pigmalionam skaistuli sievu.

NARKISS (NARCISS) Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

To, kas negodā zelta Afrodīti, kas noraida viņas dāvanas, kas pretojas viņas varai, — to nežēlīgi soda mīlas dieve. Tā viņa sodīja skaisto, bet nejūtīgo un augstprātīgo Narkisu, upes dieva Kēfisa un nimfas Lauriones dēlu. Narkiss nemīlēja nevienu citu kā tikai pats sevi, un tikai sevi viņš uzskatīja par mīlas cienīgu.

Kādreiz, kad viņš medībās bija apmaldījies biezā mežā, viņu ieraudzīja nimfa Ēho (atbalss). Nimfa nevarēja pati sākt runāt ar Narkisu. Kā sods pār to bija nācis dieves Hēras lāsts: nimfai Eho vajadzēja klusēt, atbildēt uz jautājumiem tā varēja, tikai atkārtojot jautājumu beidzamos vārdus. Sajūsmā raudzījās Ēho uz stalto, skaisto jaunekli, bet nimfu pašu slēpa biezais mežs. Narkiss paskatījās visapkārt, nezinādams, kurp iet, un skaļi iesaucās:

—    Ei, vai te kāds ir?

—    Ir! — Eho skaļi atsaucās.

—    Nāc šurp! — aicināja Narkiss.

—    Šurp! — atbildēja Ēho.

Pārsteigts skatījās apkārt skaistais Narkiss. Neviena nebija. Brīnīdamies par to, viņš skaļi sauca:

—    Nāc ātrāk šurp pie manis!

Un Ēho priecīgi atsaucās:

—    Pie manis!

Ar izstieptām rokām nimfa steidzās no meža pie Narkisa, bet skaistais jauneklis viņu dusmīgi atgrūda. Viņš aizgāja no nimfas un pazuda tumšajā mežā.

Noraidītā nimfa paslēpās dziļā meža biezoknī. Viņa mīlēja Narkisu un cieta, nerādījās nevienam, tikai skumji atbildēja katram saucienam.

Bet Narkiss palika tikpat augstprātīgs un sevī iemīlējies. Viņš noraidīja visu nimfu mīlestību. Viņa augstprātība padarīja nelaimīgas daudzas nimfas. Un kādreiz viena no noraidītajām nimfām iesaucās:

—    Kaut arī tu reiz iemīlētos, Narkis! Un neatrastu pretmīlu pie cilvēka, kuru tu būsi iemīlējis!

Nimfas novēlējums piepildījās. Mīlas dieve Afrodīte sadusmojās, ka Narkiss noraida viņas dāvanas, un sodīja to. Reiz pavasarī medībās Narkiss piegāja pie strauta un gribēja nodzerties vēso ūdeni. Šī strauta ūdeni vēl nekad nebija skāris ne gans, ne kalnu kazas, nekad tanī nebija iekritis nolūzis zarijiš, pat vējš nekad nebija iemetis krāšņo puķu ziedlapiņas. Ūdens bija tīrs un dzidrs. Kā spogulī tajā atainojās viss: gan krastā kupli saaugušie krūmi, gan slaidās cipreses, gan zilās debesis. Narkiss noliecās pie strauta, atspiezdamies ar rokām uz akmens, kas pacēlās virs ūdens, un ieraudzīja sevi visā daiļumā. Šeit tad arī piemeklēja viņu Afrodītes sods. Pārsteigts viņš skatās uz savu attēlu ūdenī, un viņu pārņem kvēla mīla. Ar mīlas pilnām acīm Narkiss veras savā attēlā, tas viņu vilina, sauc, stiepj pretī rokas. Narkiss noliecas pie ūdensspoguļa, lai noskūpstītu savu atveidu, bet viņš skūpsta tikai vēso, dzidro strauta ūdeni. Narkiss aizmirsis visu pasauli; viņš neiet prom no strauta, acis nenovērsdams, tīksminās pats par sevi. Viņš vairs ne ēd, ne dzer, ne guj. Tad Narkiss, izstiepdams rokas pret savu attēlu, iesaucas dziļā izmisumā:

—    Ai, kurš gan vēl ir cietis tik briesmīgi! Mūs šķir nevis kalni un jūras, bet tikai strauta ūdens, un tomēr mēs nevaram būt kopā. Nāc taču laukā no strauta!

Narkiss iegrimst domās, raudzīdamies uz savu attēlu ūdenī. Piepeši viņam nāk prātā drausmīga doma, un viņš, noliekdamies pie paša ūdens, klusi čukst savam attēlam:

—    Ai, kāda nelaime! Es baidos, vai tik neesmu iemīlējies pats sevī! Tu taču esi es pats! Es mīlu pats sevi. Jūtu, ka ilgi man vairs nav lemts dzīvot. Tikko uzplaucis, es novītīšu un noiešu drūmajā ēnu valstībā. Nāve mani nebaida; nāve nesīs atpestīšanu no mīlas mokām.

Narkisam zūd spēki. Viņš nobāl un jūt jau nāves tuvošanos, tomēr nevar novērsties no sava attēla. Narkiss raud. Viņa asaras krīt strauta dzidrajā ūdenī. Sakustas spogulgludais ūdens līmenis, un skaistais attēls pazūd. Izbailēs iesaucas Narkiss:

—    Ai, kur tu pazudi? Paliec! Neatstāj mani, neesi tik nežēlīgs! Ļauj vismaz raudzīties tevī!

Un atkal ūdens ir mierīgs, atkal ir redzams attēls, atkal Narkiss raugās tanī nenovērsdamies. Viņam zūd spēki tāpat, kā karstajos saules staros no ziediem izgaro rasa. Arī nelaimīgā nimfa Eho redz, kā cieš Narkiss. Viņa vēl arvien to mīl; Narkisa ciešanu dēļ sāpēs sažņaudzas arī viņas sirds.

—    Ai, bēdas! — iesaucas Narkiss.

—    Ai, bēdas! — atsaucas Eho.

Nomocītais Narkiss čukst vājā balsī, raudzīdamies savā attēlā:

—    Paliec sveiks!

Un vēl klusāk, tikko dzirdami skan nimfas balss:

—    Sveiks!

Narkisa galva noslīga uz krasta zaļajā zālē, un nāves tumsa aizklāja viņa acis. Narkiss nomira. Mežā raudāja jaunās nimfas, raudāja arī Eho. Nimfas izraka skaistajam Narkisam kapu, bet, kad viņas atnāca pēc Narkisa, tās vairs viņu neatrada. Tur, kur zālē noslīga Narkisa galva, bija izaudzis balts, smaržojošs zieds; šo nāves ziedu sauc par narcisi.

Adonīds[31]

AFRODĪTE UN ADONĪDS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Mīlas dieve, kas tik nežēlīgi bija sodījusi Narkisu, ari pati pazina mīlas sāpes, arī viņai nācās apraudāt mīļoto Adonīdu. Afrodīte mīlēja Kipras valdnieka dēlu Adonīdu. Neviens no mirstīgajiem nebija tik skaists kā viņš — pat skaistāks par Olimpa dieviem. Viņa dēļ Afrodīte bija aizmirsusi Patmu un ziedošo Kitēru. Viņš tai bija pat mīļāks par gaišo Olimpu. Vienmēr tā bija kopā ar jauno Adonīdu. Ar viņu kopā tā medīja Kipras kalnos un mežos tāpat kā jaunava Artemīda. Afrodīte vairs nedomāja par savām zelta rotām, par savu skaistumu. Dedzinošā saulē un negaisā viņa medīja zaķus, tramīgos briežus un kalnu kazas, bet vairījās medīt niknos lauvas un mežakuiļus. Arī Adonīdu viņa lūdza neiet bīstamajās lauvu, lāču un mežakuiļu medībās, lai nenotiktu ar viņu kāda nelaime. Reti kad atstāja dieve valdnieka dēlu un aizejot katru reizi piekodināja neaizmirst viņas lūgumu.

Kādreiz, kad Afrodīte bija aizgājusi, Adonīda suņi medībās sadzina milzīga mežakuiļa pēdas. Viņi izcēla zvēru un, nikni riedami, sāka to dzīt. Adonīds priecājās par tik lielisku medījumu; viņš nenojauta, ka tās ir viņa pēdējās medības. Arvien tuvāk skanēja suņu riešana, lūk, jau krūmos pavīdēja milzīgais kuilis. Adonīds pacēla šķēpu, lai sviestu ar to saniknotajam zvēram, bet pēkšņi kuilis metās viņam virsū un ar milzīgajiem ilkņiem nāvīgi ievainoja Afrodītes mīļoto draugu. No briesmīgā ievainojuma Adonīds nomira.

Dabūjusi zināt par Adonīda nāvi, bezgala noskumusi Afrodīte pati devās Kipras kalnos, lai atrastu mīļotā jaunekļa līķi. Pa stāvām kalnu kraujām, pa drūmām aizām, gar dziļiem bezdibeņiem gāja Afrodīte. Asi akmeņi un ērkšķi ievainoja dieves maigās kājas. Visur, kur vien dieve gāja, zemē palika viņas asiņu pilieni. Beidzot Afrodīte atrada mirušo Adonīdu. Viņa rūgti raudāja par skaisto, tik agri bojā gājušo jaunekli. Lai vienmēr saglabātos par viņu atmiņas, dieve lika izaugt no Adonīda asinīm maigajām anemonēm, bet tur, kur bija palikuši asiņu pilieni no dieves ievainotajām kājām, izauga krāšņas rozes, sārtas kā Afrodītes asinis. Zibeņmetis Zevs iežēlojās par mīlas dieves bēdām. Viņš lika savam brālim Aīdām un viņa sievai Persefonei katru gadu uz kādu laiku atlaist Adonīdu no skumjās mirušo ēnu valstības uz virszemi. No tā laika pusgadu Adonīds paliek Aīda valstībā, bet pusgadu dzīvo virs zemes kopā ar dievi Afrodīti. Visa daba gavilē, kad atgriežas zemes virsu un spožajā saules gaismā jaunais, daiļais Adonīds, zelta Afrodītes mīļotais draugs.

EROTS

Daiļā Afrodīte valda pār pasauli. Viņai, tāpat kā zibeņmetim Zevam, ir savs sūtnis, kas dara zināmu viņas gribu. Afrodītes sūtnis ir viņas dēls Erots — jautrs, draisks, valšķīgs, bet dažkārt arī cietsirdīgs zēns. Atrs un viegls kā vēja pūsma, Erots lido ar saviem mirdzošajiem zelta spārniem pār zemēm un jūrām. Rokās viņam ir mazs loks, plecos bultnesis ar bultām. Neviens nav pasargāts no šīm bultām. Erots nekad nealzšauj mērķim garām; pat bultraidis Apollons ar zeltainajām cirtām nav labāks šāvējs par viņu. Priecīgi mirdz Erota acis, kad viņa bulta sasniedz mērķi, triumfēdams viņš atmet savu cirtaino galvu un skaļi smejas.

Erota bultas nes prieku un laimi, bet bieži tās nes ari ciešanas, mīlas sāpes un pat bojāeju. Arī zeltmatim Apollonam un mākoņvedim Zevam šīs bultas sagādājušas daudz ciešanu.

Zevs zināja, cik daudz bēdu un nelaimju nesīs pasaulei zelta Afrodītes dēls. Viņš gribēja, lai to nogalinātu tūlīt pēc tā piedzimšanas. Bet vai to varēja pieļaut viņa māte? Viņa paslēpa Erotu necaurejamā mežā, un tur, dziļā biezoknī, ar savu pienu mazo Erotu izaudzināja divas niknas lauvu mātes. Un, kad Erots ir izaudzis, viņš trauc pa visu pasauli, jauns un skaists, un ar savām bultām sēj gan laimi, gan nelaimi, gan labu, gan ļaunu.

HIMENAJS

Afrodītei ir vēl viens palīgs un pavadonis, tas ir laulības dievs, jaunais Himenajs. Ar saviem sniegbaltajiem spārniem viņš lido pa priekšu laulības gājienam, spoži viņa rokās deg laulības lāpa. Meiteņu kori piesauc Himenaju kāzu dienā un lūdz viņu svētīt jaunlaulātos un dot tiem dzīvē prieku.

Zeva un Hēras. dēls Hēfaists ir uguns dievs, dievs-kalējs, viņš ir dzimis gaišajā Olimpā. Kalšanas mākslā Hēfaists ir pārāks par visiem. Viņš piedzima vārgs un klibs. Varenā Hēra sadusmojās, kad dieves parādīja viņai neglīto, vārgo dēlu. Paņēmusi to, viņa nosvieda Hēfaistu lejā no Olimpa.

Nelaimīgais bērns ilgi krita lejup uz tālo zemi un beidzot iekrita bezgalīgās jūras viļņos. Par viņu apžēlojās jūras dieves — lielā Okeāna meita Eirinome un viedīgā jūras veča Nēreja meita Tetīda, Viņas satvēra jūrā iekritušo mazo Hēfaistu un nonesa dziļi lejā zem sirmā Okeāna viļņiem. Tur, zilgā alā, viņas uzaudzināja Hēfaistu. Hēfaists izauga neglīts, klibs, bet kakls un rokas tam bija spēcīgas un krūtis platas. Un cik lieliski Hēfaists prata savu kalēja amatu! Savām audzinātājām Eirinomei un Tetidai viņš izkala daudz brīnišķu zelta un sudraba rotu.

Hēfaists palika dzīvot Olimpā. Viņš tur uzcēla dieviem lieliskas zelta pilis. Uzcēla arī sev pili no zelta, sudraba un bronzas. Tur viņš dzīvo ar savu sievu, daiļo, laipno Haritu, grācijas un dailes dievi.

Šai pašā pilī ir arī Hēfaista kalve. Visbiežāk Hēfaistu var atrast viņa kalvē, kur ir tik daudz dažādu brīnumu. Kalves vidū ir milzīga lakta, bet kaktā plēšas un ēze, kurā liesmo uguns. Brīnišķīgas ir Hēfaista plēšas, nav jāpūlas, lai tās pūstu; tās paklausa Hēfaistam. Viņš pasaka tikai vienu vārdu, un plēšas strādā, gaišās liesmās uzpūzdamas ēzē uguni. Viss vienos sviedros, gluži melns no putekļiem un kvēpiem, strādā dievs-kalējs savā kalvē. Kādas brīnišķīgas lietas Hēfaists tur izkaļ: ieročus, kas sadragā jebkuras bruņas, zelta un sudraba rotas, biķerus un kausus, trijkājus, kas paši kā dzīvi rit uz zelta riteņiem.

Darbu pabeidzis un ar smaržīgu ūdeni nomazgājis putekļus un kvēpus, Hēfaists, mazliet klibodams un gāzelēdamies, jo kājas viņam ir vājas, iet uz dievu dzīrēm pie sava tēva zibeņmeša Zeva. Būdams laipns un labsirdīgs, viņš allaž samierina Zevu un Hēru, kad viņu starpā draud izcelties ķilda. Dievi nevar valdīt smieklus, redzēdami, ka Hēfaists klibodams apstaigā dzīru galdu un lej kausos tiem smaržīgu nektāru. Smiekli liek dieviem aizmirst strīdus.

Bet Hēfaists var būt arī bargs. Daudzi ir dabūjuši just viņa uguns svelmi un milzīgā vesera briesmīgos, dragājošos triecienus. Pie Trojas Hēfaists ar savu uguni pat savaldīja Ksantas1 un Simoentas1 trakojošos ūdeņus. Arī varenos gigantus Hēfaists ir satriecis ar savu veseri.

Liels ir uguns dievs Hēfaists, dievišķīgais, brīnišķais kalējs. Viņš dod siltumu un prieku, viņš ir laipns un labvēlīgs, bet viņš var arī bargi sodīt.

DĒMETRA UN PERSEFONE(KORA)

Varena ir lielā dieve Dēmetra. viņa dod zemei auglību, un bez viņas dzīvinošā spēka nekas neaug ne ēnainajos mežos, ne pļavās, ne leknajās druvās.

AlDS NOLAUPA PERSEFONI

Atstāstīts pēc Homēra himnas

Lielajai dievei Dēmetrai bija jauna, skaista meita Persefone. persefones tēvs bija pats zibeņmetis Zevs, Krona  varenais dēls. Kādu dienu skaistā Persefone ar savām draudzenēm Okeanīdām bezrūpīgi draiskojās ziedošajā Nīsas ielejā[36] . Kā viegli lidojošs taurenitis steidzās Dēmetras daiļā meita no zieda pie zieda. Viņa plūca krāšņās rozes, smaržīgās vijolītes, sniegbaltās lilijas un sarkanās hiacintes. Bezrūpīgi draiskoja Persefone, nezinādama likteni, ko bija tai lēmis tēvs Zevs. Persefone nedomāja, ka viņa tik drīz neredzēs saules spožo gaismu, nepriecāsies par ziediem un nebaudīs to saldo smaržu. Zevs bija atdevis viņu par sievu savam drūmajam brālim Aīdām, mirušo ēnu valsts pavēlniekam, un Persefonei vajadzēja dzīvot ar viņu pazemes valsts tumsībā bez gaismas, bez karstās dienvidu saules.

Aīds nolaupa Persefoni

Aīds redzēja, kā Persefone draiskojas Nīsas ielejā, un nolēma viņu tūlīt nolaupīt. Viņš pierunāja Zemes dievi Gāju izaudzēt neparasti skaistu ziedu. Dieve Gaja bija ar mieru, un Nīsas ielejā izplauka brīnišķīgs zieds; tā reibinošā smarža plūda tālu visapkārt. Persefone ieraudzīja ziedu; viņa jau izstiepa roku, satvēra ziedu un noplūca to. Te pēkšņi atvērās zeme, un no pazemes zelta ratos ar melniem zirgiem izbrauca mirušo ēnu valstības pavēlnieks drūmais Aīds. Viņš sagrāba skaisto Persefoni, iecēla viņu savos ratos un ar saviem ātrajiem zirgiem vienā acumirklī pazuda zemes dziļumos. Persefone paspēja tikai iekliegties. Tālu bija dzirdams Dēmetras skaistās meitas izbaiļu kliedziens, tas bija dzirdams jūras dziļumos, dzirdams arī augstajā, gaišajā Olimpā. Neviens neredzēja, kā drūmais Aīds nolaupa Persefoni, to redzēja tikai saules dievs Hēlijs.

Dieve Dēmetra dzirdēja Persefones kliedzienu. Viņa aizsteidzās uz Nīsas ieleju, meklēja visur meitu, jautāja tās biedrenēm Okeanīdām, bet Persefones nekur nebija. Okeanīdas nebija redzējušas, kur pazuda Persefone.

Dziļas skumjas par vienīgās mīļotās meitas pazušanu māca Dēmetras sirdi. Tērpusies sēru drānās, lielā dieve Dēmetra, rūgti raudādama, deviņas dienas maldījās pa visu zemi, nekā neapzinādamās, neko nedomādama. Viņa visur meklēja Persefoni, visus lūdza palīdzēt, bet palīdzēt tai bēdās nevarēja neviens. Beidzot desmitajā dienā viņa atnāca pie saules dieva Hēlija un raudādama sāka to lūgt:

—    Ai, mirdzošais Hēlij! Tu brauc zelta ratos augstu pa debesim, pāri visām zemēm, pāri visām jūrām, tu redzi visu, nekas nevar palikt tev apslēpts; ja tev ir kaut cik līdzcietības pret nelaimīgo māti, tad saki man, kur mana meita Persefone, saki, kur man to meklēt! Es dzirdēju viņas kliedzienu, viņu man ir nolaupījuši. Es visur viņu meklēju, bet nekur nevaru atrast.

Mirdzošais Hēlijs atbildēja Dēmetrai:

—    Lielā dieve, tu zini, kā es tevi cienu, tu zini, kā es skumstu, redzēdams tavas bēdas. Tad klausies — lielais mākoņvedis Zevs atdevis tavu meitu par sievu savam bargajam brālim valdniekam Aīdām. Viņš nolaupīja Persefoni un aizveda to uz savu šausmu pilno valstību. Pārvari savas bēdas, dieve, jo liels ir tavas meitas vīrs, viņa taču kļuvusi par dižā Zeva varenā brāļa sievu.

Bet Dēmetra noskuma vēl vairāk. Viņa sadusmojās uz zibeņmeti Zevu par to, ka tas bez viņas piekrišanas ir atdevis Persefoni Aīdām par sievu. Viņa atstāja dievus, atstāja gaišo Olimpu, pieņēma vienkāršas mirstīgas sievietes izskatu un, tērpusies sēru drānās, rūgti raudādama, ilgi klaiņoja starp mirstīgajiem.

Uz zemes nekas vairs neauga. Kokiem novīta un nobira lapas. Meži stāvēja kaili. Zāle nodzeltēja, puķes nokāra savus košos ziedu vainagus un nokalta. Dārzos nebija augļu, nokalta zaļie vīna dārzi, nebrieda tajos smagie, sulīgie ķekari. Auglīgās druvas bija tukšas, ne stiebriņš vairs neauga. Dzīve pamira uz zemes. Visur bija bads. Visur bija dzirdamas vaimanas un raudas. Visai cilvēcei draudēja bojāeja. Bet Dēmetra, sērodama par karsti mīļoto meitu, neko ne redzēja, ne dzirdēja.

Tad Dēmetra nonāca pie Eleisīnas pilsētas. Tur, pie pilsētas mūriem, viņa apsēdās olīvas ēnā uz «skumju akmens» pie paša «jaunavu avota». Dēmetra sēdēja nekustīgi kā akmens tēls. Viņas tumšais tērps taisnās krokās sniedzās līdz zemei. Galvu viņa bija noliekusi, no acīm ritēja asaras un krita tai uz krūtīm. Ilgi sēdēja Dēmetra viena pati, bēdu sagrauzta.

Viņu ieraudzīja Eleisīnas valdnieka Keleja meitas. Tās brīnījās, redzēdamas pie avota raudošu sievieti sēru tērpā, piegāja pie Dēmetras un līdzcietīgi jautāja, kas viņa esot, bet Dēmetra neteica tām taisnību. Viņu saucot par Dēo, esot no Krētas, viņu aizveduši laupītāji, bet viņa aizbēgusi un pēc ilgas maldīšanās nonākusi Eleisīnā. Dēmetra lūdza Keleja meitas aizvest to viņu tēva namā, tā esot ar mieru būt par viņu mātes kalponi, audzināt bērnus un strādāt Keleja namā. Tad Keleja meitas aizveda Dēmetru pie savas mātes Metaneiras.

Keleja meitas nezināja, ka viņas atved sava tēva namā lielo dievi. Bet, ievedot Dēmetru tēva namā, tās galva pieskārās durvju palodai, un viss nams pielija ar brīnišķīgu gaismu. Metaneira, dievei ienākot, piecēlās, viņa saprata, ka meitas nav atvedušas vienkāršu mirstīgo. Zemu noliecās Keleja sieva nepazīstamās priekšā un lūdza sēsties valdnieces krēslā. Dēmetra atteicās; viņa klusēdama apsēdās vienkāršas kalpones vietā, kā arvien, vienaldzīga pret visu, kas notiek viņai apkārt. Bet jautrā Iamba, Metaneiras kalpone, redzēdama svešinieces dziļās skumjas, centās to iepriecināt. Viņa jautri apkalpoja svešinieci un savu kundzi Metaneiru; viņa priecīgi smējās un jokojās. Dēmetra pirmoreiz pasmaidīja, kopš bargais Aīds viņai bija nolaupījis Persefoni, un pirmoreiz viņu varēja pārliecināt iebaudīt ēdienu.

Dēmetra palika pie Keleja. Viņa sāka audzināt tā dēlu Dēmofontu. Dieve nolēma dot Dēmofontam nemirstību. Viņa spieda mazulīti pie sayām dievišķīgajām krūtīm, sēdināja uz saviem ceļiem; maziņais ieelpoja nemirstīgās dieves dvašu. Dēmetra ieberzēja viņu ar ambrosiju1 , bet naktī, kad Keleja namā visi gulēja, viņa, ietinusi Dēmofontu autiņos, lika to krāsnī, kas kurējās gaišās liesmās. Tomēr Dēmofonts neieguva nemirstību. Reiz Metaneira ieraudzīja savu dēlu guļam krāsnī, ļoti izbijās un sāka lūgt Dēmetru tā nedarīt, bet Dēmetra sadusmojās uz Metaneiru, izņēma Dēmofontu no krāsns un teica:

— Ai, neprātīgā! Es gribēju dot tavam dēlam nemirstību, padarīt viņu neievainojamu. Tad zini, es esmu Dēmetra, kas dod spēku un prieku kā mirstīgiem, tā nemirstīgiem.

Dēmetra pateica Kelejam un Metaneirai, ka viņa ir dieve, un pieņēma savu parasto izskatu. Dievišķīga gaisma izplūda pa Keleja namu. Daiļa un cildena stāvēja dieve Dēmetra, zeltainie mati krita viņai pār pleciem, acis staroja dievišķīgā gudrībā, no viņas tērpa plūda salda smarža. Metaneira un tās vīrs nokrita viņas priekšā ceļos.

' Ambrosija — dievu ēdiens, kas dod nemirstību.

Dieve Dēmetra pavēlēja uzcelt Eleisīnā pie Kallihoras avota templi un palika tur dzīvot. Dēmetra pati noteica svētkus pie šī tempļa.

Dēmetra arvien vēl skuma pēc savas sirsnīgi mīļotās meitas, arvien vēl dusmojās uz Zevu, arvien vēl neauglīga bija zeme, arvien lielāks kļuva bads. Tīrumos neizauga neviena zālīte. Zemkopju vērši velti vilka smago arklu — viņu darbs bija bez panākumiem. Gāja bojā veselas ciltis. Izsalkušo vaimanas kāpa pret debesīm, bet Dēmetra tās nedzirdēja. Un tad arī nedega vairs uz ziedokļiem upuri nemirstīgajiem dieviem. Bojāeja draudēja it visam. Bet lielais mākoņvedis Zevs negribēja pazudināt mirstīgos. Viņš aizsūtīja pie Dēmetras dievu vēstnesi Irīdu. Atri aizlidoja Irīda ar saviem varavīksnes spārniem uz Dēmetras templi Eleisīnā, sauca to, lūdza atgriezties dievu pulkā gaišajā Olimpā. Dēmetra neklausījās viņas lūgšanas. Lielais Zevs sūtīja arī citus dievus pie Dēmetras, bet viņa negribēja atgriezties Olimpā, kamēr Aīds nebūs atdevis viņas meitu Persefoni.

Tad Zevs aizsūtīja pie sava bargā brāļa Aīda kā doma ātro Hermeju. Tas nolaidās šausmu pilnajā Aīda valstībā, nostājās mirušo dvēseļu valdnieka zelta troņa priekšā un darīja zināmu Zeva gribu.

Aīds bija ar mieru atlaist Persefoni pie mātes, bet pirms tam deva tai norit granātābola sēklu, laulības simbolu. Iekāpa Perselone ar Hermeju sava vīra zelta ratos; aizjoņoja Aīda nemirstīgie zirgi, nekādi šķēršļi tiem nebija bīstami, un vienā acumirklī viņi sasniedza Eleisīnu.

Kā neprātīga no prieka Dēmetra steidzās pretī savai meitai un apkampa to. Viņas mīļotā meita Persefone bija atkal pie viņas. Kopā ar viņu Dēmetra atgriezās Olimpā. Varenais Zevs nolēma, ka divas trešdaļas gada Persefone dzīvos pie mātes, bet vienu trešdaļu pie sava vīra Aīda.

Varenā Dēmetra atdeva zemei auglību, un atkal viss sāka zaļot un ziedēt. Ar maigām pavasara lapām greznojās meži, ziedi rotāja koši zaļās pļavas. Drīz līgojās arī auglīgas druvas; ziedēja un saldi smaržoja dārzi; saulē spoži mirdzēja leknie vīnogulāji. Bija atmodusies visa daba. Viss, kas vien bija dzīvs, līksmoja un cildināja lielo dievi Dēmetru un tās meitu Persefoni.

Bet katru gadu Persefone atstāj savu māti, un katru reizi Dēmetra'skumst un atkal tērpjas sēru drānās. Un visa daba sēro par aizgājušo. Dzeltē koku lapas, un rudens vēji rauj tās nost, vīst ziedi, kailas ir druvas, nāk ziema. Daba atdusas, lai atmostos pavasara līksmajā spožumā, kad atkal no Aīda drūmās valstības atgriezīsies Persefone pie savas mātes. Bet, kad pie Dēmetras ir atgriezusies viņas meita, tad lielā auglības dieve ar devīgu roku kaisa savas dāvanas cilvēkiem un ar bagātu ražu atalgo zemkopju pūles.

TRIPTOLEMS

Lielā dieve Dēmetra dod zemei auglību, un viņa arī pati ir iemācījusi cilvēkiem apstrādāt druvas. Viņa iedeva Eleisīnas valdnieka dēlam Triptoleņiam kviešu sēklas, un viņš pirmais trīsreiz uzara Raras lauku pie Eleisīnas un iekaisīja melnajā zemē sēklu. Lauks, kuru bija svētījusi pati Dēmetra, deva bagātu ražu. Brīnišķīgos ratos, kuros bija iejūgtas spārnotas čūskas, Triptolems apbrauca visas zemes un visur iemācīja cilvēkiem zemkopību, kā to bija pavēlējusi Dēmetra.

Triptolems bija arī tālajā Skitijā pie valdnieka Linka. Arī viņam iemācīja zemkopību. Bet augstprātīgais skitu valdnieks . gribēja atņemt Triptolemam pirmā zemkopja godu; šo godu viņš vēlējās iegūt pats sev, Links nolēma nogalināt guļošo Triptolemu, bet Dēmetra nepieļāva notikt slepkavībai. Viņa sodīja Linku, ka tas, pārkāpdams viesmīlības likumu, bija pacēlis roku pret viņas sūtni.

Kad Links naktī iezagās istabā, kur mierīgi gulēja Triptolems, Dēmetra pārvērta skitu valdnieku par asinskāru lūsi[37] tieši tajā brīdī, kad viņš bija pacēlis dunci pār guļošo.

Par lūsi pārvērstais Links aizbēga uz biezajiem mežiem, bet Triptolems atstāja Skitiju, lai dotos savos brīnišķīgajos ratos no zemes uz zemi un mācītu cilvēkiem zemkopību — lielo mākslu, ko -dāvājusi Dēmetra.

ERISIHTONS

Ne tikai skitu valdnieku Linku vien ir sodījusi Dēmetra, viņa sodīja arī Tesālijas valdnieku Erisihtonu. Augstprātīgs un bezdievīgs bija Erisihtons, viņš nekad neupurēja dieviem par godu. Savā nekaunībā viņš iedrošinājās rupji apvainot lielo dievi Dēmetru, nocērtot Dēmetras svētbirzē simtgadīgu ozolu, kas bija Dēmetras mīļotās driādas miteklis. Ne no kā nebaidījās Erisihtons.

—    Arī tad, ja tas būtu pašas Dēmetras, ne tikai dieves mīlules miteklis, — iesaucās bezgodis, — es nocirtīšu šo ozolu!

Erisihtons izrāva no kalpa rokām cirvi un spēcīgi ietrieca to kokā. Dziļi ozolā kāds sāpīgi ievaidējās, un no mizas izšļācās asinis. Pārsteigti pie ozola stāvēja valdnieka kalpi. Viens no viņiem iedrošinājās valdnieku atturēt, bet tas sadusmojās un nogalināja kalpu.

—   Tāda tev ir samaksa par tavu padevību dieviem!

Un Erisihtons nocirta simtgadīgo ozolu. Ar šalcienu, kas skanēja .kā vaids, ozols nogāzās zemē, un nomira driāda, kas tajā dzīvoja.

Tērpušās sēru drānās, svētbirzes driādas atnāca pie dieves Dēmetras un lūdza sodīt Erisihtonu, kas bija nogalinājis viņu mījoto biedreni. Dēmetra sašuta un lika atsaukt bada dievi. Dēmetras sūtītā driāda ātri aiztrauca dieves spārnoto čūsku aizjūgā uz Kaukāza kalniem Skitijā un tur kailā kalnā atrada bada dievi — bālu, ar iekritušām acīm un izspūrušiem matiem, zem raupjās ādas tai bija tikai kauli. Sūtne paziņoja bada dievei Dēmetras gribu, un tā paklausīja pavēlei.

Bada dieve ieradās Erisihtona namā, un viņam radās neremdināms izsalkums, kas dedzināja viņa iekšas kā ar uguni. Jo vairāk ēda Erisihtons, jo lielākas kļuva izsalkuma mokas. Visu savu īpašumu viņš iztērēja par dažādiem gardumiem, kas tikai vairoja neremdināmo, mokošo izsalkumu. Pienāca brīdis, kad Erisihtonam nekas vairs nebija palicis — tikai vienīgā meita. Lai dabūtu naudu un apmierinātu izsalkumu, viņš pārdeva to verdzībā. Bet viņa meita bija dabūjusi no Poseidona spēju pieņemt jebkuru veidu un tā vienmēr tika vajā no pircējiem, pieņemot gan putna, gan zirga, gan govs izskatu. Erisihtons daudzas reizes pārdeva savu meitu, bet tam nepietika naudas, ko tas par viņu dabūja. Izsalkums to mocīja arvien vairāk un vairāk, arvien briesmīgākas kļuva tā ciešanas. Beidzot Erisihtons sāka plēst ar zobiem pats savu miesu un mira šausmīgās mokās.

NIKTE, SELĒNE, EOSA UN HĒLIJS1

NIKTE

Lēnām brauc savos ratos pa debess jumu dieve Nikte. Melni ir dieves zirgi, ar melnu plīvuru viņa klāj zemi. Viss ir tumsā tīts. Zvaigznes drūzmējas ap dieves Niktes ratiem, pār zemi plūst viņu nenoteiktā, mirgojošā gaisma. Ausmas dieve Eosa ir zvaigžņu māte, Astrajs — viņu tēvs. Viņu ir daudz, ar viņām nokaisītas visas tumšās nakts debesis. Bet tad austrumos atspīd it kā vāja blāzma. Tā iedegas arvien gaišāk un gaišāk. Tur debess jumā uzbrauc mēness dieve Selēne. Platradži vērši lēnām velk viņas ratus. Mierīgi, majestātiski savā garajā, baltajā tērpā, ar mēness sirpi matos brauc Selēne pa debess jumu. Viņa mierīgi spīd pa aizmigušo zemi, pār visu līst viņas sudrabainā mirdza. Pārbraukusi pār debess jumu, dieve Selēne nobrauc Latma2 kalna dziļajā alā. Tur skaistais Endimions3 atdusas saldā, mūžīgā miegā. Selēne viņu mīl. Viņa noliecas pār to, glāsta, čukst tam mīlas vārdus. Bet dziļā miegā ieslīgušais Endimions viņu nedzird, tāpēc tik skumja ir Selēne un tik skumja ir gaisma, ko tā lej naktī pār zemi.

SELĒNA

Arvien tuvāk nāk rīts. Selēne jau sen ir nobraukusi no debess juma. Aust'rumi kļūst mazliet gaišāki. Spoži iemirdzas ausmas vēstnesis, rīta zvaigzne Foslors. Jūtama viegla vēja pūsma. Arvien gaišāk iekvēlojas debess mala. Jau rožpirkste Ausma-Eosa atver vārtus, pa kuriem drīz izbrauks starojošais saules dievs Hēlijs. Gaišākas kļūst debesis; tērpusies spilgtās safrāndzeltenās drānās, rožainiem spārniem augšup uzlido dieve Ausma, un ar sārtu gaismu pielīst debess jums. No zelta trauka dieve lej pār zemi rasu, un rasas pilieni mirdz kā dimanti zālē un ziedos. Visa zeme, viss gaiss ir saldas smaržas pilns. Mostas zeme un līksmi sveic Sauli-Hēliju, kas paceļas debess jumā.

HĒLIJS

Ar spārnotu četrjūgu Hēfaista kaltajos zelta ratos starojošais dievs uzbrauc no Okeāna krastiem debess jumā. Uzlecošās saules staros mirdz kalnu virsotnes, tās kvēlo kā ugunīs. Zvaigznes, ieraudzījušas saules dievu, bēg no debess juma; cita pēc citas tās paslēpjas nakts tumšajā klēpī. Arvien augstāk trauc Hēlija rati. Staru vainagā un garās, mirdzošās drānās brauc viņš pa debess jumu un lej savus dzīvinošos starus pār zemi, dodams tai gaismu, siltumu un dzīvību.

Veicis savu dienas ceļu, saules dievs nokāpj pie Okeāna svētajiem ūdeņiem. Tur viņu gaida zelta laiva, ar to viņš dodas atpakaļ uz austrumiem, uz saules zemi, kur atrodas viņa brīnišķīgā pils. Hēlijs naktī tur atdusas, lai nākamajā dienā sāktu savu ceļu agrākā spožumā.

FAETONTS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Tikai vienu reizi netika ievērota šī pasaulē nodibinātā kārtība, un neizbrauca saules dievs debess jumā dot cilvēkiem gaismu. Tas notika tā: Saulei-Hēlijam bija no jūras dieves Tetīdas meitas Klimenes dēls, vārdā Faetonts. Kādreiz Faetonta radinieks Epafs, zibeņmeša Zeva dēls, zobodamies par viņu, teica:

—    Es neticu, ka tu esi starojošā Hēliia dēls. Tava māte nerunā taisnību. Tu esi vienkārša mirstīgā dēls.

Faetonts sadusmojās un pietvīka no kauna; viņš aizsteidzās pie mātes, piekļāvās tai un raudādams žēlojās par apvainojumu. Bet viņa māte, pacēlusi rokas pret mirdzošo sauli, iesaucās:

—    Mans dēls! Zvēru tev pie Hēlija, kurš mūs redz un dzird un kuru arī tu pats redzi, ka viņš ir tavs tēvs! Lai viņš nedod man savu gaismu, ja es runāju nepatiesību. Aizej pats pie viņa, viņa pils nav tālu no mums. Viņš apstiprinās tev manus vārdus.

Faetonts tūlīt devās pie sava tēva Hēlija. Ātri viņš sasniedza zeltā, sudrabā un dārgakmeņos mirdzošo Hēlija pili. Visa pils zaigoja varavīksnes krāsās, tik brīnišķīgi to bija izgreznojis pats Hēfaists. Faetonts iegāja pilī un ieraudzīja tur Hēliju, kas purpura tērpā sēdēja tronī. Bet Faetonts nevarēja pieiet klāt pie starojošā dieva: viņa acis — mirstīga cilvēka acis — nevarēja raudzīties gaismā, kurā liesmoja Hēlija staru vainags. Saules dievs ieraudzīja Faetontu un jautāja tam:

—    Kā gan tas gadījies, ka tu esi atnācis uz manu pili, dēls?

—    Ai, visas pasaules gaišums, mans tēv Hēlij, vai es drīkstu tevi saukt par savu tēvu? — iesaucās Faetonts.

—   Apliecini man, ka tu esi mans tēvs. Es lūdzu tevi, izkliedē manas šaubas.

Hēlijs noņēma savu staru vainagu, piesauca Faetontu sev klāt, apkampa viņu un teica:

—   Jā, tu esi mans dēls; tava māte Klimene tev teikusi taisnību. Bet, lai tu vairs nešaubītos, prasi no manis, ko vien vēlies, zvēru pie svētās Stiksas upes ūdeņiem, ka izpildīšu tavu lūgumu.

Tikko Hēlijs bija to pateicis, Faetonts sāka lūgt, lai viņam atļaujot paša Hēlija vietā braukt pa debess jumu viņa zelta ratos. Gaužām satrūkās starojošais dievs.

—    Neprātīgais, ko gan tu lūdzi — iesaucās Hēlijs. — Ai, kaut es varētu lauzt savu zvērestu! Tu lūdz neiespējamo, Faetont. To tu nevari. Tu taču esi mirstīgais, bet mirstīgajam tas nav iespējams. Pat nemirstīgie dievi nevar noturēties manos ratos. Pats lielais zibeņmetis Zevs nespēja tos vadīt, bet kas gan ir varenāks par viņu! Padomā tikai: sākumā ceļš ir tik stāvs, ka pat mani spārnotie zirgi tikko tiek pa to augšā. Debess juma vidū tas iet tik augstu pār zemi, ka pat man kļūst baigi, kad es skatos lejup uz jūrām un zemēm, kas atrodas dziļi apakšā. Beigās ceļš iet tik stāvi lejup uz Okeāna svētajiem krastiem, ka, tikai man prasmīgi vadot, rati nekrīt kā akmens zemē un nesalūst gabalos. Tu varbūt domā daudz jauka redzēt ceļā. Nē, ceļā draud briesmas, plēsīgi zvēri, tas ir baismīgs, tas ir šaurs. Ja tu nogriezīsies sāņus, tevi tur gaidīs briesmīga vērša ragi, citur tev draudēs kentaura bulta, nikns lauva, briesmīgs skorpions un vēzis[38] . Daudz šausmu ir debesu ceļā. Tici man, es negribu, ka manis dēļ tu ietu bojā. Kaut tu varētu ieskatīties manā sirdī un redzēt, kā es baidos par tevi! Paskaties visapkārt, redzi, cik daudz jauka ir pasaulē! Lūdz visu, ko vien gribi, es neko tev neatteikšu, tikai to vien nelūdz. Tu jau lūdz nevis balvu, bet briesmīgu sodu.

Tomēr Faetonts neko negribēja dzirdēt; apķēries ar abām rokām Hēlijam ap kaklu, viņš lūdza izpildīt viņa vēlēšanos.

—    Labi, es izpildīšu tavu lūgumu. Apmierinies, es taču zvērēju pie Stiksas ūdeņiem. Tu dabūsi, ko lūdzi, bet es gan domāju, ka tu būsi prātīgāks, — skumji atbildēja Hēlijs.

Viņš aizveda Faetontu tur, kur stāvēja viņa rati. Faetonts jūsmīgi aplūkoja tos; tie bija no tīra zelta un rotāti ar daudzkrāsainiem dārgakmeņiem. Tika atvesti Hēlija spārnotie zirgi, kas bija pabaroti ar ambrosiju un padzirdināti ar nektāru. Zirgus iejūdza ratos. Rožpirkste Rosa atvēra saules vārtus. Hēlijs ar svēto ziedi iezieda Faetonta seju, lai to neapdedzinātu saulstaru liesma, un uzlika viņam galvā staru vainagu. Skumji nopūzdamies, Hēlijs pēdējo reizi deva Faetontam padomu:

— Mans dēls, atceries manas pamācības un izpildi tās, ja tu vari. Netrenc zirgus, turi pēc iespējas stingrāk grožus. Mani zirgi skries bez pamudinājuma. Viņus grūti valdīt. Ceļu tu redzēsi pēc iebrauktajām sliedēm, tās iet pāri visam debess jumam. Nebrauc pārāk augstu, lai nesadedzinātu debesis, bet arī pārāk zemu ne, citādi aizdegsies visa zeme. Atceries, ka tev nav jānogriežas ne pa labi, ne pa kreisi. Tavs ceļš iet tieši pa vidu starp čūsku un ziedokli[39] . viss pārējais ir likteņa varā, uz to vēl es ceru. Bet tagad laiks brauķt, nakts ir jau atstājusi debess jumu; jau klāt ir rožpirkste Ēosa. Saņem stingrāk grožus! Bet varbūt tu grozīsi savu lēmumu: tas draud tev ar bojāeju. Ļauj man pašam dot gaismu zemei! Nepazudini sevi!

Faetonts ātri ielēca ratos un satvēra grožus. Viņš priecājas, triumfē, pateicas savam tēvam Hēlijam un steidzas doties ceļā. Zirgi nepacietīgi mīņājas, no nāsīm tiem šaujas liesmas, ātri tie trauc caur miglu uz priekšu, pa stāvo ceļu uz debes^ jumu. Neparasti viegli zirgiem ir rati. Tagad zirgi jau auļo pa debess jumu, tie nogriežas no parastās Hēlija takas un trauc uz priekšu bez ceļa. Faetonts nezina, kur ir ceļš, viņš nespēj vadīt zirgus. Viņš paskatās no augstā debess juma uz zemi un šausmās nobāl, tik tālu zem viņa ir zeme. Kājas tam sāk drebēt, tumšs metas acu priekšā. Viņš jau nožēlo, ka lūdzis tēvu, lai tas dod viņam vadīt saules ratus. Ko darīt? Viņš jau daudz ir nobraucis, bet priekšā vēl garš ceļš. Zirgi neklausa Faetontam, viņš nezina zirgu vārdus, nespēj tos apturēt. Visapkārt viņš redz briesmīgus debess zvērus un nobīstas vēl vairāk.

— Ai, zibeņmeti Zev, varenākais no dieviem! Vai tiešām man ir jāiet bojā, vai jāiet bojā tava brāļa Poseidona valstībai, vai jāiznīkst itin visam? Skaties! Atlants tik tikko spēj noturēt uz pleciem smago debess jumu. Debesis un dievu pilis var sabrukt. Vai tiešām viss atgriezīsies pirmatnējā Haosā? Ai, glāb no uguns to, kas vēl ir palicis!

Zevs paklausīja dieves Gajas lūgumam, bargi atvēzējies, meta savu liesmojošo zibeni, sadragāja saules ratus un ar uguni nodzēsa uguni. Hēlija zirgi aizskrēja katrs uz savu pusi. Pa visu debess jumu tika izkaisītas Hēlija ratu un aizjūga drumslas.

Bet Faetonts ar degošiem matiem aizlidoja kā krītoša zvaigzne pa gaisu, nokrita tālu no savas dzimtenes, Eridanas[42] upes viļņos. Tur Hesperijas nimfas viņu atrada un apbedīja. Faetonta tēvs Hēlijs dziļās skumjās aizklāja seju un veselu dienu neparādījās pie zilajām debesīm. Tikai ugunsgrēka liesmas apgaismoja zemi.

Ilgi Faetonta nelaimīgā māte Klimene meklēja savu bojā gājušo dēlu. Beidzot viņa atrada Eridanas krastā nevis dēla līķi, bet viņa kapu. Rūgti raudāja bēdu sagrauztā māte pie dēla kapa, raudāja par bojā gājušo brāli arī Klimenes meitas heliādas. Nav gala viņu bēdām. Lielie dievi pārvērta raudošās heliādas par papelēm. Papeles-heliādas stāv noliekušās pār Eridanu, un viņu asaras-sveķi krīt dzestrajā ūdenī. Sveķi sakalst un kļūst par caurspīdīgu dzintaru.

Par Faetonta bojāeju bēdājās arī viņa draugs Kikns. Viņa žēlabas bija tālu dzirdamas Eridanas krastos. Redzēdami Kikna neremdināmās skumjas, dievi pārvērta viņu par sniegbaltu gulbi. No šī laika Kikns dzīvo ūdeņos — upēs un plašos, gaišos ezeros. Viņš baidās no uguns, jo no tās ir gājis bojā viņa draugs Faetonts.

DIONĪSS

[43]Dionisa dzimšana un audzināšana

Zevs zibeņmetis mīlēja skaisto Semeli, Tēbu valdnieka Kadma meitu. Kādreiz viņš tai apsolīja izpildīt katru tās lūgumu, lai tas būtu kāds būdams, un, to apstiprinādams, zvērēja nepārkāpjamo dievu zvērestu pie pazemes upes Stiksas svētajiem ūdeņiem. Bet lielā dieve Hēra ienīda Semeli un gribēja to pazudināt. Viņa teica Semelei:

— Lūdz Zevu, lai viņš tev parādās visā dieva zibeņmeša un Olimpa valdnieka godībā. Ja viņš tevi tiešām mīl, viņš neatteiksies izpildīt šo lūgumu.

Hēra pārliecināja Semeli, un tā lūdza Zevu izpildīt tieši šo savu lūgumu. Bet Zevs neko nevarēja atteikt Semelei, jo bija zvērējis pie Stiksas ūdeņiem. Zibeņmetis parādījās viņai visā savā dievu un cilvēku valdnieka godībā, visā savā mirdzošajā diženumā. Spožs zibens liesmoja Zeva rokās, no pērkona grāvieniem drebēja Kadma pils. No Zeva zibens aizdegās viss, kas bija tuvumā. Visa pils bija liesmās, viss bruka un gāzās. Šausmās nokrita Semele zemē, liesmas viņu dedzināja. Viņa redzēja, ka viņai nav glābiņa, ka lūgums, ko bija ieteikusi Hēra, ir viņu pazudinājis.

Bet mirstošajai Semelei piedzima dēls Dionīss, vājš, dzīvotnespējīgs bērns. Likās, ka arī tam lemts iet bojā ugunī. Bet vai yarēja iet bojā lielā Zeva dēls? Visapkārt no zemes kā pēc burvja mājiena izauga biezas, zaļojošas efejas. Tās apsedza nelaimīgo bērnu no uguns un izglāba viņu no nāves.

Zevs paņēma izglābto dēlu un, tā kā viņš bija vēl tik mazs un vājš, ka nebūtu varējis dzīvot, tad iešuva viņu sev gurnā. Sava tēva Zeva miesā Dionīss pieņēmās spēkā un, kļuvis spēcīgāks, piedzima otrreiz no zibeņmeša Zeva gurna. Tad dievu un cilvēku valdnieks pasauca savu dēlu Hermeju, dievu ātro vēstnesi, un lika tam aiznest mazo Dionīsu Semelas māsai Ino un tās vīram Orhomenas[44] valdniekam Atamantam — tiem vajadzēja Dionīsu izaudzināt.

Dieve Hēra sadusmojās uz Ino un Atamantu, ka viņi paņēmuši audzināt ienīstās Semeles dēlu. Viņa uzsūtīja Atamantam ārprātu. Ārprāta lēkmē Atamants nogalināja savu dēlu Learhu. Ino ar otru dēlu Melikertu tikko paguva bēgot izglābties no nāves. Viņas vīrs dzinās tai pakaļ un gandrīz jau panāca zo. Priekšā gadījās kraujš, klinšains jūras krasts, apakšā krāca viļņi, tūlīt viņu panāks ārprātīgais vīrs — Ino neredz glābiņu. Izmisumā viņa ar dēlu metas no krasta klintīm jūrā. Nereīdas uzņēma pie sevis jūrā Ino un Melikertu. Dionīsa audzinātāja un viņas dēls tika pārvērsti par jūras dievībām, un no šī laika viņi dzīvo jūras dzelmē.

Dionīsu no ārprātīgā Atamanta izglāba Hermejs. Viņš vienā acumirklī aiznesa to uz Nīsas ieleju un nodeva audzināt nimfām. Dionīss izauga par skaistu, varenu vīna dievu, par dievu, kas dod cilvēkiem spēkus un prieku, par dievu, kas dod auglību. Dionīsa audzinātājas nimfas Zevs apbalvoja, ieceldams tās debesīs. Tumšās, zvaigžņotās naktīs tās mirdz citu zvaigznāju vidū, un tās sauc par Hiādēm[45] .

DIONĪSS UN VINA PAVADOŅI

Vainagiem rotātu menādu un satiru jautrajā pulkā līksmais dievs Dionīss iet no zemes uz zemi pa visu pasauli. Vīnāju vainagā viņš iet visiem pa priekšu ar efejām apvītu tirsu rokās. Ap viņu dziedādamas un gavilēdamas ātrā dejā griežas jautrās menādas, lēkā no viņa noreibušie, neveiklie, astainie satiri ar āža kājām. Beidzamais uz ezeļa jāj vecais Silēns, Dionīsa gudrais, saprātīgais skolotājs. Viņš ir stipri noreibis un tikko var noturēties ēzeļa mugurā, balstīdamies uz ādas maisa ar vīnu. Efeju vainags uz viņa plikās galvas ir sašķiebies. Viņš jāj, līgodamies un labsirdīgi smaidīdams. Jaunākie satiri iet blakus uzmanīgi ejošajam ēzelim un rūpīgi balsta veco, lai tas nenokristu. Flautām, stabulēm un timpāniem skanot, trokšņainais gājiens jautri virzās uz priekšu pa kalniem, ēnainiem mežiem un zaļām pļavām. Dionīss iet pa pasauli līksmodams, visus pakļaudams savai varai. Viņš māca cilvēkiem audzēt vīnogulājus un, kad ogas ir ienākušās, no smagajiem ķekariem taisīt vīnu.

LIKURGS

Tomēr visur neatzīst Dionīsa varu. Bieži tam gadās sastapt arī pretestību, ar varu pakļaut zemes un pilsētas. Bet kurš gan spēj cīnīties ar vareno dievu, Zeva dēlu? Bargi viņš soda tos, kas viņam pretojas, kas negrib viņu atzīt un godāt kā dievu. Pirmoreiz Dionīsu sāka vajāt Trāķijā, kad viņš ēnainā ielejā, dziesmām un mūzikai skanot, no vīna noreibis, jautri dzīroja un dejoja ar savām pavadonēm menādām; šai brīdī viņam uzbruka nežēlīgais edoniešu[46] valdnieks Likurgs. Izbailēs aizbēga uz visām pusēm menādas, nometušas zemē Dionīsa svētos traukus; bēga arī pats Dionīss. Glābdamies no Likurga, viņš metās jūrā; tur tam deva patvērumu dieve Tetīda. Dionīsa tēvs zibeņmetis Zevs nežēlīgi sodīja Likurgu, kas bija iedrošinājies apvainot jauno dievu: Zevs atņēma viņam acu gaismu un saīsināja viņa dzīves laiku.

Minija meitas

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Arī Boiotijas Orhomenā negribēja tūlīt atzīt dievu Dionīsu. Kad Dionīsa priesteris ieradās Orhomenā un aicināja visas meitenes un sievas doties mežos un kalnos uz jautriem svētkiem par godu vīna dievam, valdnieka Mīnija trīs meitas uz svētkiem neaizgāja; viņas negribēja atzīt Dionīsu par dievu. Visas Orhomenas sievietes izgāja no pilsētas ēnainos mežos un tur ar dziesmām un dejām godāja vareno dievu. Apvijušas sev apkārt efejas, ar tirsiem rokās, viņas kā menādas traucās ar skaļiem gaviļu saucieniem pa kalniem, cildinādamas Dionīsu. Bet Orhomenas valdnieka meitas sēdēja mājās, mierīgi vērpdamas un auzdamas. Viņas pat dzirdēt nekā negribēja par dievu Dionīsu. Pienāca vakars, saule nogāja, bet valdnieka meitas vēl strādāja, viņas steidzās katrā ziņā pabeigt darbu.

Te pēkšņi viņu acu priekšā notika brīnums. Pilī atskanēja timpāni un flautas, vērpjamā dzija kļuva par vīnogulāju stīgām ar smagiem ogu ķekariem. Aužamie stāvi sāka zaļot, ap tiem tinās kuplas efejas. Visapkārt saldi smaržoja mirtes un puķes. Valdnieka meitas pārsteigtas raudzījās šai brīnumā. Pēkšņi vakara krēslā grimstošajā pilī sāka baigi liesmot lāpas. Visur rēca plēsīgi zvēri, parādījās lauvas, panteras, lūši un lāči. Nikni kaukdami, viņi skrēja pa pili, un Jauni spīdēja viņu acis. Valdnieka meitas šausmās steidzās paslēpties vistālākajās un tumšākajās pils telpās, lai neredzētu lāpu gaismu un nedzirdētu zvēru rēkšanu. Viss velti, nekur viņas nevar paslēpties. Bet tas vēl nebija viss Dionīsa sods. Valdnieka meitas sāka sarukt, viņu miesu apklāja tumša peju vilna, roku vietā izauga spārni ar plānu plēvi — viņas kļuva par sikspārņiem. No šī laika viņas slēpjas no dienas gaismas tumšās, mitrās drupās un alas. Tā viņas sodīja Dionīss.

Tirēņu jūras laupītāji[47]

Atstāstīts pēc Homēra himnas un Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Dionīss sodīja arī tirēņu jūras laupītājus, tiesa, ne jau tādēļ, ka tie negribēja atzīt viņu par dievu, bet vairāk par ļauno, ko tie viņam gribēja nodarīt kā vienkāršam mirstīgajam.

Kādreiz Dionīss stāvēja dzidri zilgas jūras krastā. Maigs jūras vējš glāstīja viņa tumšās cirtas un viegli plivināja purpura apmetni, kas apņēma jaunā dieva slaido augumu. Tālu jūrā parādījās kuģis; tas ātri tuvojās krastam. Kad kuģis jau bija pie krasta, jūrasbraucēji — tie bija tirēņu jūras laupītāji — ieraudzīja brīnišķīgo, vientuļo jaunekli. Viņi ātri piestāja, izkāpa malā, sagrāba Dionīsu un aizveda uz kuģi. Laupītājiem ne prātā nenāca, ka viņi ir sagūstījuši dievu. Viņi priecājās, ka guvuši tik lielisku laupījumu, jo bija pārliecināti, ka, pārdodot tādu skaistu jaunekli verdzibā, viņi dabūs daudz zelta. Nonākuši uz kuģa, laupītāji gribēja iekalt Dionīsu smagās važās, bet tās krita nost no jaunā dieva kājām un rokām, kurš sēdēja, ar mierīgu smaidu noraudzīdamies laupītājos. Kad stūresvīrs redzēja, ka važas neturas uz jaunekļa rokām, tas izbijies teica saviem biedriem:

—    Neprātīgie! Ko mēs darām? Vai tik tas nav dievs, ko mēs gribam iekalt važās? Redziet — cik dziļi iegrimis no viņa pat mūsu kuģis. Vai tas tik nav pats Zevs vai sudrabloka Apollons, vai zemes tricinātājs Poseidons? Nē, viņš neizskatās pēc mirstīgā! Tas ir viens no tiem dieviem, kas dzīvo gaišajā Olimpā. Laidiet viņu ātrāk vaļā, izsēdiniet krastā! Ka tik viņš nesasauc negantus vējus un nesaceļ jūrā niknu vētru!

Bet kapteinis dusmīgi atcirta saprātīgajam stūresvīram:

—    Gļēvuli! Redzi, kāds ceļavējš! Mūsu kuģis ātri dosies pa bezgalīgās jūras viļņiem. Par jaunekli padomāsim pēc tam. Mēs aizbrauksim uz Ēģipti vai Kipru, vai tālo hiperboreju zemi un tur viņu pārdosim; lai tad tur šis jauneklis pameklē savus draugus un brāļus. Nē, mums viņu ir sūtījuši paši dievi!

Laupītāji mierīgi uzvilka buras, un kuģis izbrauca atklātā jūrā. Piepeši notika brīnums: pa kuģi sāka plūst smaržojošs vīns, un viss gaiss bija saldas smaržas pilns. Laupītāji sastinga no pārsteiguma. Bet tad uz burām sāka zaļot vīnogulāji ar smagiem ogu ķekariem, ap mastiem vijās tumšzaļas efejas; visur radās lieliski augļi, un ziedu vītnes aptinās ap airiem. To redzot, laupītāji sāka lūgt gudro sturesvīru griezt kuģi atpakaļ uz krastu. Par vēlu! Jauneklis pārvērtās par lauvu, kas, briesmīgi rūkdams, nostājas uz klāja; nikni spīdēja lauvas acis. Uz kuģa klāja paradījās pinkaina lāču māte un plati atplēta savu briesmīgo rīkli. Laupītāji izbailēs saskrēja uz kuģa pakaļgala un sadrūzmējēs ap stūresvīru, bet lauva ar vienu lēcienu metās uz kapteini un saplosīja to. Zaudējuši cerību izglābties, laupītāji cits pēc cita ielēca jūras viļņos, un Dionīss viņus pārvērta par delfīniem, bet stūresvīru Dionīss saudzēja. Viņš pieņēma savu agrāko izskatu un, laipni smaidīdams, teica:

— Nebīsties! Tu man patīc. Es esmu Dionīss, zibeņmeša Zeva un Kadma meitas Semeles dēls!

IKARIJS

Dionīss apbalvo tos, kas viņu godā kā dievu. Tā viņš apbalvoja Atikā Ikariju, iedāvinādams tam vīnkoku par to, ka īkarijs'bija viņu viesmīlīgi uzņēmis, un Ikarijs bija pirmais, kas Atikā audzēja vīnogas. Tomēr Ikarija liktenis bija bēdīgs.

Kādreiz viņš bija iedevis vīnu ganiem, bet tie, nezinādami, kas ir reibums, nodomāja, ka īkarijs tos saindējis, un viņu nogalināja, bet viņa līķi apraka kalnos. īkarija meita Ērigone ilgi meklēja tēvu. Beidzot ar sava suņa Mairas palīdzību viņa atrada tēva kapu. Izmisumā Ērigone pakārās pie tā paša koka, zem kura bija aprakts viņas tēvs. Dionīss uzņēma Ikariju, Eļrigoni un viņas suni Mairu debesīs. No šī laika skaidrās naktīs viņi parādās pie debesīm — tie ir Vēršu Gana, Jaunavas un Lielā Suņa zvaigznāji.

MIDS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Kādreiz līksmais Dionīss trokšņaino menādu un satiru pulkā klejoja pa Tmola mežiem un klintīm Frīģijā[48] . dionīsa pavadoņu pulkā nebija tikai Silēna. Viņš bija palicis iepakaļ un, stipri iereibis, klīda klupdams un krizdams pa Frīģijas laukiem. Viņu ieraudzīja zemnieki, sasēja ar ziedu vītnēm un aizveda pie valdnieka Mida. Mids tūlīt pazina Dionīsa skolotāju, ar lielu cieņu uzņēma viņu savā pilī un deviņas dienas rīkoja viņam par godu krāšņas dzīres. Desmitajā dienā Mids pats aizveda Silēnu pie

Dionīsa. Tas priecājās, ieraudzījis Silēnu, un kā atzinību par godu, kādu Mids parādījis Silēnam, ļāva tam izvēlēties jebkuru balvu. Tad Mids iesaucās:

—    Ai, varenais Dionīs, liec, lai viss, kam es pieskaršos, kļūst par tīru, mirdzošu zeltu!

Dionīss izpildīja Mida vēlēšanos; viņam tikai bija žēl, ka Mids nebija izvēlējies ko labāku.

Gavilēdams Mids devās projām. Priecādamies par dāvanu, viņš nolauž zaļu ozola zariņu — viņa rokās tas kļūst par zelta zariņu. Viņš noplūc druvā vārpas — tās kļūst par zelta vārpām ar zelta graudiem. Norauj ābolu — tas kļūst par zelta ābolu, it kā būtu no Hesperīdu dārza. Viss, kam vien Mids pieskaras, tūlīt kļūst par zeltu. Kad viņš mazgāja rokas, zelta lāsēm no tām tecēja ūdens. Mids gavilēja. Tad viņš atgriezās savā pilī. Kalpi bija sagatavojuši viņam bagātīgas dzīres, un Mids priecīgi atgūlās pie galda. Bet nu gan viņš saprata, kādu briesmīgu balvu izlūdzies no Dionīsa. Viss, kam Mids pieskārās, kļuva par zeltu. Tā mutē kļuva par zeltu gan maize, gan vīns, gan arī visi citi gardumi. Tagad Mids saprata, ka viņam būs jānomirst badā. Viņš pacēla rokas pret debesīm un iesaucās:

—    Ai, Dionīs, apžēlojies, apžēlojies par mani un piedod! Es lūdzu tevi, esi man žēlīgs! Ņem atpakaļ šo balvu!

Parādījās Dionīss un teica Midam:

—    Aizej pie Paktolas iztekas[49] , tās ūdeņos nomazgā no savas miesas šo balvu un savu kļūdu.

Mids devās, kā Dionīss tam bija licis, uz Paktolas izteku un iebrida tās dzidrajos ūdeņos. Kā zelta straume sāka plūst Paktolas ūdeņi un noskaloja no Mida miesas Dionīsa balvu. No tā laika Paktola ir bagāta ar zeltu.

PĀNS[50]

Dionīsa pavadoņu pulkā bieži bija redzams arī Pāns. Kad piedzima lielais Pāns, viņa māte nimfa Driopa, pa

skatījusies uz dēlu, šausmās aizbēga. Viņš bija piedzimis or āža kājām, ragiem un garu bārdu. Bet viņa tēvs Hermejs priecājās par dēla piedzimšanu, viņš paņēma to uz rokām un aiznesa pie dieviem uz gaišo Olimpu. Visi dievi Joti priecājās par Pānu un smējās, skatoties uz to.

Pāns nepalika dzīvot ar dieviem Olimpā. Viņš aizgāja ēnainos mežos un kalnos. Tur viņš gana ganāmpulkus, pūzdams savu melodisko stabuli. Tikko nimfas dzird Pāna stabules brīnišķīgās skaņas, viņas steidzas bariem pie tā, ņem to savā vidū, un drīz vien ziedošajā, klusajā ielejā, Pāna stabulei skanot, sākas jautra rotaļdeja. Pānam arī pašam patīk piedalīties nimfu dejās. Kad Pāns kļūst jautrs, mežos un kalnu nogāzēs valda līksmība. Jautri draiskojas nimfas un satiri ar āžkāji Pānu. Bet, kad sākas pusdienas tveice, Pāns aiziet ēnainā meža biezoknī vai vēsā alā un tur atdusas. Tad bīstami traucēt Pānu; viņš ir ātrs dusmās, noskaities viņš var uzsūtīt smagu, mokošu sapni, pēkšņi parādoties var pārbaidīt ceļinieku, kas iztraucējis viņa mieru. Viņš var arī uzsūtīt paniskas bailes, tādas šausmīgas izbailes, ka cilvēks bēg pa galvu pa kaklu, bēg, ceju nemeklēdams, pa mežiem, pa kalniem, gar bezdibeņiem un neredz, ka katru mirkli tam draud bojāeja. Dažreiz Pāns veseliem karapulkiem iedvesis tādas bailes, ka nekas nav varējis tos apturēt, kad tie sākuši bēgt. Nevajag kaitināt Pājnu — viņš ir briesmīgs, kad sadusmojas, bet, ja Pāns nedusmojas, viņš ir laipns un labsirdīgs. Daudz laba viņš dara ganiem — lielais Pāns sargā grieķu ganāmpulkus, viņš piedalās trakojošo menādu jautrajās dejās un bieži vien ir vīna dieva Dionīsa pavadonis.

PĀNS UN SĪRINGA

Arī lielo Pānu nesaudzēja zeltspārnotā Erota bultas. Viņš iemīlēja skaisto nimfu Sīringu. Nimfa bija augstprālīga un noraidīja visu pielūdzēju mīlu. Tāpat kā Lēto meitai Artemīdai, arī Sīringai medības bija iemījotākā nodarbošanās. Bieži vien Sīringu noturēja par Artemīdu, tik daiļa bija jaunā nimfa savā īsajā tērpā ar bultnesi plecos un loku rokās. Viņa tad līdzinājās Artemīdai kā viens ūdens piliens otram, tikai viņas loks bija nevis no zelta kā varenajai dievei, bet no raga.

Pāns kādreiz ieraudzīja Sīringu un gribēja pieiet tai klāt. Nimfa paskatījās uz Pānu un izbailēs sāka bēgt. Pāns gribēja to panākt, bet netika tai līdz. Tad priekšā gadījās upe. Kurp lai nimfa bēg? Sīringa izstiepa rokas pret upi un sāka lūgt upes dievu to glābt. Upes dievs paklausīja Sīringas lūgumu un pārvērta viņu par niedri. Pāns piesteidzās, gribēja jau apkampt Sīringu, bet apkampa tikai lokanās niedres, kas klusi zuzēja. Viņš stāvēja, skumji nopūzdamies, un viņam likās, ka niedru maigajā zuzēšanā viņš dzird skaistās Sīringas atvadu sveicienu. Pāns nogrieza dažas nevienāda garuma niedres, sastiprināja ar vasku un iztaisīja no tām jauki skanošu stabuli. Par piemiņu nimfai viņš nosauca stabuli par sīringu. No tā laika lielais Pāns meža vientulībā labprāt pūš stabuli sīringu, un apkārtējos kalnos atbalsojas maigās skaņas.

PĀNS SACENŠAS AR APOLLONU

Pāns ļoti lepojās ar savu mākslu stabulēt. Kādreiz viņš izaicināja uz sacensību pašu Apollonu. Tas notika Tmola kalna pakājē. Par tiesnesi bija šī kalna dievs. Purpura apmetnī, ar zelta kitaru rokās un lauru vainagu galvā Apollons ieradās uz sacensību. Pāns pirmais sāka spēlēt. Atskanēja viņa ganu stabules vienkāršā melodija un maigi atbalsojās Tmola nogāzēs. Kad apklusa maigās atbalsis, Apollons tvēra savas kitaras zelta stīgas. Plūst dievišķīgās mūzikas cildenās skaņas. Visi kā apburti klausās Apollona mūziku. Svinīgi skan kitaras zelta stīgas, dziļš klusums valda visā dabā, un šai klusumā kā plaša straume plūst brīnišķīgi skaistā melodija. Apollons beidza spēlēt; apklusa viņa kitaras pēdējās skaņas. Tmola kalna dievs piesprieda uzvaru Apollonam. Visi cildināja lielo dievu kitaroidu. Vienīgi Mids nebija sajūsmināts par Apollona spēli un slavēja Pāna vienkāršo mūziku. Apollons sadusmojās, sagrāba Midu aiz ausīm un izstiepa tās garas jo garas. No tā laika Midam ir ēzeļa ausis, un viņš tās rūpīgi slēpj zem liela turbāna. Bet Apollona uzvarētais Pāns noskumis devās dziļos meža biezokņos; tur bieži vien skiunji un maigi skan viņa stabule, un daiļās nimfas to labprāt klausās.

VAROŅI (PIECI LAIKMETI[51])

Atstāstīts pēc Hēsioda poēmas «Darbi un dienas»

Nemirstīgie dievi, kas dzīvo gaišajā Olimpā, radīja laimīgu cilvēku pirmo audzi: tas bija zelta laikmets . toreiz Krons valdīja debesīs. Šajā laikā ļaudis dzīvoja kā svētlaimīgi dievi, nepazīdami ne rūpes, ne pūles, ne bēdu. Tie nepazina arī nevarīgo vecumu; vienmēr stipras bija viņu kājas un rokas. Viņu dzīve bija laimīga un bez sāpēm kā mūžīgas dzīres. Kad pēc ilga mūža nāca nāve, tā bija kā mierīgs, kluss miegs.

Viņiem nekā netrūka. Zeme pati deva viņiem bagātīgus augļus, un viņiem nebija jāpūlas, apstrādājot laukus un dārzus. Lieli bija viņu ganāmpulki, un rāmi ganījās tie leknajās ganībās. Mierīgi un bez rūpēm ritēja zelta laikmeta cilvēku dzīve. Paši dievi nāca ar viņiem apspriesties. Bet zelta laikmets virs zemes beidzās, un no šīs cilvēku paaudzes neviens nepalika. Zelta laikmeta cilvēki pēc nāves kļuva par gariem, jaunu cilvēku paaudžu sargātājiem. Miglā tīti, viņi lidoja pa visu zemi, sargāja taisnību un sodīja ļaunumu. Tā Zevs bija apbalvojis viņus pēc nāves.

Otrā cilvēku audze un otrais laikmets vairs nebija tik laimīgs kā pirmais. Tas bija sudraba laikmets. sudraba laikmeta cilvēki ne spēkā, ne gudrībā nevarēja līdzināties zelta laikmeta ļaudīm . simt gadus viņi auga mājās pie savām mātēm, viņi tās atstāja tikai tad, kad bija pilnīgi pieauguši. Bet pieauguši viņi nedzīvoja ilgi, un, tā kā prāts viņiem nebija attīstīts, tad dzīvē viņi pieredzēja daudz nelaimju un bēdu. Sudraba laikmeta ļaudis bija nepaklausīgi. Viņi neklausīja nemirstīgajiem dieviem un negribēja dedzināt upurus uz ziedokļiem. Varenais Krona dēls Zevs iznīcināja viņu audzi virs zemes . viņš sadusmojās uz tiem, jo tie neklausīja dieviem, kas dzīvo gaišajā Olimpā. Zevs pavēlēja tiem dzīvot drūmajā pazemes valstībā. Tur tad viņi arī mīt, nezinādami ne priekus, ne bēdas; arī viņus godā cilvēki.

Tad Zevs radīja trešo audzi un trešo laikmetu — vara laikmetu . tas nelīdzinājās sudraba laikmetam. No šķēpa kāta Zevs radīja cilvēkus — varenus un briesmīgus. augstprātīgi bija vara laikmeta ļaudis, tiem patika vaidpilnie kari. Tie nepazina zemkopību un neēda zemes augļus, ko dod dārzi un druvas. Zevs bija tos radījis milzīgus augumā un nesalaužamus spēkā. viņu sirdis bija trauksmainas un vīrišķīgas, viņu rokas — nepārspējamas. No vara bija kalti viņu ieroči, no vara viņu mājas, ar vara darbarīkiem viņi strādāja. Tajos laikos vēl nepazina melno dzelzi. Paši ar savām rokām vara laikmeta cilvēki nogalināja cits citu. Drīz vien viņi nokāpa drausmīgā Aīda drūmajā valstībā . kaut gan viņi bija ļoti stipri, tomēr melnā nāve viņus pieveica, un viņi aizgāja no saules spožās gaismas.

Līdzko šī audze bija nogājusi ēnu valstībā, tūlīt lielais Zevs radīja uz visu barotājas zemes ceturto laikmetu un jaunu cilvēku audzi, cildenāku, taisnīgāku, dieviem līdzīgo pusdievu-varoņu audzi. Arī varoņi visi gāja bojā niknos karos un šausmīgās, asiņainās kaujās. vieni gāja bojā Kadma zemē pie septiņvārtu Tēbām, cīnīdamies par Oidipa mantojumu. Citi krita pie Trojas, kurp viņi bija devušies ar kuģiem pāri plašajai jūrai pēc skaistmates Helenas. Kad viņus visus bija pieveikusi nāve, zibeņmetis Zevs ierādīja viņiem dzīvesvietu pasaules malā, tālu no dzīvajiem ļaudīm. Pusdievi-varoņi dzīvo svētlaimīgo salās pie Okeāna vētrainajiem ūdeņiem laimīgu, priekpilnu dzīvi. Tur auglīgā zeme trīsreiz gadā dod viņiem augļus, saldus kā medus.

Pēdējā — piektā cilvēku audzē un piektais laikmets ir dzelzs laikmets . tas turpinās vēl tagad virs zemes. Dienu un nakti bez mitas māc cilvēkus bēdas un grūts darbs. Dievi sūta cilvēkiem lielas raizes. tiesa, ļaunajam dievi piejauc ari labo, bet ļaunā tomēr ir vairāk, tas valda visur. bērni negodā vecākus; draugs nav uzticīgs draugam; viesis neatrod viesmīlību; nav mīlestības starp brāļiem. Cilvēki neievēro doto zvērestu, neciena patieso un labo. viņi noposta cits citam pilsētas. Visur valda varmācība. Cieņā ir tikai augstprātība un spēks. Godbijības un taisnības dieves ir atstājušas cilvēkus. Savos baltajos tērpos viņas uzlidojušas augstajā Olimpā pie nemirstīgajiem dieviem, un cilvēkiem ir palikušas tikai lielas bēdas, un nav kas tos pasargā no ļauna.

DEIKALIONS UN PIRRA (PLŪDI)[52]

Daudz noziegumu ir izdarījuši vara laikmeta ļaudis. Būdami augstprātīgi un bezgodīgi, tie neklausīja Olimpa dieviem.

Zibeņmetis Zevs sadusmojās uz viņiem, bet jo sevišķi Zevs bija sašutis par Likāonu, Likosūras valdnieku Arkādijā2 . Kādreiz Zevs vienkārša mirstīgā izskatā bija atnācis uz Likosūru. Lai likosūrieši zinātu, ka viņš ir dievs, Zevs darīja brīnumzīmi, un visi metās viņa priekšā uz ceļiem un godāja to kā dievu. Vienīgi Likāons negribēja parādīt Zevam dievišķīgu godu un izfcmēja visus, kas to darīja. Likāons nolēma izzināt, vai tiešām Zevs ir dievs. Viņš nogalināja ķīlnieku, kas bija viņa pilī, daļu no tā izvārīja, daļu izcepa un piedāvāja kā mielastu varenajam zibeņmetim. Zevs drausmīgi sadusmojās. Viņš sagrāva ar zibeni l ikāona pili im pašu pārvērta par asinskārīgu vilku.

Cilvēki kļuva arvien bezgodīgāki, un varenais mākoņvedis un aigīdas nesējs Zevs nolēma iznīcināt visu cilvēku dzimumu. Viņš nolēma sūtīt par zemi tik stipras lietusgāzes, ka viss tiktu applūdināts. Zevs aizliedza pūst visiem citiem vējiem, vienīgi mitrais dienvidvējš Nots dzina tumšus lietus mākoņus. Pār zemi nāca lietusgāzes. Ūdens upēs un jūrās cēlās arvien augstāk un augstāk, visu applūdinādams. Zem ūdens pazuda pilsētas ar visiem mūriem, mājām un tempļiem, nebija vairs redzami ari torņi, kas augstu pacēlās uz pilsētu mūriem. Pamazām ūdens apklāja visu — ar mežiem apaugušos paugurus un augstus kalnus. Visa Grieķija pazuda zem brāzmainajiem jūras viļņiem. Vientuļa pacēlās virs ūdens divgalvainā Parnāsa virsotne. Tur, kur vēl nesen zemnieks bija strādājis savā druvā un bija zaļojuši vīna dārzi, pilni ar nobriedušiem ķekariem, tagad peldēja zivis un delfīnu bari draiskuļojās applūdušajos mežos.

Tā gāja bojā vara laikmeta cilvēku audze. Tikai divi cilvēki izglābās no šīs bojāejas — Prometeja dēls Deikalions un viņa sieva Pirra. Paklausīdams tēva Prometeja padomam, Deikalions bija uzbūvējis milzīgu šķirstu, salicis tajā pārtiku un iekāpis kopā ar savu sievu. Deviņas dienas un naktis peldēja Deikaliona šķirsts pa jūras viļņiem, kas bija apklājuši visu zemi. Beidzot viļņi aizdzina šķirstu pie divgalvainā Parnāsa virsotnes. Zeva sūtītā lietusgāze bija mitējusies. Deikalions un Pirra izkāpa no šķirsta un upurēja pateicības upuri Zevam, kas bija tos sargājis vētrainajos viļņos. Ūdens nokritās, un atkal bija redzama zeme, pilnīgi nopostīta, līdzīga tuksnesim.

Tad aigīdas nesējs Zevs aizsūtīja pie Deikaliona dievu vēstnesi Hermeju. Atri aiztraucās pār tuksnešaino zemi dievu vēstnesis, ieradās pie Deikaliona un teica tam:

—    Dievu un cilvēku pavēlnieks Zevs, zinādams, kā tu godā dievus, lika tev izvēlēties balvu; pasaki savu vēlēšanos, un Krona dēls to izpildīs.

Deikalions atbildēja Hermejam:

—    Ai, varenais Hermej, tikai vienu es lūdzu no Zeva: lai viņš atkal dod zemei cilvēkus!

Ātri Hermejs steidzās atpakaļ uz gaišo Olimpu un pateica Zevam Deikaliona lūgumu. Lielais Zevs lika Deikalionam un Pirrai salasīt akmeņus un mest tos atmuguriski pār galvu, bet noliedza skatīties atpakaļ. Deikalions izpildīja varenā zibeņmeša pavēli, un no akmeņiem, kurus meta viņš pats, radās vīrieši, bet no akmeņiem, kurus meta viņa sieva Pirra, radās sievietes. Tā pēc plūdiem zeme atkal dabūja cilvēkus. To sāka apdzīvot jauna, no akmeņiem radusies cilvēku audze.

PROMETEJS

Mīts par to, kā Prometejs pēc Zeva pavēles piekalts pie klints.

Tuksnesīgs, mežonīgs apvidus pašā pasaules malā pie skitiem. Drūmo klinšu robotās virsotnes sniedzas augstāk par mākoņiem. Visapkārt neviena zaļuma, nevienas zālītes, viss kails un nedzīvs. Visur milzīgi, melni, no kalniem nobrukuši klinšu bluķi. Jūras viļņi krākdami triecas pret klinšaino krastu, un augstu lido sāļās šļakatas. Viļņu putas klāj krasta akmeņus. Tālu aiz klintīm redzamas vieglā dūmakā tītās Kaukāza kalnu sniegotās virsotnes. Pamazām visu aizklāj tumši mākoņi un kalni pazūd. Arvien augstāk un augstāk ceļas mākoņi un aizsedz sauli. Vēl drūmāka, skumjāka kļūst visa apkārtne.  Nekad vēl cilvēks nav spēris šeit savu kāju. Surp, uz pasaules malu, Zeva kalpi atveduši saistīto Prometeju, lai piekaltu viņu ar nesaraujamām važām pie augstas klints. Prometeju ved zibeņmeša kalpi Spēks un Vara, kurus neviens nevar uzveikt. Viņu milzīgie ķermeņi ir kā no granīta cirsti. Viņu sirdis nepazīst žēluma, viņu acīs nekad nav redzama līdzcietība, viņu sejas ir tik drūmas kā apkārtējās klintis. Noskumis, ar zemu noliektu galvu, tiem seko Hēfaists ar smago veseri. Briesmīgs uzdeļvums tam jāizpilda. Viņam ar savām paša rokām jāpiekaļ draugs Prometejs pie klints. Hēfaists ir ļoti nobēdājies par drauga likteni, bet viņš nedrīkst nepaklausīt savam tēvam zibeņmetim Zevam. Viņš zina, cik nesaudzīgi soda Zevs nepaklausību.

Spēks un Vara uzved Prometeju uz augstas klints un steidzina Hēfaistu ķerties pie darba. Viņu nežēlīgie vārdi liek vēl vairāk Hēfaistam ciest drauga dēļ. Nelabprāt viņš tver savu milzīgo veseri, tikai nepieciešamība spiež to paklausīt, bet Spēks to mudina:

— Nem ātrāk važas! Piekaļ ar vareno veseri Prometeju pie klints. Veltas ir tavas bēdas par viņu: tās ir uēdas par Zeva ienaidnieku.

Spēks draud Hēfaistam ar Zeva dusmām, ja viņš nepiekais Prometeju tā, ka nekas to nevarēs atbrīvot. Ar nesaraujamām ķēdēm Hēfaists piekaļ pie klints Prometeja rokas un kājas. Kā viņš nīst tagad savu mākslu — tās dēļ viņam jāpiekaļ draugs ilgām mokām. Nežēlīgie Zeva kalpi visu laiku vēro viņa darbu.

—    Stiprāk zvel ar veseri! Stingrāk pievelc važas! Nepalaid tās pārāk vaļīgi! Prometejs ir viltīgs, viņš prot atbrīvoties pat no visstiprākajām važām, — saka Spēks. — Piekaļ viņu labi stipri, lai viņš zina, ko nozīmē krāpt Zevu.

—    Ai, cik labi atbilst šie nežēlīgie vārdi tavai bargajai sejai! — iesaucas Hēfaists, sākdams savu darbu.

Klints dreb no smagajiem vesera sitieniem, un varenā dima veļas no vienas zemes malas līdz otrai, Beidzot Prometejs ir piekalts. Bet tas vēl nav viss, vajag viņu vēl sakalt ar klinti, izdurot viņam caur krūtīm nesalaužamu tērauda asmeni. Hēfaists kavējas.

—   Ai, Prometej! — viņš iesaucas. — Cik sāpīgi man raudzīties tavās mokās!

—    Atkal tu kavējies! — Spēks nikni uzkliedz Hēfaistam. — Tu arvien vēl bēdājies par' Zeva ienaidnieku! Sargies, ka tik tev nav jābēdājas pašam par sevi!

Beidzot viss pabeigts. Viss padarīts tā, kā Zevs to licis. Piekalts ir titāns, un ar tērauda asmeni caurdurtas viņa krūtis. Ņirgādamies par Prometeju, Spēks viņam saka:

—    Redzi nu, šeit tu vari būt tik augstprātīgs, cik vien gribi; lepojies vien. Dod vēl mirstīgajiem dāvanas, kuras tu esi dieviem nolaupījis! Redzēsim, vai tavi mirstīgie varēs tev palīdzēt. Nāksies tev pašam padomāt, kā atbrīvoties no šīm važām.

Bet Prometejs lepni cieš klusu. Nevienu vārdu viņš nesaka, kamēr Hēfaists kaļ to pie klints, pat kluss vaids neizlaužas viņam no krūtīm — ne ar ko viņš neizrāda savas ciešanas.

Aizgājuši Zeva kalpi Spēks un Vara un tiem līdzi arī noskumušais Hēfaists. Prometejs palicis viens; tagad viņu dzird tikai jūra un tumšie mākoņi. Tikai tagad sāpīgs vaids izlaužas no varenā titāna caurdurtajām krūtīm, tikai tagad viņš sāk žēloties par savu ļauno likteni. Prometejs skaļi iekliedzas. Viņa vārdos dzirdamas neizsakāmas sāpes un skumjas:

— Ai, dievišķīgās debesis un jūs, ātri traucošie vēji, /il, upju avoti un jūras viļņu nerimstošās šalkas, ai, zeme, iii visu māte, ai, visu redzošā saule, tu, kas riņķo apkārt visai zemei, — visus jūs piesaucu sev par lieciniekiem! I'edziet, kas man jācieš! Redziet, kāds negods man jānes neskaitāmus gadus. Ai, bēdas, bēdas. Es vaimanāšu mokās t.an tagad, gan daudzus, daudzus gadsimtus! Kad manām ( iešanām būs gals? Bet kāpēc es tā runāju! Es taču zināju visu, kas būs. Sīs mokas mani nav pārsteigušas negaidot. Iis zināju, ka neizbēgams ir bargā likteņa lēmums. Man jācieš šīs mokas! Bet par ko? Par to, ka es mirstīgajiem esmu darījis tik daudz laba, man ir tik briesmīgi jācieš, un no šīm mokām man neizbēgt. Ai, bēdas, bēdas!

Bet tad viņš izdzird klusas šalkas, it kā spārnu vēdas, it kā vieglu lidojumu. No sirmā Okeāna tālajiem krastiem, no vēsās dzelmes ar vieglu vēja pūsmu savos ratos pie klints bija atsteigušās Okeanīdas. Viņas bija dzirdējušas Hēfaista vesera dimu, viņas bija dzirdējušas arī Prometeja vaidus. Asaras aizmigloja Okeanīdu skaistās acis, kad viņas ieraudzīja vareno titānu piekaltu pie klints. Viņš nebija svešinieks Okeanīdām. Prometeja tēvs Iapets bija viņu tēva Okeāna brālis, bet Prometeja sieva Hesione bija viņu māsa. Okeanīdas sastājās ap klinti. Lielas bija viņu bēdas par Prometeju, bet viņas izbijās, dzirdot, kā Prometejs lād Zevu un visus Olimpa dievus. Viņas baidījās, ka Zevs padarīs vēl lielākas titāna ciešanas. Okeanīdas nezināja, kāpēc viņam jācieš tik bargs sods. Dzijā līdzjūtībā viņas lūdz Prometeju pateikt, par ko viņu sodījis Zevs, ar ko zibeņmeti tā sadusmojis titāns.

Prometejs stāsta tām, kā viņš palīdzējis Zevam cīņā ar titāniem, kā viņš pierunājis savu māti Temīdu un vareno zemes dievi Gāju nostāties Zeva pusē. Zevs uzvarēja titānus un, paklausīdams Prometeja padomam, ietrieca tos briesmīgā Tartara bezdibenī, ieguvis varu pār pasauli, Zevs dalīja to ar jaunajiem Olimpa dieviem, bet tiem titāniem, kas bija viņam palīdzējuši, zibeņmetis nedeva varu pasaulē. Zevs nīst titānus, baidās no viņu drausmīgā spēka. Zevs neuzticējās arī Prometejam un neieredzēja to. Vēl stiprāk uzliesmoja Zeva naids, kad Prometejs sāka aizstāvēt nelaimīgos mirstīgos cilvēkus. Tie bija dzīvojuši jau tai laikā, kad valdīja Krons, bet Zevs viņus gribēja iznīcināt. Prometejam kļuva žēl cilvēku, kuriem toreiz vēl nebija saprāta; viņš negribēja, ka tie nonāktu nelaimīgi Aīda drūmajā valstībā. Viņš iedvesa tiem cerību, kuru cilvēki vēl nepazina, un nolaupīja dievišķo uguni, ko atdeva cilvēkiem, kaut gan zināja, kāds sods viņam par to draud. Bailes no briesmīgā soda neatturēja lepno,' vareno titānu palīdzēt cilvēkiem. Prometeju neatturēja arī viņa viedīgās mātes Temīdas brīdinājumi.

Baiļodamās Okeanīdas klausījās Prometeja vārdos. Bet tad ar spārnotiem ratiem atauļo pie klints pats viedīgais, sirmais Okeāns. Tas mēģina pierunāt Prometeju pakļauties Zeva varai: viņam taču jāzina, ka velti cīnīties ar briesmīgā Tīfona uzvarētāju. Okeānam ir žēl Prometeja, viņš pats cieš, redzēdams, kādas mokas jācieš Prometejam. Viedīgais, sirmais Okeāns grib steigties uz gaišo Olimpu un lūgt Zevu apžēlot titānu, kaut arī zibeņmetis varētu sadusmoties uz viņu šāda lūguma dēļ. Viņš ir pārliecināts, ka gudri aizstāvja vārdi bieži remdina dusmas. Bet veltas ir visas Okeāna lūgšanas. Prometejs tam lepni atbild:

—    Nē, padomā labāk, kā glābties tev pašam. Baidos, ka tava līdzcietība var tev kaitēt. Es līdz galam izbaudīšu visu to ļauno, ko liktenis man lēmis. Bet tu, Okeān, lūgdams par mani, sargies sadusmot Zevu.

— Ai, es redzu, — Okeāns skumji atbild Prometejam, — tu tā runā tāpēc, lai es atgrieztos, nekā nepanācis. Bet tici man, Prometej, tikai rūpes par tavu likteni un mīlestība uz tevi ir atvedušas mani šurp!

—    Nē! Ej prom! Ātrāk, ātrāk steidzies prom no šejienes! Atstāj mani! — iesaucās Prometejs. «

Dziļi apbēdināts, Okeāns atstāja Prometeju. Viņš aizauļoja savos spārnotajos ratos, bet Prometejs atkal stāstīja Okeanīdām par to, ko viņš darījis cilvēku labā, kā viņš tos aplaimojis, nevērodams Zeva aizliegumu. Lemnas salā no sava drauga Hēfaista kalves, kas atrodas Mosha kalnā, Prometejs slepeni bija paņēmis uguni, lai to aiznestu cilvēkiem. Viņš iemācīja cilvēkiem dažādas mākslas, deva tiem zināšanas, iemācīja tos rēķināt, rakstīt un lasīt. Viņš mācīja tiem lietot metālus, mācīja, kā tos iegūt zemes dzīlēs un apstrādāt. Prometejs savaldīja meža vērsi un uzlika tam jūgu, lai cilvēks varētu izlietot vērša spēku, apstrādājot savus laukus. Viņš iejūdza ratos zirgu un padarīja to paklausīgu cilvēkam. Gudrais titāns uzbūvēja pirmo kuģi un uzvilka linu buras, lai kuģis ātri vestu cilvēkus pa bezgalīgo jūru. Pirms tam cilvēki nepazina zāles, neprata ārstēt slimības, neprata cīnīties ar tām, bet Prometejs tiem atklaja zāļu lielo spēku, un viņi uzveica ar tām savas slinūbas. Viņš iemācīja cilvēkiem visu to, kas mazina dzīves grūtības, kas dara dzīvi laimīgāku un priecīgāku. Ar to viņš sadusmoja Zevu, par to viņu sodīja zibeņmetis.

Bet Prometejam nebūs mūžīgi jācieš. Viņš zina, ka ļauns liktenis sagaida arī vareno zibeņmeti. Neizbēgt tam no šī likteņa! Prometejs zina, ka Zeva vara nebūs mūžīga: viņu nogāzīs no augstā, majestātiskā Olimpa. Gudrais titāns zina arī lielo noslēpumu, kā Zevs varētu izbēgt no šī ļaunā likteņa, bet viņš neatklās šo noslēpumu Zevam. Nekāda vara, nekādi draudi, nekādas mokas neatdarīs lepnā Prometeja lūpas.

Prometejs beidza stāstīt. Okeanīdas pārsteigtas klausījās viņā. Viņas brīnījās par varenā titāna lielo gudrību, par viņa nesalaužamo spēku, ja viņš bija iedrošinājies sacelties pret zibeņmeti Zevu. Viņas atkal pārņēma šausmas, kad dzirdēja, kādu likteni Prometejs pravieto Zevam. Viņas saprata — ja šie draudi kļūs zināmi Olimpā, zibeņmetis darīs visu, lai izzinātu liktenīgo noslēpumu. Ar asaru pilnām acīm Okeanīdas raugās uz Prometeju, viņas ir satriekusi doma par to, cik neizbēgams bargā likteņa lēmums. Uz klints iestājas klusums, dzirdama tikai nerimstošā jūras krākšana.

Piepeši no tālienes atlido, tikko dzirdami, tikko jaušami sāpju vaidi. Pēc brīža atkal tip atlido līdz klintij. Arvien tuvāk, arvien stiprāk skan vaidi. Tur skrien nelaimīgā Io, pirmā Argolīdas valdnieka, upes dieva Inaha meita, kas pārvērsta par govi un, Hēras uzsūtīta milzīga dundura trenkta, asinīm noplūdusi, visa vienās putās, trauc kā neprātīga, Bezgala nogurusi, zaudējusi spēkus tālajā skrējienā, dundura dzēlienu nomocīta, īo apstājas piekaltā Prometeja priekšā. Viņa stāsta tam, grūti vaidēdama, kas viņai bijis jāizcieš, un lūdz viedīgo titānu:

—    Ai, Prometej! Šajā manā maldu ceļā pasaki, lūdzams, kad reiz beigsies manas mokas, kad beidzot es atradīšu mieru?

īo sāka skaļi vaimanāt:

—    Ai, nelaime, ai, nelaime! Cik daudz ciešanu man ir lēmis Jaunais liktenis! Sirds šausmās sažņaudzas krūtīs! Ārprāts atkal nāk pār mani, atkal manā izmocītajā miesā iedūries dundura svelošais dzelonis, atkal es vairs nespēju runāt! Ai, nelaime, ai, nelaime!

Ārprātā ieplestām acīm Io trakā skrējienā traucās prom no klints. Kā viesuja nesta viņa joņoja arvien tālāk un tālāk. Skaji dūkdams, traucās tai pakaļ dundurs, un kā uguns dedzināja viņa dzelonis nelaimīgo Io. Viņa pazuda putekļu mākonī. Arvien klusāk un klusāk atlidoja līdz klintij īo vaimanas, līdz tās izgaisa tālē kā klusa, sāpju pilna nopūta.

Prometejs un Okeanīdas klusēja, skumdamas par nelaimīgo īo, bet tad Prometejs sašutis iesaucās:

—    Moki mani kā mocīdams, zibeņmeti Zev, bet reiz tomēr nāks diena, kad sabruks arī tava vara. Tu zaudēsi savu valstību, un tevi nogāzīs tumsībā. Tad piepildīsies tava tēva Krona lāsti! Neviens no dieviem nezina, kā novērst tavu ļauno likteni! Tikai es to zinu! Tagad tu sēdi varens gaišajā Olimpā un pērkoni un zibeņi ir tavā rokā, bet tie tevi neglābs, tie nekā nespēj pret neizbēgamo likteni. Satriekts un pazemots tu sapratīsi, kāda starpība ir starp varu un verdzību!

Bailes aptumšoja Okeanīdu acis, un šausmās nobālēja viņu skaistās sejas. Tad, izstiepdamas pret Prometeju savas jūras putu baltās rokas, viņas iesaucās:

—    Neprātīgais! Kā tu iedrošinies draudēt dievu un cilvēku valdniekam Zevam? Ai, Prometej, vēl lielākām mokām viņš liks nākt pār tevi Padomā par savu likteni, esi 'ēlsirdīgs pats pret sevi!

—   Esmu sagatavojies uz visu!

—   Bet gudrais taču padodas nepielūdzamā likteņa priekšā!

—   Tad pazemīgi lūdziet, lai jūs saudzē! Uz ceļiem rāpojiet varenā valdnieka priekšā. Bet es — kas gan man ir zibeņmetis Zevs? Kāpēc man no viņa baidīties? Nāve man nav lemta. Lai Zevs dara, kas viņam tīk. Ilgi viņš nevaldīs pār dieviem.

Nepaguva vēl Prometejs to pateikt, kad ātri kā krītoša zvaigzne pa gaisu atsteidzās dievu vēstnesis Hermejs un bargs nostājās Prometeja priekšā. Viņu bija sūtījis Zevs pieprasīt, lai titāns atklāj noslēpumu, kurš būs tas, kas gāzīs Zevu, un kā izbēgt no šī likteņa lēmuma. Hermejs draud Prometejam, ka par nepaklausību viņš saņem3 briesmīgu sodu. Bet varenais titāns ir nelokāms, izsmiedams viņš atbild Hermejam:

—    Puika tu būtu ar bērna prātu, ja cerētu kaut ko dabūt zināt. Ņem vērā — es nemainīšu savas mokas pret verdzisku kalpošanu Zevam. Labāk lai esmu piekalts pie šīs klints nekā kļūstu par tirāna Zeva padevīgu kalpu. Nav tādu ciešanu, tādu moku, ar kurām Zevs varētu mani iebaidīt un piespiest teikt kaut vienu vienīgu vārdu. Nē, viņš nedabūs zināt, kā izbēgt no likteņa, nekad tirāns Zevs nedabūs zināt, kas atņems viņam varu!

—    Tad klausies jel, Prometej, kas notiks ar tevi, ja tu atteiksies izpildīt Zeva gribu, — atbild titānam Hermejs. — Ar sava zibens triecienu viņš nogāzīs šo klinti kopā or tevi drūmajā bezdibenī. Tur akmens sprostā tu daudzus, daudzus gadsimtus mocīsies bez saules gaismas dziļā tumsībā. Paies gadsimti, un Zevs tevi atkal pacels no bezdibeņa, bet ne jau tāpēc, lai tevi iepriecētu. Katru dienu atlidos Zeva sūtīts ērglis un ar saviem asajiem nagiem un knābi plosīs tavas aknas; atkal un atkal tās ataugs no jauna, un vienmēr drausmīgākas kļūs tavas ciešanas. Tā tu karāsies pie klints, kamēr kāds cits būs ar mieru labprātīgi tavā vietā nokāpt drūmajā Aīda valstība. Padomā, Prometej, vai nav labāk paklausīt Zevam! Tu taču zini, ka Zevs nekad nedraud velti.

Nelokāms ir lepnais titāns. Vai tad ir kaut kas, no kā viņš baidītos? Piepeši nodrebēja zeme, viss salīgojās; nodārdēja apdullinošs pērkona grāviens, žilbinoši uzliesmoja zibens. Sāka trakot melns viesulis. Kā vareni kalni jūrā putodami pacēlās vijņi. Vētras gaudās, zemestrīces rīboņā un dārdoņā atskanēja šausmīgs Prometeja brēciens:

— Ai, kādu triecienu dod man Zevs, lai šausmās sažņaugtos mana sirds! Ai, mana augsti godājamā māte Temīda, ai, debess zilgine, kas lej gaismu pār visiem! Redziet, cik netaisni Zevs mani soda!

Ar briesmīgu dārdoņu klints un pie tās piekaltais Prometejs iebruka neizmērojamā bezdibenī, mūžīgā tumsībā 1

Pagāja gadsimti, un Zevs atkal pacēla Prometeju no tumsas gaismā. Bet viņa ciešanas nebeidzās; tās kļuva vēl grūtākas. Atkal viņš piekalts pie augstas klints, atkal važās saistīts. Viņu dedzina saules svelme, brāžas pāri vētras, viņa nomocīto miesu šausta lietus un krusa, ziemā sniega pārslas krīt uz Prometeju un nežēlīgs aukstums stindzina viņa locekļus. Bet šo moku vēl par maz! Katru dienu, šalcot vareno spārnu vēdām, uz klinti atlido milzīgs ērglis. Viņš nolaižas Prometejam uz krūtīm un plosa tās ar tēraudasiem nagiem. Ērglis plēš ar savu knābi titāna aknas. Straumēm plūst asinis un aptraipa klinti; klints pakājē asinis sarec melnos kamolos; tās saulē pūst, un nepanesamas smirdoņas pilns ir viss gaiss. Katru rītu atlido ērglis un sāk savu asiņaino maltīti. Pa nakti brūces sadzīst un aknas atkal ataug, lai dienā dotu jaunu barību ērglim. Gadiem ilgi, gadu simtiem turpinās šīs mokas. Varenais titāns Prometejs ir bezgala noguris, bet ciešanas nav salauzušas viņa lepno garu.

Titāni jau sen samierinājušies ar Zevu un pakļāvušies tam.Viņi ir atzinuši tā varu, un Zevs viņus atbrīvojis no drūmā Tartara. Tagad viņi — milzīgi vareni — ir atnākuši pasaules malā pie klints, kur atrodas piekaltais Prometejs. Viņi sastājas ap klinti un mēģina pārliecināt Prometeju pakļauties Zevam. Atnākusi ari Prometeja māte Temīda un lūdz dēlu pārvarēt savu lepnumu un nepretoties Zevam. Temīda lūdz dēlu apžēloties par viņu, jo nepanesamas ir viņas ciešanas, redzot dēla mokas. Zevs pats jau aizmirsis savas agrākās dusmas. Tagad viņa vara ir stipra, nekas nevar to apdraudēt, nekas viņam nav bīstams. Viņš nevalda arī vairs kā tirāns, viņš sargā valstis, sargā likumus. Viņš ir labvēlīgs cilvēkiem un sekmē taisnību starp tiem. Tikai viena doma vēl dara raizes zibeņmetim — noslēpums, kuru zina vienīgi Prometejs. Zevs ir ar mieru apžēlot vareno titānu, ja Prometejs atklās tam liktenīgo noslēpumu. Jau tuvu ir laiks, kad jābeidzas Prometeja mokām. Jau piedzimis un sasniedzis vira gadus lielais varonis, kuram pēc likteņa lēmuma jāatbrīvo Prometejs no važām. Nelokāmais Prometejs, ciezdams mokas, vēl vienmēr glabā noslēpumu, bet ari viņa spēki sāk jau pagurt.

Beidzot lielais varonis, kuram lemts atbrīvot Prometeju, savos klaiņojumos nonāk šeit, pasaules malā. Šis varonis ir Hērakls, pats stiprākais no cilvēkiem, varens kā dievs. Šausmās viņš noraugās uz Prometeja mokām, un viņu pārņem līdzcietība. Titāns stāsta par savu Jauno likteni un pareģo Hēraklam, kādi lieli varoņdarbi tam vēl būs jāveic. Ar vislielāko uzmanību Hērakls klausās titānu. Bet Hērakls vēl nebija redzējis visas šausmīgās Prometeja ciešanas. Tālumā atskanēja varenu spārnu vēdas — tur ērglis lidoja uz savām asiņainajām dzīrēm. Tas riņķoja augstu debesīs virs Prometeja, taisīdamies nolaisties tam uz krūtīm, bet Hērakls nejāva plosīt Prometeju. Viņš tvēra savu loku, izņēma no bultneša nāvējošu bultu, lūdza bultraidi Apollonu taisni virzīt viņa bultas lidojumu un izšāva to. Skaji nodžinkstēja loka stiegra, augstu uzlidoja bulta, un sašautais ērglis iekrita bangainajā jūrā pie pašas klints pakājes. Atbrīvošanas brīdis bija pienācis. No augstā Olimpa atsteidzās ātrais Hermejs. Viņš laipni runāja ar vareno Prometeju un apsolīja tūlīt viņu atbrīvot, ja tas atklās noslēpumu, kā Zevam izbēgt no Jaunā likteņa. Tagad varenais Prometejs bija ar mieru atklāt Zevam noslēpumu un teica:

— Lai zibeņmetis neņem par sievu jūras dievi Tetīdu, jo likteņa dieves, viedīgās Moiras, Tetīdai lēmušas šādu likteni — lai viņas vīrs būtu kas būdams, viņai no tā piedzims dēls, kas būs varenāks par tēvu. Lai dievi atdod Tetīdu par sievu varonim Pēlējam, tad Tetīdas un Pēlēja dēls būs pats diženākais no mirstīgajiem Grieķijas varoņiem.

Prometejs bija atklājis lielo noslēpumu. Hērakls ar savu smago milnu sadauzīja viņa važas un izrāva viņam no krūtīm nesalaužamo tērauda asmeni, ar kuru titāns bija piekalts pie klints. Titāns piecēlās, tagad viņš bija brīvs. Viņa mokas beigušās. Tā piepildījās pareģojums, ka mirstīgais to atbrīvos. Ar skaļiem prieka saucieniem titāni apsveica Prometeja atbrīvošanu.

No šī laika Prometejs nēsā ap savu roku dzelzs gredzenu, kurā iestiprināts akmens no tās klints, uz kuras tik daudzus gadsimtus viņš cieta neizsakāmas mokas.

Bet Prometeja vietā mirušo dvēseļu pazemes valstībā bija ar mieru nokāpt gudrais kentaurs Hcirons. Tā viņš izglābās no ciešanām, jo Heironu bija nejauši ievainojis Hērakls un ievainojums bija nedziedināms.

PANDORA

Kad Prometejs bija nolaupījis mirstīgo labā dievišķīgo uguni, iemācījis tiem dažādas mākslas, amatus un zināšanas, dzīve virs zemes kļuva laimīgāka. Zevs, sadusmots par Prometeja rīcību, to nežēlīgi sodīja, bet cilvēkiem vii s zemes uzsūtīja ļaunumu. Viņš lika slavenajam dievamkalējam Hēfaistam sajaukt zemi ar ūdeni un izveidot no šī maisījuma daiļu meiteni, kurai būtu cilvēku spēks, maiga balss un acis kā nemirstīgām dievēm. Zeva meitai Atēnai Pallādai vajadzēja noaust viņai skaistu tērpu; mīlas dievei — zelta Afrodītei — vajadzēja dot lai neatvairāmu pievilcību; Hermejam — viltīgu prātu un izmanību.

Dievi tūlīt izpildīja Zeva pavēli. Hēfaists izveidoja no zemes neredzēti skaistu meiteni. Dievi tai deva dzīvību. Atēna Pallāda ar Haritām ietērpa meiteni drānās, kas mirdzēja kā saule, un aplika tai zelta rotas. Horas uzlika uz viņas krāšņajām cirtām jauki smaržojošu pavasara ziedu vainagu. Hermejs deva viņas mutei melīgu un glaimīgu runu. Dievi nosauca viņu par Pandoru, jo no visiem viņa bija saņēmusi dāvanas.1 Pandorai vajadzēja nest cilvēkiem nelaimi.

Kad šis ļaunums cilvēkiem bija pagatavots, Zevs uzdeva Hermejam aizvest Pandoru uz zemi un dāvināt Prometeja brālim Epimetejam. Gudrais Prometejs daudzas reizes bija brīdinājis savu neprātīgo brāli un devis tam padomu nepieņemt zibeņmeša Zeva dāvanas. Viņš baidījās, ka šīs dāvanas nesīs cilvēkiem nelaimi. Bet Epimetejs nepaklausīja gudrā brāja padomam. Pandora ar savu daiļumu viņu savaldzināja, un viņš ņēma to sev par sievu. Drīz Epimetejs dabūja zināt, cik daudz ļauna ir atnesusi Pandora cilvēkiem.

Epimeteja namā bija liels trauks, cieši aiztaisīts ar smagu vāku; neviens nezināja, kas atrodas šai traukā, un neviens neuzdrošinājās toattaisīt, jo visi zināja, ka var notikt nelaime. Ziņkārīgā Pandora slepeni noņēma trauka

J Pandora nozīmē — ar visam dāvanām apveltītā.

vāku, un pa visu zemi izlidoja tās nelaimes, kas bija tajā Ieslodzītas. Vienīgi Cerība palika milzīgā trauka dibenā, trauka vāks atkal aizkrita ciet, un Cerība neaizlidoja no lipimeteja mājas. Tā vēlējās zibeņmetis Zevs.

Agrāk cilvēki dzīvoja laimīgi, nepazīdami likstas, smagus darbus un grūtas slimības. Tagad tiem radās tūkstošiem nelaimju. Tagad likstu pilna bija zeme un jūra. Dienu un nakti neaicinātas nāk pie cilvēkiem likstas un slimības, tās nes viņiem ciešanas. Klusiem so]iem tās nāk un nesaka ne vārda, jo Zevs slimībām un likstām nav devis valodu, viņš tās ir radījis mēmas.

AJAKS[56]

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Nolaupījis upes dieva Asopa skaisto meitu, zibeņmetis Zevs aizveda viņu uz Oinopijas salu, kuru no šī laika sāka saukt Asopa meitas vārdā par Aigīnu. Sinī salā piedzima Aigīnas un Zeva dēls Ajaks. Kad Ajaks bija izaudzis, sasniedzis pilngadību un kļuvis par Aigīnas salas valdnieku, neviens visā Grieķijā vairāk par viņu nemīlēja patiesību, neviens nebija taisnīgāks par viņu. Pat lielie olimpieši cienīja Ajaku, un bieži izvēlējās viņu par tiesnesi savos strīdos, bet pēc nāves Ajaks, tāpat kā Mīnojs un Radamantijs, ar dieva gribu kļuva par tiesnesi pazemes valstībā.

tikai varenā dieve Hēra neieredzēja Ajaku. Hēra uzsūtīja lielu nelaimi Ajaka valstij. Bieza migla apklāja Aigīnas salu. Četrus mēnešus tā neizklīda. Beidzot to izkliedēja dienvidvējš. Tomēr šī vēja pūsma atnesa nevis atbrīvošanu no nelaimes, bet bojāeju. No nejaukās miglas bija radušās neskaitāmas indīgas čūskas, ar tām pilni bija Aigīnas dīķi, avoti un strauti; čūskas visu saindēja. Aigīnā sākās briesmīga sērga. Izmira visa dzīvā radība. Sērgas neskarti palika tikai Ajaks un viņa dēli. Izmisumā Ajaks pacēla rokas pret debesīm un iesaucās:

— Ai, lielais aigīdas nesēj Zev, ja tu tiešām esi bijis Aigīnas vīrs, ja tu tiešām esi mans tēvs un nekaunies sava dēla, tad atdod man manu tautu vai arī lai mani sedz kapa tumsa!

Ar zīmi Zevs darīja Ajakam zināmu, ka viņa lūgšana ir uzklausīta. Uzliesmoja zibens, un skaidrajās debesīs nodārdēja pērkona grāviens. Ajaks saprata, ka viņa lūgšana ir uzklausīta. Tajā vietā, kur Zevu lūdza viņa dēls Ajaks, auga varens zibeņmeša svētozols, bet pie tā saknēm bija skudru pūznis.. Ajaks nejauši paskatījās uz skudru pūzni, kurā mājoja tūkstošiem čaklu skudru. Ajaks ilgi skatījās, kā pūlējās skudras un būvēja savu skudru pilsētu, un viņš teica:

—    Ai, žēlīgais tēvs Zev, dod man tik daudz čaklu pilsoņu, cik skudru šinī pūznī.

Tikko Ajaks to bija pateicis, iešalcās varenā ozola zari, kaut gan nebija ne mazākā vēja. Tā bija vēl viena zīme, ko Ajakam deva Zevs.

Atnāca nakts. Ajaks redzēja brīnišķīgu sapni. Viņš redzēja Zeva svētozolu, kura zari bija pilni ar skudrām. Sakustējās ozola zari, un kā lietus lāses no tiem sāka birt skudras. Nokritušas zemē, skudras kļuva arvien lielākas un lielākas, tās jau ceļas stāvus, izstiepjas taisni, tās kļūst gaišākas, nav vairs tik tievas, tās pamazām pārvēršas par cilvēkiem. Ajaks atmostas, bet viņš netic viedīgajam sapnim, viņš pat žēlojas par dieviem, ka tie nesniedz viņam palīdzību. Piepeši atskan balsis, un Ajaks dzird cilvēku soļus, ko viņš jau sen nav dzirdējis. «Vai tik tas nav sapnis?» viņš domā. Te ieskrien viņa dēls Telamons, steidzas pie tēva un priecīgi sauc:

—    Nāc ātrāk laukā, tēvs! Tu redzēsi lielu brīnumu, kādu tu nemaz neesi gaidījis.

Ajaks izgāja no nama un ieraudzīja dzīvus cilvēkus, ko viņš bija redzējis sapnī. Šie ļaudis, kas agrāk bija skudras, pasludināja Ajaku par valdnieku, un viņš tos nosauca par mirmidoniešiem[57] . tā aigīna atkal kļuva apdzīvota.

DANAĪDAS

Visumā atstāstīts pēc Aishila traģēdijas «Lūdzējas»

Zeva un īo dēlam Epafam bija dēls Bels, bet tam bija divi dēli — Aigipts un Danajs. Visa zeme, ko apūdeņoja auglības devēja Nīla, piederēja Aigiptam, un tā tika nosaukta viņa vārdā, bet Danajs valdīja Lībijā. Dievi bija devuši Aigiptam piecdesmit dēlus, bet Danajam piecdesmit daiļas meitas. Danaīdu skaistums savaldzināja Aigipta dēlus, un viņi gribēja apprecēt skaistās meitenes, bet Danajs un Danaīdas tos noraidīja. Aigipta dēli savāca lielu karaspēku un devās karā pret Danaju. Danaju uzvarēja viņa brāļadēli, un tam bija jāzaudē sava valsts un jābēg. Ar dieves Atēnas Pallādas palīdzību Danajs uzbūvēja pirmo piecdesmitairu kuģi un devās ar savām meitām bezgala plašajā, mūžīgi šalcošajā jūrā.

Dana ja kuģis ilgi brauca pa jūras viļņiem un beidzot piebrauca pie Rodas salas. Šeit Danajs apstājās; viņš izkāpa ar meitām krastā, uzcēla savas aizstāves Atēnas svētnīcu un upurēja tai bagātīgus upurus. Danajs tomēr nepalika Rodā. Baidīdamies, ka Aigipta dēli viņu vajās, tas brauca ar savām meitām tālāk uz Argolīdu[58] Grieķijā, savas ciltsmātes Io dzimteni. Pats Zevs sargāja kuģi bīstamā ceļojuma laikā pa bezgalīgo jūru. Pēc ilga brauciena kuģis piestāja pie auglīgās Argolīdas krastiem. Šeit Danajs un Danaīdas cerēja atrast aizsardzību un glābiņu no pretīgajām laulībām ar Aigipta dēliem.

Ar olīvu zariem rokās kā aizsardzības lūdzējas Danaīdas izkāpa krastā. Tur nebija neviena cilvēka. Tad tālumā parādījās putekļu mākonis, kas ātri tuvojās. Jau putekju mākonī varēja redzēt mirdzam vairogus, bruņucepures un šķēpus. Varēja dzirdēt rībam kaujas ratus. Tur tuvojās Argolīdas valdnieka Palaihtona dēla Pelasga karaspēks. Dabūjis zināt par kuģa atbraukšanu, Pelasgs ieradās ar savu karaspēku jūras krastā. Viņš tur atrada nevis ienaidnieku, bet sirmo Danaju un piecdesmit viņa daiļās meitas. Kā aizsardzības lūdzējas tās viņu sagaidīja ar olīvu zariem, un, izstiepjot pret Pelasgu rokas, ar asarām acīs skaistās Danaja meitas lūdz no viņa palīdzību pret augstprātīgajiem Aigipta dēliem; piesaucot Zevu, vareno lūdzēju aizstāvi, Danaīdas griežas pie tā ar lūgumu viņas neizdot. Viņas neesot svešinieces Argolīdā: tā esot viņu ciltsmātes īo dzimtene.

Pelasgs tomēr nevar izšķirties — viņu baida karš ar varenajiem Ēģiptes valdniekiem. Ko viņam darīt? Bet vēl vairāk viņš baidās no Zeva dusmām, ja pārkāps tā likumus un noraidīs Danaīdas, kas zibeņmeša vārdā lūdz no viņa aizsardzību. Beidzot Pelasgs dod Danajam padomu pašam iet uz Argosu un tur, aizsardzību lūdzot, nolik olīvu zarus uz dievu ziedokļiem, bet pats viņš nolemj sasaukt tautu un prasīt tai padomu. Pelasgs Danaīdām apsola darīt visu, lai pārliecinātu Argosas pilsoņus tās aizsargāt.

Pelasgs aiziet. Danaīdas baiļodamās gaida tautas sapulces lēmumu. Viņas zina, cik nevaldāmi ir Aigipta dēli, cik nikni viņi ir kaujā; viņas zina, kas tām draud, ja pie Argolīdas krastiem piestās ēģiptiešu kuģi. Ko darīt viņām, neaizsargātām meitenēm, ja Argosas iedzīvotāji liegs viņām patvērumu un palīdzību. Nelaime jau tuvu. Jau ieradies Aigipta dēlu vēstnesis. Viņš draud ar varu aizvest Danaīdas uz kuģi, viņš satver vienu no Danaja meitām pie rokas un liek vergiem sagrābt arī citas. Bet tad ierodas valdnieks Pelasgs. Viņš ņem Danaīdas savā aizsardzībā, viņu nebaida arī tas, ka Aigipta dēlu vēstnesis draud ar karu.

Lēmums palīdzēt Danajam un "iņa meitām atnesa nelaimi Pelasgam un Argolīdas iedzīvotājiem. Uzvarēts asiņainā kaujā, Pelasgs bija spiests bēgt uz savas lielās valsts pašiem ziemeļiem. Tiesa, Danaju ievēlēja par Argosas valdnieku, bet, lai panāktu mieru ar Aigipta dēliem, viņam tomēr vajadzēja atdot tiem .par sievām savas skaistās meitas.

Krāšņi nosvinēja savas kāzas ar Danaīdām Aigipta dēli. Viņi nezināja, kāds liktenis viņus gaida pēc šīm precībām. Beidzās trokšņainās kāzu dzīres, neskanēja vairs kāzu himnas, nedega vairs kāzu lāpas; nakts tumsa klāja Argosu. Pilsētā valdīja dziļš klusums, visi jau gulēja. Te pēkšņi klusumu pārtrauca sāpju pilns mirēja vaids, vēl viens, vēl un vēl. Šausmīgu noziegumu bija izdarījušas Danaīdas nakts tumsā. Ar dunčiem, kurus viņām bija iedevis Danajs, viņas nodūra savus vīrus, līdzko tie miegā bija aizvēruši acis. Tādā šausmīgā nāvē gāja bojā Aigipta dēli. Izglābās tikai viens no viņiem, skaistais Linkejs. Danaja meita Hipermnestra bija apžēlojusies par viņu. Sava vīra krūtīs ietriekt dunci viņa nespēja. Viņa to uzmodināja un, nevienam neredzot, izveda no pils.

Dabūjis zināt, ka Hipermnestra nav paklausījusi viņa pavēlei, Danajs briesmīgi sadusmojās. Viņš iekala meitu smagās važās un ieslodzīja cietumā. Sanāca Argosas vecajie tiesāt Hipermnestru par nepaklausību tēvam. Danajs gribēja sodīt savu meitu ar nāvi, bet tiesā ieradās pati mīlas dieve, zelta Afrodīte. Viņa aizstāvēja Hipermnestru un izglāba to no nežēlīgā soda, Līdzcietīgā, mīlošā Danaja meita kļuva par Linkeja sievu. Dievi svētīja ko laulību ar daudziem pēcnācējiem, diženiem varoņiem. Pats Hērakls, nemirstīgais Grieķijas varonis, ir cēlies no linkeja dzimtas.

Zevs nevēlējās arī pārējo Danaīdu bojāeju. Atēna un Hermejs pēc Zeva pavēles šķīstīja Danaīdas no izlieto asiņu grēka. Valdnieks Danajs par godu Olimpa dieviem sarīkoja lielas. sacensības. Uzvarētāji šajās sacensības dabūja kā balvu Danaja meitas par sievām.

Bet Danaīdas tomēr neizbēga no soda par izdarīto noziegumu. Viņas cieš pēc savas nāves drūmajā Aīda valstībā. Danaīdām ir jāpiepilda ar ūdeni milzīgs trauks, kuram nav dibena. Mūžīgi viņas nes ūdeni, smeldamas Io pazemes upē, un lej traukā. Liekas, trauks jau pilns, lāču ūdens no tā iztecējis, un atkal trauks ir tukšs. Atkal Danaīdas ķeras pie darba, atkal viņas nes ūdeni un lej caurajā traukā. Tā bezgala turpinās viņu neauglīgais darbs.

PERSEJS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības» Perseja dzimšana

Argosas valdniekam Akrisijam, Linkeja mazdēlam, bija meita Danaja, kuras dievišķīgo skaistumu visi cildināja. Orākuls bija Akrisijam pareģojis, ka viņš ies bojā no Danajas dēla rokas. Lai izbēgtu no šāda likteņa, Akrisljs izbūvēja dziļi pazemē no bronzas un akmeņiem plašas telpas un tur ieslodzīja savu meitu Danaju, lai neviens to neredzētu.

Bet lielais zibeņmetis Zevs to iemīlēja, kā zelta lietus viņš nonāca Danajas pazemes telpās, un Akrisija meita kļuva par Zeva sievu. No šīs laulības Danajai piedzima jauks zēns. Māte viņu nosauca par Perseju.

Mazais Persejs ar savu māti nedabūja ilgi dzīvot pazemes telpās. Kādreiz Akrisijs dzirdēja mazā Perseja balsi

un jautros smieklus. Viņš nokāpa pie savas meitas, lai uzzinātu, kāpēc viņas telpās dzirdami bērna smiekli. Ak^ risijs bija pārsteigts, ieraudzījis mazo, brīnum jauko puisēnu. Bet kā viņš izbijās, dabūjis zināt, ka tas ir Danajas un Zeva dēls. Tūlīt viņam iešāvās prātā orākula pareģojums. Viņam atkal vajadzēja domāt, kā izbēgt no likteņa. Akrisijs lika uztaisīt lielu koka šķirstu, ieslodzīja tajā Danaju un viņas dēlu Perseju, aiznagloja šķirstu un pavēlēja iemest to jūrā.

Vētrainie viļņi ilgi dzina šķirstu pa sājo jūru. Danajai un viņas dēlam draudēja bojāeja. Viļņi mētāja šķirstu šurp un turp, te augstu paceļot to savās galotnēs, te gremdējot dziļi jūrā. Beidzot mūžam šalcošie viļņi piedzina šķirstu pie Serīfas[59] salas. Tai laikā zvejnieks Diktijs zvejoja zivis. Šķirsts ieķērās tīklā, un Diktijs ar tīklu to izvilka krastā. Viņš attaisīja šķirstu un, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja brīnišķīgi skaistu sievieti im mazu, jauku zēnu. Diktijs aizveda viņus pie sava brāļa Serīfas valdnieka Polidekta.

Persejs izauga valdnieka Polidekta namā par skaistu, slaidu jaunekli. Kā zvaigzne viņš mirdzēja starp Serīfas jaunekļiem ar savu dievišķīgo daiļumu, neviens nevarēja ar viņu mēroties ne skaistumā, ne spēkā, ne veiklībā, ne vīrišķībā.

PERSEJS NOGALINA GORGONU MEDŪZU

Polidekts bija nodomājis ņemt skaisto Danaju pret viņas gribu sev par sievu, bet Danaja neieredzēja bargo valdnieku Polidektu. Persejs aizstāvēja savu māti. Polidekts sadusmojās un no tā laika par to vien domāja, kā nogalināt Perseju. Galu galā nežēlīgais Polidekts nolēma uzdot Persejam atnest Gorgonas Medūzas galvu. Viņš ataicināja Perseju un tam teica:

—    Ja tu tiešām esi zibeņmeša Zeva dēls, tu neatteiksies veikt lielu varoņdarbu. Nekādu briesmu priekšā tava sirds nejutīs bailes. Pierādi, ka Zevs ir tavs tēvs, un atnes man Gorgonas Medūzas galvu. Es ticu, ka Zevs palīdzēs savam dēlam!

Persejs lepni paskatījās uz Polidektu un mierīgi atteica:

—   Labi, es dabūšu tev Medūzas galvu.

Persejs devās tālajā ceļā. Viņam vajadzēja nokļūt paH/iules rietumu malā, kur valdīja dieviete Nakts un nāves dievs Tanats. Sai zemē dzīvoja arī briesmīgās Gorgonas. Visu ķermeni tām klāja spožas, tēraudstipras zvīņas. Neviens zobens, izņemot Hermeja līko zobenu, nevarēja pārcirst šīs zvīņas. Gorgonām bija milzīgas vara rokas ar asiem tērauda nagiem. Uz viņu galvām matu vietā šņācot locījās indīgas čūskas. Gorgonām bija ilkņi, asi kā dunči, lūpas sarkanas kā asinis, un viņu acis ļauni /.vēroja; viņu sejas bija tik niknas, tik briesmīgas, ka ikviens, kas uz tām paskatījās, pārvērtās par akmeni. Gorgonu spārniem bija mirdzošas zelta spalvas, un ātri viņas (rauca ar tiem pa gaisu. Vai tam cilvēkam, kuru viņas sastapa! Ar savām vara rokām Gorgonas to saplosīja gailos un dzēra tā siltās asinis.

Necilvēciski grūts varoņdarbs bija veicams Persejam. Bet Olimpa dievi nevarēja pieļaut, ka Zeva dēls ietu bojā. Viņam palīgā ieradās kā doma ātrais dievu vēstnesis Hermejs un Zeva mīļotā meita karotāja Atēna. Viņa iedeva Persejam tik spožu vara vairogu, ka tajā viss atspoguļojās kā spogulī, bet Hermejs tam iedeva savu aso zobenu, kas pašu cietāko tēraudu cirta kā mīkstu vasku. Dievu vēstnesis arī pastāstīja jaunajam varonim, kā atrast Gorgonas.

Ilgs bija Perseja ceļš. Daudzas zemes viņš pārstaigāja, daudzas tautas redzēja. Beidzot viņš nonāca drūmajā zemē, kur dzīvoja vecās Grajas. Pa visām trim tām bija tikai viena acs un viens zobs. Viņas tos lietoja pēc kārtas. Kamēr acs bija vienai Grajai, abas pārējās bija aklas, un redzīgā veda aklās, nevarīgās māsas. Bet, kad Graja, izņēmusi aci, to deva otrai māsai, viņas visas trīs bija aklas. Sīs Grajas sargāja ceļu pie Gorgonām, vienīgi viņas to zināja. Persejs tumsā klusi pielavījās pie tām un pēc Hermeja padoma izrāva Grajai no rokām brīnišķīgo aci taisni tajā brīdī, kad viena māsa to deva otrai. Grajas izbailēs iekliedzās. Tagad viņas visas trīs bija aklas. Ko nu tām darīt, aklām un nevarīgām? Viņas sāka lūgt Perseju, visus dievus piesaucot, lai viņš atdod aci. Viņas bija ar mieru darīt visu varoņa labā, ja tikai viņš atdos viņu lielāko dārgumu. Persejs pieprasīja par acs atdošanu parādīt viņam ceļu pie Gorgonām. Ilgi vilcinājās Grajas, bet, lai atgūtu redzi, tām nācās parādīt šo ceļu. Tā Persejs dabūja zināt, kā viņš var nokļūt Gorgonu salā, un ātri devās turp.

Savā tālāka jā ceļā Persejs nonāca pie nimfām. No viņām tas dabūja trīs dāvanas: pazemes valstības pavēlnieka Aīda bruņucepuri, kura darīja neredzamu katru, kas to uzlika galvā, spārnotas sandales, ar kurām varēja ātri lidot pa gaisu, un brīnišķīgu somu; šī soma te izplētās, te sarāvās atkarībā no tā, cik liels bija tās saturs. Persejs apāva spārnotās sandales, uzlika galvā Aīda bruņucepuri, uzmeta plecos brīnišķīgo somu un ātri devās pa gaisu uz Gorgonu salu.

Persejs lidoja augstu pie debesīm. Zem viņa plētās zeme ar zaļām ielejām, pa kurām upes vijās kā sudraba lentes. Lejā bija redzamas pilsētas, tajās gaiši mirdzēja dievu tempļu baltais marmors. Tālumā pacēlās zaļiem mežiem apauguši kalni, un to sniegotās virsotnes kā dimants laistījās saules staros. Kā viesulis trauca Persejs arvien tālāk un tālāk. Viņš lidoja ļoti augstu, tik augstu nepaceļas pat ērgļi ar saviem varenajiem spārniem. Lūk, tālumā kā tīrs zelts mirdz jūra. Tagad Persejs lido virs jūras, im viļņu krākšana tam šķiet kā viegla, tikko dzirdama šalkoņa. Zemi vairs nevar redzēt. Visur, cik tālu vien sniedz Perseja skatiens, plēšas ūdens. Beidzot zilgās jūras tālē kā melna svītra parādās sala. Tā ir Gorgonu sala. Kaut kas šinī salā žilbinoši mirdz saules staros. Persejs nolaižas zemāk. Kā ērglis viņš lidinās pār salu un redz uz klints guļam trīs briesmīgās Gorgonas. Viņas guļ, miegā izplētušas savas vara rokas, kā uguns mirdz saulē viņu tērauda zvīņas un zelta spārni. Čūskas uz viņu galvām pa miegam lēni lokās. Persejs ātri novēršas no Gorgonām. Viņš baidās ieraudzīt viņu niknās sejas — pietiek taču ar vienu acu uzmetienu, un viņš pārvērtīsies par akmeni. Persejs paņem Atēnas Pallādas vairogu, un tajā kā spogulī var redzēt Gorgonas. Kura no tām ir Medūza? Gorgonas ir tik līdzīgas kā ūdens pilieni. No trim Gorgonām tikai Medūza ir mirstīga, tikai viņu iespējams nogalināt. Persejs ir neziņā, bet viņam palīdz ātrais Hermejs. Viņš parāda Persejam Medūzu un klusu ^ukst tam ausī:

— Ātrāk, Persej! Drošāk laidies lejup. Tā malējā jūras pusē ir Medūza. Nocērt viņai galvu! Ievēro, tu nedrīksti uz viņu paskatīties. Viens skatiens, un tu esi pagalam. Steidzies, kamēr Gorgonas nav pamodušās.

Tāpat kā ērglis krīt no debesīm lejup uz ieraudzīto upuri, tā metas lejup. Persejs uz guļošo Medūzu. Viņš skatās spožajā vairogā, lai drošāks būtu cirtiens, Čūskas Uz Medūzas galvas nojauš ienaidnieku. Nikni šņācot, tās paslienas. Sakustas pa miegam arī Medūza. Viņa jau ir |Hi vērusi acis. Šai brīdī nozib asais zobens. Ar vienu cirlunu Persejs nocērt Medūzai galvu. Viņas melno asiņu «traumē izšļācas uz klints, un ar asins straumi no Medū/&amp;lt;is ķermeņa izlido pret debesīm spārnotais zirgs Pēgass un milzis Hrīsaors. Persejs ātri paņēma Medūzas galvu un iegrūda to brīnišķīgajā somā, bet Medūzas ķermenis, locīdamies nāves mokās, nokrita no klints jūrā. No krillena trokšņa pamodās Medūzas māsas Steino un Eiriale. Savēcinājušas varenos spārnus, viņas uzlido gaisā un ar nikni zvērojošām acīm raugās apkārt. Skali vēcinādamas spārnus, Gorgonas ātri lido šurp un turp, bet viņu māsas Medūzas slepkava ir pazudis bez vēsts. Neviena dzīva dvēsele nav redzama ne salā, ne jūras tālē. Bet Persejs noredzams Aīda bruņucepurē traucas pār šalcošo jūru. Nu jau viņš lido pār Lībijas smiltājiem. Somai cauri sū(as asinis no Medūzas galvas un lielām lāsēm krīt lejā. No šīm asinslāsēm smiltis rada indīgas čūskas. Tās čum un ņudz visapkārt, un visa dzīvā radība bēg no tām; čūskas padara Lībiju par tuksnesi.

PERSEJS UN ATLANTS

Arvien tālāk aizlido Persejs no Gorgonu salas. Kā brāzmaina vēja dzīts mākonis, viņš trauc pa gaisu. Beidzot viņš sasniedza zemi, kur valdīja milzis Atlants, titāna lapeta dēls un Prometeja brālis. Atlanta laukos ganījās tūkstošiem ganāmpulku, tur bija gan smalkvilnas aitu, gan govju, gan platragaino vēršu bari. Viņa valstībā bija krāšņi dārzi, un pašā dārza vidū auga ābele ar zelta zariem un lapām, un āboli šai ābelei arī bija no zelta. Atlants sargāja šo ābeli kā savu acuraugu, tā bija viņa lielākais dārgums. Dieve Temīda bija pareģojusi, ka reiz pienāks diena, kad pie viņa ieradīsies Zeva dēls un paņems viņa zelta ābolus. Par to bija nobažījies Atlants. Visapkārt dārzam, kurā auga zelta ābele, viņš uzcēla augstu mūra sienu un pie ieejas par sargu nolika pūķi, kas spjāva uguni. Atlants neielaida nevienu svešinieku savā valstībā: viņš baidījās, ka starp tiem varētu būt arī Zeva dēls. Pie viņa nu atlidoja ar savām spārnotajām sandalēm Persejs un teica šādus laipnus vārdus:

— Ai, Atlant, uzņem mani kā viesi savā mājā. Es esmu

Zeva Sēls Persejs, es nogalināju Gorgonu Medūzu. Ļauj man atpūsties pie tevis no mana lielā varoņdarba.

Atlants, dzirdēdams, ka Persejs ir Zeva dēls, tūlīt atcerējās dievietes Temīdas pareģojumu un tāpēc rupji atteica Persejam:

—   Vācies prom no šejienes! Tev nelīdzēs tavi meli par lielo varoņdarbu, tu melo arī, ka esot zibeņmeša dēls.

Atlants jau gribēja izdzīt varoni no sava nama. Redzēdams, ka viņš nevar cīnīties ar vareno milzi, Persejs pats pasteidzās aiziet. Dusmās kūsā Perseja sirds: Atlants bija viņu sadusmojis, atteikdamies to uzņemt kā viesi un turklāt vēl nosaukdams par meli.

Sašutis Persejs teica milzim:

—   Labi, Atlant, tu mani aizdzen! Tad pieņem vismaz no manis dāvanu!

To teikdams, Persejs ātri izņēma Medūzas galvu un, aizgriezies nost, parādīja to Atlantam. Milzis tūlīt pārvērtās par kalnu. Viņa mati un bārda kļuva par kupliem lapotiem mežiem, rokas un pleci — par augstām klintīm, galva — par kalna virsotni, kas sniedzās līdz pašām debesīm. No šī laika Atlanta kalns balsta visu debess jumu ar visiem tā zvaigznājiem. Bet Persejs, kad uzlēca rīta zvaigzne, devās atkal tālāk.

PERSEJS IZGLĀBJ ANDROMĒDU

Pēc ilga laika Persejs sasniedza Kēfeja valsti, kas atradās Etiopijā[60] , okeāna krastā. Tur viņš pašā jūras krastā ieraudzīja pie klints piekalto daiļo Andromedu, valdnieka Kēfeja meitu. Viņai vajadzēja ciest savas mātes Kasiopejas pārkāpuma dēļ. Kasiopeja bija sadusmojusi jūras nimfas. Lepodamās ar savu skaistumu, tā bija teikusi, ka viņa, valdniece Kasiopeja, esot par visām tām skaistāka. Sadusmotās nimfas lūdza jūras dievu Poseidonu sodīt Kēfeju un Kasiopeju. Paklausot nimfu lūgumam, Poseidons turp aizsūtīja briesmoni, kas izskatījās kā milzīga zivs. Tas izpeldēja no jūras dziļumiem un nopostīja Kēfeja valsti. Raudas un vaidi bija dzirdami visā valstī.

Heldzot Kēfejs jautāja Zeva orākulam^ Ammonam, kā glābties no šis nelaimes. Orākuls deva šādu atbildi:

—   Atdod briesmonim saplosīt savu meitu Andromedu, tdd beigsies Poseidona sodība.

Tauta, dabūjusi zināt orākula atbildi, piespieda valdnieku piekalt Andromedu jūras krastā pie klints. Bāla no šausmām, smagās važās iekalta, Andromeda stāvēja klints pakājē un neizsakāmās izbailēs raudzījās jūrā, gaidīdama, ka tūlīt parādīsies briesmonis un viņu saplosīs. Asaras ritēja viņai pa vaigiem, šausmas pārņēma, iedomājoties, ka viņai jāiet bojā jaunības skaistajā ziedonī, spēku pilnai, dzīves priekus neizbaudījušai. Tādu viņu Ieraudzīja Persejs. Viņš būtu to noturējis par brīnišķu statuju no baltā Paras marmora, ja jūras vējš neplivinātu tās matus un lielas asaras neritētu no skaistajām acīm. Sajūsmā noraudzījās uz viņu jaunais varonis, un liela, dziļa mīla pret Andromedu iedegās tā sirdī. Persejs ātii lidoja lejup pie viņas un laipni jautāja viņai:

—    Ai, saki man, daiļā meitene, kam pieder šī zeme; saki man, kā tevi sauc un kāpēc esi piekalta šeit pie klints.

Andromeda pastāstīja, kā vainas dēļ viņai nākas ciest. Skaistā jaunava negribēja, lai varonis domātu, ka viņa izpērk pati savu noziegumu. Andromeda vēl nebija pabeigusi savu stāstu, kad sāka ļnutuļot jūras dzelme un no sabangotajiem viļņiem iznira briesmonis. Tas augstu izslēja galvu ar milzīgo, atplēsto rīkli. Andromeda šausmās skaļi iekliedzās. Kā prātu zaudējuši no bēdām, pie Andromedas pieskrēja Kēfejs un Kasiopeja. Rūgti raudādami, viņi apkampa meitu. Nav viņai glābiņa!

Tad sāka runāt Zeva dēls Persejs:

—    Asarām vēl laika būs diezgan, maz laika tikai jūsu meitas glābšanai. Es esmu Zeva dēls Persejs, kas nogalināja čūskām apvīto Gorgonu Medūzu. Dodiet man jūsu meitu Andromedu par sievu, un es viņu izglābšu.

Kēfejs un Kasiopeja labprāt piekrita. Viņi bija ar mieru darīt visu savas meitas glābēja labā. Kēfejs pat apsolīja tam visu valsti pūrā, kaut viņš tikai izglābtu Andromedu. Briesmonis nav vairs tālu. Tas ātri tuvojas klintij, tā platās krūtis šķeļ viļņus kā kuģis, kas, brašu airētāju airu vēzienu dzīts, kā spārnots trauc pa viļņiem. Kad briesmonis jau bija tikai bultas šāviena attālumā, Persejs uzlidoja eugstu gaisā. Viņa ēna krita pār jūru, un saniknotais briesmonis metās virsū varoņa ēnai. Persejs drosmīgi traucās no augšas uz briesmoni un dziļi ietrieca tam mugurā liko zobenu. Sajuzdams smago ievainojumu, briesmonis stāvus izslējās viļņos; tas šaudās pa jūru kā mežakuilis, ko, nikni rejot, ielencis suņu bars: drīz tas ienirst dziļi ūdenī, drīz atkal uzpeld virspusē. Briesmonis nikni dauza ūdeni ar savu zivs asti, un šļakatu brāzma uzlido līdz pašām krasta klinšu virsotnēm. Jūru klāj putas. Atplētis rīkli, briesmonis brūk virsū Persejam, bet ātri kā kaija tas uzlido augšup ar savām spārnotajām sandalēm. Persejs dod cirtienu pēc cirtiena. Asinis un ūdens izšļācas no nāvīgi ievainotā briesmoņa rīkles. Perseja sandaļu spārni samirkuši un tikko tur varoni gaisā. Varenais Danajas dēls ātri dodas pie klints, kas paceļas virs ūdens, aptver to ar kreiso roku un trīsreiz ietriec savu zobenu briesmoņa platajās krūtīs. Beigusies briesmīgā cīņa. Krastā skan gaviļu saucieni. Visi cildina diženo varoni. Viņš noņem važas skaistajai Andromedai un, triumfēdams par uzvaru, ved savu līgavu uz viņas tēva Kēfeja pili.

PERSEJA KĀZAS

Persejs bagātīgi upurēja savam tēvam Zevam, Atēnai Pallādai un Hermejam. Kēfeja pilī sākās līksmas kāzu dzīres. Himenajs un Erots aizdedza savas jauki smaržojošās lāpas. Visa Kēfeja pils bija rotāta zaļumu vītnēm un ziediem. Svinīgi skan kitaras un liras, svinīgi plūst koru dziedātās kāzu dziesmas. Pils durvis ir vaļā līdz galam. Zeltā mirdz dzīru zāle. Kēfejs un Kasiopeja dzīro kopā ar jaunlaulātajiem, dzīro arī visa tauta. Prieks un līksmība valda it visur. Sēdēdams pie dzīru galda, Persejs stāsta par saviem varoņdarbiem. Te pēkšņi dzīru zālē atskan draudoša ieroču šķindoņa. Visa pils nodreb no kaujas sauciena, tas dārd kā sabangota jūra, kad brāzmains vējš triec viļņus pret augstām krasta klintīm. Ar lielu karaspēku ir atnācis Andromedas pirmais precinieks Fīnejs.

Ienākdams pilī un vicinādams šķēpu, Fīnejs skaļi sauc:

—    Vai tev, tu līgavu laupītāj! Neglābs tevi ne tavas spārnotās sandales, ne pats zibeņmetis Zevs!

Fīnejs jau grib mest Persejam ar šķēpu, bet valdnieks Kefejs to aptur, teikdams:

—         Ko tu dari! Kāpēc tu tā trako? Vai tā tu gribi ataljjot Perseju par viņa varoņdarbu? Vai tā būs tava kāzu ciuvana? Vai Persejs tev ir nolaupījis līgavu? Nē, viņa tev hi ja nolaupīta jau tad, kad to veda piekalt pie klints, kad i.i gāja nāvē. Kāpēc tad tu nenāci glābt savu līgavu? Tagad tu gribi atņemt uzvarētājam viņa balvu. Kāpēc tu neatnāci pats pēc Andromedas, kad viņa bija piekalta pie klints, kāpēc tu viņu toreiz neatņēmi briesmonim?

Fīnejs neko neatbildēja Kēfejam, viņš nikni raudzījās gan uz Kēfeju, gan uz skaisto Zeva dēlu un piepeši, sasprindzinājis visus spēkus, meta Persejam ar šķēpu. Šķēps aizlidoja garām un ieurbās Perseja atgultnē. Jaunais varonis ar spēcīgu roku izrāva šķēpu, uzlēca no savas atgultnes un atvēzējās. Viņš būtu nogalinājis Fīneju, bet las paslēpās aiz ziedokļa, un šķēps ķēra varoņa Roita galvu; Roits sabruka bez dzīvības. Iedegās nikna cīņa. No Olimpa ātri piesteidzās palīgā savam brālim Persejam karotāja Atēna. Viņa aizsedza to ar savu aigīdu un iedvesa tam neuzvaramu drosmi. Persejs metās cīņā. Kā zibens viņa rokā liesmo nāvējošais zobens, ar kuru viņš nogalināja Medūzu. Citu pēc cita viņš raida nāvē varoņus, kas bija ieradušies kopā ar Fīneju. Asiņainu līķu kaudze krājas ap Perseju. Viņš satver ar abām rokām milzīgu bronzas trauku, kurā jauc dzīrēm vīnu, un triec ar to varonim Eiritojam pa galvu. Kā zibens ķerts krīt Eiritojs, un viņa dvēsele aizlidoļ uz ēnu valstību. Varoņi krīt cits pēc cita, bet daudz viņu ir atvedis Fīnejs. Persejs turpretim ir svešinieks Kēfeja valstī, maz viņam draugu, gandrīz vienam pašam nākas cīnīties ar lielo ienaidnieku pulku. Daudzi Perseja cīņasbiedri jau krituši šajā niknajā kaujā. Šķēpa ķerts, krīt arī dziedonis, kas, spēlēdams zeltstīgu kitaru, bija iepriecinājis dzīrotājus ar savām skanīgajām dziesmām. Krizdams dziedonis skāra kitaras stīgas, tās ieskanējās skumji kā pirmsnāves vaids, bet zobenu šķinda un mirstošo vaidi nomāca kitaras skaķas. Kā vēja dzīti krusas graudi lido bultas. Atbalstījies pret kolonnu un aizsedzies ar Atēnas mirdzošo vairogu, Persejs cīnās ar ienaidniekiem. Bet viņi no visām pusēm ielenc varoni; cīņa ap viņu kļūst arvien niknāka. Redzēdams, ka viņam draud neizbēgama bojāeja, varenais Danajas dēls skaļi iesaucas:

— Pie ienaidnieka, ko nesen esmu uzveicis, es atradīšu palīdzību! Jūs paši mani piespiežat meklēt pie viņa aizsardzību! Neskatieties šurp visi tie, kas ir mani draugi!

Persejs aši izņem no brīnišķīgās somas Gorgonas Medūzas galvu un paceļ augstu gaisā. Persejam uzbrūkošie varoņi cits pēc cita pārvēršas par. akmens tēliem. Daži no tiem sastingst akmenī, atvēzējušies ar zobenu, lai triektu to ienaidniekam krūtīs, citi — ar draudoši paceltiem asiem šķēpiem, vēl citi aizsegušies ar vairogiem. Viens vienīgs skatiens uz Medūzas galvu ir pārvērtis tos par marmora tēliem. Visa dzīru zāle pildās ar marmora statujām. Bailes pārņem Fīneju, redzot, ka visi viņa draugi pārakmeņo jušies. Fīnejs nokrīt ceļos un, izstiepis rokas pret Perseju, lūdz to:

—    Tu esi uzvarējis, Persej! Ai, paslēp ātrāk Medūzas briesmīgo galvu, es lūdzu tevi, paslēp to. Ai, lielais Zeva dēls, ņem visu, paturi visu, atstāj man tikai dzīvībuI

Izsmiedams Persejs atbild Fīnejam:

—    Nebaidies, nožēlojamais gļēvuli! Tevi nenotrieks zemē mans zobens. Uz mūžīgiem laikiem es tevi apbalvošu! Tu mūžīgi stāvēsi šeit, Kēfeja pilī, lai mana sieva priecātos, raudzīdamās uz sava pirmā precinieka tēlu.

Varonis pagrieza pret Fīneju Medūzas galvu, un, kaut gan Fīnejs centās neskatīties uz briesmīgo Gorgonu, viņa skatiens tomēr tai pievērsās, un viņš tūlīt kļuva par marmora tēlu. Stāv akmenī pārvērstais Fīnejs, noliecies kā vergs Perseja priekšā. Uz visiem laikiem saglabājusies baiļu un verdziska lūguma izteiksme Fīneja acīs.

PERSEJA ATGRIEŠANĀS SERĪFĀ

Pēc šīs asiņaiņās cīņas Persejs nepalika ilgi Kēfeja valstī. Paņēmis līdzi daiļo Andromedu, viņš atgriezās Serīfā pie valdnieka Polidekta. Tur Persejs atrada savu māti lielā nelaimē. Glābjoties no Polidekta, viņai bija nācies meklēt patvērumu Zeva templī. Viņa neuzdrošinājās ne brīdi atstāt templi. Sadusmotais Persejs ieradās Polidekta pilī; viņš atrada Polidektu un tā draugus svinam krāšņas dzīres. Polidekts nebija gaidījis, ka Persejs atgriezīsies, viņš bija pārliecināts, ka varonis gājis bojā cīņā ar Gorgonām. Serīfas valdnieks bija pārsteigts, redzēdams savā' priekšā Perseju, bet tas viņam mierīgi teica:

—    Tava pavēle ir izpildīta, es atnesu tev Medūzas galvu.

-Polidekts neticēja, ka Persejs ir veicis tādu lielu varoņdarbu. Viņš sāka zoboties par dieviem līdzīgo varoni un nosauca to par meli, ņirgā jās par Perseju arī Polidekta draugi. Perseja krūtīs sāka kūsāt dusmas, viņš nevarēja piedot apvainojumu. Dusmās zvēroja viņa acis, kad viņš, izņēmis Medūzas galvu, iesaucās:

— Ja tu netici, Polidekt, tad šeit ir pierādījums!

Polidekts paskatījās uz Gorgonas galvu un acumirklī pflrvērtās par akmeni. Neizbēga no šī likteņa arī valdnieka draugi, kas dzīroja kopā ar viņu.

PERSEJS ARGOSĀ

Persejs nodeva varu pār Serīfu Polidekta brālim Diktijam, kas kādreiz bija viņu ar māti izglābis, un pats ar Danaju un Andromedu devās uz Argosu. Kad Perseja vectēvs Akrisijs dabūja zināt par mazdēla ierašanos, viņš, atcerēdamies orākula pareģojumu, bēga tālu uz ziemeļiem, uz Larisu. Bet Persejs sāka valdīt dzimtajā Argosā. Viņš atdeva nimfām Aīda bruņucepuri, spārnotās sandales un brīnišķīgo somu, atdeva ari Hermejam tā aso zobenu, bet Medūzas galvu viņš iedeva Atēnai Pallādai. Atēna to piestiprināja sev pie mirdzošajām krūšu bruņām. Persejs laimīgi valdīja Argosā.

Viņa vectēvs Akrisijs tomēr neizbēga no tā, ko tam bija lēmis nepielūdzamais liktenis. Kādreiz Persejs sarīkoja lieliskas sacensības. Uz tām sapulcējās daudz varoņu. Skatītāju vidū bija arī sirmais Akrisijs. Sacenšoties Persejs spēcīgi meta smago bronzas disku. Augstu, līdz pašiem mākoņiem, uzlidoja smagais disks un, krītot zemē, ar briesmīgu spēku ķēra Akrisija galvu. Akrisijs bija uz vietas pagalam. Tā piepildījās orākula pareģojums. Dziļi noskumis, Persejs apbedīja Akrisiju, bēdādamies, ka neviļus kļuvis par vectēva slepkavu. Persejs negribēja valdīt Argosā, nogalinātā Akrisija valstī; viņš aizgāja uz Tīrintu[61] un valdīja tur ilgus gadus, bet varu pār Argosu Persejs atdeva radiniekam Megapentam.

SĪZIFS

Atstāstīts pēc Homēra «Iliādas» un Ovidija poēmas «Varones»

Sīsifs, visu vēju dieva un pavēlnieka Aiola dēls, bija Korintas pilsētas dibinātājs; vissenākajos laikos šo pilsētu sauca par Efiru.

Neviens visā Grieķijā nevarēja mēroties ar Sīsifu ļaunprātībā, viltībā un izmanībā. Sīsifs ar viltību bija savācis sev Korintā neskaitāmas bagātības; tuvu un tālu ļaudis runāja par viņa lielo mantu.

Kad pie Sīsifa ieradās nežēlīgais nāves dievs Tanats, lai viņu aizvestu uz skumjo Aīda valstību, tad Sīsifs, kas bija jau iepriekš nojautis nāves dieva nākšanu, piekrāpa Tanatu un ar viltu iekala viņu važās. Cilvēki vairs nemira virs zemes. Nekur vairs netika svinētas krāšņas bēres, vairs neupurēja pazemes valstības dieviem. Bija izjaukta Zeva nodibinātā kārtība virs zemes. Tad zibeņmetis Zevs aizsūtīja pie Sīsifa vareno kara dievu Arēju. Viņš atbrīvoja Tanatu no važām, un Tanats, paņēmis Sīsifa dvēseli, aizveda to uz mirušo ēnu valstību.

Bet arī tad vēl prata izlīdzēties viltīgais Sīsifs. Viņš bija pateicis savai sievai neapbedīt viņu ūn neupurēt pazemes dieviem. Sīsifa sieva paklausīja vīram. Aīds un Persefone ilgi gaidīja bēru upurus. To arvien vēl nebija! Tad Sīsifs gāja pie Aīda troņa un teica mirušo valstības pavēlniekam:

— Ai, mirušo dvēseļu valdniek, varenais Aīd, tu esi tikpat varens kā Zevs, atlaid mani atpakaļ uz gaišo zemi. Es likšu savai sievai upurēt tev bagātīgus upurus un atgriezīšos atpakaļ ēnu valstībā.

Tā Sīsifs piekrāpa valdnieku Aīdu, un tas viņam Jāva atgriezties virs zemes. Sīsifs, protams, neatgriezās Aīda valstībā, viņš palika savā krāšņajā pilī un jautri dzīroja, priecādamies, ka viņš vienīgais no visiem mirstīgajiem pratis atgriezties no drūmās ēnu valstības.

Aīds sadusmojās un atkal aizsūtīja Tanatu pēc Sīsifa dvēseles. Tanats ieradās pilī, kur viltīgākais no visiem mirstīgajiem svinēja lieliskas dzīres. Nāves dievs, ko neieredz ne dievi, ne cilvēki, paņēma Sīsifa dvēseli; tagad uz visiem laikiem aizgāja Sīsifa dvēsele ēnu valstībā.

Grūts sods jācieš Sīsifam aizkapa dzīvē par visu to ļaunprātību, par krāpšanu, ko viņš bija izdarījis virs zemes. Par sodu viņam jāveļ augsta, stāvā kalnā milzīgs akmens. Sīsifs pūlas, sasprindzinādams visus spēkus. Sviedri no grūtā darba viņam plūst straumēm. Arvien tuvāk kalna virsotne, vēl mazliet, un Sīsifs darbu būs padarījis, bet akmens izšļūk viņam no rokām un dārdēdams veļas lejā, saceldams putekļu mākoņus. Atkal ķeras Sīsifs pie darba.

Tā Sīsifs mūžīgi veļ akmeni un nekad nevar sasniegt mērķi — kalna virsotni.

Atstāstīts pēc Homēra «Iliādas» un Pindara dzejoļiem

Sisifam bija dēls, varonis Glauks, kas pēc tēva nāves valdīja Korintā, bet Glaukam bija dēls Bellerofonts, viens no lielajiem grieķu varoņiem. Skaists kā dievs bija Bellerofonts, ar nemirstīgajiem dieviem viņš varēja mēroties arī vīrišķībā. Bellerofontam, kad viņš bija vēl jauneklis, gadījās nelaime: viņš nejauši nogalināja kādu Korintas pilsoni, un viņam bija jābēg no dzimtās pilsētas. Viņš bēga pie Tīrintas valdnieka Proita. Ar lielu godu Tirintas valdnieks uzņēma varoni un šķīstīja viņu no izlieto asiņu grēka. Nenācās ilgi Bellerofontam uzturēties iirintā. Viņa skaistums savaldzināja Proita sievu, dievei līdzīgo Anteju, bet Bellerofonts atraidīja tās mīlestību. Tad valdniece Anteja iedegās naidā pret Bellerofontu un nolēma to pazudināt. Viņa aizgāja pie sava vīra un teica tam:

— Ai, valdniek! Bellerofonts tevi apvaino. Tev viņš j.īnogalina. Viņš uzmācas man, tavai sievai, ar savu mīlestību. Tāda ir viņa pateicība par tavu viesmīlību!

Proits sadusmojās; pats viņš neuzdrošinājās pacelt roku pret savu viesi, jo baidījās no viesmīlības sargātāja Zeva dusmām. Proits ilgi domāja, kā pazudināt Bellerofontu, un beidzot nolēma sūtīt viņu ar vēstuli pie Antejas tēva Iobata, Likijas valdnieka.[63] Šai vēstulē, kas bija uzrakstīta uz divkārši saliktas un aizzīmogotas plāksnītes, Proits bija uzrakstījis Iobatam, cik smagi viņu apvainojis Bellerofonts, un lūdza atriebties tam par apvainojumu. Bellerofonts devās ar vēstuli pie Iobata, nenojauzdams, kādas briesmas viņam draud.

Pēc ilga ceļa Bellerofonts ieradās Likijā. Iobats priecīgi uzņēma jauno varoni un deviņas dienas rīkoja tam par godu dzīres. Beidzot Iobats tam jautāja par brauciena mērķi. Bellerofonts mierīgi iedeva Likijas valdniekam Proita vēstuli. Iobats paņēma aizzīmogotās plāksnītes im tās attaisīja. Šausmas viņu sagrāba, kad viņš izlasīja, kas tajās rakstīts. Viņam bija jānogalina jaunais varonis, ko viņš šais deviņās dienās jau bija paguvis iemīlēt. Bet, tā

pat kā Proits, ari Iobats neuzdrošinājās pārkāpt viesmīlības svēto paradumu. Lai pazudinātu Bellerofontu, viņš nolēma sūtīt varoni veikt kādu darbu, kur tam draudētu neizbēgama nāve. Iobats uzdeva Bellerofontam nogalināt nikno briesmoni Himairu. To bija radījuši šausmīgais Tīfons un milzīgā Ehidna. Himairai bija lauvas galva un kalnu kazas ķermenis, bet aste kā pūķim. Viena no trim rīklēm spļāva uguni. Neviens nevarēja paglābties no niknās Hi• mairas. Tās tuvošanās vien jau nozīmēja nāvi.

Diženais varonis Bellerofonts nebaidījās no šāda bīstama darba, bet drosmīgi ķērās pie tā izpildīšanas. Viņš zināja, ka tikai tas var uzvarēt Himairu, kam būs spārnotais zirgs Pēgass'. Pēgass bija izlidojis no Gorgonas Medūzas, kad to bija nogalinājis Persejs, un Bellerofonts zināja arī, kur atrast šo brīnišķīgo zirgu. Pēgass bieži nolaidās uz Akrokorinta[64] virsotnes un dzēra tur no Peirēnes avota. Bellerofonts devās turp. Viņš nonāca pie avota tieši tad, kad Pēgass, kas lidoja augstāk par mākoņiem, nolaidās dzesēt savas slāpes ar vēso, kā kristāls dzidro Peirēnes avota ūdeni. Bellerofonts gribēja tūlīt noķert Pēgasu. Dienām un naktīm viņš tam sekoja, bet viss velti, nelīdzēja nekāda viltība, Pēgass nedevās rokā Bellerofontam. Līdzko jaunais varonis tuvojās spārnotajam zirgam, tas savēcināja savus varenos spārnus un vēja ātrumā pacēlās pāri mākoņiem, lidinādamies kā ērglis. Beidzot, sekodams pareģa Polieida padomam, Bellerofonts nolikās gulēt pie Peirēnes avota, netālu no Atēnas Pallādas ziedokļa, tajā pašā vietā, kur viņš pirmo reizi bija redzējis Pēgasu. Bellerofonts gribēja saņemt sapnī no dieviem atklāsmi. Un tiešām — sapnī viņš redzēja zibeņmeša Zeva mīļoto meitu Atēnu, tā viņam pamācīja, kā noķert Pēgasu, iedeva zelta iemauktus un lika upurēt jūras dievam Poseidonam. Kad Bellerofonts pamodās, viņš pārsteigts redzēja, ka zelta iemaukti ir turpat viņam blakus. Ar sirsnīgu lūgšanu Bellerofonts pateicās lielajai dievei. Viņš tagad zināja, ka dabūs rokā Pēgasu.

Drīz vien uz Peirēnes avotu atlidoja ar saviem sniegbaltajiem spārniem brīnišķīgais zirgs. Bellerofonts droši uzlēca tam mugurā un uzlika zelta iemauktus. Pēgass ilgi trauca ātrāk par vēju ar visu varoni, kamēr beidzot tam pakļāvās, un no šī laika uzticīgi kalpoja Bellerofontam.

Airi steidza Pēgass ar Bellerofontu uz (ikijas kalniem, kut dzīvoja briesmone Himaira. Tā nojauta ienaidnieka tuvošanos un milzīga un baismīga izlīda no savas tumšās olas. No visām trim rīklēm tai šāvās laukā dedzinošas liesmas, dūmu mutuļi ietina visu apkārtni. Pēgass ar Bellerofontu uzlidoja augstu gaisā, un Bellerofonts no augšas raidīja uz Himairu bultu pēc bultas. Nikni mētādamās, tā triecās pret klintīm un gāza tās apkārt, trakodama lā joņoja pa kalniem. Viss, kas gadījās ceļā, gāja bojā liesmās. Visur tai sekoja Bellerofonts uz sava spārnotā zirga, visur to panāca nāvi nesošās bultas, un nekur tā neatrada patvērumu no šim trāpīgajām varoņa bultām, bellerofonts nogalināja milzīgo briesmoni un, visu cildināts, atgriezās pie valdnieka Iobata.

Tad Iobats deva viņam citu uzdevumu. Viņš sūtīja varoni pret kareivīgajiem solimiem[65] . Daudzi varoņi bija nolikuši galvas kaujās ar solimiem, bet Bellerofonts viņus uzvarēja. Arī ar šo varoņdarbu nepietika Iobatam, jo viņš gribēja varoni pazudināt. Tāpēc viņš sūtīja Bellerofontu pret neuzvaramajām amazonēm. Šai karā uzvarētājs tāpat bija Bellerofonts. Kad uzvaras vainagotais varonis atgriezās no kara, Iobats sūtīja tam pretim pašus stiprākos Liki jas vīrus, lai tie negaidot uzbruktu neuzvaramajam Bellerofontam un to nogalinātu. Likieši ievilināja varoni lamatās, bet arī šoreiz viņš negāja bojā. Visi stiprākie Likijas vīri krita no diženā varoņa rokas. Tagad Iobats saprata, kādu neuzvaramu varoni viņš ir uzņēmis pie sevis kā viesi. Ar lielu godu viņš sagaidīja slaveno uzvarētāju. Iobats atdeva viņam savu meitu par sievu un pusvalsti tai pūrā, bet likieši no saviem laukiem izvēlējās pašu auglīgāko zemi un nodeva to Bellerofontam.

Pēc tam Bellerofonts palika Likijā un dzīvoja tur, visu cienīts un cildināts. Savu dzīvi viņš beidza nelaimīgi Lielais varonis kļuva augstprātīgs. Viņš gribēja būt līdzīgs Olimpa dieviem, viņa paša lielā slava bija viņu apžilbi nājusi. Bellerofonts nolēma uzlidot ar savu spārnoto Pēgasu gaišajā Olimpā pie nemirstīgajiem dieviem. Par tādu augstprātību Zevs viņu sodīja. Zibeņmetis uzsūtīja spārnotajam Pēgasam nevaldāmu niknumu, un Pēgass nosvieda zemē Bellerofontu, kad tas sēdās viņam mugurā, lai dotos augšā uz Olimpu. No kritiena diženais varonis zaudēja prātu. Ilgi viņš klaiņoja pa «maldu ieleju», kamēr ar melnajiem spārniem atlidoja drūmais nāves dievs Tanats un paņēma viņa dvēseli. Tā nonāca skumjajā ēnu valsti lielais varonis Bellerofonts.

TANTALS

Atstāstīts pēc Homēra «Odisejas»

Lidijā pie Sipila kalna bija bagāta pilsētā, kuru sauca kalna vārdā par Sipilu. Šai pilsētā valdīja dievu mīļotais Zeva dēls Tantals. Dievi viņam bija visu devuši pārpilnībā. Virs zemes nebija neviena, kas būtu bagātāks un laimīgāks par Sipilas valdnieku Tantalu. Neskaitāmas bagātības deva viņam lielās zelta atradnes Sipila kalnā, Nevienam nebija tik auglīgi lauki, nevienam augļu un vīna dārzi nedeva tik skaistus augļus. Milzīgi ganāmpulki ganījās dievu mīļotā Tantaja pļavās: tur ganījās smalkvi!nas aitas, platradži vērši, govis un zirgi, ātri kā vējš. Valdniekam Tantalam visa bija papilnam. Viņš varētu dzīvot laimē un pārticībā līdz sirmam vecumam, bet viņu pazudināja pārāk lielā augstprātība un noziegumi.

Dievi turēja savu mīluli Tantalu par sev līdzīgu. Olimpieši bieži ieradās Tantala zeltmirdzošajā pilī un jautri dzīroja kopā ar viņu. Pat uz gaišo Olimpu, kurp neiet neviens mirstīgais, dievi bieži aicināja Tantalu. Tur viņš piedalījās dievu apspriedēs un dzīroja ar tiem pie viena galda sava tēva zibeņmeša Zeva pilī. No tādas lielas laimes Tantals kļuva augstprātīgs. Viņš sāka turēt sevi par līdzīgu pašam mākoņvedim Zevam. Bieži vien, atgriezdamies mājās no Olimpa, Tantals ņēma līdzi dievu ēdienu — ambrosiju un nektāru — un deva to saviem mirstīgajiem draugiem, dzīrodams ar tiem savā pilī. Tantals atstāstīja cilvēkiem pat lēmumus, kurus pieņēma dievi, apspriezdamies gaišajā Olimpā par pasaules likteņiem; viņš izpauda noslēpumus, ko tam bija uzticējis viņa tēvs Zevs. Reiz Olimpa dzīrēs lielais Krona dēls, griezdamies pie Tantala, tam teica:

Mans dēls, es izpildīšu visu, ko tu vēlēsies, lūdz no manis, ko vien gribi. Aiz mīlestības uz tevi es izpildīšu katru tavu lūgumu.

Bet Tantals, aizmirsis, ka viņš ir tikai mirstīgais, augstprātīgi atbildēja savam tēvam, aigīdas nesējam Zevam:

—   Tavas žēlastības dāvanas man nav vajadzīgas. Man nekā netrūkst. Liktenis, kas man lemts, ir labāks par nemirstīgo dievu likteni.

Zibeņmetis nekā neatbildēja dēlam. Viņš bargi sarauca uzacis, tomēr apspieda dusmas. Viņš vēl mīlēja savu dēlu, par spīti tā augstprātībai. Drīz Tantals divreiz nežēlīgi apvainoja nemirstīgos dievus. Tikai tad Zevs sodīja augstprātīgo. Zibeņmeša dzimtenē Krētā bija zelta suns. Kādreiz tas bija sargājis jaunpiedzimušo Zevu un viņa barotāju — brīnišķīgo kazu Amalteju. Kad Zevs izauga un atņēma Kronām varu pār pasauli, viņš atstāja šo suni Krētā sargāt savu svētvietu, Efesas valdnieku Pandareju bija savaldzinājis šis skaistais un spēcīgais suns. Viņš slepeni atbrauca Krētā un aizveda suni savā kuģī. Bet kur gan paslēpt šo brīnišķīgo dzīvnieku? Braukdams pa jūru, Pandarejs ilgi par to domāja un beidzot nolēma zelta suni noslēpt pie Tantala. Sipilas valdnieks noslēpa no dieviem brīnišķīgo dzīvnieku. Tad Zevs sadusmojās. Viņš pasauca savu dēlu — dievu vēstnesi Hermeju — un aizsūtīja pie Tantala pieprasīt, lai tas atdod zelta suni. Vienā acumirklī ātrais Hermejs aizlidoja no Olimpa uz Sipilu, ieradās pie Tantala un teica tam:

—    Efesas valdnieks Pandarejs ir nolaupījis no Zeva svētvietas Krētā zelta suni un paslēpis pie tevis. Olimpa dievi visu zina, mirstīgie neko nevar no tiem noslēpt! Atdod Zevam suni! Sargies sadusmot zibeņmeti!

Bet Tantals dievu vēstnesim atteica:

—    Velti tu man draudi ar Zeva dusmām. Es neesmu redzējis zelta suni. Dievi maldās, man tāda nav,

Tantals deva briesmīgu zvērestu, ka viņš runājot patiesību. Ar šo zvērestu viņš vēl vairāk sadusmoja Zevu Tā bija pirmā reize, kad Tantals smagi aizvainoja dievus. Bet ari šoreiz zibeņmetis viņu vēl nesodīja.

Dievu sodu Tantals izpelnījās pēc tam, kad otrreiz bija aizvainojis dievus un izdarījis briesmīgu noziegumu. Kad olimpieši bija sapulcējušies uz dzīrēm Tantala pili, viņš iedomājās pārbaudīt viņu viszinību. Sipilas valdnieks neticēja olimpiešu viszinībai. Tantals sagatavoja dieviem drausmīgu mielastu. Viņš nogalināja savu dēlu Pelopu un viņa miesu pasniedza dzīrēs dieviem kā gardu ēdienu. Dievi tūlīt saskatīja Tantala ļauno nodomu, neviens nepieskārās drausmīgajam ēdienam. Vienīgi dieviete Dēmetra, kas bija noskumusi par nolaupīto meitu Persefoni un domāja tikai par viņu un par savu nelaimi, nekā neievērodama, kas ap to notiek, apēda zēna Pelopa plecu. Dievi paņēma drausmīgo ēdienu, salika visus Pelopa kaulus un miesu katlā un uzlika to uz gaiši degošas uguns, bet Hermejs ar savu burvja mākslu atkal atdzīvināja zēnu. Tas nostājās dievu priekšā vēl skaistāks nekā agrāk, viņam nebija tikai tā pleca, ko bija apēdusi Dēmetra. Zevs lika lielajam kalējam Hēfaistam tūlīt pagatavot Pelopam plecu no spoža ziloņkaula. No šī laika visiem Pelopa pēcnācējiem ir spoži balts plankums labajā plecā.

Bet Tantala noziegums pārpildīja lielā dieva un cilvēku valdnieka Zeva pacietības mēru. Zibeņmetis nogāza Tantalu sava brāļa Aīda drūmajā valstībā, tur viņam jācieš briesmīgs sods. Slāpju un izsalkuma mocīts, viņš stāv skaidrā ūdenī. Tas sniedzas viņam līdz pašam zodam. Vajadzētu viņam tikai noliekties, lai dzesētu savas mokošās slāpes. Bet, tikko Tantals noliecas, ūdens pazūd un pie viņa kājām ir tikai sausa, melna zeme. Pār Tantala galvu slīgst augļu koku zari; sulīgas vīģes, sārti āboli, granāti, bumbieri un olīvas karājas virs pašas galvas; smagi nogatavojušies vīnogu ķekari gandrīz skar viņa matus. No bada novārgušais Tantals izstiepj roku pēc jaukajiem augļiem, bet nāk stipra vēja brāzma un aiznes augļu pilnos zarus. Ne tikai izsalkums un slāpes moka Tantalu, arī mūžīgas bailes žņaudz viņa sirdi. Pār viņa galvu karājas klints, tā tikko turas, katru brīdi smagā klints var nogāzties un saspiest Tantalu. Tā Sipilas valdnieku un Zeva dēlu briesmīgajā Aīda valstībā moka mūžīgas bailes, izsalkums un slāpes.

PELOPS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības» un Pindara dzejoļiem

Pēc Tantala nāves Sipilas pilsētā sāka valdīt viņa dēls Pelops, ko tik brīnišķīgi bija izglābuši dievi. Ilgi viņš nevaldīja dzimtajā Sipilā. Trojas valdnieks Ils devās karā pret Pelopu. Pelopam šis karš bija neveiksmīgs. Varenais Trojas valdnieks viņu uzvarēja. Pelopam nācās atstāt dzimteni. Viņš sakrāva visus savus dārgumus ātros kuģos un devās ar saviem uzticamajiem biedriem tālā jūras ceļā uz Grieķiju. Pelops sasniedza pussalu pašos Grie ķijas dienvidos un apmetās tur dzīvot. No tā laika šo pus salu sāka saukt Pelopa vārdā par Peloponēsu.

Kādreiz Pelops savā jaunajā dzimtenē ieraudzīja Pīsas' pilsētas valdnieka Oinomaja skaisto meitu Hipodamiju Varoni savaldzināja Oinomaja meitas daiļums, un viņš nolēma to iegūt par sievu.

Grūti bija iegūt Hipodamijas roku. Orākuls bija pareģojis Oinomajam, ka viņš ies bojā no sava meitasvīra tokas. Lai novērstu šādu likteni, Oinomajs nolēma nedot nevienam savu meitu par sievu. Bet kā viņam rīkoties? Kā atteikt visiem preciniekiem, kas lūgs Hipodamijas roku? Daudz varoņu nāca pie Oinomaja un gribēja precēt viņa meitu. Viņš būtu tos apvainojis, noraidīdams bez kāda iemesla. Beidzot Oinomajs atrada izeju. Viņš paziņoja, ka dos Hipodamiju par sievu tikai tam varonim, kas viņu uzvarēs braukšanas sacensībās, bet, ja uzvarēs viņš pats, tad zaudējušais samaksās par to ar savu dzīvību. Oinomajs nolēma tā rīkoties tāpēc, ka visā Grieķijā neviens nevarēja viņam līdzinājies prasmē vadīt zirgus, turklāt tie bija ātrāki par brāzmaino ziemeļvēju Boreju. Pī sas valdnieks varēja būt drošs, ka neviens varonis viņu neuzvarēs. Tomēr daudzus Grieķijas varoņus neatbaidīja izredzes zaudēt dzīvību ņn iet bojā no nežēlīgā Oinomaja rokas. Cits pēc cita tie nāca viņa pilī, būdami ar mieru sacensties, lai tikai iegūtu Hipodamiju par sievu, — tik skaista viņa bija. Visus viņus piemeklēja ļaunais liktenis, visus viņus nogalināja Oinomajs, bet viņu galvas pienagloja pie savas pils durvīm, lai katrs jaunatnākušais, redzēdams, cik daudz slavenu varoņu ir krituši no Oinomaja rokas, jau iepriekš zinātu, kāds liktenis viņu sagaida. Bet arī tas neatbaidīja Pelopu. Viņš nolēma iegūt Hipodamiju, lai tas maksātu ko maksādams, un devās pie nežēlīgā valdnieka Oinomaja.

Oinomajs nelaipni saņēma Pelopu un teica tam:

— Tu gribi dabūt par sievu manu meitu Hipodamiju? Vai tad tu neredzi, cik daudz slavenu varoņu zaudējuši

11 Pilsēta Alfejas upes ielejā, Peloponēsas rietumos.

viņas dēj savu galvu bīstamajā sacensībā? Sargies, tevi sagaida tāds pats liktenis!

—    Mani nebaida bojā gājušo varoņu liktenis, — Pelops atbildēja valdniekam. — Es ticu, ka man palīdzēs Olimpa dievi! Ar viņu palīdzību es iegūšu Hipodamiju par sievu.

Ļauns smaids pavīdēja uz Oinomaja lūpām; daudzas reizes viņš jau bija dzirdējis tādas runas.

—    Tad klausies, Pelop, — viņš teica, — sacensības noteikumi ir šādi: jābrauc būs no Pīsas pilsētas cauri visai Peloponēsai līdz pašam Istmam[67] , tur, kur atrodas jūras pavēlnieka Poseidona ziedoklis; tas nav tālu no Korintas. Ja tu pirmais nonāksi pie ziedokļa, tu esi uzvarējis, bet piesargies, ja es tevi panākšu ceļā! Tad tevi ķers mans šķēps, kā tas jau ir ķēris daudzus varoņus, un ar negodu tu aiziesi uz drūmo Aīda valstību. Tikai vienu priekšrocību es tev došu, to esmu devis arī visiem citiem: tu brauksi pirms manis, bet es upurēšu lielajam zibeņmetim un tikai tad kāpšu savos ratos. Pasteidzies nobraukt pēc iespējas lielāku gabalu, kamēr es upurēšu.

Pelops aizgāja no Oinomaja. Viņš redzēja, ka tikai ar viltību tam izdosies uzvarēt nežēlīgo valdnieku, un Pelops prata atrast sev palīgu. Viņš slepeni aizgāja pie Oinomaja braucēja Mirtila, Hermeja dēla, un, solīdams bagātīgas dāvanas, lūdza viņu neielikt asīs tapas, lai Oinomaja ratiem nomuktu riteņi un tas aizkavētu valdnieku ceļā. Mirtils ilgi nevarēja izšķirties, bet galu galā Pelops iekārdināja viņu ar bagātīgajām dāvanām, un Mirtils apsolīja darīt tā, kā Pelops bija lūdzis.

Pienāca rīts. Uzlecošā rožpirkste Eosa zeltīja debess jumu. Tad uzbrauca debesīs arī mirdzošais Hēlijs savos zelta ratos. Tūlīt sāksies sacensība. Pelops pielūdza lielo zemes tricinātāju Poseidonu un, piesaukdams viņu palīgā, ielēca ratos. Valdnieks Oinomajs piegāja pie ziedokļa un deva Pelopam zīmi, ka tas varot doties ceļā. Pelops sāka dzīt zirgus pilnā jaudā. Dārd viņa ratu riteņi pa akmeņiem. Kā putni trauc uz priekšu zirgi. Pelops drīz pazūd putekļu mākonī. Mīla pret Hipodamiju un bailes par savu dzīvību liek viņam steigties. Bet tālumā aiz viņa jau var dzirdēt Oinomaja ratus rībam. Arvien stiprāka top rīboņa. Jau tuvu Pīsas valdnieks Tantala dēlam. Kā vētra trauc valdnieka zirgi, putekļi mutuļiem griežas ap ratu riteņiem. Pelops cērt zirgiem ar pātagu; vēl ātrāk (ie auļo. Vējš šalc Pelopam gar ausim no zirgu trakā skrējiena. Bet vai tad viņu nepanāks Oinomaja zirgi! Tie ir ātrāki par pašu ziemeļvēju. Jau Pelops jūt aiz muguras viņu karsto dvašu, jau redz, mazliet atskatījies, ka, triumfējoši smiedamies, valdnieks atvēzējas ar šķēpu. Pelops piesauc Poseidonu, un bezgalīgās jūras valdnieks to uzklausa. Oinomaja ratiem noskrej no asīm riteņi, rati apsviežas apkārt, un nežēlīgais Pīsas valdnieks, krītot no tiem, nositas; nāves tumsa aizklāj viņam acis.

Triumfēdams Pelops atgriezās Pīsā, apprecēja Hipodamiju un saņēma visu Oinomaja valsti. Bet, kad pie Pelopa atnāca Oinomaja braucējs Mirtils un pieprasīja pusvalsti sev kā balvu, Pelopam kļuva žēl šķirties no pusvalsts. Ļaunprātīgais Tantala dēls aizvilināja Mirtilu uz jūras krastu un nogrūda viņu no augstas klints bangojošos viļņos. Krītot no klints, Mirtils nolādēja Pelopu un visus viņa pēcnācējus. Tantala dēls dažādi mēģināja samierināties ar Mirtila dusmu pilno dvēseli, dažādi viņš centās remdēt arī Mirtila tēva Hermeja dusmas — viss velti. Piepildījās Mirtila lāsti. No tā laika neskaitāmas nelaimes vajāja Pelopa pēcnācējus, un ar saviem noziegumiem viņi izpelnījās dievu sodu.

EIROPA

Atstāstīts pēc Mosha poēmas «Idilles»

Bagātās feniķiešu pilsētas Sīdonas valdniekam Agēnoram bija trīs dēli un meita, skaista kā nemirstīga dieve. Šo jauno skaistuli sauca par Eiropu. Reiz Agēnora meita redzēja sapni. Viņa sapņoja, ka Āzija un tā zeme, kuru no Āzijas atdala jūra, pieņēmušas sievietes veidu, cīnījās viņas dēļ. Abas šīs sievietes gribēja iegūt Eiropu. Āzija zaudēja, un viņai, kas Eiropu bija izaudzinājusi un izauklējusi, nācās to atdot otrai. Eiropa izbijusies pamodās, viņa nevarēja saprast šī sapņa nozīmi. Daiļā Agēnora meita pazemīgi lūdza dievus, lai tie novērstu no viņas nelaimi, ja sapnis to nozīmētu. Tad, tērpusies ar zeltu izšūtās purpura drānās, viņa devās ar savām draudzenēm uz zaļo, ziediem rotāto pļavu jūras krastā. Tur Sīdonas meitenes draiskojās, plūca ziedus un lika tos zelta groziņos. Viņas plūca smaržīgās, sniegbaltās narcises, spilgtos krokusus, vijolītes un lilijas. Bet Agēnora meita savā daiļumā bija flarp draudzenēm kā Afrodīte Haritu vidū un savā zelta groziņā lika tikai sārtās rozes. Saplūkušas ziedus, meitenes smiedamās sāka iet jautrā rotaļdejā. Tālu pār ziedošo pļavu un zilo jūru skanēja viņu dzidrās balsis, un viļņu klusā, maigā čala izgaisa.

Skaistā Eiropa nedabūja ilgi priecāties par šo bezrūpīgo dzīvi. Viņu ieraudzīja Krona dēls, varenais mākoņvedis Zevs, un nolēma viņu nolaupīt. Lai Eiropa neizbītos, viņam parādoties, viņš pieņēma brīnišķīgi skaista vērša izskatu. Zeva vērša spalva mirdzēja kā zelts, tikai pierē tam bija sudrabaini balts plankums, vērša zelta ragi bija izliekti kā jauna mēness sirpis, kad tas pirmo reizi atkal kļūst redzams rieta purpurstaros. Brīnišķīgais vērsis iznācf pļavā un viegliem soļiem, tikko skardams zāli, piegāja pie meitenēm. Sīdonas meitenes no viņa neizbijās, tās apstāja jauko dzīvnieku un maigi to glāstīja. Vērsis piegāja pie Eiropas, laizīja viņai rokas un pieglaudās tai. Vērša dvaša smaržoja kā ambrosija, tālu apkārt plūda šī jaukā smarža. Eiropas maigā roka glāstīja vērša zelta spalvu, viņa apkampa tā galvu un skūpstīja to. Vērsis nogūlās pie daiļās meitenes kājām, it kā lūgdams viņu uzsēsties tam mugurā.

Smiedamās Eiropa uzsēdās uz vērša platās muguras. Arī citas meitenes gribēja nosēsties tai blakus. Piepeši vērsis pietrūkās kājās un ātri devās uz jūru. Viņš bija ieguvis to, ko gribēja. Izbailēs skaļi kliedza meitenes, Eiropa izstiepa pret viņām rokas un sauca viņas palīgā, bet sīdonietes tai nevarēja līdzēt. Kā vējš trauca zeltragainais vērsis. Viņš metās jūrā un ātri kā delfīns peldēja prom pa zilgajiem viļņiem. Viļņi pašķīrās tā priekšā, un šļakatas, nesaslapinādamas vērša spalvu, mirdzēja uz tās kā dimanti. No jūras dzelmes izpeldēja skaistās Nereīdas; viņas drūzmējās ap vērsi un peldēja tam līdzi. Pats jūras dievs Poseidons ar citām jūras dievībām brauca tam pa priekšu savos ratos. Ar trijzari viņš nomierināja viļņus., līdzinādams ceļu savam lielajam brālim Zevam. Bailēs drebēdama, Eiropa sēdēja vērša mugurā. Ar vienu roku viņa bija pieķērusies tam pie zelta ragiem, ar otru viņa pieturēja sava purpura tērpa malu, lai to nesaslapinātu jūras viļņi. Bet velti viņa baidījās; jūra klusu šalca, un sāļās šļakatas viņu neskāra. Jūras vējš glāstīja Eiropas cirtas un plivināja tās vieglo šķidrautu. Arvien tālāk palika krasts, tas jau pazuda zilajā tālē. Visapkārt tikai jūra un gaišās debesis. Bet drīz tālumā parādījās Krēta. Zevs-vērsis ar savu dārgo nastu ātri piepeldēja pie tās un Izkāpa krastā. Eiropa kļuva par Zeva sievu un no tā laika dzīvoja Krētā. Viņai no Zeva piedzima trīs dēli: Mīnojs, Radamantijs un Sarpēdons. Tālu visā pasaulē slavēja un cildināja šos varenos un gudros zibeņmeša Zeva dēlus.

KADMS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Kad Zevs, pieņēmis vērša izskatu, bija nolaupījis Eiropu, viņas tēvs, Sīdonas valdnieks Agēnors, bija ļoti noskumis. Nekas nevarēja viņu iepriecināt. Viņš lika pasaukt savus trīs dēlus — Foinīku, Kiliku un Kadmu — un sūtīja tos meklēt Eiropu. Piedraudēdams ar nāves sodu, viņš pieteica saviem dēliem neatgriezties mājās bez māsas. Agēnora dēli devās viņu meklēt. Foinīks un Kiliks drīz vien pārstāja meklēt. Viņi nodibināja divas jaunas valstis: Foinīks — Feniķiju2 , Kiliks — Kilikiju3 un palika tur dzīvot.

Kadms viens pats devās tālāk meklēt māsu. Ilgi viņš gāja pa visu pasauli, visur jautādams par Eiropu. Bet vai viņš varēja atrast māsu, ja pats Zevs to bija paslēpis no visiem? Beidzot, zaudējis cerības atrast to un baidīdamies atgriezties mājās, Kadms nolēma uz visiem laikiem palikt svešumā. Viņš devās uz svētajiem Delfiem un jautāja tur bultraiža Apollona orākulam, kurā zemē viņam apmesties un dibināt pilsētu. Apollona orākuls atbildēja Kadmam tā:

— Vientuļā meža klajumā tu redzēsi govi, kas vēl nekad nav nesusi jūgu. Seko tai un tur, kur tā atgulstas zālē, uzcel pilsētas mūrus un zemi nosauc par Boiotiju.

Dabūjis šādu atbildi, Kadms atstāja svētos Delfus. Tikko izgājis pa vārtiem, viņš ieraudzīja sniegbaltu govi, kas ganījās meža klajumā, neviena nepieskatīta. Kadms, slavēdams vareno Apollonu, sekoja tai ar saviem uzticamajiem Sīdonas kalpiem. Aiz muguras jau palika Kēfisas1 ieleja, piepeši govs apstājās, izstiepa purnu pret debesīm, skali iemāvās, paskatījās uz kareivjiem, kas tai sekoja, un mierīgi nogūlās zaļajā zālē. Sirsnīgi pateikdamies Apollonam, Kadms nometās ceļos, skūpstīja savas jaunās dzimtenes zemi un izlūdzās dievu svētību nepazīstamajiem kalniem un ielejām. Kadms tūlīt salika no akmeņiem ziedokli, lai upurētu aigīdas nesējam Zevam, bet, tā kā viņam nebija ūdens upurēšanai, viņš aizsūtīja pēc ūdens savus uzticamos sīdoniešus.

Netālu bija simtgadēja birzs, kuru vēl nekad nebija skāris mežinieka cirvis. Sīs birzs vidū bija dzija ala, aizaugusi ar krūmiem, visapkārt tai bija milzīgas, haotiskas akmens kaudzes. No šīs alas čalodams plūda kristāldzidrs avota ūdens. Alā dzīvoja milzīgs karadieva Arēja svētais pūķis. Viņa acis zvēroja kā uguns, no rīkles ar trim indīgu zobu rindām šaudījās ārā trijžuburains dzelonis, zelta sekste draudīgi līgojās uz pūķa galvas. Kad Kadma kalpi bija nonākuši pie avota un jau iesmēluši savos traukos vēso ūdeni, no alas, baismīgi šņākdams, izlīda pūķis, starp akmeņiem locīdams savu milzīgo ķermeni. Kadma kalpi nobālēja no bailēm, viņiem no rokām izšļuka trauki, stindzinošās šausmās viņi nevarēja ne pakustēties. Pūķis izslējās uz astes; augstāk pār simtgadējiem kokiem pacēlās viņa galva ar atplēsto rīkli. Neviens no sīdoniešiem vēl nepaguva padomāt par bēgšanu vai aizsargāšanos, kad briesmīgais pūķis tiem metās virsū, un Kadma kalpi aizgāja bojā.

Kadms ilgi gaidīja kalpu atgriešanos. Jau saule sāka slīdēt uz rieta pusi, jau garākas kjuva ēnas, bet kalpu kā nav, tā nav. Agēnora dēls nesaprata, kur palikuši viņa sīdonieši, ko viņi kavējas. Beidzot viņš devās pa viņu pēdām uz birzi, uzmetis sev virsū lauvas ādu kā krūšu bruņas, apjozis asu zobenu un paņēmis rokā šķēpu, bet. labākā aizsardzība varonim bija viņa vīrišķība. Kadms iegāja birzē un ieraudzīja tur savu uzticamo kalpu saplosītās miesas, uz kurām gulēja milzīgais pūķis. Noskumis un sadusmots Kadms iesaucās:

— Ai, mani uzticamie kalpi, es būšu jūsu atriebējs! Vai nu es atriebšu jūs, vai aiziešu kopā ar jums uz drūmo ēnu valstībul

Kadms satvēra akmeni labas klints lielumā un atvēzējies svieda ar to pūķim. No šī akmens trieciena būtu sabrucis cietokšņa tornis, bet pūķis palika neskarts, viņu aizsargāja tēraudcietās zvīņas, kas klāja visu ķermeni. Tad Agēnora dēls atvēzējās ar savu šķēpu un, sasprindzinājis visus spēkus, ietrieca to briesmonim mugurā. No Kadma šķēpa neaizsargāja pūķi pat viņa tēraudcietās zvīņas. Līdz pašam kātam šķēps ietriecās pūķa ķermenī. I ocīdamies pūķis satvēra ar zobiem šķēpu un gribēja to izraut no brūces. Veltas bija viņa pūles, šķēpa asmens bija iestrēdzis jo dziļi, un Arēja pūķis nolauza tikai šķēpu. No melnās indes un niknuma piepampa pūķa kakls, putas izšļācās viņam no rīkles, tālu visapkārt bija dzirdama viņa niknā šņākšana, viss gaiss smirdēja no viņa riebīgās dvašas. Pūķis gan lokās pa zemi milzīgos gredzenos, gan nikni, riņķī griezdamies, slienas augstu gaisā. Viņš gāž kokus, izraudams tos ar visām saknēm, un ar asti izsvaida milzīgus akmeņus. Ar saviem indīgajiem zobiem viņš grib sagrābt Kadmu, bet varonis, turēdams sev priekšā lauvas ādu kā vairogu, atgaiņā pūķi ar savu zobenu. Pūķis kož asajā zobenā, bet atkož tikai zobus pret tēraudu.

Beidzot Agēnora dēls dod pūķim tik spēcīgu drtienu, ka zobens, izgājis tam caur kaklu, iestrēdz ozolā un pienaglo pūķi pie koka.

Simtgadīgais ozols saliecas no briesmoņa svara. Pārsteigts skatās Kadms uz nogalināto pūķi, brīnīdamies par viņa milzīgo augumu. Pēkšņi viņš dzird kādu balsi:

— Ko tu stāvi, Agēnora dēls, un brīnies par paša nogalināto pūķi; drīz arī tu pats pārvērtīsies par pūķi, un ļaudis par tevi brīnīsies.

Kadms skatījās visapkārt, nezinādams, no kurienes nr ik šī noslēpumainā balss. Varonis nodrebēja šausmās, dzirdēdams tādu pareģojumu, mati sacēlās stāvus viņam uz galvas. Gandrīz vai samaņu zaudējis, viņš stāvēja pie nogalinātā pūķa. Tad Kadmam parādījās Zeva mīļotā meita Atēna Pallāda. Viņa lika tam izraut pūķa zobus ur; izsēt kā sēklu uzartā laukā.

Kadms darīja, kā viņam bija likusi dieve-karotāja ar pūces acīm. Viņš iesēja pūķa zobus, un — tavu brīnumu!— no zemes parādījās vispirms šķēpu smailes, tad tīrumā izauga bruņucepuru loki, pēc tam kareivju galvas, viņu pleci, bruņās kaltās krūtis, rokas ar vairogiem, un galu galā no pūķa zobiem izauga vesels bruņotu kareivju pulks. Ieraudzījis jauno, neredzēto ienaidnieku, Kadms tvēra zobenu, bet viens n &amp;lt;&amp;gt; zemes dzemdētājiem kareivjiem tam uzsauca:

—   Neķeries pie zobenal Sargies iejaukties brāļu cīrS!

Un kareivji uzsāka niknu, asiņainu cīņu. Viņi cirta

cits citam ar zobeniem un dūra ar šķēpiem, viņi knta cits pēc cita uz iās pašas zemes, kas tikko viņus bija dzemdējusi. Tikai vēl pieci no viņiem bija palikuši dzīvi, 'lad viens no viņiem, paklausīdams Atēnas Pallādas pavēlei, par miera zīmi nometa zemē savus ieročus. Kareivji noslēdza ciešu, brālīgu draudzību. Šie kareivji, kurus no pūķa zobiem bija dzemdējusi zeme, bija Kadma palīgi, kad viņš būvēja Kadmeju — septiņvārtu Tēbu akropoli.

Kadms nodibināja lielo Tēbu pilsētu, deva pilsoņiem likumus un iekārtoja visu valsti. Olimpa dievi deva Kadmam par sievu Arēja un Afrodītes skaisto meitu Harmoniju. Krāšņas bija lielā Tēbu dibinātāja kāzu dzīres. Visi olimpieši ieradās šais kāzās un bagātīgi apdāvināja jaunlaulātos.

No tā laika Kadms bija viens no varenākajiem Grleķiias valdniekiem. Viņa bagātības nebija izskaitāmas. Litls un neuzvarams bija viņa karaspēks; to vadīja kareivji, kurus bija dzemdējusi zeme no pūka zobiem. Likās, ka mūžīgam priekam un laimei vajadzētu mājot Agēnora dēla namā, bet ne tikai laimi vien sūtīja viņam olimpieši. Daudz bēdu viņš piedzīvoja. Viņa meitas — Semele un Ino — gāja bojā tēva acu priekšā. Tiesa, pēc nāves tās uzņēma Olimpa dievu pulkā, bet Kadms tomēr bija zaudējis savas karsti mīļotās meitas. Aktaions, Kadma mazdēls, viņa meitas Autonojas dēls, krita par upuri Artemīdas dusmām. Kadmam nācās apraudāt arī savus mazdēlus.

Vecumdienās smagu bēdu māktais Kadms atstāja septiņvārtu Tēbas. Ar savu sievu Harmoniju viņš ilgi maldījās svešumā un beidzot nonāca tālajā Tllirijā'. Ar sāpēm sirdī Kadms atcerējās visas nelaimes, kas bija piemeklējušas viņa namu, atcerējās savu cīņu ar pūķi. atcerējās arī vārdus, kurus bija teikusi nezināmā balss.

—    Vai tik tas pūķis, ko es nogalināju ar savu zobenu, nav bijis svēts dieviem? — teica Kadms. — Ja par viņa nogalināšanu dievi mani tik smagi soda, tad jau labāk būtu, ja es pats kļūtu par pūķi.

Tikko Kadms to pateica, viņa ķermenis izstiepās un to apklāja zvīņas, viņa kājas saauga kopā un kļuva par garu pūķa asti, kas locījās pa zemi, Šausmās viņš izstiepa pret Harmoniju rokas un sauca:

—    Ai, nāc pie manis, Harmonija! Pieskaries man, pieskaries manai rokai, kamēr es vēl neesmu viss kļuvis par pūķi!

Viņš sauca Harmoniju, vēl daudz ko gribēja tai teikt, bet viņa mēle bija pāršķēlusies, un mutē jau šaudījās čūskas dzelonis, un tā varēja tikai šņākt. Pie viņa piesteidzās Harmonija.

—    Ai, Kadm! — viņa iesaucās. — Atgūsti atkal savu agrāko izskatu! Ai, dievi, kāpēc jūs mani neesat pārvērtuši par pūķi!

Par milzīgo pūķi pārvērstais Kadms apvijās apkārt savai mīļotajai sievai, viņš laizīja tai seju ar savu šķelto dzeloni. Skumji glāstīja Harmonija zvīņām klāto pūķa muguru. Arī Harmoniju dievi pārvērta par pūķi, un nu jau ir divi pūķi — Harmonija un Kadms.

Kā pūķi arī beidza savu dzīvi Kadms un viņa sieva.

ZĒTS UN AMFIONS

Tēbu pilsētā dzīvoja upes dieva Asopa[69] meita antiopo. Viņu iemīlēja Zevs zibeņmetis. Antiopei piedzima dvīņi — divi dēli. Viņa tos nosauca par Zētu un Amfionu. Baidīdamās no sava tēva dusmām par to, ka tā slepeni stājusies laulībā ar Zevu, Antiope ielika savus mazos dēlus groziņā un aiznesa kalnos. Antiope bija pārliecināta, ka Zevs nejaus iet bojā saviem dēliem. Un tiešām — Zevs parūpējās par viņiem. Uz to vietu, kur gulēja groziņā Zēts un Amfions, viņš aizsūtīja ganu. Gans atrada mazos Zeva un Antiopes dēlus, aiznesa uz savu māju un tur izaudzināja. Tā brāli izauga gana mājā. Jau bērnībā Zēts un Amfions bija loti dažādi pēc dabas. Zēts bija spēcīgs zēns, agri viņš sāka palīdzēt ganam sargāt ganāmpulkus, bet Amfionam bija maiga, laipna daba, un par visu vairāk viņu saistīja mūzika. Kad abi brāli izauga, Zēts kļuva par varenu karavīru un drosmīgu mednieku. Neviens nebija pārāks par viņu spēkā un izveicībā; viņam patika tikai ieroču šķinda kaujā un plēsīgu zvēru medības, bet Apollona mīluļa Amfiona vienīgais prieks bija spēlēt zeltstīgu kitaru, kuru tam bija iedāvinājis Lēto dēls, sudrabloka Apollons. Amfions tik brīnišķīgi spēlēja kitaru, ka pat koki un klintis šūpojās līdzi mūzikai.

Arvien vēl dzīvoja jaunekļi pie gana, nezinādami, kas ir viņu tēvs un māte. Bet viņu mātei Antiopei šai laikā klājās grūti nežēlīgā Tēbu valdnieka Lika un viņa sievas Dirkes varā. Smagās važās iekaltā Antiope bija ieslodzīta cietumā, kurā neiespīdēja neviens saules stars, bet Zevs viņu atbrīvoja. Pašas no sevis nokrita važas un atvērās cietuma durvis; viņa aizbēga kalnos un atrada patvērumu tā gana būdā, kurš bija izaudzinājis viņas dēlus.

Tikko viņu bija ņēmis savā aizsardzībā gans, ieradās pie tā arī nežēlīgā Dirke; viņa kopā ar citām tēbietēm svinēja kalnos jautros Dionīsa svētkus. Efeju vainagā un ar tirsu rokā klaiņodama apkārt pa kalniem, viņa nejauši nonāca gana būdā. Dirke ieraudzīja Antiopi, un nežēlīgās valdnieces sirdī nevaldāmi uzliesmoja nikns naids. Viņa nolēma pazudināt nelaimīgo Antiopi. Dirke lika pasaukt Zētu un Amfionu, apmeloja Antiopi un pierunāja jaunekļus piesiet Asopa nevainīgo meitu meža vērsim pie ragiem, lai tas viņu saplosītu. Zēts un Amfions jau gribēja paklausīt Dirkei. Viņi bija noķērusi vērsi un sagrābuši Antiopi, bet tad, par laimi, atnāca gans. Redzēdams, ka Antiopes pašas dēli grib piesiet viņu pie saniknotā vērša ragiem, gans iesaucās:

—    Nelaimīgie, kādu briesmīgu noziegumu jūs gribat izdarīti Nezinādami, ko darāt, jūs gribat raidīt nāvē paši savu māti. Tā taču ir jūsu mātei

Šausmas pārņēma Zētu un Amfionu, kad viņi saprata, kādu briesmīgu noziegumu viņi būtu izdarījuši nežēlīgās Dirkes dēļ. Sadusmojušies viņi sagrāba Dirki, kas bija apmelojusi viņu māti, un piesēja to meža vērsim pie ragiem, sacīdami:

—    Mirsti pati tādā nāvē, kādu tu biji lēmusi mūsu mātei! Sī nāve tev būs pelnīts sods par nežēlību un apmelošanu!

Dirke gāja bojā mokpilnā nāvē. Atriebās par māti Zēts un Amfions ari Likām: viņi to nogalināja un ieguva varu pār Tēbām.

Kļuvuši par Tēbu valdniekiem, brāļi nolēma nocietināt savu pilsētu. Tikai Kadmeja, Tēbu akropole, kuru Kadms uzcēla pakalnā, bija apjozta ar mūri, bet visa pārē.ā pilsēta nebija nocietināta. Brāji uzcēla visām Tēbām apkārt mūri. Cik dažāds bija viņu darbsl Zēts, spēcīgs kā titāns, nesa milzīgus akmens bluķus un krāva tos citu uz cita. Amfions akmens bluķus nenesa; viņa zeltstīgu kitaras; skaņām paklausīgie akmeņi gāja paši un, nostādamies cits uz cita, veidoja augstu, nesagraujamu mūri. Tālu izplatījās slava par lielajiem varoņiem Zētu un Amfionu, tālu viņus pazina ārpus Grieķijas. Pats dievu mīlulis Tantals atdeva Amfionam par sievu savu meitu Niobi, bet Zēts apprecēja Aēdonu, Efesas valdnieka Pandareja meitu. Bet Niobe un Aēdona atnesa nelaimi Antiopes dēlu namam.

NIOBE

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtibas»

Tēbu valdnieka Amfiona sievai Niobei bija septiņi dēli un septiņas meitas. Tantala meita lepojās ar saviem bērniem. Skaisti bija viņas bērni — kā jauni dievi. Laimi, bagātību un jaukus bērnus dievi bija devuši Niobei, bet Tantala meita nebija pateicīga dieviem.

Reiz aklā pareģa Teiresija meita, viedīgā Manto, ejot pa septiņvārtu Tēbu ielām, aicināja visas tēbietes upurēt Lēto un viņas dvīņubērniem: tālmetim Apollonam ar zeltainajiem matiem un jaunavīgi šķīstajai Artemīdai. Paklausīdamas Manto aicinājumam, tēbietes ar lauru vainagiem galvā devās pie dievu ziedokjiem. Vienīgi Niobe, lepodamās ar savu varenību un dievu doto laimi, atteicās upurēt Lēto.

Niobes augstprātības pilnie vārdi samulsināja tēbietes, bet viņas tomēr upurēja. Tēbu sievietes pazemīgi lūdza vareno Lēto nedusmoties.

Dieve dzirdēja izaicinošos Niobes vārdus. Viņa pasauca savus bērnus — Apollonu un Artemīdu — un, žēlodamās par Niobi, teica:

— Mani, jūsu māti,'smagi apvainojusi Tantala augstprātīgā meita. Viņa netic, ka esmu dieve. Niobe mani neatzīst, kaut gan tikai Hēra, Zeva cildenā sieva, ir varenāka un slavenāka par mani. Vai tiešām jūs, mani bērni, neatriebsieties par šo apvainojumu? Ja Niobe paliks nesodīta, tad cilvēki mani vairs negodās kā dievi un izpostis manus ziedokļus. Ari jūs ir apvainojusi Tantala meita. Viņa pielīdzina jūs, nemirstīgos dievus, saviem mirstīgajiem bērniem. Viņa ir tikpat augstprātīga kā viņas tēvs Tantals.

Bultraidis Apollons pārtauca savu māti:

—    Beidz runāti Nesaki vairs ne vārda! Ar savu žēlošanos tu tikai kavē sodu.

—    Pietiek! Nerunā vairs! — iesaucās arī sadusmotā Artemīda.

Mākonī tīti, ātri trauca sadusmotais brālis un māsa no Kinta1 virsotnes uz Tēbām. Zelta bultas baigi šķindēja viņu bultnešos. Viņi nonāca pie septiņvārtu Tēbām. Apollons neredzams apstājās līdzenā laukā pie pilsētas mūriem, kur Tēbu jaunekli vingrinājās kara mākslā. Kad mākonī tītais tālmetis Apollons nostājās pie Tēbu mūriem, divi Niobes dēli, Ismēns un Sipils, purpura apmetņos auļoja uz straujiem zirgiem. Piepeši Ismēns iekiedzās, Apollona zelta bulta to bija ķērusi krūtīs. Izslīdēja tam no rokām zelta pavada, un viņš bez dzīvības nokrita zemē. Sipils dzirdēja Apollona loka stiegras baigo džinkstēšanu; viņš gribēja aizbēgt uz ātrā zirga no draudošajām briesmām. Trauca Sipils pilnos auļos pa lauku, tā pilnās burās trauc kuģī jūrnieks pa jūru, glābdamies no negaisa mākoņa. Niobes dēlu panāca nāvi nesošā bulta, tā ieurbās viņam mugurā pie paša kakla. Niobes dēli Faidims un Tantals spēkojās, cieši aptvēruši viens otru. Pazibēja gaisā bulta un izurbās abiem cauri. Ievaidēdamies viņi saļima. Vienā acumirklī nāve izdzēsa viņu acīs dzīvības gaismu, vienā acumirklī viņi izdvesa pēdējo dvašu. Piesteidzās klāt viņu brālis Alpēnors, viņš gribēja tos pacelt, viņš apkampa viņu dziestošās miesas, bet arī viņu dziļi sirdī ķēra Apollona bulta, un viņš nokrita bez dzīvības uz savu brāļu līķiem. Damasihtonu ķēra Apollona bulta pie paša ceļgala; Niobes dēls grib izraut no ievainojuma zelta bultu, bet džinkstēdama jau otra ieurbjas tam kaklā. Pēdējais Niobes dēls — jaunais Ilionejs — pacēla rokas pret debesīm un lūdza dievus:

—    Ai, Olimpa dievi, saudzējiet, saudzējiet mani!

Viņa lūgšana aizkustināja bargo Apollonu. Bet par

vēlu! Zelta bulta jau aizlidojusi no stiegras, atsaukt atpakaļ to vairs nav iespējams. Tā ieurbās sirdi ari pēdējam Niobes dēlam. Ziņa par lielo nelaimi ātri sasniedza Niobi. Ar asarām acīs kalpi stāsta arī Amfionam par vioa dēlu nāvi.

Amfions nepārcieta lielo zaudējumu, viņš pats ar asu zobenu sev pāršķēla krūtis.

Noliekusies pār vīra un dēlu līķiem, Niobe raudāja. Viņa skūpstīja mirušo aukstās lūpas. Niobes sirds nespēja panest šīs ciešanas. Izmisumā nelaimīgā pacēla rokas pret debesīm, bet viņa nelūdza žēlastību. Bēdas nebija mīkstinājušas viņas sirdi. Dusmās viņa iesaucās:

—    Priecājies, nežēlīgā Lēto! Līksmo, kamēr vien tev tas tīk. Tu esi uzvarējusi sāncensi! Ai nē, ko es runāju, tu neesi uzvarējusi. Man, nelaimīgajai, tomēr vairāk bērnu nekā tev, laimīgajai. Un, kaut gan daudz šeit ir manu mirušo bērnu līķu, tomēr es esmu uzvarējusi tevi, tomēr man ir palicis vairāk bērnu nekā tev.

Tikko Niobe apklusa, baigi nodžinkstēja stiegra Visus pārņēma šausmas. Vienīgi Niobe palika mierīga. Nelaime bija devusi tai drosmi. Bet Artemīdas loka stiegra nebija džinkstējusi velti. Šautras ķerta, krita viena no Niobes meitām, kas stāvēja, dziļi noskumušas, pie savu brāļu līķiem. Jau atkal džinkstēja stiegra, un krita otra Niobes meita. Sešas zelta šautras cita pēc citas aizlidoja no Artemīdas loka, un sešas jaunās, daiļās Niobes meitas gulēja bez dzīvības. Bija palikusi tikai pati jaunākā meita. Viņa metās pie mātes un paslēpās tai pie ceļiem, viņas tērpa krokās.

Bēdas salauza augstprātīgās Niobes sirdi.

—    Atstāj man kaut jaunāko meitu, varenā Lēto! — lūdzās dziļi noskumusi Niobe, — atstāj kaut vienu vienīgo!

Bet dieve neapžēlojās, un Artemīdas šautra ķēra arī jaunāko meitu.

Niobe stāvēja pie sava vīra, meitu un dēlu līķiem. Viņa bija kā sastingusi no sāpēm. Vējš neplivināja viņ is matus. Viņas sejā nebija ne piliena asins, viņas acīs nemirdzēja dzīvība, krūtīs nepukstēja sirds, tikai sāpju asaras plūda no viņas acīm. Viijas locekļi bija kļuvuši par aukstu akmeni. Sacēlās stiprs viesulis un aiznesa Niobi uz tās dzimteni Lidiju. Tur, augstu Sipilas kalnā, stāv par akmeni pārvērstā Niobe un mūžīgi lej sāpju asaras.

HĒRAKLS

Miti par Hēraklu atstāstīti pēc Sofokla traģēdijas «Trahinietes»

un pēc Hiripīda traģēdijas «Hērakls», kā ari pēc teikām, kas minētas Pausanija «Heliādas aprakstā»

HERAKLA DZIMŠANA UN AUDZINĀŠANA

Tajā dienā, kad vajadzēja piedzimt Zeva un Alkmēnes varenajam dēlam, augstajā Olimpā sapulcējās dievi. Priecādamies, ka drīz piedzims viņam dēls, aigīdas nesējs Zevs teica dieviem:

—    Klausieties, dievi un dievietes, ko es jums teikšu: mana sirds liek to sacīt! Šodien piedzims liels varonis; viņš valdīs pār visiem saviem radiem, kuru ciltskoks sākas ar manu dēlu, lielo Perseju.

Bet majestātiskā Hēra, Zeva laulātā draudzene, dusmodamās, ka Zevs ņēmis sev par sievu arī mirstīgo Alkmēni, nolēma ar viltu atņemt Alkmēnes dēlam varu pār visiem Perseja pēcnācējiem, — viņa ienīda Zeva dēlu jau pirms tā dzimšanas. Tāpēc, slēpdama dziji sirdī savu viltību, Hēra teica Zevam:

—    Tu nerunā patiesību, lielais zibeņmeti! Nekad tu neturēsi savu vārdu. Dod man lielo, nepārkāpjamo dievu zvērestu, ka tas, kas šodien pirmais piedzims Perseja dzimtā, valdīs pār saviem radiem.

Krāpšanas dieve Āte aptumšoja Zeva prātu, un, nenojauzdams Hēras viltību, zibeņmetis deva nepārkāpjamo zvērestu. Hēra tūlīt atstāja gaišo Olimpu un savos zelta ratos devās uz Argosu. Tur viņa paātrināja Perseīda Stenela dēla dzimšanu, un šai dienā Perseja dzimtā nāca pasaulē vājš, slimīgs bērns, Stenela dēls Eiristejs. Hēra ātri atgriezās gaišajā Olimpā un teica lielajam mākoņvedim Zevam:

—    Ai, uzklausi mani, zibeņmeti Zev! Nupat slavenajā Argosā Perseīdam Stenelam piedzima dēls Eiristejs. Viņš šodien ir dzimis pirmais, un viņam jāvalda pār visiem Perseja pēcnācējiem.

Lielais Zevs noskuma, tikai tagad viņš pilnīgi saprata Hēras Jauno viltību. Viņš sadusmojās uz krāpšanas dievi Āti, kas bija aptumšojusi viņa pfātu; Zevs dusmās sagrāba viņu aiz matiem un nosvieda lejā no gaišā Olimpa. Dievu un cilvēku pavēlnieks aizliedza tai rādīties Olimpā. No tā laika krāpšanas dieve Ate dzīvo pie cilvēkiem.

Zevs atviegloja sava dēla likteni. Viņš noslēdza ar Hēru nepārkāpjamu līgumu, ka viņa dēls nebūs visu mūžu Eiristeja varā. Viņš veiks divpadsmit lielus varoņdarbus Eiristeja uzdevumā, pēc tam ne tikai atbrīvosies no viņa varas, bet pat iegūs nemirstību. Zibeņmetis zināja, ka viņa dēlam daudzkārt nāksies doties lielās briestu mās, tāpēc viņš lika savai mīļotajai meitai Atēnai Pallādai palīdzēt Alkmēnes dēlam. Vēlāk Zevs bieži vien bēdājās, redzot, ka viņa dēlam jāveic grūti darbi, kalpojot vājajam un bailīgajam Eiristejam, bet viņš nevarēja lauzt Hērai doto zvērestu.

Tai pašā dienā, kad Stenelam piedzima dēls, arī Alkmēnei piedzima dvīņi. Vecākais bija Zeva dēls, ko tūlīt pēc dzimšanas nosauca par Alkīdu, bet jaunākais bija Amfitriona dēls, kuru nosauca par īfiklu. Alkīds bija pats dižākais Grieķijas dēls. Pareģe Pītija viņu vēlāk nosauca par Hēraklu. Ar šo vārdu viņš kjuva slavens, ieguva nemirstību un tika uzņemts Olimpa gaišo dievu pulkā.

Hēra sāka vajāt Hēraklu jau no pašas pirmās viņa dzīves dienas. Dabūjusi zināt, ka Hērakls ir piedzimis un guj, autiņos ietīts, līdzās savam brālim īfiklam, viņa sūtīja divas čūskas, lai pazudinātu jaunpiedzimušo varoni. Bija nakts, kad Alkmēnes istabā ielīda čūskas zvērojošām acīm. Tās klusu pielīda pie šūpuļa, kur gulēja dvīņi, un jau gribēja apvīties ap mazo Hēraklu un to nožņaugt, bet Zeva dēls pamodās. Viņš izstiepa savas mazās rociņas pretī čūskām, satvēra tās aiz kakla un tik stipri saspieda, ka tūlīt tās nožņaudza. Alkmēne šausmās uzlēca no savas guļvietas; ieraugot čūskas šūpulī, skali sāka kliegt sievietes, kas atradās istabā. Visi steidzās pie Alkīda šūpuļa. Dzirdot sieviešu kliegšanu, ar kailu zobenu atskrēja Amfitrions. Visi apstāja šūpuli un redzēja lielu brīnumu: mazā jaunpiedzimušā Hērakla sīkajās rociņās vēl mazliet locījās divas milzīgas nožņaugtas čūskas. Pārsteigts par sava audžudēla spēku, Amfitrions lika ataicināt pareģi Teiresiju un jautāja tam par jaunpiedzimušā likteni. Viedīgais sirmgalvis pateica, cik daudz lielu varoņdarbu veiks Hērakls, un pareģoja, ka savas dzīves beigās viņš iegūs nemirstību.

Uzzinājis, cik slavens kļūs Alkmēnes vecākais dēls, Amfitrions to arī audzināja kā nākamo varoni. Viņš rūpējās ne tikai par Hērakla fiziskā spēka attīstību, bet ari par tā izglītību. Viņam mācīja lasīt, rakstīt, dziedāt un spēlēt kitaru. Bet zinātnēs un mūzikā Hēraklam sekmes bija daudz mazākas nekā šaušanā ar loku, prasmē rīkoties ar ieročiem un dūru cīņā. Mūzikas skolotājs, Orfeja brālis Lins, bieži vien dusmojās uz savu skolnieku un pat sodīja to. Reiz mūzikas stundā Lins, sadusmots par Hērakla nevēlēšanos mācīties, viņam iesita Hērakls saskaitās, paķēra kitaru un savukārt iesita ar to Linam pa galvu. Hērakls nedomāja, ka sitiens ar kitaru būs tik stiprs, bet Lins bija uz vietas pagalam. Hēraklu tiesāja par slepkavību. Aizstāvēdamies Alkmēnes dēls sacīja:

— Taisnīgākais no tiesnešiem — Radamantijs taču ir teicis, ka tas, kuram kāds iesitis, var atbildēt ar sitienu pret sitienu.

Tiesneši attaisnoja Hēraklu, bet viņa patēvs Amfitrions, baidīdamies, ka nenotiek vēl kas tamlīdzīgs, aizsūtīja Hēraklu sargāt ganāmpulkus mežiem apaugušā Kitaironā.

HĒRAKLS TĒBĀS

Kitairona mežos Hērakls izauga un kļuva par spēcīgu jaunekli. Augumā viņš bija veselu galvas tiesu garāks par citiem, bet viņa spēks tālu pārsniedza cilvēka spēku. No pirmā acu uzmetiena varēja pazīt viņā Zeva dēlu, sevišķi pēc acīm, kuras mirdzēja neparastā, dievišķīgā gaismā. Kara spēlēs neviens nebija tik veikls kā viņš, bet ar loku un šķēpu rīkojās tik prasmīgi, ka nekad nekļūdījās. Būdams vēl jaunietis, Hērakls nogalināja briesmīgo Kitairona lauvu, kas dzīvoja kalnu augstienēs. Hērakls tam uzbruka, nogalināja un novilka ādu, Šo ādu viņš uzmeta uz saviem varenajiem pleciem kā apmetni. Ķetnas viņš sasēja sev uz krūtīm, bet lauvas galvas āda noderēja viņam kā bruņucepure. Nemejas birzī Hērakls izrāva ar visām saknēm osi, kas bija tik ciets kā dzelzs, un iztaisīja no tā sev milzīgu milnu. Zobenu Hēraklam uzdāvināja Hermejs, loku un bultas — Apollons, zelta krūšu bruņas izkala Hēfaists, un Atēna pati izauda tam drānas.

Sasniedzis vīra gadus, Hērakls uzvarēja Orhomenas valdnieku Ergīnu, kuram Tēbas katru gadu maksāja lielus meslus. Kaujā viņš nogalināja Ergīnu un miniešu Orhomenai lika maksāt divreiz lielākus meslus, nekā bija maksājušas Tēbas. Par šo varoņdarbu Tēbu valdnieks Kreonts deva Hēraklam savu meitu Megaru par sievu, un dievi viņam dāvāja trīs skaistus dēlus.

Laimīgi dzīvoja Hērakls septiņvārtu Tēbās, bet lielā dieve Hēra arvien vēl dedzīgi ienīda Zeva dēlu. Viņa uzsūtīja Hēraklam briesmīgu slimību. Lielais varonis zaudēja saprātu. Ārprāta lēkmē Hērakls nogalināja visus savus un sava brāļa Ifikla bērnus. Kad lēkme pārgāja, lieli bija Hērakla sirdēsti. Šķīstījies no neapzināti izdarītās slepkavības grēka, Hērakls atstāja Tēbas un devās uz svētajiem Delfiem jautāt Apollonam, ko viņam darīt. Apollons lika Hēraklam doties uz viņa senču dzimteni Tīrintu un divpadsmit gadus kalpot Eiristejam. Ar Pitijas muti Lēto dēls pareģoja Hēraklam, ka viņš iegūs nemirstību, ja Eiristeja uzdevumā veiks divpadsmit lielus varoņdarbus.

HĒRAKLS KALPO EIRISTEJAM

Hērakls apmetās uz dzīvi Tīrintā un kļuva par vājā un bailīgā Eiristeja kalpu. Eiristejs baidījās no diženā varoņa un neatļāva tam ienākt Mikēnās. Visas savas pavēles Zeva dēlam viņš nodeva Tīrintā ar sava vēstneša Kopreja starpniecību.

Nemejas lauva (pirmais varoņdarbs)

Hēraklam ilgi nebija jāgaida valdnieka Eiristeja pirmie uzdevumi. Viņš uzdeva Hēraklam nogalināt Nemejas lauvu. Šo drausmīgi lielo lauvu bija radījuši Tīfons un Ehidna. Tas dzīvoja netālu no Nemejas[74] pilsētas un bija nopostījis visu apkārtni.

Hērakls drosmīgi devās veikt šo bīstamo varoņdarbu. Nonācis Nemejā, viņš tūlīt steidzās kalnos uzmeklēt lauvas midzeni. Jau bija pusdiena, kad varonis sasniedza kalnus. Nekur nebija redzama neviena dzīva dvēsele — ne gans, ne zemkopis. Visi bija aizbēguši bailēs no briesmīgā lauvas. Hērakls ilgi meklēja ar mežiem apaugušajos kalnos un aizās lauvas midzeni,, beidzot, kad saule jau tuvojās rietam, Hērakls to uzgāja drūmā aizā; tas atradās lielā alā ar divām izejām. Hērakls aizsprostoja vienu izeju ar milzīgiem akmeņiem un paslēpies sāka gaidīt. Kad saule jau bija vakara pusē, parādījās drausmīgais lauva ar garām, pinkainām krēpēm. Hērakls atvilka loka stiegru un citu pēc citas izšāva trīs bultas, bet tās atlēca no lauvas ādas — tā bija cieta kā tērauds. Lauva nikni ierēcās, viņa rēcieni kā pērkons nodārdēja kalnos. Skatīdamies uz visām pusēm, lauva stavēja aizā un nikni zvērojošām acīm meklēja vainīgo, kas iedrošinājies izšaut uz viņu bultas. Bet tad viņš ieraudzīja Hēraklu un ar varenu lēcienu metās virsū varonim. Gaisa nozibēja Hērakla milna un kā pērkona spēriens ķēra lauvas galvu. Briesmīgā zvēliena apdullināts, lauva nogāzās zemē. Hērakls metās lauvam virsū, sagrāba to ar savām spēcīgajām rokām un nožņaudza. Uzcēlis savos varenajos plecos nogalināto lauvu, Hērakls atgriezās Ņēmējā, upurēja Zevam un pirmā varoņdarba atcerei sarīkoja Nemejas spēles[75] . kad hērakls atnesa nogalināto lauvu uz Mikēnām, Eiristejs, ieraudzījis briesmīgo zvēru, kļuva bāls no bailēm. Mikēnu valdnieks saprata, kāds pārcilvēcisks spēks piemīt Hēraklam. Viņš aizliedza tam pat tuvoties Mikēnu vārtiem, bet, kad Hērakls nesa pierādījumus par saviem varoņdarbiem, Eiristejs šausmās skatījās uz tiem no augstajiem Mikēnu mūriem.

Lernes hidra (otrais varoņdarbs)

Pēc pirmā varoņdarba Eiristejs sūtīja Hēraklu nogalināt Lernes hidru. Tā bija briesmonis ar čūskas ķermeni un deviņām pūķa galvām. Hidru, tāpat kā Nemejas lauvu, bija radījuši Tīfons un Ehidna. Hidra dzīvoja purvā, netālu no Lernes[76] pilsētas; izlīdusi no sava midzeņa, tā iznīcināja veselus ganāmpulkus un nopostīja visu apkārtni. Cīņa ar deviņgalvaino hidru bija bīstama, jo viena no viņas galvām bija nemirstīga. Hērakls kopā ar īfikla dēlu lolāju devās uz Lerni. Nonācis pie Lernes purva, Hērakls atstāja lolāju ar ratiem tuvējā birzī, bet pats devās meklēt hidru. Viņš to atrada purva "vidū alā. Nokveldējis sarkanas savas bultas, Hērakls izšāva uz hidru vienu bultu pēc otras. Hidru saniknoja Hērakla bultas. Klāta spožām zvīņām, viņa locīdamās izlīda no tumšās alas, draudīgi izslējās uz milzīgās astes un gribēja mesties varonim virsū, bet Zeva dēls uzkāpa tai ar kāju uz rumpja un piespieda pie zemes. Ar asti hidra apvijās ap Hērakla kājām un centās nogāzt to zemē. Kā nesatricināma klints stāvēja varonis un, zveldams ar savu smago milnu, no sita hidrai galvas citu pēc citas. Milna šņaca kā viesulis ripoja hidras galvas, bet hidra vēl vienmēr bija dzīvei Tad Hērakls ievēroja, ka hidrai katras nosistās galva vietā izaug divas jaunas. Hidrai radās ari palīgs, N purva izlīda milzīgs vēzis un ieķērās ar savām knaiblēm Hēraklam kājā. Tad varonis sauca palīgā savu draugu lolāju. Tas nogalināja briesmoni vēzi, aizdedzināja tuvējo birzi un ar degošu koku stumbriem apdedzināja hici rai kaklus, no kuriem Hērakls ar milnu bija nositis gal vas. Jaunas galvas hidrai vairs neizauga. Arvien vājāk un vājāk viņa pretojās Zeva dēlam. Beidzot nost bija aii hidras nemirstīgā galva. Briesmone hidra bija uzvarēta un sabruka bez dzīvības. Uzvarētājs Hērakls dziļi apraka viņas nemirstīgo galvu un uzvēla tai virsū milzīgu klinti, lai viņa nevarētu atkal izkļūt dienasgaismā. Tad diženais varonis sacirta hidru un samērcēja viņas indīgajā žultī savas bultas. No tā laika nav dziedināms Hērakla bultas ievainojums. Visu cildināts un slavēts, Hērakls atgriezās Tīrintā, bet tur viņu gaidīja atkal jauns Eiristeja uzdevums.

Stimfālas putni (trešais varoņdarbs)

Eiristejs uzdeva Hēraklam apšaut Stimfālas putnus. Gandrīz vai par tuksnesi bija padarījuši šie putni visu Stimfālas1 apkārtni. Viņi uzbruka dzīvniekiem un cilvēkiem un saplosīja tos ar saviem vara nagiem un knābjiem. Bet visbriesmīgākais tas, ka šo putnu spalvas bija no cietas bronzas, un putni, uzlidojuši augstu gaisā, ļāva tām krist kā bultām uz katru, kas iedomājās tiem uzbrukt. Grūti bija Hēraklam izpildīt šo Eiristeja uzdevumu, bet viņam nāca palīgā karotāja Atēna Pallāda. Viņa iedeva Hēraklam divus Hēfaista kaltus vara timpānus, lika tam nostāties uz augsta pakalna, netālu no meža, kur Stimfālas putniem bija ligzdas, un sist timpānus, bet, kad putni uzlidos gaisā, apšaut tos ar loku. Hērakls tā arī darīja. Uzkāpis uz pakalna, viņš sāka sist timpānus; sacēlās tik apdullinošs troksnis, ka putni milzīgā barā pacēlās spārnos pār mežu un izbijušies riņķoja virs tā. Kā krusa bira lejā viņu spalvas, asas kā bultas, bet tās neķēra uz pakalna stāvošo Hēraklu. Hērakls tvēra loku un sāka raidīt uz putniem savas nāvējošās bultas. Stimfālas putni izbailēs pacēlās pāri mākoņiem un pazuda Hērakla ncīm. Putni aizlidoja tālu no Grieķijas uz Melnās jūras krastiem un vairs nekad neatgriezās Stimfālā. Izpildījis šo Eiristeja uzdevumu, Hērakls atgriezās Tīrintā, bet viņam tūlīt bija jāveic vēl grūtāks varoņdarbs.

Kerinejas briežu māte(ceturtais varoņdarbs)

Eiristejs zināja, ka Arkādijā dzīvo brīnišķīgā Kerinejas briežu māte, kuru Artemīda bija uzsūtījusi cilvēkiem par sodību. Sī briežu māte postīja laukus. Eiristejs sūtīja Hēraklu to noķert un atvest dzīvu viņam uz Mikēnām. Brīnišķīgi skaista bija šī briežu māte — tai bija zelta ragi un vara kājas. Kā vējš trauca tā pa Arkādijas kalniem un lejām un nekad nenogura. Veselu gadu Hērakls i dzinās pakaļ Kerinejas briežu mātei. Tā skrēja pāri kaii niem un lejām, lēca pāri aizām, peldēja pāri upēm. Briežu māte trauca arvien tālāk un 'tālāk uz ziemeļiem. Neatpalika no tās arī varonis, nemitējās to vajāt un nekad neizlaida no acīm. Beidzot, dzīdamies pakaļ briežu mātei, Hērakls nonāca tālu ziemeļos, hiperboreju zemē pie Istras iztekas. Seit briežu māte apstājās. Varonis gribēja to satvert, bet viņa izvairījās un kā bulta devās atpakaļ uz dienvidiem. Atkal sākās pakaļdzīšanās. Hēraklam tikai Arkādijā izdevās panākt briežu māti, bet arī pēc tik ilgas vajāšanas viņa vēl nebija zaudējusi spēkus. Necerēdams vairs noķert briežu māti, Hērakls tvēra savas trāpīgās bultas. Viņš ievainoja dzīvnieku kājā, un tikai tad viņam izdevās to noķert, ^ērakls uzcēla brīnišķīgo briežu māti plecos un jau gnoēja nest uz Mikēnām, kad viņa priekšā nostājās sadusmotā Artemīda un teica:

—     Vai tu nezināji, Hērakl, ka tā ir mana briežu māte? Kāpēc tu nodarīji man pārestību, ievainodams manu mīļoto briežu māti? Vai tu nezini, ka es nepiedodu apvainojumus? Vai tu domā, ka esi varenāks par Olimpa dieviem?

Godbijīgi noliekdamies skaistās dieves priekšā, atbildēja Hērakls:

—    Ai, varenā Lēto meita, nepārmet man. Es nekad neesmu apvainojis nemirstīgos dievus, kas dzīvo gaišajā

Olimpā, es vienmēr esmu godājis ar bagātīgiem upuriem debesu iemītniekus un nekad neesmu uzskatījis sevi par viņiem līdzīgu, kaut gan esmu zibeņmeša Zeva dēls. Tavu briežu māti es nevajāju no brīva prāta, bet Eiristejs man to pavēlēja darīt. Paši dievi man likuši viņam kalpot, un es nedrīkstu nepaklausīt.

Artemīda piedeva Hēraklam viņa pārkāpumu. Zibeņmeša Zeva varenais dēls atnesa dzīvu Kerinejas briežu māti uz Mikēnām un atdeva to Eiristejam.

Erimanta mežakuilis un cīņa ar kentauriem (piektais varoņdarbs)

Ļoti noskumis Hērakls atstāja Heironu un drīz nonāca pie Erimanta kalna. Tur, biezā mežā, viņš atrada briesmīgo mežakuili un kliegdams izdzina to no biezokņa. Ilgi Hērakls dzinās pakaļ mežakuilim un beidzot ietrenca to dziļā sniegā uz kalna virsotnes. Kuilis iestiga sniegā, un Hērakls, to panācis, sasēja un aiznesa dzīvu uz Mikēnām. Kad Eiristejs ieraudzīja drausmīgo mežakuili, viņš izbijies paslēpās lielā bronzas traukā.

Valdnieka Augeja lopu laidars[78] (sestais varoņdarbs)

Drīz Eiristejs deva Hēraklam jaunu uzdevumu. Viņam vajadzēja izmēzt visu Elīdas[79] valdnieka Augeja lopu laidaru. Augejs bija mirdzošā Hēlija dēls, un saules dievs savam dēlam bija devis neskaitāmas bagātības. Sevišķi lieli bija Augeja ganāmpulki. Viņa ganāmpulkos bija trīssimt vēršu ar sniegbaltām kājām, divsimt vēršu — sarkani kā Sīdonas purpurs, divpadsmit Hēlija svētie vērši bija balti kā gulbji, bet viens neparasti skaists vērsis mirdzēja kā zvaigzne. Hērakls apņēmās vienā dienā iztīrīt visu milzīgo Augeja lopu laidaru, ja tas būs ar mieru dot viņam desmito daļu no saviem ganāmpulkiem. Augejs piekrita. Viņam likās, ka nav iespējams vienā dienā veikt tādu darbu. Bet Hērakls izlauza divās pretējās pusēs mūri, kas bija uzcelts apkārt laidaram, un ievadīja tajā divu upju — Alfejas un Pēnejas — ūdeņus. So upju ūdeņi vienā dienā aiznesa visus laidara mēslus, pēc tam Hērakls atkal aiztaisīja izlauzto mūri. Kad varonis atnāca pie Augeja prasīt atalgojumu, augstprātīgais valdnieks nedeva viņam apsolīto desmito daļu no ganāmpulkiem, un Hēraklam ar tukšām rokām bija jāatgriežas Tīrintā.

Lielais varonis briesmīgi atriebās Elīdas valdniekam. Pēc dažiem gadiem, kad viņš vairs nekalpoja Eiristejam, Hērakls iebruka ar lielu karaspēku Elidā, asiņainā kaujā uzvarēja Augeju un nogalināja viņu ar savu nāvējošo bultu. Pēc uzvaras Hērakls savāca karaspēku un visu bagāto laupījumu pie Pīsas pilsētas, upurēja Olimpa dieviem un sarīkoja Olimpijas spēles[80] , kurās no tā laika piedalījās visi grieķi un kuras notika pēc katriem četriem gadiem svētajā līdzenumā, ko pats Hērakls bija apstādījis ar dieves Atēnas Pallādas svētajām olīvām.

Hērakls atriebās arī visiem Augeja sabiedrotajiem. Visbargāk tika sodīts Pilas valdnieks Nelejs. Atnācis ar karaspēku uz Pilu, Hērakls ieņēma pilsētu un nogalināja Neleju ar vienpadsmit viņa dēliem. Neizglābās arī Neleja dēls Periklimens, kuram jūras pavēlnieks Poseidons bija devis spēju pārvērsties par lauvu, čūsku un biti. Hērakls viņu nosita, kad Periklimens, pārvērties par biti, bija uzlaidies uz vienu no Hērakla ratos iejūgtajiem zirgiem. Vienīgi Neleja dēls Nestors palika dzīvs. Vēlāk Nestors kjuva loti slavens Grieķijā ar saviem varoņdarbiem un lielo gudrību.

Krētas vērsis (septītais varoņdarbs)

Lai izpildītu septīto Eiristeja uzdevumu, Hēraklam nācās atstāt Grieķiju un doties uz Krētas salu. Eiristejs viņam uzdeva atvest uz Mikēnām Krētas vērsi. Šo vērsi zemes tricinātājs Poseidons bija aizsūtījis Krētas valdniekam,

Eiropas dēlam Mīnojam, un tam bija vērsis jāupurē Poseidonam. Bet Mīnojam bija žēl upurēt tādu skaistu vērsi — viņš atstāja to savā ganāmpulkā un Poseidonam upurēja vienu no saviem vēršiem. Poseidons sadusmojās uz Mīnoju un uzsūtīja trakumu no jūras iznākušajam vērsim. Vērsis skrēja pa salu un iznīcināja visu, kas tam gadījās ceļā. Diženais varonis Hērakls noķēra vērsi un to savaldīja. Hērakls uzsēdās tam uz platās muguras un pārpeldēja ar viņu pār jūru no Krētas uz Peloponēsu. Viņš aizveda vērsi uz Mikēnām, bet Eiristejs baidījās atstāt to savā ganāmpulkā un palaida vaļā. Juzdamies atkal brīvībā, nevaldāmais vērsis, skriedams uz ziemeļiem, izskrēja cauri visai Peloponēsai un nonāca Maratonas laukā Atikā. Tur viņu nogalināja lielais Atēnu varonis Tēsējs.

Diomēda zirgi (astotais varoņdarbs)

Pēc Krētas vērša savaldīšanas Hēraklam Eiristeja uzdevumā vajadzēja doties uz Trāķiju pie bistoniešu valdnieka Diomēda. Šim valdniekam bija brīnišķīgi skaisti un spēcīgi zirgi. Tie stāvēja steliņģos, piekalti ar dzelzs ķēdēm, jo ne ar kādiem pinekļiem tie nebija valdāmi. Valdnieks Diomēds baroja šos zirgus ar cilyēku gaļu. Viņš meta tiem priekšā apēšanai visus svešzemniekus, kas, vētras dzīti, nonāca viņa pilsētā. Pie šī Trāķijas valdnieka tad nu ieradās Hērakls ar saviem pavadoņiem. Viņš nolaupīja Diomēda zirgus un aizveda tos uz kuģi. Jūras krastā Hēraklu panāca pats Diomēds ar saviem kareivīgajiem bistoniešiem. Uzdevis sargāt zirgus savam mīļotajam Abdēram Hermeja dēlam, Hērakls sāka cīņu ar Diomēdu, Hēraklam nebija daudz pavadoņu, tomēr Diomēds tika uzvarēts un krita kaujā. Hērakls atgriezās kuģī. Bezgala liels bija viņa izmisums, kad viņš redzēja, ka mežonīgie zirgi saplosījuši viņa mīļoto Abdēru. Hērakls sarīkoja savam mīļajam draugam krāšņas bēres, uzbēra uz viņa kapa augstu kapkalnu un pie kapa nodibināja pilsētu; par godu savam draugam viņš to nosauca par Abdēru. Diomēda zirgus Hērakls aizveda Eiristejam, bet tas viņus lika palaist vaļā. Mežonīgie zirgi aizskrēja uz Likijas kalniem', kas bija apauguši ar biezu mežu, un tur viņus saplosīja plēsīgi zvēri.

HĒRAKLS PIE ADMĒTA

Atstāstīts pēc Eiripīda traģēdijas «Alkestīda»

Kad Hērakls brauca ar kuģi pa iūru uz Trākijas piekrasti pēc valdnieka Diomēda zirgiem, viņš nodomāja apmeklēt savu draugu — valdnieku Admētu, jo bija jābrauc garām Fēru[81] pilsētai, kur Admēts valdīja.

Hērakls ieradās pie Admēta grūtā brīdī — Fēru valdnieka namā bija lielas bēdas — vajadzēja mirt Admēta sievai Alkestīdai. Kādreiz likteņa dieves, varenās Moiras, paklausīdamas Apollona lūgumam, bija noteikušas, ka Admēts varēs izglābties no nāves, ja viņa dzīves pēdējā brīdī kāds būs ar mieru viņa vietā labprātīgi nokāpt drūmajā Aīda valstībā. Kad atnāca nāves stunda, Admēts lūdza, lai kāds no viņa sirmajiem vecākiem nomirtu viņa vietā, bet vecāki atteicās. Arī no Fēru pilsētas iedzīvotājiem neviens labprātīgi nebija ar mieru mirt valdnieka Admēta vietā. Tad jaunā, skaistā Alkestīda nolēma ziedot savu dzīvību mīļotā vīra labā. Tai dienā, kad bija jāmirst Admētam, sagatavojās mirt viņa sieva. Viņa nomazgājās, apģērbās mirstamajās drānās un aplika mirstamās rotas. Piegājusi pie mājas pavarda, Alkestīda dedzīgi lūdza dievi Hestiju, kas dod svētību mājā:

— Varenā dieve! Pēdējo reizi es loku šeit ceļus tavā priekšā. Es lūdzu tevi, sargā manus bārabērnus, jo man šodien jānokāpj drūmajā Aīda valstībā. Neliec viņiem mirt priekšlaicīgi kā man! Lai viņu dzīve šeit, dzimtenē, būtu laimīga un bagāta.

Pēc tam Alkestīda apstaigāja visus dievu ziedokjus un greznoja tos ar mirtēm.

Tad viņa aizgāja uz savām istabām un raudādama nokrita gultā. Atnāca pie viņas bērni — dēls un meita. Viņi gauži raudāja pie mātes krūts. Raudāja arī Alkestīdas kalpones. Izmisumā Admēts apkampa savu jauno sievu un lūdza, lai viņa to neatstāj. Alkestīda jau bija sagatavojusies mirt; Fēru valdnieka pilij klusiem soliem jau tuvojās dievu un cilvēku nīstais nāves dievs Tanats, lai ar zobenu nogrieztu matu cirtu no viņas galvas. Pats zeltmatis Apollons lūdza Tanatu atlikt viņa mīļotā Admēta sievai nāves stundu, bet Tanats nav pielūdzams.Alkestīda jūt nāves tuvošanos. Šausmās viņa iesaucas:

—    Ai, jau tuvojas Harona divairu laiva, un bargi sauc mirušo dvēseļu pārvedējs: «Ko tu kavējies? Steidzies, steidzies! Laiks negaida! Nekavē mūs. Viss ir sagatavots! Steidzies taču!» Ai, laidiet mani! Gurst manas kājas. Tuvojas nāve. Melna nakts klāj manas acis! Ai, bērni, bērni! Jūsu māte vairs nav starp dzīvajiem! Dzīvojiet laimīgi! Admēt, tava dzīvība man bija dārgāka par manas pašas dzīvību. Labāk, lai saule spīd tev nekā man. Admēt, mīli mūsu bērnus tāpat kā es. Neved mājās pamāti, lai tā viņiem nedarītu pāri!

—    Visu dzīves prieku tu aiznes sev līdzi, Alkestīda! — viņš iesaucas. — Visu mūžu es tagad sērošu pēc tevis. Ai, dievi, dievi, kādu sievu jūs man atņemat!

* Tikko dzirdami saka Alkestīda:

—    Paliec sveiks! Jau uz mūžību aizvērušās manas acis. Ardievu, bērni! Tagad es vairs neesmu nekas. Paliec sveiks, Admēt!

—    Ai, paskaties vēl kaut reizi! Neatstāj bērnus! Ai, ļauj arī man mirt! — raudādams iesaucās Admēts.

Alkestīdas acis aizveras, viņas miesa kļūst auksta, viņa ir mirusi. Admēts gauži raud par mirušo un rūgti žēlojas par savu likteni. Viņš liek sarīkot krāšņas bēres savai sievai. Astoņus mēnešus liek visiem pilsētā apraudāt Alkestīdu, labāko no visām sievietēm. Dziļās bēdās ir visa pilsēta, jo visi mīlēja labo valdnieci.

Mirušo Alkestīdu jau taisījās nest uz viņas kapeni, kad Fēru pilsētā ieradās Hērakls. Viņš iet uz Admēta pili un sastop savu draugu pils vārtos. Ar lielu godu Admēts saņēma aigīdas nesēja Zeva diženo dēlu. Negribēdams apbēdināt viesi, Admēts centās neizrādīt viņam savas bēdas. Bet Hērakls tūlīt ievēroja, ka viņa draugs ir ļoti noskumis, un jautāja par viņa bēdu iemeslu. Admēts izvairīgi atbildēja Hēraklam, un tas nodomāja, ka Admētam nomirusi attāla radiniece, kurai valdnieks pēc tēva nāves devis pajumti. Admēts liek saviem kalpiem aizvest Hēraklu uz viesu istabu un viņu bagātīgi pacienāt, bet durvis uz sieviešu telpām aizslēgt, lai Hērakls nedzirdētu bēdu vaimanas. Nenojauzdams, kāda nelaime piemeklējusi viņa draugu, Hērakls jautri dzīro Admēta pilī. Viņš tukšo kausu pēc kausa. Kalpiem grūti cienāt jautro viesi — viņi lāču zina, ka mīļotā pavēlniece nav starp dzīvajiem. Kaut gan viņi cenšas paklausīt Admēta pavēlei un neizrādīt savas bēdas, Hērakls tomēr pamana viņu acīs asaras un sejās skumjas, Viņš aicina kādu no kalpiem dzīrot kopā ar

viņu, teic, ka vīns dos tam aizmiršanos un izgludinās skumju grumbas sejā, bet kalps atsakās. Tad Hērakls saprot, ka Admēta namu piemeklējušas lielas bēdas. Viņš sāk izjautāt kalpu, kas noticis ar viņa draugu, un beidzot kalps viņam saka:

— Ai, svešiniek, Admēta sieva šodien ir nokāpusi Alda valstībā.

Hērakls noskuma. Viņam bija sāpīgi, ka viņš ar efeju vainagu galvā dziedājis un dzīrojis drauga mājā, ko piemeklējušas tik lielas bēdas. Viņš nolēma kaut ko darīt cildenā Admēta labā, tāpēc ka Admēts viņu tik viesmīlīgi uzņēmis, neraugoties uz savām bēdām. Atri nobrieda lielajam varonim apņemšanās atņemt nāves dievam Tanatam viņa laupījumu — Alkestīdu.

No kalpa dabūjis zināt, kur atrodas AIkestīdas kapenes, viņš steidzās turp. Noslēpies aiz kapenēm, Hērakls gaida, kad atlidos Tanats nodzerties pie kapa upura asinis. Jau dzirdami Tanata melno spārnu vēzieni, jau uzvēdī nāves aukstā dvesma; pie kapa atlidoja drūmais nāves dievs un kāri pieplaka ar lūpām pie upura asinīm. Hērakls izlēca no savas slēptuves un metās Tanatam virsū. Viņš sagrāba nāves dievu savās varenajās rokās, un viņiem sākās briesmīga cīņa. Sasprindzinājis visus spēkus, Hērakls cīnījās ar nāves dievu. Tanats saspieda ar savām kaulainajām rokām Hērakla krūtis, viņš pūta tam virsū savu stindzinošo dvašu, nāves aukstums vēdīja no viņa spārniem, tomēr Tanatu uzvarēja zibeņmeša Zeva varenais dēls. Viņš sasēja Tanatu un kā atlīdzību par atbrīvošanu pieprasīja, lai nāves dievs atdod Alkestīdai dzīvību. Tanats atdeva Admēta sievai dzīvību, un diženais varonis aizveda Alkestīdu atpakaļ uz viņas vīra pili.

Bet Admēts, atgriezies pēc sievas apbedīšanas pilī, rūgti raudāja par savu lielo zaudējumu. Viņam, bija grūti palikt pilī, kas tagad bija kļuvusi tik tukša. Kurp lai viņš -iet? Viņš apskauda mirušos un ienīda dzīvi. Viņš ilgojās pēc nāves. Visu viņa laimi ir nolaupījis Tanats un aiznesis uz Aīda valstību. Kas var būt vēl sāpīgāks par mīļotās sievas zaudējumu! Admēts nožēloja, ka Alkestīda nav ļāvusi tam mirt ar viņu kopā, tad nāve būtu viņus savienojusi. Tad Aīds būtu dabūjis nevis vienu, bet divas vienu otrai uzticīgas dvēseles. Kopā būtu pārpeldējušas šīs dvēseles Aherontu. Te pēkšņi noskumušā Admēta priekšā parādās Hērakls. Viņš ved pie rokas ar plīvuru aizklātu sievieti. Hērakls lūdz Admētu, lai šai sievietei, ko viņš

Ieguvis grūtā cīņā, atjauj palikt pilī, kamēr viņš atgriezīsies no Trāķijas. Admēts atsakās, viņš lūdz Hēraklu aizvest sievieti pie kāda cita. Admēts negrib redzēt pilī citu sievieti, kad viņš ir zaudējis to, kuru tā mīlēja. Hērakls lūdz vēl neatlaidīgāk un pat grib, lai Admēts pats ievestu sievieti pilī. Viņš neļauj Admēta kalpiem tai pieskarties. Beidzot Admēts, nevarēdams atteikt savam draugam, ņem sievieti pie rokas, lai ievestu savā pilī, bet Hērakls viņam saka:

—   Tu esi viņu paņēmis, Admēt! Tad sargā jel viņu! Tagad tu vari teikt, ka Zeva dēls ir uzticams draugs. Paskaties taču uz šo sievieti! Vai viņa nav līdzīga tavai sievai Alkestīdai! Beidz bēdāties! Priecājies atkal par dzīvi!

—    Ai, lielie dievi! — iesaucās Admēts, pacēlis sievietes plīvuru. — Mana sieva Alkestīda! Ai nē, tā ir tikai viņas ēna! Viņa stāv un klusē, neviena vārda viņa nesaka.

—    Nē, tā nav ēna, — atbildēja Hērakls, — tā ir Alkestīda. Es ieguvu viņu grūtā cīņā ar dvēseļu pavēlnieku Tanatu. Viņa klusēs, kamēr neatbrīvosies no pazemes dievu varas, upurējot tiem izpirkšanas upurus; viņa klusēs, kamēr diena trīsreiz nomainīs nakti; tikai tad viņa sāks runāt. Bet tagad paliec sveiks, Admēt! Esi laimīgs un vienmēr ievēro cildeno viesmīlības paradumu, to ir licis turēt svētu pats Zevs, mans tēVs!

—   Ai, varenais Zeva dēls, tu esi atkal man atdevis dzīvesprieku! — iesaucās Admēts. — Kā man tev pateikties? Paliec pie manis kā viesis. Es likšu visā valstī svinēt tavu uzvaru, likšu upurēt dieviem bagātīgus upurus. Paliec pie manis!

Hērakls tomēr nepalika pie Admēta; viņu gaidīja varoņdarbs: viņam bija jāizpilda Eiristeja uzdevums, jāiegūst tam valdnieka Diomēda zirgi.

Hipolītes josta (devītais varoņdarbs)

Hērakla devītais varoņdarbs bija viņa karagājiens uz amazoņu zemi pēc valdnieces Hipolites jostas. Šo jostu Hipolitei bija iedāvinājis kara dievs Arējs, un viņa to valkāja par zīmi, ka viņai ir dota vara pār visām amazonēm. Eiristeja meita Admēta, dieves Hēras priesteriene,

katrā ziņā gribēja dabūt šo jostu. Lai izpildītu viņas vēlēšanos, Eiristejs sūtīja pēc jostas Hēraklu. Savācis nelielu varoņu pulku, varenais Zeva dēls devās tālajā ceļā tikai ar vienu kuģi. Nebija liels Hērakla karapulks, bet tajā bija daudz slavenu varoņu; tajā bija ari lielais Atikas varonis Tēsējs.

Tāls ceļš stāvēja priekšā varoņiem. Viņiem bija jāsasniedz pati tālākā Melnās jūras piekraste, jo tur atradās amazoņu zeme ar galvaspilsētu Temiskīru. Pa ceļam Hērakls piestāja ar saviem pavadoņiem Paras' salā, kur valdīja Mīnoja dēli. Šinī salā Mīnoja dēli nogalināja divus Hērakla pavadoņus. Hērakls par to sadusmojās un tūlīt sāka karu ar Mīnoja dēliem. Viņš apkāva daudzus Paras iedzīvotājus, bet citus sadzina pilsētā un turēja tos aplenkumā tik ilgi, kamēr tie sūtīja pie Hērakla vēstnešus un lūdza paņemt divus no viņiem nogalināto pavadoņu vietā. Tad Hērakls izbeidza aplenkumu un nogalināto vietā paņēma divus Mīnoja mazdēlus — Alkaju un Stenelu.

No Paras Hērakls nonāca Misijā[82] pie valdnieka Lika, kas viņus ļoti viesmīlīgi uzņēma. Negaidot Likām uzbruka bebriku valdnieks. Hērakls ar savu karapulku uzvarēja bebriku valdnieku, izpostīja viņa galvaspilsētu un visu bebriku zemi atdeva Likām.

Valdnieks Liks par godu Hēraklam šo zemi nosauca par Hērakleju. Pēc šī varoņdarba Hērakls devās tālāk un beidzot nonāca pie amazoņu pilsētas Temiskīras.

Slava par Zeva dēla varoņdarbiem jau bija nonākusi līdz amazoņu zemei. Kad Hērakla kuģis piestāja pie Temiskīras, amazones ar valdnieci iznāca varonim pretī. Viņas pārsteigtas raudzījās uz Zeva diženo dēlu, kas savu pavadoņu vidū izskatījās kā nemirstīgs dievs. Valdniece Hipolite jautāja diženajam varonim Hēraklam:

—    Slavenais Zeva dēls, saki man — kāpēc tu esi atnācis uz mūsu pilsētu? Vai tu nesi mums karu vai mieru?

Hērakls atbildēja valdniecei tā:

—    Valdniece, ne jau pats no labas gribas esmu šurp nācis ar karapulku, nobraucis tālu ceļu pa vētraino jūru; mani sūtīja Mikēnu pavēlnieks Eiristejs. Viņa meita Admēta grib dabūt tavu jostu, dieva Arēja dāvanu. Eiristejs uzdeva man iegūt tavu joslu.

Hipolite neko nespēja atteikt Hēraklam. Viņa jau bija ar mieru labprātīgi atdot jostu, bet varenā Hēra, gribēdama pazudināt ienīsto Hēraklu, pieņēma amazones izskatu, iejaucās amazoņu pulkā un sāka pierunāt karotājas uzbrukt Hērakla karapulkam.

— Hērakls nerunā taisnību, — teica amazonēm Hēra, — viņš ir šeit ieradies jaunā nolūkā: varonis grib nolaupīt jūsu valdnieci Hipoliti un aizvest viņu kā verdzeni uz savu namu.

Amazones noticēja Hērai. Viņas tvēra ieročus un uzbruka Hērakla karapulkam. Amazoņu karaspēka priekšgalā trauca Aella, ātra kā vējš. Kā viesulis viņa pirmā uzbruka Hēraklam. Diženais varonis atvairīja viņas uzbrukumu un piespieda to bēgt.

Aella domāja glābties no varoņa, ātri bēgot. Nelīdzēja viņas ātrums. Hērakls viņu panāca, un Aella mira no viņa mirdzošā zobena. Krita kaujā arī Protoja. Viņa ar savu roku bija notriekusi zemē septiņus varoņus no Hērakla pavadoņiem, bet arī viņa neizbēga no lielā Zeva dēla bultas. Tad Hēraklam uzbruka septiņas amazones uzreiz; viņas bija pašas Artemīdas pavadones, neviens nevarēja viņām līdzināties prasmē cīnīties ar šķēpu. Aizsegušās ar vairogiem, viņas izsvieda savus šķēpus uz Hēraklu, bet šoreiz šķēpi aizlidoja garām. Visas viņas notrieca zemē varonis ar savu milnu; viņas krita cita pēc citas savā mirdzošajā apbruņojumā. Bet amazoni Melanipi, kas veda karaspēku cīņā, Hērakls saņēma gūstā un līdz ar viņu sagūstīja arī Antiopi. Bija sakautas niknās, karotājas, viņu karaspēks bēga, bet varoņi dzinās pakaļ un daudzas no tām nogalināja. Tagad amazones noslēdza ar Hēraklu mieru. Hipolite, atdodot savu jostu, panāca drošsirdīgās Melanipes atbrīvošanu, bet Antiopi varoņi aizveda sev līdzi. Hērakls viņu atdeva Tēsējam kā balvu par viņa izcilo drošsirdību. Tā Hērakls ieguva Hipolites jostu.

HĒRAKLS IZGLĀBJ LĀOMEDONTA MEITU HESIONI

Atpakaļceļā no amazoņu zemes uz Tīrintu Hērakls ar saviem kuģiem un karaspēku nonāca Trojā. Bēdīgu ainu redzēja varoņi, kad viņi piestāja krastā netālu no Trojas. Viņi redzēja skaisto Trojas valdnieka Lāomedonta meitu Hēšioni piekaltu pie klints pašā jūras krastā. Viņai, tāpat kā Andromedai, bija lemts, ka viņu saplosa briesmonis, kas nāca laukā no jūras. Šo briesmoni bija uzsūtījis Poseidons par sodu Lāomedontam, jo tas atteicās samaksāt Poseidonam un Apollonam par Trojas mūru uzcelšanu. Pēc Zeva lēmuma abiem dieviem vajadzēja kalpot šim augstprātīgajam valdniekam, bet tas draudēja viņiem nogriezt ausis, ja viņi prasīs samaksu. Tad sadusmotais Apollons uzsūtīja visām Lāomedonta zemēm šausmīgu sērgu, bet Poseidons — briesmoni, kas postīja Trojas apkārtni, neko netaupīdams. Tikai upurējot savas meitas dzīvību, Lāomedonts varēja glābt savu zemi no briesmīgās nelaimes. Pašam pret savu gribu viņam nācās piekalt jūras krastā pie klints savu meitu Hēsioni.

Redzēdams nelaimīgo meiteni, Hērakls uzņēmās viņu glābt, bet kā balvu par Hēsiones izglābšanu viņš pieprasīja Lāomedontam zirgus, kurus Zevs zibeņmetis bija devis Trojas valdniekam kā izpirkšanas maksu par viņa dēlu Ganimēdu. Zeva ērglis to kādreiz, bija nolaupījis un aiznesis uz Olimpu. Lāomedonts bija ar mieru izpildīt Hērakla prasību. Diženais varonis lika trojiešiem uzbērt jūras krastā valni un paslēpās aiz tā. Tikko Hērakls bija paslēpies aiz vajņa, no jūras izpeldēja briesmonis un, atplētis milzīgo rīkli, metās virsū Hēsionei. Skaļi kliegdams, Hērakls izskrēja no savas slēptuves un ietrieca briesmonim dziļi krūtīs savu abpusgriezīgo zobenu. Hērakls izglāba Hēsioni.

Bet, kad Zeva dēls pieprasīja Lāomedontam apsolīto balvu, valdniekam kļuva žēl šķirties no brīnišķīgajiem zirgiem, viņš tos nedeva Hēraklam un pat draudēdams aizdzina viņu no Trojas. Hērakls atstāja Lāomedonta valsti, dziļi sirdī slēpdams dusmas. Valdniekam, kas viņu bija piekrāpis, viņš nevarēja tūlīt atriebties, jo par daudz liels bija Lāomedonta karaspēks, un varonis nevarēja cerēt drīzumā ieņemt stipri nocietināto Troju. Ilgāk kavēties pie Trojas diženais Zeva dēls nevarēja: viņam vajadzēja steigties ar Hipolites jostu uz Mikēnām.

Gēriona govis (desmitais varoņdarbs)

Drīz pēc atgriešanās no karagājiena uz amazoņu zemi Hērakls devās izpildīt jaunu varoņdarbu. Eiristejs viņam uzdeva atdzīt uz Mikēnām milža Gēriona — Hrīsaora un

Okeanīdas Kallirojas dēla govis. Tāls bija ceļš līdz Gērionam. Hēraklam vajadzēja sasniegt zemes rietumu malu, kur rietā no debess juma nobrauc starojošais dievs Hēlijs. Hērakls viens pats devās tālajā ceļā. Viņš šķērsoja Āfriku, Lībijas neauglīgos tuksnešus, mežonīgo barbaru zemes un beidzot nonāca līdz zemes malai. Šeit abās pusēs jūras šaurumam viņš uzcēla divus milzīgus akmens stabus[83] mūžīgai atcerei par savu varoņdarbu.

Hērakls vēl ilgi pēc tam gāja, kamēr sasniedza sirmā Okeāna krastus. Kā viņam nokļūt Eritejas salā, kur ganījās Gēriona ganampulki? Diena jau tuvojās beigām. Parādījās Hēlija rati, kas brauca lejup pie Okeāna ūdeņiem. Gaišie Hēlija stari apžilbināja Hēraklu, no Hēlija dvesa neizturams karstums un svelme. Sašutis Hērakls pietrūkās un tvēra savu briesmīgo loku, bet mirdzošais Hēlijs nedusmojās, viņš laipni uzsmaidīja varonim, viņam patika Zeva dēla neparastā drošsirdība. Hēlijs pats aicināja Hēraklu braukt uz Eriteju zelta laivā, kurā saules dievs katru vakaru ar saviem zirgiem un ratiem brauca no zemes rietumu malas uz savu zelta pili zemes austrumu malā. Varonis priecīgi ielēca zelta laivā un ātri sasniedza Eritejas krastus.

Tikko Hērakls piestājās pie salas, viņu pamanīja niknais divgalvainais suns Ortrs un riedams uzbruka varonim. Ar vienu savas smagās īri Inas sitienu Hērakls to notrieca zemē. Vēl nācās Hēraklam cīnīties ar milzi Eiritionu, Gēriona ganu. Zeva dēls ātri pieveica milzi un sāka dzīt Gēriona govis uz jūras krastu, kur stāvēja Hēlija zelta laiva. Gērions dzirdēja savas govis maujam un gāja pie ganāmpulka. Redzēdams, ka viņa suns Ortrs un milzis Eiritioris ir nosisti, viņš dzinās pakaļ ganāmpulka laupītājam un panāca to pie jūras. Gērions bija baismīgs milzis; viņam bija trīs rumpji, sešas rokas un sešas kājas. Ar trim vairogiem viņš aizsedzās kaujā, uzreiz ar trim milzīgiem šķēpiem svieda savam pretiniekam. Ar tādu milzi nācās cīnīties Hēraklam, bet viņam palīdzēja lielā karotāja Atēna Pallāda. Tikko Hērakls ieraudzīja Gērionu, viņš tūlīt izšāva uz milzi savu nāvējošo bultu. Tā ieurbās vienai no Gēriona galvām acī. Pēc pirmās bultas lidoja otra, pēc tās trešā. Hērakls atvēzējās ar savu smago milnu, un tā ķēra Gērionu kā zibens; milzis bez dzīvības nogāzās zemē. Hērakls pārveda Gēriona govis pār vētraino Okeānu Hēlija zelta laivā un atdeva laivu Hēlijam. Puse varoņdarba bija veikta.

Daudz grūtību vēl bija priekšā. Vajadzēja atdzīt govis uz Mikēnām. Hērakls dzina govis cauri visai Spānijai, pāri Pireneju kalniem, pāri Alpiem, caur Galliju un Itāliju. Itālijas dienvidos viena govs pie Regijas pilsētas aizbēga no ganāmpulka un pāri jūras šaurumam aizpeldēja uz Sicīliju. Tur viņu ieraudzīja valdnieks Ēriks, Poseidona dēls, un iedzina govi savā ganāmpulkā. Hērakls ilgi meklēja govi. Beidzot viņš lūdza dievu Hēfaistu sargāt ganāmpulku, bet pats pārcēlās uz Sicīliju un tur valdnieka Ērika ganāmpulkā atrada savu govi. Valdnieks negribēja viņu atdot Hēraklam; paļaudamies uz savu spēku, viņš izaicināja Hēraklu uz divcīņu. Uzvarētājs kā balvu dabūs govi. Ēriks nevarēja mēroties ar tādu pretinieku kā Hērakls, Zeva dēls sagrāba valdnieku savās varenajās rokās un nožņaudza. Hērakls ar govi atgriezās pie sava ganāmpulka un dzina to tālāk. Jonijas jūras piekrastē dieve Hēra uzsūtīja visam ganāmpulkam trakumsērgu. Trakās govis izklīda uz visām pusēm. Ar milzīgām pūlēm Hērakls tikai Trāķijā noķēra lielāko daļu govju un beidzot atdzina tās uz Mikēnām pie Eiristeja. Bet Eiristejs upurēja tās lielajai dievietei Hērai.

Cerbers (vienpadsmitais varoņdarbs)

Tikko Hērakls atgriezās Tīrintā, Eiristejs atkal sūtīja viņu uz jaunu varoņdarbu. Tas jau bija vienpadsmitais varoņdarbs, ko veica Hērakls, kalpojot Eiristejam. Hēraklam nācās pārvarēt neticamas grūtības, veicot šo varoņdarbu. Viņam bija jānokāpj drūmajā, šausmu pilnajā Aīda valstībā un jāatved Eiristejam pazemes valstības sargs, briesmīgais pazemes suns Kerbers. Kerberam bija trīs galvas, uz viņa kakla locījās čūskas, bet astes galā bija pūķa galva ar milzīgu rīkli. Hērakls devās uz Lakoniju un pa drūmo aizu pie Tainara' nokāpa pazemes valstības tumsā. Pie pašiem Aīda valstības vārtiem Hērakls ieraudzīja pie klints pieaugušos varoņus — Tēsēju un Tesāli|as valdnieku Peiritoju. Dievi viņus bija tā sodījuši par to, ka viņi gribēja nolaupīt Aīdām viņa sievu Persefoni. Tēsējs sāka lūgt Hēraklu:

—    Ai, lielais Zeva dēls, atbrīvo mani! Tu redzi manas mokas! Vienīgi tu spēj mani no tām atbrīvot!

Hērakls sniedza Tēsējam roku un atbrīvoja varoni. Bet, kad viņš gribēja atbrīvot arī Peiritoju, nodrebēja zeme, un Hērakls saprata, ka dievi nevēlas viņa atbrīvošanu. Hērakls nepretojās dievu gribai un gāja tālāk mūžīgās nakts tumsā. Pazemes valstībā Hēraklu bija ievedis mirušo dvēseļu pavadonis — dievu vēstnesis Hermejs, bet pati Atēna Pallāda, Zeva mīļotā meita, gāja līdzi diženajam varonim. Kad Hērakls nonāca Aīda valstībā, mirušo ēnas šausmās aizlidoja uz visām pusēm. Tikai varoņa Meleagra ēna nebēga, ieraugot Hēraklu. Sirsnīgi viņa lūdza lielo Zeva dēlu:

—    Ai, lielais Hērakl, tikai vienu lūdzu no tevis mūsu draudzības vārdā — apžēlojies par manu māsu bāreni, skaisto Dēianeiru! Pēc manas nāves viņa ir palikusi bez aizstāvja. Ņem viņu par sievu, lielais varoni! Esi viņas aizstāvis!

Hērakls apsolījās izpildīt drauga lūgumu un, sekodams Hermejam, gāja tālāk. Te Hērakla priekšā parādījās šausmīgās Gorgonas Medūzas ēna. Tā draudīgi pacēla savas vara rokas un savēcināja ze',ta spārnus, uz viņas galvas sāka locīties čūskas. Drosmīgais varonis tvēra savu zobenu, bet Hermejs viņu apturēja, teikdams:

—    Neķeries pie zobena, Hērakl! Tā taču ir tikai nemiesīga ēna. Nāve no viņas tev nedraud.

Hērakls redzēja daudz šausmu savā ceļā, līdz beidzot viņš nonāca pie Aīda troņa. Mirušo valstības valdnieks un viņa sieva Persefone bija sajūsmināti, raugoties uz zibeņmeša Zeva diženo dēlu, kas bez bailēm bija nokāpis tumsas un skumju valstībā. Majestātiski mierīgs stāvēja Hērakls Aīda troņa priekšā, atspiedies uz savas varenās milnas, ar lauvas ādu un loku uz pleciem. Aīds laipni apsveica sava lielā brāļa Zeva dēlu un jautāja, kas spiedis to atstāt saules gaismu un nokāpt tumsības valstībā. Noliekdamies Aīda priekšā, Hērakls atbildēja:

—   Mirušo dvēseļu pavēlniek, lielais Aīd, nedusmojies par manu lūgumu, visspēcīgais! Tu taču zini, ka ne jau no brīva prāta esmu atnācis tavā valstībā un ne jau no brīva prāta es lūgšu tevi. Atļauj man, valdniek Aīd, aizvest uz Mikēnām tavu trīsgalvaino suni Kerberu. Man to pavēlēja darīt Eiristejs, kuram kalpot man likuši gaišie Olimpa dievi.

Aīds atbildēja varonim:

— Es izpildīšu tavu lūgumu, Zeva dēls, bet tev bez ieročiem jāsavalda Kerbers. Ja tu viņu savaldīsi, es tev atjaušu viņu aizvest Eiristejam.

Hērakls ilgi meklēja Kerberu pa visu apakšzemes valstību. Beidzot viņš to atrada Aherontas krastā. Hērakls sagrāba ar savām tēraudstiprajām rokām Kerberu aiz kakla. Aīda suns nikni iekaucās; viņa kaukšana atbalsojās visā pazemes valstībā. Viņš pūlējās izrauties no Hērakla rokām, bet varoņa spēcīgās rokas vēl jo stiprāk sažņaudza Kerbera kaklu. Kerbera aste apvijās ap varoņa kājām, pūķa galva ar zobiem iekodās varoņa miesā, bet viss velti. Varenais Hērakls arvien stiprāk un stiprāk žņaudza Kerbera kaklu. Beidzot gandrīz jau nožņaugtais Aīda suns nokrita pie varoņa kājām. Hērakls viņu bija savaldījis un veda prom no tumsas valstības uz Mikēnām. Kerbers izbijās no dienasgaismas; viņu klāja auksti sviedri, indīgas slienas pilēja no viņa trim rīklēm; visur, kur zemē nokrita kaut piliens slienu, izauga indīgi stādi.

Hērakls atveda Kerberu pie Mikēnu mūriem, Šausmas sagrāba bailīgo Eiristeju, tikai paskatoties vien uz briesmīgo suni. Gandrīz vai ceļos mezdamies, viņš lūdza Hēraklu aizvest Kerberu atpakaļ uz Aīda valstību. Hērakls izpildīja viņa lūgumu un atdeva Aīdām tā briesmīgo sargu Kerberu.

Hesperīdu āboli (divpadsmitais varoņdarbs)

Pats grūtākais Hērakla varoņdarbs, kalpojot Eiristejam, bija viņa pēdējais, divpadsmitais varoņdarbs. Viņam bija jāaiziet pie lielā titāna Atlanta, kas turēja uz pleciem debess jumu, un jādabū no viņa dārziem, ko sargāja Atlanta meitas Hesperīdas, trīs zelta āboli. Šie āboli auga zelta ābelē, kuru bija uzaudzējusi zemes dieve Gaja kā dāvanu varenajai Hērai viņas kāzu dienā ar Zevu. Lai veiktu šo varoņdarbu, vajadzēja vispirms uzzināt ceļu uz Hesperīdu dārziem, kurus sargāja pūķis, kas nekad neaizdarīja miegā acis.

Neviens nezināja ceļu pie Hesperīdām un Atlanta. Hērakls ilgi klejoja pa Āziju un Eiropu, viņš pārstaigāja visas tās zemes, pa kurām agrāk bija gājis pēc Gēriona l!ovīm; visur Hērakls jautāja ceļu, bet neviens to nezināja. Tā viņš nonāca pašos tālākajos ziemeļos, kur mū/.im plūst bezgalīgi platās Eridanas1 straujie viļņi. Eridanas krastos vareno Zeva dēlu ar lielu godu uzņēma «kaistās nimfas un pateica viņam, kā uzzināt ceļu uz Hesperīdu dārziem. Hēraklam vajadzēja negaidot pārsteigt viedlgo jūras veci Nēreju, kad tas iznāks krastā no jūras dzelmes, un uzzināt no viņa ceļu pie Hesperldām; izņemot Nēreju, neviens cits nezina šo ceļu. Hērakls ilgi meklēja Nēreju. Beidzot viņam laimējās atrast to jūras krastā. Hērakls sagrāba ciet jūras dievu. Grūta bija cīņa nr viņu. Lai atbrīvotos no Hērakla dzelžainajām skavām, Ne rej s pieņēma visdažādākos veidus, bet varonis tomēr viņu nepalaida vaļā. Beidzot Hērakls sasēja nogurušo Nēreju, un, lai atgūtu brīvību, jūras dievs bija spiests atklāt noslēpumu, kā nokļūt uz Hesperīdu dārziem. Dabūjis zināt šo noslēpumu, Zeva dēls palaida vaļā jūras veci un devās tālajā ceļā.

Atkal viņam nācās iet caur Lībiju. Šeit viņš sastapa jūras dieva Poseidona un zemes dieves Gajas dēlu Anta ju, ko Gaja bija dzemdējusi un izaudzinājusi. Antajs spieda visus ceļiniekus cīnīties ar viņu, un cīņā uzvarētos viņš nežēlīgi nogalināja. Milzis pieprasīja, lai ari Hērakls cīnītos. Neviens nevārēja uzvarēt Antaju divcīņā, nezinādams noslēpumu, no kurienes milzim radās arvien jauni un jauni spēki. Bet noslēpums bija šāds: kad Antajs juta, ka spēki sāk zust, viņš pieskārās pie savas mātes Zemes, un spēks atjaunojās: viņš guva to no savas mātes, lielās Zemes dieves. Bet vajadzēja tikai Antaju atraut no zemes un pacelt gaisā, lai zustu viņa spēks. Hērakls ilgi cīnījās ar Antaju, vairākas reizes viņš .to nogāza zemē, bet tieši tad Antajam pieauga spēki. Cīņas laikā diženais varonis Hērakls neviļus pacēla Antaju augstu gaisā — Gajas dēls zaudēja spēkus, un Hērakls viņu nožņaudza.

Hērakls gāja tālāk un nonāca Ēģiptē. Noguris no garā ceļa, viņš tur apgūlās nelielas birzes ēnā uz Nīlas krasta. Guļošo Hēraklu ieraudzīja Ēģiptes valdnieks Būsirīds, Poseidona un Epafa meitas Lisianisas dēls, un pavēlēja sasiet guļošo varoni. Viņš gribēja upurēt Hēraklu viņa tēvam Zevam. Jau deviņus gadus Ēģiptē bija neraža, bet no Kipras atnākušais pareģis Trasijs bija teicis, ka neraža beigsies tikai tad, ja Būsirīds katru gadu upurēs Zevam kādu svešzemieti. Būsirīds pavēlēja saņemt Trasiju ciet un upurēja viņu pirmo. No tā laika nežēlīgais valdnieks upurēja zibeņmetim visus svešzemiešus, ķas ieradās Ēģiptē. Atveda pie ziedokļa arī Hēraklu, bet diženais varonis sarāva valgus, ar kuriem viņš bija saistīts, un nogalināja pie ziedokļa pašu Būsirīdu un viņa dēlu Amfidamantu. Tā tika sodīts nežēlīgais Ēģiptes valdnieks.

Daudz briesmu redzēja Hērakls savā ceļā, kamēr viņš nonāca zemes malā, kur stāvēja lielais titāns Atlants. Varonis pārsteigts raudzījās uz milzīgo titānu, kas turēja uz saviem pleciem visu debess jumu.

—    Lielais titān Atlanti — uzrunāja viņu Hērakls. — Es esmu Zeva dēls Hērakls. Mani atsūtīja pie tevis Eiristejs, valdnieks no Mikēnām, kas bagātas ar zeltu. Eiristejs lika man dabūt trīs zelta ābolus no Hesperīdu dārzu zelta ābeles.

—    Es došu tev trīs ābolus, Zeva dēls, — atbildēja Atlants, — bet, kamēr es aiziešu tiem pakaļ, tev jāstājas manā vietā un jātur uz saviem pleciem debess jums.

Hērakls bija ar mieru un nostājās Atlanta vietā. Neticams smagums uzgūlās Zeva dēla pleciem. Viņš sasprindzināja visus spēkus un noturēja debess jumu. Briesmīgais smagums spieda Hērakla varenos plecus. Viņš saliecās zem milzīgā debess juma, viņa muskuļi izspiedās kā kalni, no piepūles visu ķermeni klāja sviedri, bet pārcilvēciskais spēks un dieves Atēnas palīdzība deva tam iespēju noturēt debess jumu, kamēr atgriezās Atlants ar trim zelta āboliem. Atlants atnāca un teica varonim:

—    Šeit ir trīs āboli, Hērakl; ja tu gribi, es pats tos aiznesīšu uz Mikēnām, bet tu paturi debess jumu, kamēr atnākšu atpakaļ; pēc tam es atkal stāšos tavā vietā.

Hērakls saprata Atlanta viltību, viņš saprata, ka titāns grib pavisam atbrīvoties no sava grūtā darba, un pret viltību lietoja viltību.

—    Labi, Atlant, esmu ar mieru! — atbildēja Hērakls. — Tikai atļauj man pagatavot sev spilvenu, es uzlikšu to uz pleciem, lai tik briesmīgi nespiestu debess jums.

Atlants atkal nostājās savā vietā un ņēma uz pleciem smago debess jumu, bet Hērakls pacēla no zemes savu loku un bultnesi ar bultām, paņēma milnu, zelta ābolus un teica:

— Paliec sveiks, Atlant! Es turēju debess ļumu, kamēr Iii aizgāji pēc Hesperīdu āboliem, bet mūžīgi nest uz saviem pleciem visu debess smagumu es negribu.

To teicis, Hērakls aizgāja no titāna, un atkal Atlantam, tāpat kā agrāk, vajadzēja turēt debess jumu uz saviem varenajiem pleciem. Bet Hērakls atgriezās pie Eiristeja un atdeva viņam zelta ābolus. Eiristejs uzdāvināja los Hēraklam, bet Hērakls atdāvināja ābolus savai labvēlei, lielā Zeva meitai Atēnai Pallādai. Atēna savukārt atdeva ābolus Hesperīdām, lai tie mūžam paliktu viņu dārzos.

Pēc sava divpadsmitā varoņdarba Hērakls atbrīvojās no kalpošanas Eiristejam. Tagad viņš varēja atgriezties scptiņvārtu Tēbās. Bet ilgi Zeva dēls tur nepalika. Viņu gaidīja jauni varoņdarbi. Viņš atdeva savu sievu Megaru par sievu savam draugam Iolājam, bet pats atkal aizgāja uz Tīrintu.

Hēraklu gaidīja ne tikai uzvaras, bet arī lielas nelaimes, jo vēl arvien viņu vajāja varenā dieve Hēra.

HĒRAKLS UN EIRĪTS

Oihalijas pilsētā Eibojas salā bija valdnieks Eirits. Tālu pa visu Grieķiju cildināja Eiritu kā labāko šāvēju ar loku. Pats bultraidis Apollons bija viņa skolotājs, kurš pat bija iedāvinājis viņam loku un bultas. Kādreiz jaunībā pie Eirita mācījās šaut ar loku arī Hērakls. Šis valdnieks nu izsludināja visā Grieķijā, ka viņš atdos savu skaisto meitu Iolu par sievu tam varonim, kas viņu uzvarēs šaušanā ar loku. Hērakls, kas tikko bija beidzis kalpot pie Eiristeja, devās uz Oihaliju, kur bija sapulcējušies daudzi Grieķijas varoņi, un piedalījās sacensībās. Hērakls viegli uzvarēja valdnieku Eiritu un pieprasīja, lai tas viņam dotu par sievu savu meitu Iolu, bet Eirits neizpildīja solījumu. Aizmirsis svēto viesmīlības paradumu, viņš sāka ņirgāties par lielo varoni. Viņš teica, ka neatdos savu meitu tam, kas bijis Eiristeja vergs. Turklāt vēl Eirits un viņa augstprātīgie dēli izdzina dzīrēs iereibušo Hēraklu no pils un pat no Oihalijas. Hērakls aizgāja. Dziļi noskumis, viņš atstāja Eiboju, jo lielais varonis bija iemīlējis daiļo Iolu. Viņš atgriezās Tīrintā, slēpdams sirdī dusmas uz Eiritu, kas viņu bija apvainojis.

Pēc kāda laika pats viltīgākais no visiem grieķiem —

Hermeja dēls Autoliks — nozaga Eiritam ganāmpulku, bet Eirits apvainoja šai zādzībā Hēraklu. Oihalijas valdnieks domāja, ka varonis nozadzis viņa ganāmpulku, gribēdams atriebties par apvainojumu. Tikai Eirita vecākais dēls Ifits negribēja ticēt, ka lielais Hērakls varējis nozagt viņa tēva ganāmpulku. Ifits pat uzņēmās atrast ganāmpulku, lai tikai pierādītu Hērakla nevainību, jo ar Hēraklu viņi bija ļoti labi draugi. Meklēdams ganāmpulku, Ifits atnāca uz TIrintu, un Hērakls laipni uzņēma savu draugu. Kādreiz, kad viņi abi stāvēja uz Tīrintas cietokšņa augstā mūra, bet Tīrintā bija uzcelta uz augstas klints, Hēraklu piepeši pārņēma neprātīgas dusmas, kuras tam bija uzsūtījusi varenā dieve Hēra. Sadusmotais Hērakls atcerējās, kā viņu bija apvainojis Eirits un viņa dēli; nevaldīdams vairs pār sevi, viņš sagrāba Ifitu un nometa no cietokšņa mūra. Nelaimīgais Ifits nositās. Kaut gan slepkavība bija izdarīta neprāta lēkmē; Zevs sadusmojās uz Hēraklu, jo Hērakls bija apgānījis svēto viesmīlības paradumu un svētās draudzības saites. Par sodu lielais zibeņmetis uzsūtīja savam dēlam grūtu slimību.

Ilgi bija jācieš Hēraklam, beidzot, slimības novārdzināts, viņš devās uz Delfiem, lai jautātu Apollonam, kā viņam atbrīvoties no šī dievu soda, bet pareģe Pītija viņam neatbildēja. Viņa pat izdzina Hēraklu no tempļa, jo tas esot apgānījis sevi ar slepkavību. Par to sadusmotais Hērakls paņēma no tempļa trijkāji, uz kura sēdēdama Pītija pareģoja. Tas sadusmoja Apollonu. Zeltmatis Apollons ieradās pie Hērakla un pieprasīja atdot trijkāji, bet Hērakls atteicās. Sākās nikna cīņa starp Zeva dēliem — nemirstīgā dieva Apollona cīņa ar vislielāko varoni — mirstīgo Hēraklu. Zevs nevēlējās Hērakla bojāeju. Viņš meta no Olimpa liesmojošu zibeni starp abiem saviem dēliem, izšķīra viņus un pārtrauca cīņu. Brāļi salīga mieru. Tad Pītija deva Hēraklam šādu atbildi:

— Tu varēsi tikt dziedināts tikai tad, ja tevi uz trim gadiem pārdos verdzībā. Naudu, ko par tevi dabūs, atdod Eiritam kā izpirkšanas maksu par viņa dēlu Ifitu, kuru tu nogalināji.

Atkal Hērakls zaudēja brīvību. Viņu pārdeva verdzībā Lidijas valdniecei Omfalei, Iardana meitai. Pats Hermejs aiznesa Eiritam par Hēraklu dabūto naudu, bet augstprātīgais Oihalijas valdnieks to nepieņēma, viņš joprojām palika Hērakla ienaidnieks.

HĒRAKLS UN DĒIANEIRA

Pēc tam kad Eirits bija Hēraklu padzinis no Oihalijas, diženais varonis aizgāja uz Aitolijas pilsētu Kalidonu. l ur valdīja Oinejs. Hērakls ieradās pie Oineja lūgt viņa meitas Dēianeiras roku, jo ēnu valstībā viņš bija apsolījis Meleagram viņu precēt. Kalidonā Hērakls sastapa bīstamu sāncensi. Daudz varoņu centās iegūt daiļās Dēianeiras roku, un starp tiem bija arī upes dievs Ahelojs. Beidzot Oinejs nolēma, ka Dēianeiras roku dabūs tas, kas uzvarēs cīkstēšanās sacensībā. Visi precinieki atteicās cīkstēties ar vareno Aheloju. Palika vienīgi Hērakls. Viņš neatteicās cīnīties ar upes dievu. Redzēdams Hērakla apņemšanos mēroties ar viņu spēkiem, Ahelojs teica tam:

—   Tu saki, ka esot dzimis no Zeva un Alkmēnes. Tu melo, Zevs nav tavs tēvs!

Un Ahelojs sāka zoboties par Zeva vareno dēlu un pulgot viņa māti Alkmēni. Sarauktu pieri Hērakls drūmi paskatījās uz Aheloju; dusmās iezvērojās viņa acis, un viņš teica:

—   Aheloj, rokas man kalpo labāk nekā mēle! Tu vari palikt uzvarētājs vārdu cīņā, es būšu uzvarētājs īstajā cīņā.

Vingriem soļiem Hērakls piegāja pie Aheloja un aptvēra viņu ar savām varenajām rokām. Stingri stāvēja milzīgais Ahelojs; varenais Hērakls nevarēja viņu nogāzt; veltas bija visas viņa pūles. Ahelojs stāvēja kā nesatricināma klints, pret kuru triecas pērkondimdoši jūras viļņi, tomēr tā paliek nekustīga. Krūti pret krūti cīnījās Hērakls un Ahelojs, tā cīnās divi vērši, saķērušies ar līkajiem ragiem. Trīs reizes Hērakls uzbruka Ahelojam, ceturto reizi varonis, izrāvies no Aheloja rokām, aptvēra to no muguras. Kā smags kalns viņš piespieda upes dievu pie zemes. Ahelojs, saņēmis visus spēkus, tikko varēja atbrīvot sviedriem klātās rokas; lai kā viņš pūlējās, arvien stiprāk un stiprāk Hērakls spieda viņu pie zemes. Lai netiktu pārspēts, Ahelojs mēģināja uzveikt Hēraklu ar viltu, viņš pārvērtās par čūsku. Tikko Ahelojs pārvērtās par čūsku un izslīdēja no Hērakla rokām, Hērakls smiedamies iesaucās:

—   Jau šūpulī es iemācījos cīnīties ar čūskām! Tiesa, tu esi pārāks par citām čūskām, Aheloj, bet ar Lernes hidru līdzināties tomēr nevari. Kaut gan katras nocirstas galvas vietā viņai izauga divas jaunas, es tomēr viņu uzvarēju.

Hērakls sagrāba čūsku aiz kakla un sažņaudza kā dzelzs knaiblēs. Ahelojs pūlējās izrauties no varoņa rokām, bet nevarēja. Tad viņš pārvērtās par vērsi un atkal uzbruka Hēraklam. Varonis saķēra vērsi Aheloju aiz ragiem un nogāza zemē. Ar tik briesmīgu spēku nogāza, ka nolauza tam vienu ragu, Ahelojs bija uzvarēts, un Oinejs atdeva Dēianeiru Hēraklam par sievu.

Pēc kāzām Hērakls palika Oineja pilī, bet ne visai ilgi. Kādreiz dzīrēs Hērakls iesita Einomam, Arhitela dēlam, par to, ka zēns uzlēja tam uz rokām ūdeni, kas bija domāts kāju mazgāšanai. Sitiens bija tik stiprs, ka zēns bija uz vietas pagalam. Hērakls noskuma, un, kaut gan Arhitels viņam piedeva dēla netīšo nogalināšanu, varonis tomēr atstāja Kalidonu un devās ar savu sievu Dēianeiru uz Tīrintu.

Ce]ā uz Tīrintu Hērakls ar sievu nonāca pie Eiēnas[84] upes. pār šo straujo upi ceļiniekus uz savas platās muguras par maksu nesa pāri kentaurs Ness. Ness piedāvājās pārnest Dēianeiru uz otru krastu, un Hērakls uzcēla sievu kentauram mugurā. Varonis pārsvieda milnu un loku upes otrā pusē un pats pārpeldēja tai pāri. Tikko izkāpis krastā, Hērakls izdzirda Dēianeiras skaļos kliedzienus. Viņa sauca palīgā vīru. Kentaurs, kuru bija savaldzinājis tās daiļums, gribēja to nolaupīt. Zeva dēls bargi uzkliedza Nesam:

—   Kurp tu bēdz? Vai tu domā, ka tevi izglābs tavas ātrās kājas? Nē, tu neaizbēgsi. Lai tu skrietu cik ātri skriedams, mana bulta tevi tomēr panāks!

Hērakls uzvilka savu loku, un bulta aizlidoja no stingri atvilktās stiegras. Nāvējošā bulta panāca Nesu, ieurbās vjņam mugurā, bet tās smaile iznāca laukā caur kentaura krūtīm. Nāvīgi ievainotais Ness saļima uz ceļiem. Asinsstrūkla, sajaukdamās ar Lernes hidras indi, plūda no viņa ievainojuma. Ness negribēja mirt neatriebts; viņš savāca savas asinis un iedeva tās Dēianeirai, teikdams:

—    Oineja meita, tevi pēdējo es pārnesu pāri Eiēnas straujajiem ūdeņiem. Tad ņem jel manas asinis un glabā tās! Ja Hērakls tevi vairs nemīlēs, šīs asinis līdzēs atgūt viņa mīlestību, un neviena sieviete nebūs viņam mīļāka par tevi, samitrini tikai ar tām Hērakla drānas.

Dēianeira paņēma Nesa asinis un noglabāja tās. Ness nomira, bet Hērakls ar Dēianeiru nonāca Tīrintāun dzīvoja tur tik ilgi, kamēr viņi bija spiesti atstāt šo slaveno pilsētu, jo Hērakls nevilšus nogalināja savu draugu Ifitu.

HĒRAKLS PIE OMFALES

Par īfita nogalināšanu Hēraklu pārdeva verdzībā Lidijas valdniecei Omfalei. Nekad vēl Hēraklam nebija klājies tik ļauni, kā kalpojot augstprātīgajai Lidijas valdniecei. Visdižākajam no visiem varoņiem bija jācieš no viņas pastāvīgi pazemojumi. Likās, ka Omfalei sagādā baudu, ņirgāšanās par Zeva dēlu. Ietērpusi Hēraklu sieviešu drēbēs, viņa lika tam vērpt un aust kopā ar savām kalponēm. Varonis, kas ar savu smago milnu bija nositis Lernes hidru, kas no Aīda valstības bija atvedis briesmīgo Kerberu, kas ar savām rokām bija nožņaudzis Nemejas lauvu un turējis uz pleciem smago debess jumu, kura vārdu vien dzirdot drebēja viņa ienaidnieki, tagad sēdēja, saliecies pie aužamajiem stāviem, vai vērpa vilnu ar rokām, kas bija radušas rīkoties ar asu zobenu, uzvilkt stingrā loka stiegru un triekt zemē ienaidniekus ar smago milnu. Bet Omfale, tērpusies Hērakla lauvas ādā, kas viņu pilnīgi apklāja un vilkās pa zemi, uzģērbusi viņa zelta krūšu bruņas, apjozusies ar viņa zobenu un ar pūlēm uzcēlusi uz pleciem varoņa smago milnu, nostājās Zeva dēla priekšā un ņirgājās par viņu, savu vergu. Likās, it kā Omfale gribētu nomākt Hērakla nepārvaramo spēku. Hēraklam viss bija jāpacieš, jo viņš atradās pilnīgā Omfales verdzībā; un tam vajadzēja tā turpināties trīs ilgus gadus.

Tikai retumfs Omfale izlaida varoni no savas pils. Kādreiz, atstājis Omfales pili, Hērakls netālu no Efesas[85] aizmiga birzs ēnā. Viņam guļot, pielavījās pundurīši kerkopi un gribēja nozagt viņa ieročus, bet Hērakls pamodās tieši tai brīdī, kad kerkopi bija paņēmuši viņa loku un bultas. Varonis viņus saķēra un sasēja tiem rokas un kājas. Tad izbāza caur sasietajām kerkopu kājām lielu mietu un nesa tos uz Efesu. Bet kerkopu vaikstīšanās tā sasmīdināja Hēraklu, ka lielais varonis palaida tos vaļā.

Savas verdzības gados pie Omfales Hērakls reiz aizgāja uz Aulīdu[86] pie valdnieka Sīleja. Sīlejs spieda visus svešzemniekus, kas pie tā ieradās, strādāt par vergiem vīna dārzos. Viņš spieda strādāt arī Hēraklu. Sadusmotais varonis izrāva visus Sīleja vīnakokus un nogalināja pašu valdnieku, kas neievēroja viesmīlības svēto paradumu. Verdzības gados pie Omfales Hērakls piedalījās arī argonautu braucienā pēc zeltvilnas aunādas. Galu galā soda laiks beidzās, un Zeva lielais dēls atkal bija brīvs.

HĒRAKLS IEŅEM TROJU

Tikko atbrīvojies no verdzības pie Omfales, Hērakls tūlīt savāca lielu karaspēku un devās ar astoņpadsmit kuģiem uz Troju, lai atriebtos valdniekam Lāomedontam, kas viņu bija piekrāpis. Nonācis pie Trojas, viņš uzdeva Oiklam ar nelielu daļu kareivju apsargāt kuģus, bet pats ar karaspēku devās uz nocietināto Troju. Tikko Hērakls bija aizgājis ar karaspēku no kuģiem, Lāomedonts uzbruka Oiklam, nogalināja to un apkāva gandrīz visus viņa kareivjus. Dzirdēdams kaujas troksni pie kuģiem, Hērakls griezās atpakaļ, piespieda Lāomedontu bēgt un meklēt patvērumu Trojā. Trojas aplenkšana neturpinājās ilgi. Uzkāpuši uz augstajiem mūriem, varoņi ielauzās pilsētā. Pirmais pilsētā iegāja varonis Telamons. Hērakls, pats lielākais no varoņiem, nevarēja ciest, ja kāds bija pārāks par viņu. Izvilcis zobenu, viņš uzbruka Telamonam, kas bija aizsteidzies viņam priekšā. Redzēdams, ka draud neizbēgama bojāeja, Telamons ātri noliecās un sāka uzlasīt akmeņus. Izbrīnījies Hērakls jautāja:

—   Ko tu dari, Telamon?

—    Ai, Zeva lielais dēls, es ceļu ziedokli Hēraklam — uzvarētājam, — atbildēja attapīgais Telamons un ar savu atbildi remdēja Zeva dēla dusmas.

Ieņemot pilsētu, Hērakls ar savām bultām nogalināja Lāomedontu un visus viņa dēlus; tikai jaunāko no tiem, Podarku, varonis saudzēja, bet Lāomedonta skaisto meitu Hēsioni Hērakls atdeva par sievu Telamonam viņa izcilās drošsirdības dēļ, bet viņai atļāva izvēlēties vienu no gūstekņiem un atlaist to brīvībā. Hēsione izvēlējās savu brāli Podarku.

— No visiem gūstekņiem viņam pirmajam jākļūst par vergu, — iesaucās Hērakls, — bet, ja tu dosi izpirkšanas maksu, viņu atlaidīs brīvībā.

Hēsione noņēma no galvas plīvuru un deva to kā izpirkšanas maksu par brāli. No tā laika Podarku sāka saukt par Priamu (t. i., par «pirkto»). Hērakls viņam nodeva varu pār Troju, bet pats ar savu karaspēku devās veikt jaunus varoņdarbus.

Kad Hērakls, atgriezdamies no Trojas, brauca ar savu karaspēku pa jūru, Hēra gribēja pazudināt ienīsto Zeva dēlu un uzsūtīja lielu vētru, bet, lai Zevs neredzētu, kādas briesmas draud viņa dēlam, Hēra pierunāja miega dievu Hipnu iemidzināt aigīdas nesēju Zevu, Vētra aiznesa Hēraklu uz Kosas1 salu.

Kosas iedzīvotāji noturēja Hērakla kuģi par laupītāju kuģi un, apmētādami ar akmeņiem, neļāva piestāt krastā. Naktī Hērakls izkāpa malā, uzvarēja Kosas iedzīvotājus, nogalināja viņu valdnieku Poseidona dēlu Eiripilu un nopostīja visu salu.

Zevs briesmīgi sadusmojās, kad pamodies dabūja zināt, kādas briesmas piedzīvojis viņa dēls Hērakls. Dusmās viņš iekala Hēru nesaraujamās zelta važās un pakāra viņu starp zemi un debesīm, piesējis pie viņas kājām divas smagas laktas. Katru olimpietj, kas gribēja nākt Hērai palīgā, bargais Zevs dusmās nometa no augstā Olimpa. Ilgi viņš meklēja arī Hipnu, kuru dievu un mirstīgo pavēlnieks būtu nometis no Olimpa, ja dieve Nakts nebūtu paslēpusi miega dievu.

HĒRAKLA NĀVE UN VIŅA UZŅEMŠANA OLIMPA DIEVU PULKĀ

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Trahinietes»

Kad Hēraklu par īfita nogalināšanu pārdeva verdzībā Omfalei, Dēianeira ar bērniem atstāja Tīrintu. Hērakla sievai patvērumu deva Tesālijas pilsētas Trahīnas valdnieks Kēiks. Bija pagājuši trīs gadi un trīs mēneši, kopš Hērakls atstāja Dēianeiru.' Hērakla sieva bija norūpējusies par sava vīra likteni. Ziņu no Hērakla nebija. Dēianeira pat nezināja, vai viņas vīrs vēl dzīvs. Ļaunas nojautas mocīja Dēianeiru. Viņa pasauca savu dēlu Hillu un teica tam:

—   Mans mīļotais dēls! Patiesi kauns, ka tu nemeklē savu tēvu. Pagājuši jau piecpadsmit mēneši, kamēr par viņu nav nekādu ziņu.

—    Ja tikai var ticēt valodām, — Hills atbildēja mātei, — tad stāsta, ka pēc tam, kad tēvs trīs gadus bijis pie Omfales par vergu un kad viņa verdzības laiks beidzies, viņš devies ar karapulku uz Oihalijas pilsētu Eibojā, lai atriebtos valdniekam Eiritam par apvainojumu.

—    Mans dēls! — māte pārtrauca Hillu. — Tavs tēvs Hērakls, dodamies uz lieliem varoņdarbiem, nekad agrāk mani nav atstājis tik nobažījušos kā pēdējo reizi. Atvadoties viņš man pat iedeva plāksnīti ar senu pareģojumu, ko tas dabūjis Dodonā[87] . Tajā ir teikts, ka pēc tam, kad Hērakls trīs gadus un trīs mēnešus nodzīvos svešumā, viņš vai nu būs jau miris, vai arī atgriezīsies mājās un dzīvos priecīgi un laimīgi.

Mani atstādams, Hērakls deva arī rīkojumu, kas no viņa tēva īpašumiem tā nāves gadījumā paliek mantojumā bērniem. Esmu nobažījusies par vīra likteni. Viņš man teica par Oihalijas aplenkšanu, ka tas vai nu ies bojā cīņā pret šo pilsētu, vai arī, ieņēmis to, dzīvos laimīgi. Nē, mans dēls, es lūdzu tevi, uzmeklē savu tēvu.

Hills, paklausīdams mātei, devās tālajā ceļā uz Oihaliju Eibojā meklēt tēvu.

Kādu laiku pēc tam, kad Hills bija aizgājis no Trahīnas, pie Dēianeiras atsteidzās vēstnesis. Viņš tai ziņoja, ka tūlīt ieradīsies Hērakla sūtnis Liha un atnesīs priecīgu vēsti. Hērakls ir dzīvs. Viņš uzvarējis Eiritu, ieņēmis un

sagrāvis Oihalijas pilsētu un drīz, uzvaras vainagots, atgriezīsies Trahīnā. Tūlīt pēc vēstneša pie Dēianeiras ieradās arī Liha. Viņš veda gūstekņus un to skaitā arī Eirita meitu Iolu. Dēianeira priecīgi sagaidīja Lihu. Hērakla sūtnis stāstīja viņai, ka Hērakls ir sveiks un vesels tāpat kā agrāk. Viņš taisās svinēt uzvaru un gatavojas upurēt bagātīgus upurus, pirms atstās Eiboju. Dēianeira skatījās uz gūstekņiem; ieraudzījusi starp tiem skaistu sievieti, viņa jautāja Liham:

—    Saki man, Liha, kas ir šī sieviete! Kas viņas tēvs un māte? Viņa ir nobēdājusies vairāk par visiem. Vai viņa nav paša Eirita meita?

Un Liha atbild Hērakla sievai:

—    Es nezinu, valdniec, kas viņa tāda. Droši vien šī sieviete ir no dižciltīgas Eibojas dzimtas. Ne vārda viņa nav teikusi, kamēr bijām ceļā. Atstājusi dzimto pilsētu, viņa raud bez mitēšanās.

—    Nelaimīgā! — iesaucās Dēianeira. — Šīm bēdām es nepievienošu jaunas ciešanas! Ved, Liha, gūstekņus pilī, es tūlīt sekošu jums.

Liha aizgāja ar gūstekņiem uz pili. Tikko viņš bija aizgājis, pie Dēianeiras pienāca kalps un teica tai:

—    Pagaidi, valdniec, uzklausi mani! Liha tev neteica visu patiesību. Viņš zina, kas ir šī sieviete; tā ir Eirita meita Iola. To mīlēdams, Hērakls kādreiz sacentās ar Eiritu šaušanā ar loku. Augstprātīgais valdnieks neatdeva, kā bija solījis, uzvarētājam Hēraklam par sievu savu meitu, viņš apvainoja un aizdzina dižo varoni no pilsētas. Iolas dēl Hērakls tagad ieņēma Oihaliju un nogalināja valdnieku Eiritu. Zeva dēls atsūtīja šurp Iolu nevis kā verdzeni, viņš grib to ņemt par sievu.

Dēianeira noskuma. Viņa pārmeta Liham, ka tas slēpis patiesību. Liha atzinās, ka Hērakls, Iolas skaistuma savaldzināts, grib to ņemt par sievu. Dēianeiru māca bēdas. Hērakls viņu aizmirsis ilgajā prombūtnes laikā. Tagad viņš mīl citu. Ko lai viņa, nelaimīgā, iesāk? Viņa mīl Zeva lielo dēlu un nevar to atdot citai. Bēdu nomāktā Dēianeira atcerējās asinis, kuras reiz tai iedeva kentaurs Ness, un to, ko viņš teica tai pirms nāves. Dēianeira nolēma izlietot kentaura asinis. Viņš taču bija tai teicis: «Samitrini ar manām asinīm Hērakla drānas, un mūžīgi viņš mīlēs tevi, neviena sieviete nebūs viņam mīļāka par tevi.» Dēianeira baidījās lietot burvestības līdzekli, bet mīlestība pret Hēraklu un bailes viņu zaudēt beidzot pārvarēja viņas bažas. Viņa sameklēja Nesa asinis, kuras tik ilgi glabājusi traukā, lai tās neskartu saules stars, lai nesasildītu pavarda uguns. Dēianeira samitrināja ar tām krāšņo apmetni, kuru viņa bija izaudusi kā dāvanu Hēraklam, ielika cieši aiztaisāmā šķirstiņā, pasauca Lihu un sacīja tam:

—    Steidzies, Liha, uz Eiboju un aiznes Hēraklam šo šķirstiņu. Tajā ir apmetnis. Lai Hērakls apliek sev šo apmetni, kad upurēs Zevam. Pasaki, lai neviens mirstīgais, izņemot viņu, nelietotu apmetni, lai pat mirdzošā Hēlija stars to neskartu, pirms Hērakls nav uzģērbis. Steidzies jel, Liha!

Liha ar apmetni aizgāja. Pēc viņa aiziešanas Dēianeiru pārņēma satraukums. Viņa iegāja pilī un ar šausmām redzēja, ka vilna, ar kuru viņa ieberza apmetnī Nesa asinis, ir sairusi. Dēianeira bija nometusi šo vilnu uz grīdas. Saules stars skāris vilnu un sasildījis ar Lernes hidras žulti saindētās kentaura asinis. Sasilstot vilnai, sasila arī hidras inde un saēda vilnu pelnos, bet uz grīdas, kur bija gulējusi vilna, redzamas indīgas putas. Šausmas sagrāba Dēianeiru, viņa baidījās, ka Hērakls ies bojā, apģērbis saindēto apmetni. Arvien stiprāk un stiprāk Hērakla sievu mocīja nenovēršamas nelaimes nojauta.

Nepagāja ilgs laiks, kopš Liha bija aizgājis ar saindēto apmetni uz Eiboju, kad, atgriezies Trahīnā, pilī ienāca Hills. Viņš bija bāls, acis tam asaru pilnas. Ieraudzījis māti, viņš iesaucās:

—   Ai kā es vēlētos, kaut tevis nebūtu vairs starp dzīvajiem vai arī cits kāds tevi saukļu par māti, nevis es, vai vismaz tev būtu vairāk saprašanas! Zini, tu esi pazudinājusi pati savu vīru, manu tēvu!

—   Ai šausmas! — izbailēs iekliedzās Dēianeira. — Ko tu saki, mans dēls! Kas tev ko teica? Kā tu vari apvainot mani tādā noziegumā!

—    Es pats redzēju tēva ciešanas, neviens to man nav teicis!

Hills stāstīja mātei, kas noticis Kanejona kalnā pie Oihalijas pilsētas: Hērakls, uzcēlis ziedokli, gatavojies jau upurēt dieviem un vispirms savam tēvam Zevam, kad atnācis Liha ar apmetni. Zeva dēls aplicis apmetni — sievas dāvanu — un stājies pie upurēšanas. Vispirms viņš upurējis Zevam divpadsmit labākos vēršus, bet pavisam varonis nesis Olimpa dieviem simt upurus. Gaiši uzliesmojusi uguns uz ziedokļa. Hērakls stāvējis svinīgi, pret debesīm paceltām rokām un piesaucis dievus. Uguns, kas gaiši degusi uz ziedokja, sasildījusi Hērakla ķermeni, un viņš sācis svīst. Tad varoņa miesai pielipis saindētais apmetnis. Hērakls nodrebējis no galvas līdz kājām. Viņš sajutis šausmīgas sāpes. Ciezdams lielas mokas, varonis pasaucis Lihu un tam jautājis, kāpēc viņš atnesis šo apmetni. Ko varēja viņam atbildēt nevainīgais Liha? Viņš varējis tikai teikt, ka ar apmetni viņu atsūtījusi Dēianeira, bet Hērakls, briesmīgo sāpju dēļ nekā neatskārzdams, sagrābis Lihu aiz kājas un triecis pret klinti, ap kuru šalkuši jūras viļņi. Liha bijis uz vietas pagalam, bet Hērakls nokritis zemē, locīdamies neizsakāmās mokās. Viņa kliedzieni bijuši tālu dzirdami visā Eibojā. Hērakls nolādējis savu laulību ar Dēianeiru. Lielais varonis pasaucis dēlu un, smagi nopūzdamies, viņam teicis:

—    Mans dēls, neatstāj mani nelaimē, pat ja tev draudēs nāve, neatstāj mani! Pacel mani! Aiznes mani no šejienes! Aiznes mani tur, kur mani neredzētu neviens mirstīgais. Ai, ja tev ir līdzcietība pret mani, neļauj man šeit nomirt!

Hēraklu pacēluši, uzlikuši uz nestuvēm un aiznesuši uz kuģi, lai atvestu uz Trahīnu. Lūk, to pastāstīja Hills savai mātei un beidza savu stāstu šādiem vārdiem:

—    Tūlīt jūs visi šeit redzēsiet lielo Zeva dēlu, varbūt vēl dzīvu, bet varbūt jau mirušu. Ai, lai tevi, māt, soda bargās Erīnijas un atriebēja Dike[88] . tevis dēļ iet bojā labākais no visiem cilvēkiem, kāds jebkad dzīvojis virs zemes! Nekad vairs tu neredzēsi tādu varoni!

Dēianeira klusēdama, neteikusi neviena vārda, iegāja pilī. Tur viņa paņēma abpus griezīgu zobenu. Dēianeiru ieraudzīja vecā aukle. Viņa sauca ātrāk Hillu. Hills steidzās pie mātes, bet viņa jau bija iedūrusi zobenu sev krūtīs. Skaļi raudādams, nokrita zemē pie mātes nelaimīgais dēls, viņš to apkampa un skūpstīja tās izdzisušās miesas.

Šai brīdī pie pils pienesa mirstošo Hēraklu. Ceļā viņš bija mazliet piemidzis, bet, kad nestuves nolika zemē pie ieejas pilī, Hērakls pamodās. Briesmīgās sāpēs diženais varonis nekā neatskārta.

—    Ai, lielais Zev, — viņš iesaucās, — kādā zemē es atrodos? Kur esat jūs, Grieķijas vīri? Palīdziet man! Jūsu labā es iztīrīju zemi un jūru no briesmoņiem un' ļaunuma, bet tagad neviens negrib atbrīvot mani ar uguni vai zobenu no grūtajām ciešanām! Ai, tu Zeva brāli, lielais Aīd, iemidzini, iemidzini mani, nelaimīgo, iemidzini ātrā nāves miegā!

—    Tēvs, es lūdzu tevi, uzklausi mani, — ar asarām acīs lūdzās Hills, — māte negribot ir izdarījusi noziegumu. Kāpēc tu alksti pēc atriebības? Dabūjusi zināt, ka viņa pati ir tavas bojāejas vaininiece, viņa pāršķēla savu sirdi ar asu zobenu.

—   Ai, dievi, viņa ir mirusi, un es nevarēju viņai atriebties! Nav gājusi bojā no manas rokas ļaunprātīgā Dēianeira!

—    Tēvs, viņa nav vainīga! — sacīja Hills. — Ieraudzījusi savā namā Eirita meitu Iolu, mana māte gribēja ar burvestības līdzekli atgūt tavu mīlestību. Viņa samitrināja apmetni ar kentaura Nesa asinīm, kuru bija nogalinājusi tava bulta, viņa nezināja, ka šīs asinis ir saindētas ar Lernes hidras indi.

—    Vai manu, vai! — iesaucās Hērakls. — Tā ir piepildījies mana tēva Zeva pareģojums! Viņš man teica, ka es miršu nevis no dzīvas būtnes rokas, bet ka man būs lemts iet bojā no tāda ļaunprātības, kurš pats jau aizgājis drūmajā Aīda valstībā. Nu mani ir pazudinājis no manas rokas kritušais Ness. Tad tādu mieru man solījis orākuls Dodonā — nāves mieru! Tiesa gan — mirušajiem nav vairs rūpju! Izpildi jel manu jiēdējo vēlēšanos, Hill! Aiznes ar maniem uzticamajiem draugiem mani uz augsto Oitu[89] , tās virsotnē sakrauj sārtu, uzliec mani uz sārta un aizdedzini to. Dari to ātrāk, izbeidz manas ciešanas!

—    Apžēlojies, tēv, vai tu tiešām gribi, lai es kļūstu par tavu slepkavu! — Hills lūdza tēvu,

—    Nē, tu nebūsi slepkava, bet atbrīvosi mani no sāpēm! Man ir vēl viena vēlēšanās, izpildi arī to! — Hērakls lūdza dēlu. — Nem sev par sievu Eirita meitu Iolu.

Bet Hills atteicās izpildīt tēva lūgumu un sacīja:

—    Nē, tēvs, es nevaru ņemt par sievu to, kas vainīga manas mātes nāvē!

—   Ai, nepretojies manai gribai, Hill! Nemodini atkal man aprimušās ciešanas! Ļauj man mierīgi nomirt! — Hērakls neatlaidīgi lūdza dēlu.

Hills piekāpās un padevīgi atbildēja tēvam:

—   Labi, tēvs. Es izpildīšu tavu pirmsnāves vēlēšanos.

Hērakls steidzināja dēlu, lūdza ātrāk izpildīt viņa pēdējo lūgumu.

— Tad steidzies jel, mans dēls! Steidzies uzlikt mani uz sārta, pirms atkal sāksies šīs neciešamās mokas! Nesiet mani! Paliec sveiks, Hill!

Hērakla draugi un Hills pacēla nestuves un aiznesa Hēraklu uz augsto Oitu. Tur viņi sakrāva milzīgu sārtu un uzlika uz tā pašu diženāko no varoņiem. Hērakla ciešanas kļuva arvien lielākas, arvien dziļāk viņa miesā iespiedās Lernes hidras inde. Hērakls rāva nost saindēto apmetni, bet tas bija cieši pielipis pie miesas; kopā ar apmetni Hērakls norāva ādas gabalus, un vēl nepanesamākas kļuva šausmīgās mokas. Ir tikai viens glābiņš no šīm necilvēciskajām mokām — tā ir nāve. Labāk sadegt sārta ugunīs nekā ciest šīs mokas, bet neviens no varoņa draugiem neiedrošinājās aizdedzināt sārtu. Beidzot atnāca uz Oitu Filoktēts, Hērakls viņu pierunāja aizdegt sārtu un kā atlīdzību par to uzdāvināja tam savu loku un ar hidras mdi saindētās bultas. Filoktēts aizdedzināja sārtu, gaiši uzliesmoja sārta ugunis, bet vēl gaišāk liesmoja Zeva zibeņi. Pērkona dārdos nodunēja debess jums. Zelta ratos pie sārta ieradās Atēna Pallāda[90] un Hermejs, viņi aizveda Hēraklu, lielāko no varoņiem, uz gaišo Olimpu. Tur viņu sagaidīja lielie dievi. Hērakls kļuva par nemirstīgu dievu. Pati Hēra, aizmirsusi veco naidu, deva Hēraklam par sievu savu meitu, mūžam jauno dievieti Hēbi. No tā laika Hērakls dzīvo gaišajā Olimpā nemirstīgo dievu pulkā. Tā ļjija viņam balva par viņa lielajiem varoņdarbiem virs zemes, par visām viņa lielajām ciešanām.

HERAKLĪDI

Atstāstīts pēc Eiripīda traģēdijas «Heraklldi»

Pēc Hērakla nāves viņa bērni un viņa māte Alkmēne dzīvoja Tīrintā pie Hērakla vecākā dēla Hilla. Ilgi viņi gan tur neuzturējās. Aiz naida pret Hēraklu Eiristejs padzina lielākā Grieķijas varoņa bērnus no viņu tēva zemēm un vajāja tos visur, kur vien tie centās patverties. Hērakla bērni ilgi klīda pa visu Grieķiju, beidzot patvērumu savā zemē tiem deva sirmais Iolājs, Hērakla brālēns un draugs. Arī pie viņa nelaimīgos vajāja Eiristeja naids, un tiem nācās ar lolāju bēgt uz Atēnām, kur valdīja Tēsēja dēls Dēmofonts.

Dabūjis zināt, ka Hērakla bērni patvērušies Atēnās, Eiristejs sūtīja savu vēstnesi Kopreju pieprasīt Dēmofontam Heraklīdu izdošanu. Dēmofonts atsacīja Koprejam, nebaidīja viņu arī draudi, ka Eiristejs ar lielu karapulku uzbruks Atēnām un izpostīs pilsētu. Dēmofonts negribēja pārkāpt viesmīlības paradumu.

Drīz Eiristejs ar lielu karapulku iebruka Atikā. Atēniešiem bija paredzama cīņa ar stipru ienaidnieku. Viņi jautāja dieviem par kaujas izredzēm, un dievi viņiem atklāja, ka atēnieši uzvarēs tikai tajā gadījumā, ja dieviem tiks upurēta meitene. Hērakla un Dēianeiras vecākā meita Makarija labprāt bija ar mieru sevi upurēt dieviem, viņa nolēma ziedot dzīvību savu brāļu un māsu glābšanas labad.

Abi karapulki sastapās kaujas laukā, ar saviem kareivjiem ieradās arī Hills; viņš bija atradis palīdzību cīņā pret Eiristeju. Pirms kaujas sākuma upurēja Makariju. Nežēlīga un asiņaina bija cīņa. Uzvarēja atēnieši. Eiristejs bēga, un Hills kaujas ratos steidzās vajāt sava tēva ienaidnieku.

To redzēja Iolājs, viņš lūdzā Hillu dot tam kaujas ratus — sirmais Hērakla karabiedrs pats gribēja atriebties par visām tām nelaimēm, kuras Eiristejs bija nodarījis viņa draugam. Hills paklausīja viņa lūgumam, un Iolājs kaujas ratos ātri traucās pakaļ bēgošajiem. Viņš gandrīz jau bija panācis Eiristeju. Tad Iolājs lūdza Olimpa dievus. Viņš lūdza dot kaut uz vienu dienu atkal viņa jaunību un viņa agrāko spēku. Dievi dzirdēja Iolāja lūgumu. Divas spožas zvaigznes nokrita no debesīm. Tumšs mākonis nolaidās pār Iolāja ratiem. Kad izklīda mākonis, Iolājs stāvēja ratos visā savā starojošā jaunībā, varens un skaists. Varonis panāca Eiristeju un saņēma to gūstā.

Triumfēdams atveda Iolājs saistīto Eiristeju uz Atēnām. Nevaldāmas dusmas sagrāba Hērakla māti Alkmēni, kad viņa ieraudzīja sava lielā dēla ienaidnieku. Kaut gan Eiristeju gribēja aizsargāt gan Hills, gan Dēmofonts, Alkmēne pati ar savām rokām izrāva Eiristejam acis un to nogalināja. Tā gāja bojā Eiristejs. Atēnieši nepameta uzvarēto ienaidnieku bez apbedīšanas; viņu apglabāja Atikā, netālu no Atēnas svētvietas.

ATĒNAS

Lielo Atēnu un to Akropoles dibinātājs bija no zemes dzimušais Kekrops. Zeme bija viņu dzemdējusi kā puscilvēku-pusčūsku. Viņa ķermenis beidzās ar lielu čūskas asti. Kekrops nodibināja Atikā Atēnas tai laikā, kad par varu šai novadā strīdējās zemes tricinātājs — jūras dievs Poseidons un Zeva mīļotā meita — karotāja Atēna. Lai izšķirtu šo strīdu, visi dievi ar pašu lielo zibeņmeti Zevu priekšgalā sanāca Atēnu Akropolē. Cilvēku un dievu pavēlnieks ataicināja uz tiesu ari Kekropu, lai viņš izšķirtu, kuram pienākas valdīt Atikā. Pusčūska Kekrops ieradās tiesā. Dievi nolēma dot varu pār Atiku tam, kas šai zemei dos pašu vērtīgāko dāvanu. Zemes tricinātājs Poseidons sita savu trijzari pret klinti, un no tās sāka plūst avots ar sāļu jūras ūdeni. Bet Atēna iedūra zemē savu mirdzošo šķēpu, un no zemes izauga ražīga olīva. Tad Kekrops teica:

— Gaišie Olimpa dievi, visur šalc bezgalīgās jūras sāļie ūdeņi, bet nekur nav olīvas, kas nes bagātīgus augļus. Atēna radīja olīvu, tā dos bagātību visai zemei un pamudinās iedzīvotājus strādāt zemkopju darbu un kopt auglīgo zemi. Lielu dāvanu Atēna ir devusi Atikai, lai tad viņai pieder vara pār visu šo zemi.

Olimpa dievi piesprieda Atēnai Pallādai varu pār Kekropa dibināto pilsētu un pār visu Atiku. No šī laika Kekropa pilsētu par godu Zeva mīļotajai meitai sāka saukt par Atēnām. Kekrops veltīja Atēnās pirmo svētvietu pilsētas aizstāvei — dievei Atēnai un viņas tēvam Zevam. Kekropa meitas bija pirmās Atēnas priesterienes. Kekrops deva atēniešiem likumus un iekārtoja visu valsti. Viņš bija pirmais Atēnu valdnieks.

Kekropa pēctecis bija Erihtonijs, uguns dieva Hēfaista dēls. Arī viņu, tāpat kā Kekropu, bija dzemdējusi zeme. Noslēpumā tīta ir viņa piedzimšana. Kad viņš bija piedzimis, dieve Atēna ņēma viņu savā aizsardzībā, un viņš auga Atēnas svētvietā. Atēna noguldīja jaimpiedzimušo

Erihtoniju pītā groziņā ar cieši aiztaisāmu vāku. Divām čūskām vajadzēja sargāt Erihtoniju. Viņu sargāja arī Kekropa meitas. Atēna stingri aizliedza viņām attaisīt groziņa vāku, viņām nebija jāredz no zemes noslēpumaini dzimušais bērns. Kekropa meitas mocīja ziņkārība, viņas gribēja kaut reizi paskatīties uz Erihtoniju.

Kādreiz Atēna bija atstājusi savu svētvietu Akropolē, lai no Pallēnes atnestu kalnu, kuru tā gribēja nolikt pie Akropoles tās aizsardzībai. Kad dieve nesa kalnu uz Atēnām, tai pretī atlidoja vārna un pastāstīja, ka Kekropa meitas attaisījušas Erihtonija groziņu un redzējušas noslēpumaino bērnu. Atēna briesmīgi sadusmojās, viņa nometa kalnu un vienā acumirklī bija savā svētvietā Akropolē. Atēna bargi sodīja Kekropa meitas: viņas kļuva ārprātīgas, izskrēja no svētvietas, ārprātā metās lejā no Akropoles kraujajām klintīm un bija uz vietas pagalam. No šī laika Atēna pati sargāja Erihtoniju. Bet kalns, kuru Atēna bija nosviedusi, tā arī palika tajā vietā, kur vārna izstāstīja dievei par Kekropa meitu pārkāpumu. Vēlāk šo kalnu sāka saukt par Likabetu. Kad Erihtonijs izauga, viņš kļuva Atēnās par valdnieku un valdīja tur ilgus gadus. Viņa laikā sāka svinēt par godu Atēnai pašus senākos svētkus — Panatēnajus[93] .

Erihtonijs pirmais iejūdza zirgus ratos un pirmais sarīkoja Atēnās braukšanas sacensības.

Erihtonija pēcnācējs bija Atēnu valdnieks Erehtejs. Viņam nācās karot ar Eleisīnas pilsētu, kurai devās palīgā Trāķijas valdnieka Eimolpa dēls Immarāds.

Šis karš Erehtejam bija neveiksmīgs. Arvien vairāk un vairāk panākumi bija Immarāda un trāķiešu pusē. Beidzot Erehtejs nolēma griezties pie Apollona orākula Delfos, lai dabūtu zināt, kas viņam jāziedo, lai gūtu uzvaru. Drausmīgu atbildi deva Pītija. Viņa teica Erehtejam, ka tikai tad viņš uzvarēs Immarādu, ja upurēs dieviem vienu no savām meitām. Erehtejs ar drausmīgo atbildi atgriezās no Delfiem. Valdnieka jaunākā meita Htonija, kas karsti mīlēja dzimteni, dabūjusi zināt Pītijas atbildi, paziņoja, ka ir ar mieru upurēt dzīvību par dzimtajām Atēnām. Gauži bēdādamies par savas meitas likteni, Erehtejs upurēja viņu dieviem; tikai vēlēšanās glābt Atēnas pamudināja viņu izšķirties par tādu upuri.

Kauja notika drīz pēc Htonijas upurēšanas. Visniknākajā kaujas brīdī sastapās Erehtejs ar Immarādu un uzsāka divcīņu. Varoņi cīnījās ilgi. Abi bija spēcīgi un drošsirdīgi, abi labi prata rīkoties ar ieročiem. Beidzot uzvarēja Erehtejs, un Immarāds krita no viņa šķēpa. Immarāda tēvs Eimolps loti noskuma; viņš lūdza Poseidonu atriebties Erehtejam par dēla nāvi. Poseidons ātri atauļoja savos ratos pa vētrainās jūras viļņiem uz Atiku. Viņš trieca Erehtejam ar savu trijzari un nogalināja viņu. Tā, aizsargādams savu dzimteni, gāja bojā Erehtejs. Gāja bojā arī visi Erehteja bērni. Tikai viena viņa meita — Kreūsa palika dzīva, vienīgi viņu saudzēja ļaunais liktenis.

KEFALS UN PROKRIDA

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Kefals bija dieva Hermeja un Kekropa meitas Hersas dēls. Tālu visā Grieķijā cildināja Kefala brīnišķīgo skaistumu, viņu cildināja arī kā nenogurdināmu mednieku. Agri, jau pirms saules lēkta, viņš atstāja savu pili un savu skaisto sievu Prokrīdu un devās medībās uz Himēta kalniem. Kādreiz skaisto Kefalu ieraudzīja rožpirkste Eosa, nolaupīja viņu un aiznesa tālu prom no Atēnām, uz pašu pasaules malu. Kefals mīlēja vienīgi Prokrīdu, tikai par viņu domāja, tikai viņas vārdu atkārtoja Kefala lūpas. Viņš skuma un ilgojās pēc sievas un lūdza dievi Eosu atlaist viņu atpakaļ uz Atēnām. Eosa sadusmojās un teica Kefalam:

— Labi, atgriezies pie Prokrīdas, beidz gausties par likteni! Kādreiz tu nožēlosi, ka Prokrīda ir tava sieva, nožēlosi pat, ka esi viņu pazinis! Ai, es paredzu, ka tas tā būs!

Eosa atlaida Kefalu. Atvadoties viņa pārliecināja to pārbaudīt sievas uzticību. Dieve pārvērta Kefala izskatu, un viņš, neviena nepazīts, atgriezās Atēnās. Ar viltu Kefals iekļuva savā namā un atrada sievu dziļās bēdās. Ari noskumusi Prokrīda bija skaista. Kefals sāka runāt ar sievu un ilgi pūlējās to pārliecināt, lai viņa aizmirst vīru, aiziet no tā un kjūst par viņa sievu. Prokrīda nepazina vīru. Ilgi viņa negribēja pat klausīties svešinieku un tikai atkārtoja:

—    Es mīlu vienīgi Kefalu un palikšu viņam uzticīga. Lai viņš būtu kur būdams, dzīvs vai miris, es palikšu mūžam viņam uzticīga!

Beidzot bagātīgās Kefala dāvanas lika viņai svārstīties. Un viņa jau bija ar mieru uzklausīt tā lūgšanas. Tad, pieņēmis savu īsto izskatu, Kefals iesaucās:

—    Neuzticīgā! Es esmu tavs vīrs Kefals! Pats esmu tavas neuzticības liecinieks!

Prokrīda ne vārda neatbildēja vīram. Aiz kauna zemu noliekusi galvu, viņa atstāja Kefala namu un aizgāja ar mežu apaugušos kalnos. Tur viņa kjuva par dieves Artemīdas pavadoni. No dieves Prokrīda saņēma dāvanu — brīnišķīgu šķēpu, kas vienmēr trāpīja mērķī un pats atgriezās atpakaļ pie metēja, un suni Lailapu[94] , no kura nevarēja izglābties neviens plēsīgs zvērs.

Kefals nespēja ilgi dzīvot šķirts no Prokrīdas. Viņš uzmeklēja mežos savu sievu un pierunāja to atgriezties. Prokrīda atgriezās pie vīra, un viņi ilgi dzīvoja laimīgi. Savu brīnišķīgo šķēpu un suni Lailapu Prokrīda uzdāvināja vīram, kas, tāpat kā agrāk, jau pirms ausmas devās uz medībām. Kefals medīja viens bez pavadoņiem, palīgi viņam nebija vajadzīgi, jo viņam bija brīnišķīgais šķēps un Lailaps. Kādreiz jau no agra rīta Kefals bija medībās; ap pusdienas laiku, kad karstums kjuva neciešams, viņš sāka meklēt patvērumu ēnā. Lēnām sojoja Kefals un dziedāja:

—    Ai, jaukā vēsma, nāc jel ātrāk pie manis!

Dod veldzi manām kailajām krūtīm!

Ātrāk steidzies pie manis, vēsma, priecini mani,

nes dzestrumu šai karstajā svelmē!

Ai, debešķīgā, tu esi mans prieks,

tu spirdzini un stiprini mani!

Ai, ļauj man elpot tavu maigo dvesmu!

Kāds atēnietis, dzirdēdams Kefala dziedāšanu un nesaprazdams dziesmas jēgu, pastāstīja Prokrīdai, ka viņas vīrs mežā sauc kādu nimfu Vēsmu. Prokrīda noskuma, viņa domāja, ka Kefals to vairs nemīl, ka viņš to aizmirsis citas dēļ. Kādreiz, kad Kefals bija medībās, Prokrīda, vīram nezinot, aizgāja uz mežu un, paslēpusies biezoknī, sāka gaidīt, kad nāks viņas vīrs. Pēc brīža starp kokiem parādījās Kefals. Viņš skaļi dziedāja:

— Ai, glāstošā vēsma, nāc un spirdzini mani, nogurušo!

Kefals piepeši apstājās, viņam likās, it kā būtu dzirdējis grūtu nopūtu. Kefals uzmanīgi klausījās, bet mežā viss bija kluss, neviena lapiņa nekustējās pusdienas tveicē. Tad atkal viņš sāka dziedāt:

—    Steidzies jel pie manis, vēsma, es ilgojos pēc tevis!

Tikko izskanēja šie vārdi, biezoknī kaut kas nočabēja.

Kefals  meta savu trāpīgo šķēpu. Skaļi iekliedzās Prokrīda, šķēps bija ķēris to krūtīs. Kefals pazina viņas balsi. Viņš skrēja pie tās un atrada biezoknī savu sievu. Viņas krūtis bija noplūdušas asinīm, drausmīgais ievainojums bija nāvīgs. Kefals steidzās pārsiet Proklīdas brūci, bet viss velti. Prokrīda mira. Pirms nāves viņa sacīja savam vīram:

—   Ak, Kefal, atgādinādama tev mūsu laulības svētās saites, piesaucot Olimpa un pazemes dievus, pie kuriem es tagad aizeju, es lūdzu tevi manas mīlas vārdā — neļauj nākt mūsu namā tai, kuru tu nupat sauci!

No mirstošās Prokrīdas vārdiem Kefals saprata, kas viņu ir maldinājis. Viņš steidza izskaidrot Prokrīdai pārpratumu. Prokrīdas spēki zuda, nāves tumsa klāja viņas acis; maigi uzsmaidījusi Kefalam, viņa mira tā rokās. Ar pēdējo skūpstu aizlidoja viņas dvēsele uz Aīda drūmo valstību.

Ilgi nekas nevarēja remdēt Kefala sāpes. Kā tāds, kas izdarījis slepkavību, viņš atstāja dzimtās Atēnas un aizgāja uz septiņvārtu Tēbām. Šeit viņš palīdzēja Amfitrionam nomedīt Tautesas nenotveramo lapsu. Kā sodu to bija uzsūtījis tēbiešiem Poseidons. Katru mēnesi lapsai upurēja zēnu, lai vismaz kaut kā remdētu tās niknumu. Kefals palaida suni Lailapu pa lapsas pēdām. Lailaps mūžīgi būtu dzinies pakaļ lapsai, ja zibeņmetis Zevs nebūtu pārvērtis lapsu un Lailapu par diviem akmeņiem. Pēc Tautesas lapsas medībām Kefals piedalījās Amfitriona karā pret telebojiem un ar savu drošsirdību ieguva varu pār Kefallēnijas salu, kas tā nosaukta viņa vārdā; tur viņš dzīvoja līdz savai nāvei.

PROKNE UN FILOMĒLA

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Atēnu valdnieks Pandions, Erihtonija pēcnācējs, karoja ar barbariem, kas bija aplenkuši viņa pilsētu. Grūti viņam būtu nācies atvairīt no Atēnām lielo barbaru karaspēku, ja viņam nebūtu nācis palīgā Trāķijas valdnieks Tērejs. Viņš uzvarēja barbarus un aiztrenca tos no Atikas. Kā balvu par to Pandions deva Tērējam savu meitu Prokni par sievu. Tērejs ar savu jauno sievu atgriezās Trāķijā. Tur Tērējam un Proknei drīz piedzima dēls. Likās, ka Moiras bija lēmušas laimi Tērējam un viņa sievai.

Pagāja pieci gadi pēc Tērēja kāzām. Kādu dienu Prokne sāka lūgt vīru:

—    Ja tu vēl mani mīli, tad Jauj man apciemot māsu vai arī atved viņu pie mums. Aizbrauc uz Atēnām pēc manas māsas, palūdz tēvu to atlaist un apsoli, ka tā drīz atgriezīsies. Man tā būs ļoti liela laime redzēt māsu.

Tērejs sagatavoja kuģus tālajam ceļam un drīz aizbrauca no Trāķijas. Laimīgi viņš sasniedza Atikas krastus. Pandions priecīgs saņēma savu meitasvīru un aizveda lo uz pili. Nepaguva vēl Tērejs pateikt, kālab braucis uz Atēnām, kad ienāca Proknes māsa Filomēla, daiļumā līdzīga skaistajām nimfām. Filomēlas daiļums pārsteidza Tērēju, un viņš iedegās pret to kaislā mīlā. Viņš lūdza Pandionu atlaist Filomēlu paviesoties pie māsas. Mīla pret Filomēlu darīja Tērēja vārdus vēl pārliecinošākus. Filomēla, pati nezinādama, kādas briesmas viņai draud, arī lūdza tēvu laist viņu pie Proknes. Beidzot Pandions piekrita. Atlaizdams meitu uz Trāķiju, viņš teica Tērējam:

—    Es tev uzticu, Tērej, savu meitu. Piesaukdams _nemirstīgos dievus, tev piekodinu: sargā viņu kā tēvs. Atri sūti Filomēlu atpakaļ, jo viņa ir manu vecumdienu vienīgais prieks.

Pandions lūdza arī Filomēlu:

—    Mana meita, ja tu mīli savu veco tēvu, nāc ātrāk atpakaļ, nepamet mani vienu.

Asarām acīs Pandions atvadījās no meitas; kaut gan viņu māca ļaunas nojautas, viņš tomēr nevarēja atteikt Tērējam un Filomēlai.

Skaistā Pandiona meita iekāpa kuģī. Airētāji sparīgi metās airos, ātri traucās kuģis projām atklātā jūrā, arvien tālāk no Atikas krastiem. Tērejs triumfēja. Gavilēdams viņš iesaucās:

—   Es esmu uzvarējis! Ar mani šeit uz Kuģa ir manas sirds izredzētā, daiļā Filomēla.

Tērejs nenovērsa acis no Filomēlas un neatkāpās no tās ne soli visu ceļu. Beidzot bija klāt arī Trāķijas krasts, ceļš bija galā. Bet Trāķijas valdnieks neveda Filomēlu uz savu pili, viņš to aizveda uz tumšu mežu un ieslodzīja ganu būdā. Viņu neaizkustināja Filomēlas asaras un lūgšanas. Filomēla smagi cieta gūstā, bieži viņa sauca māsu un tēvu, bieži raidīja lūgšanas lielajiem Olimpa dieviem, bet veltas bija viņas lūgšanas un žēlošanās. Izmisumā Filomēla plēsa matus, lauzīja rokas un gaudās par likteni.

—    Ai, nežēlīgais barbar! — viņa iesaucās. — Tevi nav aizkustinājušas ne mana tēva lūgšanas, ne viņa asaras, ne manas māsas rūpes par mani! Tu neesi saudzējis savas mājas pavarda svētumu! Tad ņem, Tērej, manu dzīvību, bet zini: tavu noziegumu redzējuši lielie dievi, un, ja viņiem vēl ir vara, tad tu saņemsi pelnīto sodu. Pati pastāstīšu par visu, ko tu esi darījis! Pati iešu pie tautas! Bet, ja neļaus man iet meži, kas šeit visapkārt, viņi skav nēs no manām gaudām. Lai dzird manas vaimanas mūžīgā debess zilgme, lai dzird tās dievi!

Dzirdot Filomēlas draudus, Tērēju pārņēma trakas dusmas. Viņš izrāva zobenu, sagrāba Filomēlu aiz matiem, sasēja viņu un izgrieza viņai mēli, lai nelaimīgā Pandiona meita nevienam nevarētu izstāstīt viņa noziegumu. Tad Tērejs atgriezās pie Proknes. Tā jautāja vīram, kur viņas māsa, bet Tērejs teica sievai, ka viņas māsa esot mirusi. Prokne ilgi apraudāja šķietami mirušo Filomēlu.

Pagāja vesels gads. Filomēla smaka gūstā, tā nevarēja ne tēvam, ne māsai dot ziņu, kur viņu bija ieslēdzis Tērejs. Beidzot viņa atrada līdzekli, kā padot ziņu Proknei. Viņa sēdās pie stellēm, izauda uz sedzenes visu savu drausmīgo likteni un slepeni aizsūtīja šo sedzeni Proknei. Prokne attaisīja sedzeni un ar šausmām ieraudzīja uz tās izaustu savas māsas drausmīgo likteni. Prokne neraudāja, viņa kā neprātīga klaiņāja pa pili un domāja tikai par to, kā atriebties Tērējam.

Bija tieši tas laiks, kad Trāķijas sievietes svinēja Dionīsa svētkus. Līdz ar tām uz mežu aizgāja arī Prokne. Kalnu nogāzes biezā mežā viņa atrada būdu, kurā viņas vīrs turēja ieslodzītu Filomēlu. Prokne atbrīvoja māsu un slepeni atveda to uz pili.

—   Nav ko raudāt, Filomēla, — teica Prokne, — mums nelīdzēs asaras. Mūsu ierocim jābūt nevis asarām, bet zobenam. Es esmu gatava uz visdrausmīgāko noziegumu, lai tikai atriebtos Tērējam par tevi un pati par sevi. Es gribu nogalināt viņu visnežēlīgākā kārtāI

Proknei tā runājot, ienāca viņas dēls.

—   Ai, cik līdzīgs tu esi tēvam, — iesaucās Prokne, paskatījusies uz dēlu.

Pēkšņi viņa apklusa, drūmi saraukusi uzacis. Tai iešāvās prātā briesmīgs noziegums, uz šo noziegumu viņu mudināja dusmas, kas verda krūtīs. Bet dēls paļāvīgi piegāja tai klāt, viņš apkampa māti ar savām rociņām un stiepās to noskūpstīt. Vienu mirkli Proknes sirdī pamodās žēlums, acīs saskrēja asaras; viņa ātri novērsās no dēla, bet, ieraugot māsu, atkal krūtīs uzliesmoja trakas dusmas. Prokne sagrāba dēlu pie rokas un aizveda viņu uz tālu pils telpu. Tur viņa paņēma asu zobenu un, pagriezusies nost, iegrūda to dēlam krūtīs. Prokne un Filomēla sagrieza nelaimīgā puisēna ķermeni gabalos, dažus izvārīja katlā, dažus izcepa uz iesma un sagatavoja Tērējam drausmīgu mielastu, bet viņš, nekā ļauna nedomādams, ēda pagatavoto maltītf. Ēdot Tērejs atcerējās dēlu un lika viņu pasaukt, bet Prokne, priecādamās par savu atriebību, tam atbildēja:

—   Tevī pašā ir tas, ko tu sauc!

Tērejs nesaprata viņas vārjdus, viņš uzstāja, lai pasaucot dēlu. Tad pēkšņi, atbīdījusi priekškaru, iznāca Filomēla un iesvieda Tērējam sejā dēla asiņaino galvu. Šausmās nodrebēja Tērejs, viņš saprata, cik drausmīgs ir bijis viņa mielasts. Viņš nolādēja savu sievu un Filomēlu. Atgrūdis nost galdu, viņš uzlēca no atgultnes un, izrāvis zobenu, metās pakaļ Proknei un Filomēlai, lai pats ar savāra rokām atriebtos par dēla nāvi, bet viņš nevarēja tās panākt. Viņām izauga spārni, tās pārvērtās par diviem putniem — Filomēla par lakstīgalu, bet Prokne par bezdelīgu. Bezdelīgai Proknei palicis uz krūtīm asinstraips no Tērēja dēla asinīm, bet pats Tērejs tika pārvērsts par badadzeguzi ar garu knābi un lielu cekulu uz galvas. Tāpat kā plīvoja spalvas uz kareivīgā Tērēja bruņucepures, tā plīvoja cekuls uz badadzeguzes galvas.

BOREJS UN ORĪTIJA

Bargs ir Borejs, nevaldāmā, brāzmainā ziemeļvēja dievs. Trakodams viņš trauc pār zemēm un jūrām, savā skrējienā saceldams vētras, kas visu sagrauj. Kādreiz Borejs, traukdams pāri Atikai, ieraudzīja Erehteja meitu Orītiju un iemīlēja to. Borejs lūdza Orītiju kļūt par viņa sievu, lūdza atļauju aiznest to uz savu valstību, uz tālajiem ziemeļiem. Orītija nebija ar mieru, viņa baidījās no bargā, drūmā dieva, arī Orītijas tēvs Erehtejs atteica Borejam. Nelīdzēja nekādas Boreja lūgšanas, nekāda pārliecināšana. Bargais dievs sadusmojās un iesaucās:

— Es esmu pelnījis tādu pazemojumu! Biju aizmirsis savu bargo, visu satriecošo spēku! Vai man klājas kādu pazemīgi lūgt? Tikai ar spēku es varu ko sasniegt! Es trencu pa debesīm negaisa mākoņus, es saceļu jūrā viļņus kalnu augstumā, es izrauju ar saknēm simtgadīgus ozolus kā sausas zāles stiebrus, es šaustu zemi ar krusu un padaru ūdeni par akmenscietu ledu — un es lūdzu kā nevarīgs mirstīgais. Kad es traucu straujā lidojumā pār zemi, visa zeme līgojas un dreb pat Aīda pazemes valstība. Un es lūdzu Erehteju, it kā es būtu viņa kalps. Man vajag nevis lūgt, lai Orītiju man dotu par sievu, bet ņemt viņu ar varu!

Borejs savicināja savus varenos spārnus. Pār visu zemi sāka trakot vētra. Kā niedres locījās mūžameži, baismi cēlās jūrā putojoši viļņi, tumši mākoņi klāja visas debesis. Augstāk par klintīm plīvoja Boreja melnais apmetnis, un no tā dvesa ziemeļu stindzinošais aukstums. Visu sagraudams ceļā, Borejs trauca uz Atēnām, sagrāba Orītiju, pacēlās gaisā un aizlidoja ar viņu uz savām mājām, uz ziemeļiem.

Tā Orītija kļuva par Boreja sievu. Viņa dzemdēja tam divus dēlus, Zētu un Kalaīdu. Abi viņi bija spārnoti tāpat kā viņu tēvs. Boreja dēli bija lieli varoņi, viņi piedalījās argonautu braucienā uz Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas un veica daudzus ievērojamus varoņdarbus.

DAIDALS UN IKARS[95]

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Atēnu lielākais mākslinieks, tēlnieks un celtnieks bija Daidals, Erehteja pēcnācējs. Par viņu stāstīja, ka viņš izcirtis no sniegbalta marmora tik brīnišķus tēlus, ka tie likušies kā dzīvi; šķita, ka Daidala tēli skatās un kustas. Daidals izgudroja daudzus darbarīkus savam darbam; viņš izgatavoja cirvi un urbi. Tālu izplatījās Daidala slava.

Šim lielajam māksliniekam bija māsasdēls Tālojs, viņa māsas Perdikas dēls. Tālojs bija sava mātesbrāļa skolnieks. Jau agrā jaunībā viņš pārsteidza visus ar savu apdāvinātību un izdomas bagātību. Varēja paredzēt, ka viņš būs daudz pārāks par savu skolotāju. Daidals apskauda māsasdēlu un nolēma to nogalināt. Kādreiz Daidals stāvēja ar māsasdēlu augstajā Atēnu Akropolē pie pašas klints malas. Visapkārt neviens nebija manāms. Redzēdams, ka viņi ir vieni pašī, Daidals nogrūda māsasdēlu no klints. Mākslinieks bija pārliecināts, ka viņa noziegums paliks nesodīts. Krizdams no klints, Tālojs nositās. Daidals steidzīgi nokāpa no Akropoles, pacēla Tāloja līķi un gribēja jau slepus to aprakt, bet atēnieši pārsteidza Daidalu, kapu rokot. Daidala noziegums tika atklāts. Areopags piesprieda tam nāvessodu.

Glābdamies no nāves, Daidals bēga uz Krētu pie varenā valdnieka Mīnoja, Zeva un Eiropas dēla. Mīnojs labprāt ņēma savā aizsardzībā lielo Grieķijas mākslinieku. Daudz brīnišķu mākslas darbu Daidals radīja Krētas valdniekam. Viņš uzbūvēja tam prī slaveno pili Labirintu ar tik sarežģītām ejām, ka ikviens, kas tajā iegāja, apmaldījās un vairs nevarēja atrast izeju. Šajā pilī Mīnojs bija ieslodzījis savas sievas Pasifajas dēlu — šausmīgo Mīnotauru, briesmoni ar cilvēka ķermeni un vērša galvu.

Daudzus gadus Daidals dzīvoja pie Mīnoja. Valdnieks negribēja laist to projām no Krētas; viņš gribēja būt vienīgais, kas izmanto lielā mākslinieka talantu. Mīnojs turēja Daidalu kā gūstekni. Daidals ilgi domāja, kā varētu aizbēgt, un beidzot atrada iespēju atbrīvoties no Krētas gūsta.

— Ja es nevaru glābties no Mīnoja varas ne pa sauszemi, ne pa jūru, — iesaucās Daidals, — tad taču debesis bēgšanai brīvas! Tas ir mans ceļš! Pār visu valda Mīnojs, tikai pār gaisu viņš nevalda!

Daidals ķērās pie darba. Viņš dabūja spalvas, sasēja tās ar linu diegiem, sastiprināja ar vasku un sāka taisīt no tām četrus lielus spārnus. Kamēr Daidals strādāja, viņa dēls īkars spēlējās netālu no tēva: viņš ķēra pūkas, kas lidoja gaisā no vēja pūsmas, veidoja kaut ko no vaska. Zēns bezrūpīgi draiskojās un priecājās par tēva darbu.

Beidzot Daidals pabeidza savu darbu; spārni bija gatavi. Daidals piesēja spārnus uz muguras, izmauca rokas caur cilpām, kas bija piestiprinātas pie spārniem, savēcināja tos un lēni pacēlās gaisā. Ikars pārsteigts noraudzījās tēvā, kas lidinājās gaisā kā milzīgs putns. Daidals nolaidās zemē un teica dēlam:

—    Klausies, īkar, tūliņ mēs aizlidosim no Krētas. Lidojot esi uzmanīgs. Nelido pārāk zemu pār jūru, lai sāļās viļņu šļakatas nesamērcētu tavus spārnus. Nepacelies arī pārāk tuvu saulei: karstums var izkausēt vasku, un spārni izjuks. Lido tieši aiz manis, neatpaliec.

Tēvs ar dēlu uzmauca spārnus uz rokām un viegli pacēlās gaisā. Tie, kas redzēja viņus lidojam augstu pār zemi, domāja, ka tur divi dievi trauc pa debess zilgmi. Daidals bieži paskatījās atpakaļ, lai redzētu, kā lido viņa dēls. Viņi jau bija aizlidojuši garām Dēlas un Paras salai un lidoja arvien tālāk un tālāk.

Ātrais lidojums patika Ikaram, viņš arvien drošāk savēcināja spārnus. Ikars aizmirsa tēva pamācības; viņš jau vairs nelidoja aiz tēva. Stipri savēcinājis spārnus, viņš uzlidoja pie pašām debesīm, tuvāk spoži mirdzošajai saulei. Svelmainie stari izkausēja vasku, kas saturēja spārnu spalvas, tās atira un, vēja nestas, aizlidoja tālu pa gaisu. Ikars savēcināja rokas, bet pie tām vairs nebija spārnu. Kā akmens viņš nokrita no drausmīgā augstuma jūrā un gāja bojā viļņos.

Daidals pagriezās atpakaļ, skatījās visapkārt. Ikara nebija. Viņš sāka skaļi saukt dēlu:

—    īkar, īkar! Kur tu esi? Atsaucies!

Atbildes nebija. Daidals ieraudzīja jūras viļņos spalvas no Ikara spārniem un saprata, kas noticis. Kā tagad Daidals ienīda savu mākslu, kā ienīda to dienu, kad nodomāja glābties no Krētas, lidojot pa gaisu!

Bet Ikara līķis ilgi peldēja pa jūru, kuru sāka saukt bojā gājušā vārdā — par Ikara jūru[96] . beidzot viļņi to izskaloja kādas salas krastā; tur līķi atrada Hērakls un apbedīja.

Bet Daidals turpināja ceļu un beidzot nokļuva Sicīlijā. Tur viņš apmetās pie valdnieka Kokaļa. Mīnojs dabūja zināt, kur slēpjas mākslinieks, devās ar lielu karaspēku uz Sicīliju un pieprasīja, lai Kokals izdod tam Daidalu.

Kokaļa meitas negribēja zaudēt tādu mākslinieku kā

Daidals. Viņas izdomāja viltību. Pierunāja tēvu piekrist Mīnoja prasībai un uzņemt viņu pilī kā viesi. Kad Mīnojs mazgājās vannā, Kokaļa meitas izlēja tam uz galvas katlu verdoša ūdens. Mīnojs nomira briesmīgās mokās. Daidals Ilgi dzīvoja Sicīlijā. Beidzamos dzīves gadus viņš pavadīja dzimtenē, Atēnās; tur viņš kļuva par slavenas atēniešu mākslinieku dzimtas, Daidalīdu, ciltstēvu.

TĒSEJS[97]

Atstāstīts pēc Plūtarha sarakstītās biogrāfijas «Tēsējs»

TĒSEJA DZIMŠANA UN AUDZINASANA

Pandiona dēls Aigejs valdīja Atēnās pēc tam, kad viņš ar saviem brāļiem bija padzinis no Atikas savus radiniekus, Metiona dēlus, kas nelikumīgi bija sagrābuši varu. Ilgi Aigejs valdīja laimīgi. Viņu skumdināja tikai tas, ka viņam nebija bērnu. Tad Aigejs devās pie Apollona orākula uz Delfiem un tur jautāja staru vainagotam dievam, kāpēc dievi nedod tam bērnus. Orākuls deva Aigejam grūti saprotamu atbildi. Aigejs ilgi domāja, cenzdamies izprast atbildes apslēpto jēgu, bet nevarēja to izprast. Beidzot viņš nolēma doties uz Troizēnas2 pilsētu pie Argolīdas gudrā valdnieka Piteja, lai tas iztulkotu viņam Apollona noslēpumaino atbildi. Pitejs tūlīt atskārta atbildes jēgu. Viņš saprata, ka Aigejam piedzims dēls, kas būs ievērojamākais Atēnu varonis. Pitejs gribēja, lai Troizēnai piederētu gods būt par lielā varoņa dzimteni. Tāpēc viņš deva Aigejam par sievu savu meitu Aitru. Un, lūk, Aitrai, kad viņa bija kļuvusi par Aigeja sievu, piedzima dēls, bet tas bija dieva Poseidona, nevis Aigeja dēls. Jaunpiedzimušajam deva Tēsēja vārdu. Drīz pēc Tēsēja dzimšanas valdniekam Aigejam vajadzēja atstāt Troizēnu un atgriezties Atēnās. Aiziedams Aigejs paņēma savu zobenu un sandales, nolika zem liela akmens kalnos pie Troizēnas un teica Aitrai:

—    Kad mans dēls Tēsējs būs tik stiprs, ka varēs novelt akmeni un dabūt manu zobenu un sandales, tad sūti viņu pie manis uz Atēnām. Es pazīšu viņu pēc sava zobena un sandalēm.

Līdz sešpadsmitajam gadam Tēsējs auga sava vectēva Piteja mājās. Ar savu gudrību plaši pazīstamais Pitejs rūipējās par mazdēla audzināšanu un priecājās, redzēdams, ka viņa mazdēls visās lietās ir pārāks par citiem sava vecuma bērniem. Jau tad, kad Tēsējam bija sešpadsmit gadi, neviens ar viņu nevarēja mēroties ne spēkā, ne izveicībā, ne prasmē rīkoties ar ieročiem. Skaists bija Tēsējs: gara auguma, slaids, ar mirdzošām, skaistām acīm un melnām cirtām, kas, krāšņi vīdamās, sniedzās tam līdz pleciem, bet priekšā uz pieres cirtas bija nogrieztas, jo viņš tās bija veltījis Apollonam; varoņa spēcīgais, muskuļotais ķermenis nepārprotami liecināja par viņa vareno spēku.

TĒSEJA VAROŅDARBI CEĻĀ UZ ATĒNĀM

Kad Aitra redzēja, ka viņas dēls ir spēcīgāks par visiem sava vecuma biedriem, viņa pieveda to pie akmens, zem kura atradās Aigeja zobens un sandales, un teica:

—    Mans dēls, šeit zem šī akmens atrodas tava tēva, Atēnu pavēlnieka Aigeja, zobens un sandales. Novel akmeni un paņem zobenu un sandales, tā būs zīme, pēc kuras tavs tēvs tevi pazīs.

Tēsējs pagrūda akmeni un viegli novēla to sāņus. Viņš paņēma zobenu un sandales, atvadījās no mātes un vectēva un devās tālajā ceļā uz Atēnām.

Tēsējs nepaklausīja mātes un vectēva lūgumam izvēlēties mazāk bīstamo jūras ceļu; viņš nolēma iet uz Atēnām pa zemes ceļu pār īstmu.

Grūts bija šis ceļš. Tēsējam bija jāpārvar daudz briesmu, viņam nācās veikt daudz varoņdarbu. Jau pie Troizēnas un Epidauras[98] robežas varonis sastapa milzi Perifētu, dieva

Hēfaista dēlu. Tāpat kā pats Hēfaists, ari viņa dēls PeriMts bija klibs, bet spēcīgas bija viņa rokas un varens viņa stāvs. Perifēts bija nežēlīgs. Neviens ceļa gājējs nelika pāri kalniem, kuros dzīvoja Perifēts, visus viņus milzis nosita ar savu dzelzs milnu, bet Tēsējs viegli uzveica l'erifētu. Tas bija Tēsēja pirmais varoņdarbs, un kā uzvaras zīmi viņš paņēma nogalinātā Perifēta dzelzs milnu.

Tālāk, līdz pašam Istmam, Tēsējam nekādas briesmas nedraudēja. Uz Istma, Poseidonam veltītā priežu mežā, Tēsējs sastapa priežu liecēju Sinīdu. Tas bija negants laupītājs. Visus ceļagājējus viņš briesmīgā veidā nogalināja. Noliecis divas priedes, ka to galotnes saskaras, Sinīds piesēja nelaimīgo ceļagājēju pie priedēm un palaida tās vaļā. Priedes ar briesmīgu spēku atliecās un saraustīja nelaimīgā ķermeni. Tēsējs atrieba visus, kurus Sinīds bija nobendējis. Sasaistījis laupītāju, viņš savām varenajām lokām nolieca divas milzīgas priedes, piesēja pie tām Sinīdu un palaida priedes vaļā. Negantais laupītājs gāja boja tādā pašā nāvē, kādu viņš bija sagādājis ceļagājējiem, kas nekā ļauna nebija darījuši. Ceļš pār Istmu tagad bija brīvs. Bet vēlāk savas uzvaras atcerei Tēsējs tai vietā, kur viņš bija uzveicis Sinīdu, sarīkoja Istma spēles1 .

Tālāk Tēsēja ceļš gāja caur Kromiju2 . Visu apkārtni šeit bija nopostījusi milzīga mežacūka, kas bija dzimusi no Tīfona un Ehidnas. Kromijas iedzīvotāji lūdza jauno varoni glābt viņus no šī briesmoņa. Tēsējs panāca mežacūku un nodūra ar savu zobenu.

Tēsējs devās tālāk. Pašā bīstamākajā Istma vietā, pie Megaru3 robežas, tur, kur augstu pret debesīm pacēlās kraujas klintis, kuru pakājē draudoši krāca putojoši jūras viļņi, Tēsējs sastapa jaunas briesmas. Uz pašas klints kraujas dzīvoja laupītājs Skīrons. Viņš spieda visus, kas gāja garām, mazgāt viņam kājas. Tikko ceļagājējs noliecās nomazgāt Skīronam kājas, nežēlīgais laupītājs ar Btipru kājas spērienu nogrūda nelaimīgo no klints krācošos jūras viļņos, kur tas nositās uz asajiem akmeņiem, kas rēgojās virs ūdens, bet viņa līķi aprija briesmīgs bruņux upuris. Kad Skīrons arī Tēsēju gribēja nogrūst, viņš saķēra laupītāju aiz kājas un iesvieda viņu pašu jūrā.

Netālu no Eleisīnas Tēsējam nācās cīnīties ar Kerkionu, tāpat kā Hērakls cīnījās ar Antaju. Varenais Kerkions daudzus bija nobendējis, bet Tēsējs, sagrābis Kerkionu, saspieda viņu kā dzelzs knaiblēs un nogalināja. Tādējādi Tēsējs atbrīvoja arī Kerkiona meitu Alopi, bet varu pār Kerkiona valsti Tēsējs atdeva Alopes un Poseidona dēlam Hipotoontam.

Pagājis garām Eleisīnai un jau tuvodamies Kēfisas upes ielejai Atikā, Tēsējs nonāca pie laupītāja, kuru parasti sauca par Prokrustu (staipītāju). Šis laupītājs bija izdomājis sevišķi nežēlīgas mocības visiem, kas pie viņa ieradās. Prokrustam bija gulta, tajā viņš lika gulties tiem, kas krita viņa rokās. Ja gulta bija par garu, Prokrusts nelaimīgo staipīja tik ilgi, kamēr viņa upura kājas sniedzās līdz gultas galam. Ja gulta bija par īsu, Prokrusts nocirta" nelaimīgajam kājas. Tēsējs iegāza pašu Prokrustu gultā, bet gulta, protams, bija par īsu milzīgajam Prokrustam, un Tēsējs nogalināja viņu tāpat, kā šis ļaundaris bija nogali-1 nājis ceļagājējus.

Tas bija pēdējais Tēsēja varoņdarbs ceļā uz Atēnām, bet Tēsējs negribēja atgriezties Atēnās apgānīts1 ar Sinīda, Skīrona, Prokrusta un citu izlietajām asinīm; viņš lūdza Fitalīdus2 ar īpašu reliģisku rituālu šķīstīt viņu pie Zeva Meilihija3 ziedokļa. Laipni kā viesi Fitalīdi uzņēma jauno varoni. Viņi izpildīja Tēsēja lūgumu un šķīstīja no izlieto asiņu nozieguma. Tagad Tēsējs varēja iet uz Atēnām pie sava tēva Aigeja.

TESEJS ATĒNĀS

Garā joniešu tērpā, starojoši daiļš, Tēsējs gāja pa Atēnu ielām; krāšņās cirtas sniedzās tam līdz pleciem. Jaunais varonis savā garajā tērpā bija vairāk līdzīgs meitenei nekā varonim, kas veicis tik daudz lielu darbu. Tēsējs gāja garām Apollona tempļa būvei, kur strādnieki jau lika jumtu. Strādnieki, ieraudzījuši varoni, noturēja to par meiteni un sāka viņu izsmiet. Strādnieki zobodamies sauca:

— Skatieties, kur klaiņo pa pilsētu kāda meiča viena un bez pavadoņiem. Re, kā viņa atlaidusi vaļā savus matus, lai visi tos redzētu, bet ar savu garo tērpu viņa lauka ielas putekļus.

Sašutis par strādnieku zobošanos, Tēsējs pieskrēja pie ratiem, kuros bija iejūgti vērši, izjūdza tos, satvēra ratus un uzsvieda tos tik augstu, ka tie pārlidoja pāri strādniekiem, kas stāvēja uz tempļa jumta. Strādniekus pārņēma šausmas, kad viņi redzēja, ka tā nav meitene, bet ārkārtīgi spēcīgs jauns varonis. Viņi domāja, ka varonis nežēlīgi tiem atriebsies par zobošanos, bet Tēsējs mierīgi devās tālāk.

Beidzot Tēsējs nonāca Aigeja pilī. Viņš tūlīt neatklāja vecajam tēvam, kas viņš tāds ir, bet teica, ka esot svešinieks un meklējot aizsardzību. Aigejs nepazina savu dēlu, bet burve Mēdeja gan viņu pazina. Viņa bija bēgusi no Korintas uz Atēnām un kļuvusi par Aigeja sievu. Viltīgā Medeja, solīdama ar burvestību atdot Aigejam jaunību, bija kļuvusi par noteicēju Atēnu valdnieka namā, un pats Aigejs visur tai pakļāvās. Valdonīgā Mēdeja tūlīt taprata, kādas briesmas tai draud, ja Aigejs dabūs zināt, kas ir šis skaistais svešinieks, kliru viņš uzņēmis savā pilī. lai nezaudētu varu, Mēdeja nodomāja pazudināt varoni. Pārliecinājusi veco valdnieku, ka jauneklis ir ienaidnieku iilsūtīts izlūks, viņa pierunāja to noindēt. Nevarīgais, vecais Aigejs, baidīdamies, ka tik kāds neatņem tam varu, piekrita šim noziegumam.

Dzīrēs Mēdeja nolika Tēsējam priekšā kausu ar saindētu vīnu. Tieši šai brīdī Tēsējs nez kādēļ izvilka savu zobenu. Aigejs tūlīt pazina zobenu, kuru viņš pats pirms sešpadsmit gadiem bija palicis zem akmens kalnos pie Troizēnas. Viņš paskatījās uz Tēsēja kājām un ieraudzīja «avas sandales. Tagad viņš saprata, kas ir šis svešinieks. Apgāzis kausu ar saindēto vīnu, Aigejs apkampa Tēsēju — savu dēlu. Mēdeju padzina no Atēnām, un tā aizbēga ar N.ivu dēlu Medonu uz Mēdiju.

Aigejs svinīgi pasludināja visai Atēnu tautai par dēla Ierašanos un pastāstīja par viņa lielajiem varoņdarbiem, kurus viņš veicis ceļā no Troizēnas uz Atēnām. Atēnieši navilēja līdz ar Aigeju un skaļiem saucieniem apsveica «avu nākamo valdnieku.

Vēsts par to, ka Atēnās ieradies Aigeja dēls, nonāca ari līdz Aigeja brāļa Pallanta dēliem. Ar Tēsēja ierašanos sabruka viņu cerības valdīt Atēnās pēc Aigeja nāvēsi tagad viņam taču bija likumīgs mantinieks. Niknie Pallantīdi negribēja zaudēt varu pār Atēnām. Viņi nolēma sagrābt Atēnas. Ar savu tēvu priekšgalā visi piecpadsmit Pallantīdi devās pret Atēnām. Zinādami par Tēsēja milzu spēku, viņi izdomāja šādu viltību: viena daļa Pallantīdu atklāti tuvojās Atēnu mūrim, citi novietojās slēpnī, lai negaidot uzbruktu Aigejam. Bet Pallantīdu vēstnesis Leojs atklāja viņu plānu Tēsējam. Jaunais varonis ātri izlēma, kas tam darāms; viņš uzbruka Pallantīdiem slēpni un visus viņus apkāva; tos neglāba ne spēks, ne drošsirdība. Kad Pallantīdi, kas stāvēja pie Atēnu mūriem, dabūja zināt par savu brāļu bojāeju, viņus sagrāba tādas bailes, ka viņi kaunpilnā kārtā sāka bēgt. Tagad Aigejs sava dēla aizsardzībā varēja mierīgi valdīt Atēnās.

Tēsējs nedzīvoja bezdarbībā Atēnās. Viņš nolēma atbrīvot Atiku no mežonīgā vērša, kas postīja Maratonas apkārtni. So vērsi pēc Eiristeja pavēles Hērakls bija atvedis no Krētas uz Mikēnām un palaidis tur vaļā. Vērsis aizbēga uz Atiku un no tā laika bija par lielu postu visiem zemkopjiem. Tēsējs drosmīgi devās uz šo jauno varoņdarbu. Maratonā viņš sastapa kādu vecu sievieti, sauktu par Hekali. Viņa uzņēma varoni kā viesi un deva padomu pirms jaunā varoņdarba upurēt Zevam Glābējam, lai Zevs viņu sargātu bīstamajā cīņā ar briesmīgo vērsi. Tēsējs paklausīja Hekales padomam. Drīz Tēsējs atrada vērsi; vērsis uzbruka varonim, bet viņš sagrāba to aiz ragiem. Vērsis gribēja izrauties, bet nevarēja tikt vaļā no Tēsēja spēcīgajām rokām. Tēsējs pielieca vērsim galvu pie zemes, sasēja, savaldīja un veda uz Atēnām. Atpakaļceļā Tēsējs veco Hekali neatrada vairs dzīvu; viņa bija jau mirusi. Tēsējs parādīja lielu godu mirušajai par viesmīlību un padomu, ko viņa tam vēl tik nesen bija devusi. Atvedis vērsi uz Atēnām, Tēsējs upurēja to Apollonam.

TĒSEJA BRAUCIENS UZ KRĒTU

Kad Tēsējs atgriezās Atēnās, visā Atikā valdīja lielas bēdas. Jau trešo reizi bija ieradušies sūtņi no Krētas varenā valdnieka Mīnoja pēc mesliem. Smagi un apkaunojoši bija šie mesli. Atēniešiem vajadzēja katrus deviņus gadus septiņus jauniešus un septiņas jaunietes sūtīt uz Kn'tu. Tur viņus ieslodzīja milzīgā pilī — Labirintā, un tos aprija šausmīgais Mīnotaurs, briesmonis ar cilvēka ķermeni un vērša galvu. Mīnojs bija uzlicis šos meslus (iteniešiem par sava dēla Androgeja nogalināšanu. Tagad JAU trešo reizi atēniešiem nācās sūtīt uz Krētu drausmīgos meslus. Viņi bija sagatavojuši kuģi, kura melnās buras nozimēja sēras par jauniešiem un jaunietēm, ko vajadzēja ziedot Mīnotauram.

Redzēdams lielās bēdas, jaunais Tēsējs nolēma doties nr atēniešu jauniešiem un jaunietēm uz Krētu, atbrīvot tos un izbeigt šos drausmīgos meslus, bet to varēja panākt tikai tad, kad būs nogalināts Mīnotaurs. Tāpēc Tēsējs nolēma cīnīties ar Minotauru un to nogalināt, kaut arī pašam būtu jāiet bojā. Sirmgalvis Aigejs negribēja ne dzirdēt par sava vienīgā dēla aizbraukšanu, bet Tēsējs nebija pārliecināms. Viņš upurēja Delfīnija Apollonam, jūras braucēju sargātājam, bet Delfos pirms aizbraukšanas viņam pareģoja, lai šā varoņdarba sekmēšanai viņš par palīgu izvēloties mīlas dievi Afrodīti. Piesaucis palīgā Afrodīti un upurējis tai, Tēsējs devās uz Krētu.

Kuģis laimīgi nonāca Krētā, un atēniešu jauniešus un jaunietes aizveda pie Mīnoja. Varenais Krētas valdnieks tūlīt ievēroja skaisto jauno varoni. Ievēroja viņu arī valdnieka meita Ariadne, bet Tēstija aizstāve Afrodīte radīja Ariadnes sirdī dedzīgu mīlu pret Aigeja jauno dēlu. Mīnoja meita nolēma palīdzēt Tēsējam. Viņa nevarēja pat iedomāties, ka jaunais varonis, Mīnotaura saplosīts, ietu bojā Labirintā.

Pirms došanās cīņā ar Mīnotauru Tēsējam nācās veikt vionu varoņdarbu. Mīnojs bija apvainojis kādu no atēniešu jaunietēm. Tēsējs iestājās par viņu, bet Krētas valdnieks, lepodamies ar savu augsto kārtu, sāka Tēsēju izsmiet; viņš bija sadusmojies, ka kaut kāds atēnietis iedrošinās viņam, Zeva dēlam, pretoties. Tēsējs lepni atbildēja valdniekam:

—   Tu lepojies, ka esi cēlies no Zeva, bet arī es neesmu vienkārša mirstīgā dēls, mans tēvs ir lielais zemes tricinātājs, jūras dievs Poseidons.

—   Ja tu esi dieva Poseidona dēls, tad pierādi to un iznes gredzenu no jūras dzelmes, — Mīnojs atbildēja Tēsējam un iesvieda jūrā zelta gredzenu.

Piesaucis savu tēvu Poseidonu, Tēsējs drosmīgi metās no kraujā krasta jūras viļņos. Augstu uzlidoja sāļās šļakatas, un Tēsēju apklāja jūras viļņi. Visi izbijušies raudzījās uz jūru, kas aprija varoni, un bija pārliecināti, ka viņš neatgriezīsies. Dziļā izmisumā stāvēja Ariadne, arī viņa domāja, ka Tēsējs gājis bojā.

Bet, tikko pār Tēsēja galvu sakļāvās jūras viļņi, viņu satvēra jūras dievība Tritons un vienā acumirklī aiznesa uz Poseidona zemūdens pili. Poseidons priecīgi • apsveica savā brīnišķīgajā zemūdens pilī dēlu un iedevatam Mīnoja gredzenu, bet Poseidona sieva Amfitrīte, sajūsmināta par varoņa skaistumu un drosmi, uzlika uz Tēsēja krāšņajām cirtām zelta vainagu. Tritons atkal satvēra Tēsēju un iznesa viņu no jūras dzelmes krastā tajā vietā, kur varonis bija meties jūrā. Tā Tēsējs pierādīja Mīnojam, ka viņš ir jūras pavēlnieka Poseidona dēls, bet Mīnoja meita Ariadne gavilēja, ka Tēsējs dzīvs atgriezies no jūras dzelmes.

Bet tagad bija jāveic vēl bīstamāks varoņdarbs, vajadzēja nogalināt Mīnotauru. Šeit Tēsējam nāca palīgā Ariadne. Tēvam nezinot, viņa iedeva Tēsējam asu zobenu un diega kamolu. Kad Tēsēju un visus pārējos, kas bija nolemti saplosīšanai, aizveda uz Labirintu, Tēsējs piesēja pie Labirinta ieejas diegu un devās tālāk pa Labirinta sarežģītajām, bezgalīgajām ejām, kur atpakaļceļu atrast nebija iespējams; viņš gāja, atritinādams kamolu, lai pēc diega atrastu izeju. Arvien tālāk devās Tēsējs un beidzot nonāca tai vietā, kur atradās Mīnotaurs. Briesmīgi rēkdams, noliecis galvu ar milzīgajiem, asajiem ragiem, Mīnotaurs metās virsū jaunajam varonim, un sākās drausmīga cīņa. Saniknotais Mīnotaurs vairākas reizes uzbruka Tēsējam, bet tas viņu atvairīja ar savu zobenu. Beidzot Tēsējs sagrāba Mīnotauru aiz raga un iegrūda tam krūtīs savu aso zobenu. Nogalinājis Mīnotauru, Tēsējs pa atritināto diegu iznāca no Labirinta un izveda Atēnu jauniešus un jaunietes. Pie izejas viņus sagaidīja Ariadne, viņa priecīgi apsveica Tēsēju. Gavilēja arī Tēsēja izglābtie jaunieši un jaunietes. Greznojušies rožu vainagiem, viņi dejoja jautru deju, cildinādami varoni un tā aizstāvi Afrodīti.

Tagad vajadzēja parūpēties arī par to, kā glābties no Mīnoja dusmām. Tēsējs ātri sagatavoja braucienam savu kuģi, bet visiem krētiešu kuģiem, kas bija izvilkti krastā, sacirta dibenus un steidzīgi devās atpakaļ uz Atēnām. Ariadne bija iemīlējusi Tēsēju un aizbrauca viņam līdzi.

Atpakaļceļā Tēsējs izkāpa Naksas krastā. Kad varonis un viņa ceļabiedri atpūtās no grūtā brauciena, Tēsējam snpnī parādījās vīna dievs Dionīss un paziņoja, lai viņš atstāj Ariadni Naksas vientuļajā krastā, jo dievi Ariadnl Ir lēmuši par sievu viņam, dievam Dionīsam. Tēsējs atmodās un, loti noskumis, ātri sagatavojās ceļam. Viņš neuzdrošinājās nepaklausīt dievu gribai. Ariadne kļuva dieve, kļuva par lielā Dionīsa sievu. Dionīsa pavadoņi skaļi sveica Ariadni un ar dziesmām cildināja varenā dieva sievu.

Pamestā Ariadne

Bet Tēsēja kuģis ar savām melnajām burām ātri trauca pa zilo jūru. Drīz tālumā parādījās Atikas krasts. Noskumis par Ariadnes zaudējumu, Tēsējs aizmirsa Aigejam doto solījumu — apmainīt melnās buras ar baltām, kad, uzvarējis Mīnotauru, viņš laimīgi atgriezīsies Atēnās. Aigejs gaidīja savu dēlu. Neatlaidīgi vērdamies jūras tālē, viņš stāvēja uz augstas klints jūras krastā. Lūk, tālē parādās melns punkts, tas kļūst lielāks, tuvodamies krastam. Tas ir viņa dēla kuģis. Tas nāk arvien tuvāk. Aigejs raugās, acis nenovērsdams, kādas tam buras. Nē, nemirdz saulē baltās buras, tās ir melnas. Tātad Tēsējs gājis bojā. Izmisumā Aigejs metās no augstās klints jūrā un noslīka jūras viļņos; krastā viļņi izmeta tikai viņa līķi. No šī laika arī jūru, kurā gāja bojā Aigejs, sauc par Egejas, t. i., Aigeja jūru. Bet Tēsējs, piestājis pie Atikas krasta, jau upurēja dieviem pateicības upurus. Negaidot viņš dabūja zināt, ka viņa aizmāršības dēļ gājis bojā tēvs. Noskumušais Tēsējs ar lielu godu apbedīja tēvu, bet pēc bērēm kļuva valdnieks Atēnās.

TĒSEJS UN AMAZONES

Tēsējs gudri valdīja Atēnās, bet viņam nepatika tur mierīgi dzīvot; viņš tās bieži atstāja, lai piedalītos grieķu varoņu pasākumos. Tā Tēsējs piedalījās Kalidonas mežakuila medībās, argonautu braucienā pēc zeltvilnas aunādas un Hērakla karagājienā pret amazonēm. Kad bija ieņemta amazoņu pilsēta Temiskīra, Tēsējs aizveda sev līdz uz Atēnām amazoņu valdnieci Antiopi. Atēnās Antiope kļuva Tēsēja sieva. Varonis krāšņi nosvinēja kāzas ar amazoņu valdnieci. /

Bet amazones nodomāja atriebties grieķiem par savas pilsētas nopostīšanu un nolēma atbrīvot valdnieci Antiopi no nepanesamā gūsta (tā vismaz viņas domāja) pie

Tēsēja. Atikā iebruka liels amazoņu karaspēks. Atēnieši bija spiesti patverties no kareivīgo amazoņu uzbrukuma aiz pilsētas mūriem. Amazones ielauzās arī pašā pilsētā, un iedzīvotājiem vajadzēja glābties no tām nepieejamā Akropolē. Amazones apmetās nometnē uz Arēja pakalna, un atēnieši atradās aplenkumā. Vairākas reizes atēnieši gāja uzbrukumā, mēģinādami aizdzīt niknās karotājas. Beidzot notika izšķirošā kauja.

Antiope cīnījās blakus Tēsējam pret tām pašām amazonēm, pār kurām viņa agrāk bija valdījusi. Antiope negribēja pamest vīru-varoni, kuru tā karsti mīlēja. Šai liktenīgajā kaujā tai bija lemts iet bojā. Gaisā pazibēja kādas amazones šķēps, tā nāvējošais asmens ietriecās Antiopei krūtīs, un viņa bez dzīvības nokrita pie sava vīra kājām. Abi karapulki šausmās raudzījās uz nogalināto Antiopi. Tēsējs dzijās bēdās noliecās pār kritušo sievu. Tika pārtraukta asiņainā cīņa. Bezgala noskumušās amazones un atēnieši apbedīja jauno valdnieci. Amazones atstāja Atiku un atgriezās savā tālajā dzimtenē. Ilgi sēroja Atēnās par nelaikā bojā gājušo skaisto Antiopi.

TĒSEJS UN PEIRITOJS

Tesālijā dzīvoja kareivīgo lapitu cilts; pār tiem valdīja diženais varonis Peiritojs. Viņš bija dzirdējis par neuzvaramā Tēsēja lielo drošsirdību un izveicību un gribēja arto mēroties spēkiem. Lai izaicinātu Tēsēju uz cīņu, Peiritojs devās uz Maratonu un tur leknajās ganībās nolaupīja vēršu baru, kas piederēja Tēsējam. Tikko Tēsējs par to dabūja zināt, viņš tūlīt dzinās laupītājam pakaļ un drīz to panāca. Abi varoņi sastapās. Mirdzošās bruņās tērpti, viņi stāvēja viens otram pretī kā bargi, nemirstīgi dievi. Abi bija pārsteigti par pretinieka diženumu, abi vienādi drošsirdīgi, abi vareni, abi skaisti. Viņi nometa ieročus, sniedza viens otram roku, solījās kļūt par tuviem, nešķiramiem draugiem un, to apstiprinādami, apmainījās ieročiem. Tā kļuva par draugiem divi lieli varoņi, Tēsējs un Peiritojs.

Drīz pēc šīs sastapšanās Tēsējs devās uz Tesāliju, uz sava drauga Peiritoja kāzām ar Hipodameju. Krāšņas bija šīs kāzas. Daudz ievērojamu varoņu ieradās no visām Grieķijas malām. Kāzās bija lūgti arī mežonīgie kentauri, puscilvēki-puszirgi. Bagāts bija kāzu mielasts. Visa valdnieka pils bija pilna viesu, kas atgūlusies pie dzīru galdiem, bet, tā kā pilī nebija pietiekami vietas visiem, kas ieradās kāzās, tad daļa viesu dzīroja lielā, vēsā alā. Mutuļodami cēlās augšup degošo smaržvielu dūmi, skanēja kāzu dziesmas un mūzika, tālu bija dzirdamas dzīrotāju gaviles. Visi viesi cildināja līgavaini un līgavu, kas savā daiļumā mirdzēja starp viesiem kā debesu zvaigzne. Viesi līksmi dzīroja. Vīns plūda straumēm. Arvien skaļāk skanēja dzīru saucieni. Pēkšņi Eirits, pats spēcīgākais un mežonīgākais no kentauriem, apreibis no vīna, uzlēca kājās un metās pie līgavas. Viņš sagrāba to ar savām spēcīgajām rokām un gribēja nolaupīt. To redzēdami, arī pārējie kentauri uzbruka dzīru dalībniecēm. Katrs gribēja iegūt laupījumu. Tēsējs, Peiritojs un citi grieķu varoņi pietrūkās no dzīru galdiem un steidzās sievietēm palīgā. Dzīres tika pārtrauktas, sākās nikna cīņa. Varoņiem nebija ieroču, ar ko cīnīties pret kentauriem, jo dzīrēs viņi bija ieradušies bez ieročiem. Šai cīņā viss noderēja kā ieroči: smagie kausi, lielie vīna trauki, salauzto galdu kājas, trijkāji, uz kuriem nupat vēl dega smaržvielas, — visu izlietoja cīņā. Soli pa solim varoņi spieda kentaurus ārā no dzīru zāles, bet arī laukā turpinājās cīņa. Tagad grieķu varoņi, aizsegušies ar vairogiem, cīnījās jau ar ieročiem rokās, bet kentauri izrāva kokus ar visām saknēm, atlauza lielus klints bluķus un meta virsū varoņiem. No visiem varoņiem drosrnīgāk cīnījās Tēsējs, Peiritojs, Pēlējs un Pēlēja dēls Nestors. Asiņaina kentauru kaudze auga arvien augstāka ap tiem. Cits pēc cita krita nogalinātie kentauri. Beidzot viņu rindas izjuka, viņi metās bēgt un paglābās augstā Pēlija kalna mežos. Grieķijas varoņi bija uzvarējuši mežonīgos kentaurus; maz bija to, kas izglābās no šīs niknās cīņas.

HELĒNAS NOLAUPĪŠANA. TĒSEJS UN PEIRITOJS NOLEMJ  NOLAUPĪT PERSEFONI. TĒSEJA NĀVE

Persefone

Peiritoja skaistā sieva Hipodameja ilgi nedzīvoja; viņa mira sava daiļuma pilnā plaukumā. Kļuvis par atraitni un apraudājis laulāto draudzeni, Peiritojs pēc kāda laika atkal nolēma precēties. Viņš devās pie sava drauga Tēsēja uz Atēnām, un tur viņi nolēma nolaupīt skaisto Helenu. Viņa bija vēl pavisam jauna meitene, bet tālu visā Grieķijā daudzināja viņas daiļumu. Abi draugi slepeni ieradās Lakonijā un tur nolaupīja Helenu, kad viņa jautri dejoja ar savām draudzenēm Artemīdas svētkos, Tēsējs un Peiritojs sagrāba Helenu un ātri aiznesa to uz Arkādijas kalniem, bet no turienes caur Korintu un Istmu aizveda uz nocietinātajām Atēnām Atikā. Spartieši dzinās pakaj, bet nevarēja panākt laupītājus. Nogādājuši Helenu drošībā Atikas pilsētā Atēnās, draugi lozēja, kuram no viņiem piederēs brīnišķīgā skaistule. Loze krita Tēsējam. Bet pirms tam draugi zvērēja, ka tas, kas iegūs skaistmati Helenu, palīdzēs otram dabūt sievu.

Kad Helenu ieguva Tēsējs, Peiritojs pieprasīja no sava drauga, lai tas viņam palīdzētu dabūt par sievu Persefoni, mirušo ēnu valstības pavēlnieka bargā Aīda sievu. Tēsēju pārņēma šausmas. Bet ko viņš varēja darīt? Viņš bija devis zvērestu, to pārkāpt nevarēja. Viņam vajadzēja pavadīt Peiritoju uz mirušo valstību. Pa drūmo aizu pie Kolonas ciema, Atēnu tuvumā, draugi nokāpa pazemes valstībā. Tur, šausmu valstībā, abi draugi nostājās Aīda priekšā un pieprasīja atdot viņiem Persefoni. Drūmais mirušo valstības pavēlnieks sadusmojās, bet neizrādīja savas dusmas un uzaicināja varoņus apsēsties uz troņa, kas bija izcirsts klintī pie pašas ieejas mirušo valstībā. Tikko apsēdušies uz troņa, abi varoņi pie tā pieauga un nevarēja tikt projām. Tā viņus sodīja Aīds par nekaunīgo prasību.

Kamēr Tēsējs atradās Aīda valstībā, skaistās Helenas brāji — Kastors un Polideiks — visur meklēja savu māsu. Beidzot viņi uzzināja, kur Tēsējs paslēpis Helenu. Viņi tūlīt apsēda Atēnas, un neieņemamais cietoksnis krita. Kastors un Polideiks to ieņēma, atbrīvoja māsu un aizveda gūstā Tēsēja māti Aitru, bet varu pār Atēnām un visu Atiku Kastors un Polideiks atdeva Menestejam, senam Tēsēja ienaidniekam. Tēsējam ilgi bija jāpaliek Aīda valstībā. Viņš tur cieta lielas mokas, beidzot to atbrīvoja pats varenākais no visiem varoņiem — Hērakls.

Tēsējs atgriezās atkal saules gaismā, bet šī atgriešanās viņam nesagādāja prieku. Sagrautas bija neieņemamās Atēnas, Helena atbrīvota, viņa māte aizvesta uz Spartu gūstā; Tēsēja dēli Dēmofonts un Akamants bija spiesti bēgt no Atēnām, un visa vara atradās ienīstā Menesteja rokās. Tēsējs atstāja Atiku un aizgāja uz Eibojas salu, kur tam bija zeme un ciemi. Tagad Tēsēju vajāja nelaimes. Skīras valdnieks Likomēds negribēja atdot Tēsējam viņa īpašumus;viņš aizvilināja lielo varoni uz augstas klints un nogrūda viņu jūrā. Tā no nodevēja rokas gāja bojā lielākais Atikas varonis. Tikai daudzus gadus pēc Menesteja nāves un pēc karagājiena uz Troju Tēsēja dēli atgriezās Atēnās. Trojā viņi bija atraduši Tēsēja māti Aitru. Viņu bija turp aizvedis kā verdzeni valdnieka Priama dēls Parīds kopā ar nolaupīto skaisto Helenu.

MELEAGRS[99]

Deviņas dienas dzīroja sapulcējušies varoņi pie viesmīlīgā Oineja. Beidzot viņi devās mežakuiļa medībās. Apkārtējos kalnos skanēja daudzu suņu skaļā riešana. Suņi izcēla milzīgo mežakuili un sāka to dzīt. Lūk, skriedams kā viesulis, parādījās suņu dzītais mežakuilis. Mednieki bruka tam virsū. Katrs centās pirmais trāpīt mežakuilim ar savu šķēpu, bet cīņa ar šausmīgo nezvēru bija grūta, ne viens vien mednieks dabūja izbaudīt briesmīgo ilkņu spēku. Mežakuilis ar saviem ilkņiem nāvīgi ievainoja drošsirdīgo arkādieti Ankaju, kad tas, atvēzējies ar divasmeņu cirvi, gribēja zvēru nogalināt. Tad Atalanta atvilka loka stiegru un izšāva uz mežakuili asu bultu. Sai brīdī piesteidzās arī Meleagrs. Ar spēcīgu šķēpa triecienu viņš nogalināja milzīgo mežakuili. Medības bija galā, un visi priecājās par panākumiem.

Bet kam piespriest balvu? Medībās bija piedalījušies daudzi varoņi. Daudzi ievainojuši mežakuili ar saviem asajiem šķēpiem. Izcēlās strīds balvas dēļ, bet dieviete Artemīda, dusmodamās uz Meleagru par sava mežakuiļa nogalināšanu, vēl stiprāk uzpūta naida liesmas.

Sis strīds galu galā izraisīja karu starp Kalidonas iedzīvotājiem aitoliešiem un kaimiņu pilsētas Pleironas iedzīvotājiem kurētiem. Kamēr diženais varonis Meleagrs cīnījās aitoliešu rindās, uzvara bija viņu pusē.

Bet tad cīņas karstumā Meleagrs nogalināja savas mātes Alfejas brāli. Dabūjusi zināt par mīļotā brāļa nāvi, Alfeja noskuma, bet, kad viņai pateica, ka brālis kritis no viņas dēla Meleagra rokas, viņu pārņēma nevaldāmas dusmas. Dusmās uz dēlu Alfeja lūdza drūmo valdnieku Aīdu un viņa sievu Persefoni sodīt Meleagru. Kā neprātā viņa piesauca atriebējas Erīnijas, lai tās uzklausītu viņa lūgšanas. Meleagrs bija sašutis, dabūjis zināt, ka māte grib viņa, sava dēla bojāeju, un atstāja kaujas lauku. Noskumis, atbalstījis galvu rokās, viņš sēdēja savas sievas — skaistās Kleopatras istabā. Līdzko Meleagrs necīnījās aitoliešu rindās, uzvara vairs nebija viņu pusē. Uzvara pārgāja kurētu pusē. Viņi jau apsēda bagāto Kalidonu. Velti Kalidonas vecajie lūdza Meleagru atgriezties karaspēka rindās. Viņi solīja varonim lielu balvu, bet varonis nedzirdēja viņu lūgšanas. Pats Oinejs, Meleagra sirmais tēvs, atnāca pie Meleagra sievas Kleopatras durvīm; viņš klauvēja pie aizvērtajām durvīm un lūdza

Meleagru vairs nedusmoties, jo viņa dzimtā pilsēta Kalidona iet bojā. Ari viņam nepaklausīja Meleagrs. Tad viņu lūdza palīdzēt gan viņa māsa, gan māte, gan tuvākie draugi, bet Meleagrs palika nelokāms. Kurēti pa to laiku jau bija uzkāpuši uz Kalidonas mūriem. Viņi jau sāka dedzināt pilsētas namus, gribēdami, lai visu aprij liesmas. Beidzot no triecieniem nodrebēja arī tā nama sienas, kur atradās Meleagrs. Tad viņa jaunā sieva šausmās nokrita vīra priekšā ceļos un lūdza glābt pilsētu no bojāejas. Viņa lūdza to padomāt par ļauno likteni, kas piemeklēs pilsētu un uzvarētos, padomāt arī par to, ka uzvarētāji aizvedīs sievas un bērnus grūtā verdzībā. Vai viņš tiešām gribot, lai šāds liktenis piemeklētu arī viņu? Varenais Meleagrs paklausīja savas sievas lūgšanām. Viņš ātri ietērpās mirdzošās bruņās, apjoza zobenu, paņēma rokās savu milzīgo vairogu un šķēpu. Meleagrs metās cīņā, atvairīja kurētus un izglāba dzimto Kalidonu. Bet pašam Meleagram bija lemta bojāeja. Alfejas lūgšanas un lāstus bija dzirdējuši mirušo ēnu valstības dievi, un Meleagrs krita kaujā. Nāvi viņam nesa tālmeša Apollona zelta šautra, un Meleagra dvēsele aizlidoja uz skumjo ēnu valstību.[104]

KIPRESS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Kejas salas[105] kartajas ielejā dzīvoja nimfām veltīts briedis. Skaists bija šis briedis. Žuburainie ragi — apzeltīti, viņa kaklu greznoja pērļu virkne, bet ausīs karājās dārgi auskari. Briedis nemaz vairs nebaidījās no cilvēkiem. Viņš gāja zemnieku mājās un labprāt stiepa pretī kaklu katram, kas gribēja viņu noglaudīt. Visi mīlēja šo briedi, bet visvairāk to mīlēja Kejas valdnieka jaunais dēls Kipress, bultmeša Apollona mīļākais draugs. Kipress veda briedi uz leknām meža pļavām, veda to pie jautri čalojošiem strautiem; viņš greznoja tā varenos ragus ar smaržīgu puķu vītnēm; rotaļādamies ar briedi, jaunais Kipress bieži vien smejot uzlēca tam mugurā un jādelēja pa visu ziedošo Kartajas ieleju.

Bija karsta vasaras diena; saule dedzināja, gaiss svelmes pilns. Briedis paglābās ēnā no pusdienas tveices un atgūlās krūmos. Gadījās, ka Kipress medīja tieši tur, kur gulēja briedis. Nepazīdams savu mīļoto briedi, jo to aizsedza lapas, viņš svieda savu aso šķēpu un nāvīgi ievainoja briedi. Šausmas pārņēma jauno Kipresu, kad viņš redzēja, ka nogalinājis savu mīluli. Bēdās viņš gribēja mirt kopā ar to. Velti viņu mierināja Apollons. Kipresa bēdas nebija remdināmas, viņš lūdza sudrabloka dievu, lai tas dotu viņam iespēju sērot mūžīgi. Apollons viņu uzklausīja. Jauneklis pārvērtās par koku. Viņa cirtas kļuva par tumšzaļām skujām, viņa miesu klāja miza. Kā slaids cipreses koks viņš stāvēja Apollona priekšā; kā smaila bulta pret debesīm tiecās galotne. Apollons skumji nopūtās un noteica:

— Es vienmēr sērošu par tevi, daiļais jaunekli, sērosi arī tu par citu bēdām. Esi vienmēr ar noskumušajiem.

No tā laika, ja namā bija mirušais, grieķi pie nama durvīm pakāra cipreses zaru, ar tās skujām tie greznoja bēru sārtus, uz kuriem sadedzināja mirušos, un stādīja cipreses pie kapenēm.

ORFEJS UN EIRIDIKE

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

ORFEJS PAZEMES VALSTĪBĀ

ORFEJS UN EIRIDIKE

Lielais dziedonis Orfejs, upes dieva Oiagra un mūzas Kalliopes dēls, dzīvoja tālajā Trāķijā. Orfeja sieva bija skaistā nimfa Eiridike. Dziedonis viņu karsti mīlēja. Viņš nedabūja ilgi baudīt laimīgo dzīvi ar savu sievu. Kādā dienā drīz pēc kāzām daiļā Eiridike ar savām skaistajām, jautrajām draudzenēm nimfām plūca pavasara puķes zaļā ielejā. Biezajā zālē Eiridike nepamanīja čūsku un uzkāpa tai virsū. Čūska iedzēla Orfeja jaunajai sievai kājā. Eiridike skaļi iekliedzās un iekrita draudzeņu rokās. Viņa nobālēja, acis viņai aizvērās. Čūskas inde izbeidza tās dzīvi.

Šausmas pārņēma Eiridikes draudzenes, un tālu skanēja viņu bēdpilnās vaimanas. Tās dzirdēja ari Orfejs. Viņš steidzās uz ieleju un ieraudzīja tur savas sirsnīgimījotās sievas līķi. Izmisušais Orfejs nevarēja samierināties ar šo zaudējumu. Viņš ilgi apraudāja savu Eiridiki, un raudāja arī visa daba, dzirdēdama viņa skumjo dziedāšanu.

Beidzot Orfejs nolēma nokāpt mirušo dvēseļu drūmajā valstībā un lūgt tās pavēlnieku Aīdu un viņa sievu Persefoni atdot viņam Eiridiki. Pa drūmo Tainara1 aizu Orfejs nokāpa pie svētās upes Stiksas krastiem.

Stāv Orfejs Stiksas krastā. Kā tikt pāri upei, tur, kur atrodas valdnieka Aīda drūmā valstība? Ap Orfeju drūzmējas mirušo ēnas. Tikko jaušamas viņu nopūtas, kas atgādina krītošu lapu čabēšanu mežā vēlā rudenī. Tālumā dzirdami airu šļaksti. Tur tuvojas mirušo dvēseļu pārvedēja Harona laiva. Harons piebrauc pie krasta. Orfejs lūdz pārvest viņu kopā ar dvēselēm uz otru malu, bet bargais Harons atsakās. Lai arī kā Orfejs viņu lūdz, vienmēr viņš dzird vienu un to pašu Harona atbildi — «nē!».

Tad Orfejs tvēra savas zelta kitaras stīgas, un tālu drūmās Stiksas krastos atbalsoja kitaras skaņas. Ar savu mūziku Orfejs savaldzināja Haronu; atbalstījies uz aira, viņš klausījās Orfeja spēli. Mūzikai skanot, Orfejs iekāpa laivā. Harons atgrūdās ar airi no krasta, un laiva aizpeldēja pa Stiksas drūmajiem ūdeņiem. Harons pārveda Orfeju pār upi. Orfejs izkāpa no laivas un, spēlēdams zelta kitaru, devās pa drūmo mirušo dvēseļu valstību pie Aīda troņa, bet apkārt lidinājās dvēseles, kas bija atsteigušās, dzirdot viņa kitaras skaņas.

Spēlēdams kitaru, Orfejs tuvojās Aīda tronim un noliecās tā priekšā, Viņš tvēra savas kitaras stīgas un sāka dziedāt. Viņš dziedāja par to, kā mīl savu Eiridiki, cik laimīga bijusi viņa dzīve ziedoņa gaišajās, saulainajās dienās. Bet ātri aizsteigušās laimes dienas. Nav vairs Eiridikes. Orfejs dziedāja par savām bēdām, par izpostītās mīlas mokām, par savām ilgām pēc mirušās. Visa Aīda valstība klausījās viņa dziedāšanā, visus valdzināja viņa dziesma.

Noliecis galvu uz krūtīm, Aīds klausījās Orfeju, klausījās arī Persefone, nolikusi galvu vīram uz pleca; viņas skropstās trīsēja skumju asaras. Dziesmas valdzināts, Tantals aizmirsa mokošo badu un slāpes. Sīsifs pārtrauca savu grūto, veltīgo darbu, atsēdās uz akmens, kuru tas vēla kalnā, un nogrima dziļās jo dziļās domās. Dziesmas valdzinātas, stāvēja Danaīdas, aizmirsušas cauro ūdens trauku. Pati bargā trīssejainā dieve Hekate aizsedzās rokām, lai neviens neredzētu asaras viņas acīs. Asaras mirdzēja acīs arī Erīnijām, kas nepazīst līdzcietības, arī viņas aizkustināja Orfeja dziesma. Arvien klusāk skanēja zelta kitaras stīgas, arvien klusāka tapa Orfeja dziesma, beidzot tā apklusa kā tikko dzirdama skumja nopūta.

' Tainara zemesrags (tagad Matapaņa rags) atrodas Peloponēsas dienvidos,

Visapkārt valdīja dziļš klusums. To pārtrauca Aīds un jautāja Orfejam, kāpēc viņš ieradies tā valstībā, ko viņš gribot lūgt. Aīds zvērēja nepārkāpjamo dievu zvērestu pie Stiksas ūdeņiem, ka viņš izpildīšot brīnišķā dziedoņa lūgumu. Orfejs atbildēja Aīdām tā:

—    Ai, varenais valdniek Aīd, tu mūs, visus mirstīgos, uzņem savā valstībā, kad beidzas mūsu dzīves dienas. Es esmu nācis šurp nevis tāpēc, lai redzētu šausmas, ar kurām ir pilna tava valstība, nevis tāpēc, lai aizvestu, kā to darīja Hērakls, tavas valsts sargu, trīsgalvaino Kerberu. Es esmu nācis šurp lūgt tevi atlaist atpakaļ virs zemes manu Eiridiki. Atdod viņu atpakaļ dzīvei; tu redzi, kā es ciešu viņas dēļ! Padomā, valdniek, — ja tev atņemtu tavu sievu Persefoni, arī tu taču ciestu. Ne jau uz visiem laikiem tu atdosi Eiridiki. Viņa atkal atgriezīsies tavā valstībā. īsa ir mūsu dzīve, valdniek Aīd. Dod jel Eiridikei baudīt dzīves priekus, jo tik jauna viņa ir nokāpusi tavā valstībā.

Aīds nogrima domās un pēc brīža atbildēja Orfejam:

—    Labi, Orfej! Es atdošu tev Eiridiki. Ved viņu atpakaļ dzīvē, saules gaismā. Bet tev jāizpilda viens noteikums: tu iesi tūlīt aiz dieva Hermeja, viņš tevi vedīs, un aiz tevis ies Eiridike. Bet, ejot pa apakšzemes valsti, tu nedrīksti skatīties atpakaļ. Neaizmirsti! Ja tu atskatīsies, Eiridike tūlīt tevi atstās un uz visiem laikiem atgriezīsies manā valstībā.

Orfejs bija ar visu mierā. Viņš steidzās atpakaļceļā. Hermejs, ātrs kā doma, atveda Eiridikes ēnu. Aizgrābtībā Orfejs skatījās uz viņu, gribēja apkampt Eiridikes ēnu, bet Hermejs atturēja Orfeju, sacīdams:

—    Orfej, tu taču apkamp tikai ēnu. Iesim drīzāk; mūsu ceļš ir grūts.

Viņi devās ceļā. Pa priekšu gāja Hermejs, aiz viņa Orfejs un aiz Orfeja — Eiridikes ēna. Atri viņi izgāja no Aīda valstības. Harons savā laivā pārcēla viņus pāri Stiksai. Beidzot bija sasniegta taka, kas ved uz virszemi. Ceļš bija grūts. Akmeņiem nosēta taka veda stāvus kalnā. Visapkārt valdīja drūma krēsla. Tajā tikko jaušams pa priekšu ejošais Hermejs. Bet, rau, tālu priekšā pavīdēja gaisma. Tā bija izeja. Kļuva it kā gaišāks. Ja Orfejs atskatītos, viņš ieraudzītu Eiridiki. Vai viņa tam vēl seko? Vai viņa nav palikusi mirušo dvēseļu tumšajā valstībā? Varbūt nav tikusi līdzi, ceļš taču ir tik grūtsl Ja Eiridike atpalikusi, tad viņai lemts mūžīgi maldīties tumsā. Orfejs sāka iet lēnāk, klausījās. Nekas nebija dzirdams. Bet vai tad var būt dzirdami neķermeniskas ēnas soļi? Arvien lielāks un lielāks auga Orfeja satraukums Eiridikes dēļ. Arvien biežāk viņš apstājās. Bet viss apkārt kļuvis gaišāks. Tagad Orfejs jau skaidri saredzētu sievas ēnu. Beidzot, visu aizmirsis, viņš apstājās un paskatījās atpakaļ. Gandrīz sev blakus viņš ieraudzīja Eiridikes ēnu. Orfejs izstiepa pret viņu rokas, bet ēna atvirzījās arvien tālāk, tālāk un beidzot izgaisa tumsā. Kā pārakmeņojies stāvēja izmisuma pārņemtais Orfejs. Viņam nācās otrreiz pārdzīvot Eiridikes nāvi, un vainīgs šai otrreizējā nāvē bija viņš pats.

Ilgi stāvēja Orfejs. Šķita, ka viņā vairs nav dzīvības.

Šķita, ka tur stāv marmora tēls. Beidzot Orfejs sakustējās, spēra vienu soli, tad otru un devās atpakaļ uz Stiksas drūmajiem krastiem. Viņš nolēma atkal atgriezties pie Aīda troņa, atkal lūgt Aīdu atdot Eiridiki, bet vecais Harons neveda viņu pāri Stiksai savā nedrošajā laivā, velti Orfejs viņu lūdza. Dziedoņa lūgšanas neaizkustināja nelokāmo Haronu. Septiņas dienas un naktis sēdēja noskumušais Orfejs Stiksas krastā. Aizmirsis ēdienu, aizmirsis visu, viņš rūgti raudāja, žēlodamies par drūmās mirušo dvēseļu valstības dieviem. Tikai astotajā dienā viņš nolēma atstāt Stiksas krastus un atgriezties Trāķijā.

ORFEJA NĀVE

Četri gadi bija pagājuši pēc Eiridikes nāves, bet Orfejs vēl arvien bija viņai uzticīgs. Viņš nevēlējās precēt nevienu Trāķijas sievieti. Kādreiz agrā pavasari, kad kokiem plauka pirmās lapas, dižais dziedonis sēdēja uz neliela pakalna. Viņam pie kājām bija zelta kitara. Dziedonis to pacēla, klusi tvēra stīgas un sāka dziedāt. Visa daba aizrautīgi klausījās brīnišķīgo dziedāšanu. Orfeja dziesmās bija jūtams tāds spēks, tās tik ļoti valdzināja un vilināja, ka ap dziedoni kā apburti drūzmējās plēsīgi zvēri, kas bija atstājuši tuvējos kalnus un mežus. Putni salidoja klausīties dziedoni. Pat koki nepalika savās vietās, bet apstāja Orfeju; ozoli un papeles, slaidās cipreses un platānas ar platajām lapām, priedes un egles drūzmējās ap to un klausījās dziedoni; neviens zariņš, neviena lapiņa nekustējās. Visu dabu, likās, bija apbūrusi Orfeja brīnišķīgā dziedāšana un kitaras skaņas. Pēkšņi tālumā atskanēja skaļi saucieni, timpānu šķindoņa un smiekli. Tur kikonu sievietes svinēja jautrā Bakha līksmos svētkus. Arvien tuvāk nāca bakhantes, beidzot viņas ieraudzīja Orfeju, un kāda no viņām skaļi iesaucās:

— Te ir tas sieviešu ienaidnieks!

Orfeja dvēsele nonāca ēnu valstībā un atkal redzēja tās vietas, kur viņš bija meklējis savu Eiridiki. Lielais dziedonis atkal sastapa Eiridikes ēnu un mīļi ieslēdza to savās rokās. Tagad viņi varēja būt vienmēr kopā. Klaiņo Orfeja un Eiridikes ēnas pa drūmajiem, ar asfodelēm aizaugušajiem laukiem. Tagad Orfejs var bez bailēm atskatities, lai redzētu, vai Eiridike tam seko.

Bet Orfeja zelta kitaru dievi nolika pie debesīm starp zvaigznājiem[108] .

HIAKINTS

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Skaistais, jaunais Spartas valdnieka dēls Hiakints, kas daiļumā varēja mēroties pat ar Olimpa dieviem, bija bultraiža Apollona draugs. Apollons bieži ieradās Spartā Eirotas krastos pie sava drauga un tur pavadīja ar viņu laiku, medīdams kalnu biezajos mežos vai arī izklaidējās, nodarbodamies ar atlētiku, kurā spartieši bija tik prasmīgi.

Kādreiz, kad tuvojās jau karstais dienasvidus, Apollons un Hiakints sacentās smagā diska mešanā. Arvien augstāk un augstāk uzlidoja pret debesīm bronzas disks. Tad ar visu spēku meta disku varenais Apollons. Augstu, līdz pašiem mākoņiem, uzlidoja disks un, mirdzēdams kā zvaigzne, krita zemē. Hiakints skrēja turp, kur vajadzēja nokrist diskam. Viņš gribēja to ātrāk pacelt un mest, lai parādītu Apollonam, ka arī viņš, jaunais atlēts, ir tikpat prasmīgs diska metējs kā Apollons. Disks nokrita zemē, palēcās un ar briesmīgu spēku ķēra Hiakintam pa galvu. Hiakints ievaidēdamies nokrita zemē. No ievainojuma plūda sārta asinsstraume Un nokrāsoja skaistā jaunekļa melnās cirtas.

Izbijies pieskrēja Apollons, viņš noliecās pār draugu, mazliet pacēla to, nolika asiņojošo galvu sev uz ceļiem un pūlējās apturēt no ievainojuma plūstošās asinis. Bet viss velti. Arvien bālāks kļuva Hiakints. Hiakinta arvien tik spodrās acis dzisa, nevarīgi slīga lejup viņa galva kā pusdienas saulē vīstošs zieds. Apollons izmisumā iesaucās:

— Tu mirsti, mans mīļais draugs! Ai, kāda nelaime! Tu gāji bojā no manas rokas! Kāpēc es metu disku! Ai, kaut es varētu izpirkt savu vainu un kopā ar tevi noiet mirušo dvēseju skumjajā valstībā! Kāpēc es esmu nemirstīgs, kāpēc es nevaru sekot tev!

Apollons cieši turēja savos apkampienos mirstošo draugu, un viņa asaras krita uz asinīm notraipītajām Hiakinta cirtām. Hiakints nomira, viņa dvēsele aizlidoja uz Aīda valstību. Apollons stāvēja pie mirušā un klusi čukstēja:

— Arvien tu dzīvosi manā sirdī, skaistais Hiakint! Bet lai arī cilvēkiem paliek mūžīga atmiņa par tevi.

Un, lūk, Apollonam tā runājot, no Hiakinta asinīm izauga sārts, smaržīgs ziediņš — hiacinte, bet uz ziedlapiņām varēja lasīt Apollona sāpju vaidu. Arī cilvēki vienmēr atminas Hiakintu, viņi godina tā piemiņu, svinēdami Hiakintiju svētkus[109] .

POLIFĒMS, AKlDS UN GALATEJA

Polifēms un Galateja

Daiļā Nereīda Galateja mīlēja Simaitīdas dēlu, jauno Akīdu, un arī Akīds mīlēja Nereīdu. Ne tikai Akīdu vien bija savaldzinājusi Galateja. Milzīgais kiklops Polifēms reiz ieraudzīja skaisto Galateju, kad tā, starodama daiļumā, iznira no zilās jūras viļņiem, un viņš iedegās pret to nevaldāmā kaislē. Ai, cik liela tava vara, zelta Afrodīte! Skarbajam kiklopam, kuram neviens neuzdrošinājās nesodīts tuvoties, kurš nicināja Olimpa dievus, pat tam tu iedvesi mīlu! Polifēms dega mīlas liesmās. Viņš aizmirsa savas aitas un savas alas. Mežonīgais kiklops pat sāka rūpēties par skaistumu. Viņš sukāja savus pinkainos matus ar kapli, bet savēlušos bārdu apgrieza ar sirpi. Viņš pat nebija vairs tik nežēlīgs un asinskārs.

Tieši šai laikā pie Sicīlijas krastiem piebrauca pareģis Tēlems. Viņš pareģoja Polifēmam:

—    Tavu vienīgo aci, kas tev pierē, izraus varonis Odisejs.

Nievājoši smiedamies, Polifēms atbild pareģim.

—    Muļķīgākais no pareģiem, — viņš iesaucās, — tu melo! Mana acs jau kādai pieder!

Tālu jūrā iesniedzās klinšains pakalns, tas krauji slējās pār mūžīgi šalcošiem viļņiem. Polifēms bieži nāca ar savu ganāmpulku uz šo pakalnu. Tur viņš mēdza apsēsties, nolicis pie kājām nūju, kas bija kuģa masta lielumā, ņēma savu no simt niedrēm pagatavoto stabuli un sāka pūst. Polifēma stabules mežonīgās skaņas tālu aizlidoja pār jūru, pār kalniem un ielejām. Tās aizlidoja arī līdz Akīdam un Galatejai, kas bieži sēdēja netālu no pakalna vēsā alā pie jūras. Polifēms pūta stabuli un dziedāja. Piepeši viņš uzlēca kājās kā satracināts vērsis. Polifēms bija ieraudzījis Galateju un Akīdu alā pie jūras un iekliedzās tādā pērkonbalsī, ka Etnā atsaucās atbalss:

—    Es jūs redzu! Bet nekas, šī būs jūsu beidzamā tikšanās!

Galateja izbijās un metās jūrā. Viņu glāba no Polifēma dzimtās jūras viļņi. Akīds šausmās mēģināja glābties bēgot. Viņš izstiepa rokas pret jūru un sauca:

—   Ai, palīdzi man, Galateja! Glābiet mani, mans tēvs, mana māte, paslēpiet mani!

Kiklops Akīdu panāca. Viņš norāva no kalna veselu klinti, pacēla to un svieda uz Akīdu. Kaut gan Polifēma sviestā klints ķēra nelaimīgo jaunekli tikai ar vienu stūri, tomēr šis stūris viņu apklāja un nospieda. Kā straume no klints apakšas plūst Akīda sārtās asinis. Pamazām sārtā asins krāsa zūd, arvien gaišāka un gaišāka kļūst straume. Nu tā jau atgādina upi, ko saduļķojusi lietusgāze. Ūdens arvien top gaišāks un skaidrāks. Piepeši klints, kas bija nospiedusi Akīdu, pāršķeļas. Tās plaisā šalc zaļas niedres, un no turienes plūst dzidrs strauts. No strauta iznira līdz jostasvietai jauneklis ar niedru vainagu galvā un iezilganu sejas krāsu. Tas bija Akīds — viņš bija kļuvi3 par upes dievu.

DIOSKŪRI — KASTORS UN POLIDEIKS

Spartas valdnieka Tindareja sieva bija skaistā Lēda, Aitolijas valdnieka Testija meita. Ar savu brīnišķīgo skaistumu Lēda bija slavena visā Grieķijā. Viņa kļuva par Zeva sievu, un viņai no tā bija divi bērni: kā dieviete daiļā meita Helena un dēls Polideiks, lielais varonis. No Tindareja Lēdai arī bija divi bērni: meita Klitaimnestra un dēls Kastors.

Polideiks guva no sava tēva nemirstību, bet viņa brālis Kastors bija mirstīgs. Abi brāļi bija ievērojami Grieķijas varoņi. Neviens nevarēja pārspēt Kastoru prasmē vadīt kaujas ratus, viņš padarīja rāmus pašus nevaldāmākos zirgus. Polideiks savukārt bija lielisks dūru cīnītājs, viņš nezināja neviena sev līdzīga. Brāļi Dioskūri piedalījās daudzos grieķu varoņu pasākumos. Vienmēr viņi bija kopā, brāļus saistīja vissirsnīgākā mīlestība.

Dioskūriem bija divi brālēni, Linkejs un īdajs — Mesēnijas valdnieka Afareja dēli, īdajs bija varens cīnītājs, bet viņa brālim Linkejam bija tik asa redze, ka viņa skatiens iespiedās pat zemes dzīlēs; nekas nevarēja palikt apslēpts no Linkeja. Daudz varoņdarbu veica Dioskūri ar saviem brālēniem. Reiz drosmīgā sirojumā viņi aizdzina Arkādijā vēršu baru un nolēma sadalīt savā starpā laupījumu. Sadalīt vēršus vajadzēja īdajam. Tas gribēja visu laupījumu dabūt sev un brālim un nolēma to panākt ar viltību. īdajs sagrieza vērsi četrās līdzīgās daļās, sadalīja sev, brālim un Dioskūriem un ierosināja pusi no vēršu bara atdot tam, kas apēdīs savu daļu pirmais, bet otru pusi tam, kas apēdīs otrais. Atri apēda īdajs savu daļu un palīdzēja brālim Linkejam apēst viņa daļu.

Kastors un Polideiks briesmīgi sadusmojās, redzēdami, ka īdajs viņus ir piekrāpis, un nolēma atriebties saviem brālēniem, ar kuriem tie līdz šim bija nešķirami draugi. Kastors un Polideiks iebruka Mesēnijā un nolaupīja ne tikai Arkādijā iegūto vēršu baru, bet arī daļu no īdaja un Linkeja ganāmpulka. Dioskūri neapmierinājās arī ar to, viņi nolaupīja vēl savu brālēnu līgavas.

Dioskūri zināja, ka īdajs un Linkejs to nepiedos, viņi nolēma paslēpties liela koka dobumā un gaidīt, kad tiem īdajs un Linkejs dzīsies pakaļ. Brāļi Dioskūri gribēja viņiem negaidot uzbrukt, jo baidījās cīnīties ar vareno īdaju, kas kādreiz bija iedrošinājies doties cīņā ar pašu Apollonu, kad sudrabloka dievs sacentās ar viņu skaistās Marpēsas[no] dēļ. bet Dioskūri nevarēja palikt apslēpti no Linkeja asā skatiena. No augstā Taigeta Linkejs ieraudzīja abus brāļus koka dobumā. īdajs un Linkejs uzbruka Dioskūriem. Tie vēl nepaguva iznākt no slēpņa, kad īdajs trieca savu šķēpu kokā, un šķēps ķēra Kastoru krūtīs. Polideiks metās tiem virsū. Afareīdi neizturēja viņa straujo uzbrukumu un sāka bēgt. Polideiks viņus panāca pie viņu tēva kapa. Viņš nogalināja Linkeju un sāka cīņu uz dzīvību un nāvi ar Idaju. Bet Zevs pārtrauca šo cīņu — viņš meta mirdzošu zibeni, un īdajs un mirušais Linkejs sadega pelnos.

Polideiks atgriezās tai vietā, kur gulēja nāvīgi ievainotais Kastors. Viņš gauži raudāja, redzēdams, ka nāve šķir viņu no brāja. Tad Polideiks lūdza savu tēvu Zevu ļaut arī viņam mirt kopā ar brāli. Zibeņmetis Zevs parādījās savam dēlam un lika tam izvēlēties: vai nu būt mūžīgi jaunam un dzīvot gaišo dievu pulkā Olimpā, vai arī dzīvot kopā ar brāli vienu dienu drūmajā Aīda valstībā, otru — gaišajā Olimpā. Polideiks negribēja šķirties no brāļa un izvēlējās kopēju likteni. No tā laika brāļi vienu dienu klaiņo pa mirušo valstības drūmajiem laukiem, bet otru dienu viņi dzīvo kopā ar dieviem aigīdas nesēja Zeva pilī. Grieķi-godā Dioskūrus kā dievus. Šie dievi sargā no visām briesmām, viņi sargā cilvēkus ceļā gan svešumā, gan dzimtenē.

ATREJS UN TIESTS

Atrejs un Tiests bija lielā varoņa Pelopa dēli. Pelopu kādreiz nolādēja valdnieka Oinomaja braucējs Mirtils[111] , kuru pelops nodevīgi nogalināja. Viņa lāstu dēļ notika drausmīgi noziegumi. Šie lāsti nesa nelaimi ari Atrejam un Tiestam, kuri vainojami daudzos noziegumos. Viņi nogalināja nimfas Aksiones un sava tēva Pelopa dēlu Hrīsipu. Pēc šī nozieguma, baidīdamies no tēva dusmām, tie aizbēga no viņa valsts un atrada patvērumu pie Perseja dēla un Mikēnu valdnieka Stenela, kas bija apprecējis viņu māsu Nīkipi. Kad Stenels nomira un viņa dēlu Eiristeju, kuru bija saņēmis gūstā Iolājs, nogalināja Hērakla māte Alkmēne, Mikēnās sāka valdīt Atrejs, jo Eiristejam nebija mantinieku. Tiests apskauda savu brāli Atreju un nolēma darīt visu, lai atņemtu viņam varu. Ar Atreja sievas Aeropes palīdzību viņš nozaga brālim zeltvilnas aunu, kuru tam bija dāvinājis Hermejs. Šo aunu

Tiests nozaga tāpēc, ka dievi bija teikuši: «Mikēnās valdīs tas, kam ir zeltvilnas auns.» Nozadzis aunu, Tiests pieprasīja arī varu pār valsti — auns taču esot viņam. Zibeņmetis Zevs sadusmojās uz Tiestu, ar zīmēm pie debesīm viņš lika saprast Mikēnu ļaudīm, ka Tiests negodīgā ceļā grib sagrābt varu. Mikēnieši atteicās atzīt Tiestu par valdnieku, un, glābjoties no brāļa dusmām, viņam bija jābēg no Mikēnām. Atriebdamies brālim, viņš slepeni aizveda no Mikēnām Atreja dēlu Polistenu. Svešumā Tiests uzaudzināja Polistenu kā sava paša dēlu un iedvesa viņam lielu naidu pret Atreju. Ļaunprātīgais Tiests gribēja izmantot Polistenu, lai atriebtos savam brālim. Kad Polistens izauga, Tiests aizsūtīja viņu uz Mikēnām un lika nogalināt Atreju. Bet jauneklis pats krita no sava tēva rokas. Atreju pārņēma šausmas, kad viņš dabūja zināt, kas ir šis nogalinātais jauneklis. Viņš zvērēja atriebties savam brālim un izdomāja viltīgu un drausmīgu plānu. Lai izpildītu savu nodomu, Atrejs izlikās, ka grib samierināties ar Tiestu. Viņš sūtīja brālim ziņu un aicināja to atgriezties Mikēnās. Kad Tiests atgriezās, viņš atkal ar Atreja sievu Aeropi sāka kalt plānus pret Atreju, domādams tikai par to, kā nogalināt brāli. Atrejs zināja to, un vēl vairāk viņā nobrieda apņemšanās atriebties ļaunprātīgajam brālim. Viņš lika slepeni sagrābt Tiesta mazos dēlus, Polistenu un Tantalu, un tos nogalināt. No viņu miesām Atrejs sagatavoja drausmīgu mielastu savam brālim.

Viņš ielūdza Tiestu dzīrēs un nolika tam priekšā ēdienus, kas bija pagatavoti no viņa dēla miesām. Pie debesīm nogranda Zeva pērkoni. Zibeņmetis bija sadusmojies uz Atreju par viņa briesmu darbu. Šausmās nodrebēja arī starojošais saules dievs Hēlijs, viņš grieza apkārt ratus un trenca spārnotos zirgus atpakaļ uz austrumiem, lai neredzētu, kā tēvs mielosies ar savu dēlu miesu. Bet Tiests, nekā ļauna nedomādams, sēdās pie galda un mierīgi ēda. Kad viņš bija paēdis, pēkšņi viņam radās neskaidra nojauta par kādu lielu nelaimi, un viņš jautāja Atrejam, kur viņa dēli. Atrejs pasauca kalpus un lika parādīt Tiestam Polistena un Tantala galvas un kājas. Tiests sāka raudāt, redzēdams, ka viņa dēli ir noslepkavoti. Viņš lūdza Atreju izdot tam apbedīšanai dēlu līķus, un Atrejs atbildēja brālim, ka dēlus Tiests jau ir apbedījis, tikai nevis zemē, bet pats sevī. Tiests šausmās saprata, kādu mielastu viņš tikko baudījis. Viņš apgāza

galdu un ar briesmīgu kliedzienu nokrita uz grīdas. Tad, kā prātu no bēdām zaudējis, viņš uzlēca kājās un, nolādēdams Atreju un visu viņa dzimtu, izskrēja no pils. Nekā vairs neatcerēdamies, nekā neredzēdams, Tiests bēga no Mikēnām un patvērās tuksnesī. Ilgi viņš tur bēgujoja, kamēr beidzot aizgāja pie Epeiras valdnieka Tesprota, kas deva viņam patvērumu.

Dievi sadusmojās uz Atreju par viņa noziegumiem. Lai to sodītu, viņi uzsūtīja Argolīdai neražu. Nekas vairs neauga dāsnajos laukos. Atreja valstī valdīja bads. Ļaudis mira tūkstošiem. Atrejs griezās pie orākula izzināt nelaimes cēloni. Orākuls atbildēja, ka nelaime beigsies tikai tad, kad Mikēnās atgriezīsies Tiests. Ilgi meklēja Atrejs visā Grieķijā savu brāli, bet nevarēja atrast viņa patvērumu. Beidzot viņš atrada tā mazo dēlu Aigistu. Atrejs atdeva Aigistu uz savu pili un uzaudzināja kā savu dēlu.

Pagāja daudz gadu. Reiz Atreja dēli Menelājs un Agamemnons nejauši atklāja, kur slēpjas Tiests. Viņiem izdevās sagūstīt Tiestu un atvest viņu uz Mikēnām, bet Atrejs neizlīga ar brāli. Viņš ieslodzīja to cietumā un gribēja nogalināt. Viņš pasauca Aigistu, iedeva tam asu zobenu, lika iet uz cietumu un nogalināt tur ieslodzīto. Aigists nezināja, uz kādu briesmu darbu sūta viņu Atrejs, kuru tas turēja par savu tēvu. Tikko Aigists iegāja cietumā, Tiests tūlīt pazina savu dēlu; viņš atklāja, ka ir tā tēvs, un abi turpat cietumā izdomāja plānu, kā nogalināt Atreju. Aigists atgriezās pilī un pateica Atrejam, ka viņa pavēle izpildīta un ieslodzītais nogalināts. Atrejs līksmoja, ka beidzot tomēr viņam izdevies nobendēt brāli. Viņš steidzās uz jūras krastu, lai upurētu Olimpa dieviem. Šeit tad arī, viņam upurējot, Aigists to nogalināja, ietriekdams mugurā to pašu zobenu, kuru viņam bija devis Atrejs, lai viņš nogalinātu savu tēvu. Tiestu Aigists atbrīvoja no cietuma, un Tiests ar dēlu kjuva par valdniekiem Mikēnās. Atreja dēliem, Menelājam un Agamemnonam, bija jāglābjas bēgot. Viņi atrada aizstāvi — Spartas valdnieku Tindareju. Spartā viņi apprecēja Tindareja meitas: Menelājs — Helenu, kas bija' skaista kā dieve Afrodīte, Agamemnons — Klitaimnestiu. Pēc kāda laika Agamemnons atgriezās Mikēnās, nogalināja Tiestu un sāka valdīt turpat, kur kādreiz bija valdījis viņa tēvs, bet Menelājs pēc Tindareja nāves kļuva par Spartas valdnieku.

AISAKS UN HESPERIJA

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Aisaks bija Trojas valdnieka Priama dēls, lielā varoņa Hektora brālis. Viņš piedzima mežiem apaugušā īdas kalna nogāzē. Viņa māte bija daiļā nimfa Aleksiroja, upes dieva Grānika meita. Kalnos uzaugušais Aisaks nemīlēja pilsētu un nelabprāt dzīvoja sava tēva Priama krāšņajā pilī. Viņam patika kalnu un ēnaino mežu vientulība, patika plašie lauki.

Aisaku reti redzēja Trojā un trojiešu padomē. Kaut gan Aisaks dzīvoja vientuļi, viņš nebija ne sevī noslēdzies, ne rupjš, viņš bija laipns, un viņa sirds pazina mīlu. Bieži jaunais Priama dēls mežos un laukos sastapa daiļo nimfu Hesperiju un to kvēli iemīlēja, bet nimfa bēga no Aisaka, līdzko viņu ieraudzīja.

Reiz Kebrēnas upes krastā Aisaks pārsteidza daiļo nimfu, kad viņa žāvēja saulē savus krāšņos matus. Nimfa ieraudzīja jaunekli, izbijās un sāka no tā bēgt. Aisaks steidzās tai pakaļ. Bet zālē paslēpusies čūska iekoda nimfai kājā, un čūskas zobu inde palika kodumā. Nimfa vairs nespēja paskriet. Kad piesteidzās Aisaks, Hesperija saļima viņa rokās. Apkampis mirušo, Aisaks, kā prātu zaudējis no bēdām, iesaucās:

— Ai, bēdas, bēdas! Kā es tagad nožēloju šo vajāšanu. Es nedomāju, ka par uzvaru man nāksies tik dārgi samaksāt. Es un čūska — mēs abi esam nogalinājuši tevi, Hesperija. Čūskas kodiens bija nāvējošs, bet es pie tā esmu vainīgs. Es būšu ļaunāks par čūsku, ja neizpirkšu tavu nāvi ar savu nāvi!

Aisaks metās no augstas klints putojošos jūras viļņos, kas krākdami triecās pret klintīm. Par nelaimīgo jaunekli iežēlojās Tetīda, viņa to laipni saņēma viļņos un ietērpa spalvās, kad viņš nogrima jūras dzelmē. Priama dēls šeit neatrada nāvi, kā bija vēlējies. Aisaks izpeldēja no jūras dzīlēm kā putns. Viņš dusmojās, ka palicis dzīvs pret savu gribu. Viņš uzlidoja augstu gaisā ar saviem tikko izaugušajiem spārniem un kā akmens metās jūrā, bet spalvas sargāja viņu no trieciena. Atkal un atkal Aisaks metās jūrā, viņš gribēja iet bojā jūras dzelmē. Bet bojāeja tam nebija lemta. Viņš tikai ienira jūras viļņos. Aisaka ķermenis saruka, viņa kājas sažuva un kļuva tievas, viņa kakls izstiepās, viņš bija pārvērties par niru.

Otra daļa SENGRIEĶU EPOSS ARGONAUTI

Miti par argonautu braucienu visumā atstāstīti pēc Rodas Apollonija poēmas «Argonautika»

FRIKSS UN HELLE

Boiotijā[112] , senajā miniešu Orhomenā, valdīja vēja dieva Aiola dēls Atamants. No mākoņu dieves Nefeies viņam bija divi bērni — dēls Frikss un meita Helle. Atamants kļuva neuzticīgs Nefelei un apprecēja Kadma meitu Ino. Viņa neieredzēja sava vīra pirmās laulības bērnus un nodomāja tos pazudināt. Ino pierunāja orhomenietes izkaltēt sējai sagatavoto sēklu. Orhomenieši apsēja laukus ar izkaltētu sēklu, un nekas neuzdīga viņu vienmēr auglīgajās druvās. Orhomeniešiem draudēja bads. Tad Atamants nolēma sūtīt sūtņus uz svētajiem Delfiem jautāt bultraiža Apollona orākulam, kāpēc viņu druvas kļuvušas neauglīgas. Ļaunprātīgā Ino piekukuļoja sūtņus, un tie, atgriezušies no Delfiem, paziņoja pašu izdomātu orākula atbildi.

— Lūk, kādu atbildi deva pareģotāja pītija, — teica Atamantam piekukuļotie sūtņi. — Upurē dieviem savu dēlu Friksu, un dievi dos atkal auglību druvām.

Atamants nolēma ziedot savu mīļoto dēlu, lai glābtu Orhomenu no lielās nelaimes, kas tai draudēja. Ino triumfēja: bija piepildījies viņas nodoms pazudināt Friksu.

Viss jau bija sagatavots upurēšanai. Friksam pašā jaunības ziedonī vajadzēja saļimt zem naža, bet piepeši atlidoja zeltvilnas auns, dieva Hermeja dāvana. Aunu bija sūtījusi Friksa māte — dieve Nefele, lai glābtu savus bērnus. Frikss ar savu māsu Helli uzsēdās uz zeltvilnas auna, un tas devās ar viņiem tālu uz ziemeļiem.

Atri lidoja auns. Tālu lejā plētās lauki un meži un kā sudraba lentes vijās upes. Zeltvilnas auns lidoja augstāk par kalniem. Tad tie nonāca pie jūras. Auns tai lidoja pāri. Helle izbijās un no bailēm nevarēja noturēties uz auna. Viņa iekrita jūrā un pazuda mūžam šalcošajos jūras viļņos. Frikss nevarēja izglābt māsu. Viņa gāja bojā. No tā laika jūru, kur gāja bojā Helle, sāka saukt par Hellespontu (Helles jūra, tagad Dardaneļu jūras šaurums).

Arvien tālāk un tālāk trauca zeltvilnas auns ar Friksu un beidzot nolaidās tālajā Kolhīdā, Fasldas' upes krastā, kur valdīja dieva Hēlija dēls — burvis Aiēts. Aiēts uzaudzināja Friksu un, kad tas bija sasniedzis jaunekļa gadus, deva tam par sievu savu meitu Halkiopi, bet zeltvilnas aunu, kas bija izglābis Friksu, upurēja lielajam mākoņvedim Zevam. Zeltvilnas aunādu Aiēts pakāra kara dieva Arēja svētbirzē. Sargāt zeltvilnas aunādu vajadzēja briesmīgam pūķim, kas spļāva uguni un nekad neaizvēra miegā savas acis.

Vēstis par šo zeltvilnas aunādu izplatījās tālu visā Grieķijā. Friksa tēva Atamanta pēcnācēji zināja, ka viņu dzimtas drošība un labklājība atkarīga no tā, vai viņi iegūs šo aunādu vai ne, un viņi gribēja par katru cenu to iegūt.

JĀSONA DZIMŠANA UN AUDZINĀŠANA

Tesālijā2 zilgās jūras krastā valdnieka Atamanta brālis Krētejs uzcēla Iolkas pilsētu. Arvien lielāka kļuva Iolka: auglīgie lauki, tirdzniecība un jūrniecība padarīja to bagātu. Kad Krētejs nomira, Iolkā sāka valdīt viņa dēls Aisons, bet viņa brālis no mātes puses, Poseidona dēls Pelijs, atņēma viņam varu, un Aisonam nācās dzīvot lolkā kā vienkāršam pilsonim.

Drīz Aisonam piedzima dēls, ļoti jauks puisēns. Aisons baidījās, ka augstprātīgais un nežēlīgais Pelijs nogalinās viņa dēlu, lcur^pi īstenībā bija tiesības valdīt Iolkā, un nolēma viņu noslēpt. Viņš paziņoja, ka bērns ir miris tūlīt pēc dzimšanas, un sarīkoja tam pat krāšņas bēres; dēlu viņš aiznesa uz Pelija kalna nogāzi pie paša gudrākā kentaura Fleirona. Zēns tur auga mežā kādā alā, viņu audzināja Heirons, Heirona māte Filira un sieva llariklo. Gudrais Heirons nosauca zēnu par Jāsonu. Heirons mācīja Jāsonam rīkoties ar zobenu un šķēpu, šaut ar loku, mācīja arī mūziku un visu, ko zināja pats. Nebija neviena tik veikla, spēcīga un drošsirdīga kā Jāsons, bet skaists viņš bija kā debesu dievi.

Līdz divdesmitajam gadam Jāsons dzīvoja pie Heirona. Tad viņš nolēma atstāt Pēlija vientulīgās nogāzes, iet uz Iolku un pieprasīt, lai valdnieks viņam atdod varu pār pilsētu.

JĀSONS IOLKĀ

Atstāstīts pēc Pindara dzejas «Delfu oda»

Atnācis Iolkā, Jāsons devās tieši uz laukumu, kur bija sapulcējušies visi iedzīvotāji. Iolkas iedzīvotāji pārsteigti raudzījās uz skaisto jaunekli. Viņi domāja, ka tas ir vai nu Apollons, vai Hermejs — tik skaists viņš bija. Viņš nebija tā ģērbies kā citi iolkieši, uz pleciem viņam bija uzmesta raiba panteras āda un tikai vienā kājā bija sandale. Krāšņas cirtas sniedzās līdz pleciem, viņš bija skaists un spēcīgs kā jauns dievs. Atspiedies uz diviem šķēpiem, viņš mierīgi stāvēja Iolkas pilsoņu pulkā, kuri, priecādamies par skaisto jaunekli, nenovērsa no viņa acis.

Sai brīdī krāšņos ratos uz laukuma uzbrauca Pelijs. Viņš paskatījās uz jaunekli un izbijies nodrebēja, ieraudzīdams, ka jauneklim apauta tikai viena kāja. Peliju māca bailes, jo kādreiz orākuls bija pareģojis, ka viņam draud bojāeja no cilvēka, kas atnāks Iolkā no kalniem un kam būs apauta tikai viena kāja; šis cilvēks būs Aisona dēls, un viņš vai nu ar varu, vai ar viltu nogalinās Peliju, un tā bojāeja būs nenovēršama.

Pelijs neizrādīja savas bailes un augstprātīgi jautāja nepazīstamajam jauneklim:

—    Kā Jaužu tu esi, jaunekli, kas ir tava cilts? Bet saki tikai taisnību, neaptraipi sevi ar meliem, jo es nīstu melus.

Jāsons mierīgi atbildēja Pelijam:

—    Gudrais Heirons mani mācīja būt tikai patiesam un godīgam, un es vienmēr esmu klausījis viņa pamācības. Veselus divdesmit gadus esmu nodzīvojis Heirona alā un nekad neesmu runājis nepatiesību, nekad neesmu izdarījis nekādu pārkāpumu. Es esmu atgriezies šeit, mājās, dzimtajā iolkā, pie sava tēva Aisona. Es gribu pieprasīt, lai man atdod varu pār Iolku. Esmu dzirdējis, ka varu manam tēvam atņēmis ļaunprātīgais Pelijs. Pilsoņi, aizvediet mani uz manu vareno senču namu. Es neesmu jums svešinieks, esmu dzimis šeit, Iolkā. Es esmu Jāsons, Aisona dēls.

Iolkieši parādīja Jāsonam viņa tēva namu. Kad Jāsons tajā iegāja, tēvs tūlīt pazina savu dēlu. Prieka asaras saskrēja vecajam Aisonam acīs, viņš gavilēja, redzot, ka viņa dēls ir izaudzis par spēcīgu un skaistu jaunekli.

Vēstis par Jāsona atgriešanos ātri sasniedza Aisona brāļus: Fēru valdnieku Ferētu un Mesēnijas valdnieku Amfaonu. Drīz viņi ieradās pie Aisona ar saviem dēliem Admētu un Melampodu. Piecas dienas un naktis viņiem par godu rīkoja dzīres Aisons un viņa dēls Jāsons. Jāsons viņiem pastāstīja par savu vēlēšanos atgūt varu pār Iolku. Viņi atzina par pareizu Jāsona vēlēšanos un visi kopā aizgāja pie Pelija. Jāsons pieprasīja, lai Pelijs atdod tam varu, un apsolīja atstāt viņam visas bagātības, kuras viņš bija atņēmis Aisonam. Pelijam nebija drosmes atteikt Jāsonam.

— Labi, esmu ar mieru, — atbildēja Pelijs, — bet tikai ar vienu noteikumu: tev vispirms vajadzēs remdēt pazemes dievu dusmas. Tālajā Kolhīdā mirušā Friksa ēna lūdz, lai kāds dotos uz Kolhīdu un iegūtu zeltvilnas aunādu. Friksa ēna to man sapnī atklāja, un Delfos pats bultraidis Apollons lika man doties uz Kolhīdu. Es esmu vecs un baidos, ka nevarēšu veikt tik grūtu varoņdarbu, bet tu esi jauns, un spēka tev daudz, izdari šo varoņdarbu, un es tev atdošu varu pār Iolku.

Tā, slēpdams sirdī ļaunumu, Pelijs atbildēja Jāsonam. Viņš bija pārliecināts, ka Jāsons ies bojā, ja iedrošināsies doties uz Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas.

JASONS PULCĒ CEĻABIEDRUS BRAUCIENAM UZ KOLHĪDU

Tūlīt pēc sarunas ar Peliju Jāsons sāka gatavoties ceļam uz Kolhīdu. Viņš apbrauca visus Grieķijas novadus un aicināja ievērojamus varoņus braukt uz Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas. Visi lielie varoņi paklausīja viņa aicinājumam. Arī pats lielākais no varoņiem — Zeva dēls Hērakls — bija ar mieru piedalīties braucienā. Visi varoņi sapulcējās Iolkā. Kas gan šeit neieradās: gan Atēnu lepnums — varenais Tēsējs, gan Zeva un Lēdas dēli Kastors un Polideiks ar saviem draugiem īdaju un Linkeju, gan Boreja un Orītijas dēli — spārnotie varoņi Kalaīds un Zēts, gan Meleagrs no Kalidonas, gan varenais Ankejs, Admēts un Telamons un daudzi citi. Ari dziedonis Orfejs bija starp varoņiem. Nekad vēl Grieķija nebija redzējusi tādu varoņu pulku. Spēcīgi, skaisti kā dievi, viņi saistīja visu sajūsmināto Iolkas iedzīvotāju skatienus. Kādi šķēršļi gan tiem varētu būt bīstami, kas gan tiem varētu pretoties, no kā gan tie baidīsies?

Varoņiem bija uzbūvēts arī kuģis. To uzbūvēja Arestora dēls Args, pati dieviete Atēna viņam palīdzēja. Kuģa pakaļgalā viņa iebūvēja ozola gabalu no Zeva Dodonas orākula svētbirzs. Skaists bija šis desmitairu kuģis, ko nosauca par «Argo». Tas bija viegls un ātrs; kā kaija tas trauca pa jūras viļņiem. Varoņus, kas piedalījās braucienā, nosauca kuģa vārdā par argonautiem (kuģa «Argo» jūrniekiem). Ne tikai Atēna palīdzēja argonautiem, viņus sargāja arī Hēra. Viņa dedzīgi nīda Peliju, jo tas viņai nekad neupurēja, bet Jāsonam Hēra bija sevišķi labvēlīga. Kādreiz viņa, lai pārbaudītu jauno varoni, bija parādījusies tam kā nevarīga vecenīte kalnu upes krastā un raudādama lūgusi pārnest viņu pāri upei. Varonis saudzīgi uzcēla vecenīti sev uz pleciem un pārnesa viņu pāri straujajai upei, bet, brienot pāri, Jāsons pazaudēja kreisās kājas sandali. No šī laika Hērai iepatikās Jāsons, un viņa tam visur palīdzēja. Argonautiem palīdzēja arī hultraidis Apollons, jo viņš taču bija pamudinājis varoņus doties ceļā, bija tiem pareģojis arī laimi un panākumus.

Sapulcējušies Iolkā, varoņi gribēja ievēlēt par savu vadoni vareno Hēraklu, bet tas atsacījās un ieteica Jāsonu. Par «Argo» stūresvīru ievēlēja Tifiju, un kuģa priekšgalā nostājās Linkejs, jo no viņa skatiena nekas nevarēja palikt apslēpts ne tikai virs zemes, bet arī zem tās.

Viss bija sagatavots, lai dotos ceļā. Ūdenī nolaistais «Argo» jau lēnām šūpojās viļņos; bija iekrauta pārtika un saldūdens amforas; pēdējo reizi vēl upurēja Apollonam un visiem dieviem, un upurēšana vēstīja laimi; bija nosvinētas arī jautras dzīres vakarā pirms izbraukšanas. Laiks bija doties tālajā, briesmu pilnajā ceļā.

Līdzko debess malā iedegās rītausmas purpurs, stūresvīrs TifijĢ modināja argonautus. Tie sakāpa kuģī un sēdās pie airiem pa divi uz katra sola. Varenie airētāji visi kā viens sāka airēt. «Argo» majestātiski izbrauca no ostas atklātā jūrā, un braucēji uzvilka sniegbaltu buru. Ceļavējš to piepūta, un vieglais kuģis ātri trauca pa klusi šalcošiem viļņiem, Raug, jau sniegbaltu zirgu vilktajos ratos uzbrauca debess jumā starojošais saules dievs Hēlijs. Sārtā gaismā iekvēlojās «Argo» laura, un jūra mirdzēja rītsaules staros.

Orfejs tvēra zelta kitaras stīgas, un viņa brīnišķīgā dziesma aizplūda tālu jūras plašumā. Varoņi aizrautīgi klausījās dziesmu, bet no jūras dziļumiem izpeldēja zivis un straujie delfīni; Orfeja dziesmas valdzināti, tie peldēja pakaļ kuģim, kas ātri šķēla viļņus; tā seko ganam viņa ganāmpulks, klausīdamies stabules jaukajās skaņās.

ARGONAUTI LEMNĀ

Pēc īsa un laimīga brauciena argonauti nonāca ziedošajā Lemnas salā. Tur valdīja daiļā Hipsipile. Lemnā nebija neviena vīrieša. Visus savus vīrus lemnietes bija nogalinājušas viņu neuzticības dēļ. Tikai Hipsipiles tēvs — valdnieks Toants — bija izglābies no nāves. Meita bija viņu izglābusi.

Kad argonauti piestāja Lemnas krastā un aizsūtīja vēstnesi uz pilsētu, lemnietes sanāca pilsētas laukumā apspriesties, un daiļā Hipsipile ieteica tām neielaist argonautus pilsētā. Viņa baidījās, ka varoņi dabūs zināt par Lemnas sieviešu noziegumu. Bet sirmā Polikso sāka runāt valdniecei pretī. Viņa neatlaidīgi prasīja ielaist argonautus pilsētā.

— Kas aizsargās jūs, — teica Polikso, — ja Lemnai uzbruks ienaidnieki? Kas rūpēsies par jums, kad jūs kļūsiet vecas, ja būsiet vienas pašas? Nē, laidiet svešzemniekus pilsētā, lai viņi paliek šeit.

Lemnietes paklausīja vecajai Polikso. Tūlīt viņas aizsūtīja kopā ar vēstnesi, kas bija ieradies no «Argo», vienu no lemnietēm pie varoņiem un lūdza tos ienākt pilsētā.

Jāsons uzvilka krāšņo purpura tērpu, ko tam bija noaudusi pati Atēna Pallāda, un iegāja pilsētā. Hipsipile viņu uzņēma ar lielu godu un lūdza apmesties pie viņas pilī. Pilsētā atnāca arī pārējie argonauti. Tikai Hērakls un daži citi palika uz «Argo».

Prieks un līksme valdīja visā salā. Visur uz sārtiem dega upuri dieviem, svētki sekoja svētkiem, dzīres — dzīrēm. Likās, varoņi ir aizmirsuši lielo varoņdarbu, kura dēļ tie bija devušies ceļā. Viņi bezrūpīgi dzīroja bagātajā Lemnā. Beidzot Hērakls slepeni atsauca argonautus uz jūras krastu, kur stāvēja «Argo». Lielākais no varoņiem sašutis pārmeta argonautiem, ka baudu un jautras, bezrūpīgas dzīves dēļ viņi aizmirsuši varoņdarbus. Apkaunoti stāvēja varoņi, klausīdamies pelnītos pārmetumus. Viņi noiēma nekavējoties atstāt Lemnu. Tūlīt tika sagatavots «Argo». Varoņi jau pašlaik gribēja kāpt kuģi un sēsties pie airiem, kad uz jūras krastu lielā barā atnāca lemnietes. Viņas lūdza varoņus nebraukt prom un palikt Lemnā, bet varoņi nebija pielūdzami. Raudādamas atvadījās no viņiem lemnietes. Varoņi sakāpa uz «Argo» un sparīgi ķērās pie airiem; vareno vīru spēcīgie airu vēzieni sakūla viļņus putās, un «Argo» kā putns aiztrauca jūras plašumā.

ARGONAUTI KIZIKAS PUSSALĀ

Braukdami pa Propontīdu[113] , argonauti piestāja Kizikas pussalā. Tur dzīvoja Poseidona pēcnācēji dolioni. Valdnieks viņiem bija Kiziks. Netālu no Kizikas atradās Lāču kalns, kur dzīvoja milži ar sešām rokām. Tikai pateicoties Poseidona palīdzībai, dolioni varēja droši dzīvot tiem kaimiņos. Ar lielu godu Kizikas valdnieks uzņēma argonautus, un viņi jautri dzīroja pie tā visu dienu. Tikko svīda gaisma, argonauti atkal posās ceļā. Varoņi bija jau sakāpuši uz «Argo», kad piepeši līča otrā krastā parādījās sešroku milži. Viņi sāka sviest jūrā milzīgus akmeņus, atlauza lielus klinšu bluķus un krāva citu uz cita, lai aizsprostotu argonautiem izeju no līča atklātā jūrā. Hērakls tvēra savu stingro loku un raidīja uz milžiem bultu pēc bultas, un visas bija nāvējošas. Aizsegušies ar vairogiem, argonauti ar šķēpiem rokās metās uz milžiem. Cīņa bija īsa, citu pēc cita milžus nogalināja, tie vai nu palika guļam zemē, vai iekrita jūrā, neviens no tiem neizglābās.

Argonauti devās atkal ceļā. Vējš piepūta buru, un visu dienu «Argo» mierīgi trauca pa viļņiem. Pienāca vakars, no debess juma nobrauca saules dievs Hēlijs, nakts tumsa klāja debesis un zemi. Mainījās vējš un dzina «Argo» atpakaļ pie tā paša krasta, kuru argonauti vēl tik nesen bija atstājuši. Nakts tumsā viņi piestāja Kizikā. Kizikas iedzīvotāji viņus nepazina, bet noturēja par jūras laupītājiem un uzbruka viņiem sava valdnieka vadībā. Sākās nikna cīņa. Pilnīgā tumsā cīnījās varoņi ar saviem nesenajiem draugiem. Jāsona asais šķēps ķēra krūtis Kizikas valdnieku, un ievaidēdamies tas saļima. Bet tad rītausmas dieves Eosas staros sāka sārtoties austrumi. Ausa rīts. Cīnītāji pazina cits citu, un tos sagrāba šausmas. Draugi bija cīnījušies ar draugiem. Trīs dienas argonauti un Kizikas iedzīvotāji godāja kritušo piemiņu, trīs dienas viņi apraudāja dzīves ziedonī kritušo valdnieku, bet viņa sieva, Meropa meita, skaistā Kleito, nepārcieta vīra nāvi, viņa pati iedūra sev krūtīs asu zobenu.

ARGONAUTI MISIJĀ

Pēc neilga laika argonauti sasniedza Mīsijas[114] krastus. tur viņi piestāja malā, lai iegādātos ūdeni un pāitiku. Varenais Hērakls iegāja mežā, kas bija netālu no krasta, lai uztaisītu sev jaunu airi salūzušā vietā. Viņš atrada lielu baltegli, aptvēra to ar savām varenajām rokām un izrāva ar visām saknēm. Diženais varonis uzcēla baltegli uz pleca un gāja atpakaļ uz krastu. Te tam pretī skrēja viņa draugs Polifēms un stāstīja, ka viņš nupat dzirdējis jaunā Hīla kliedzienus; tas viņu saucis palīgā. Hērakls steidzās meklēt Hīlu, bet nekur nevarēja to atrast. Hērakls bija noskumis. Kopā ar Polifēmu viņš visur meklēja Hīlu, bet viss velti.

Bet, līdzko pie debesīm parādījās starojošā rīta zvaigzne, vēstīdama, ka drīz būs jauna diena, argonauti devās ceļā, rīta krēslā nepamanījuši, ka starp tiem nav ne Hērakla, ne Polifēma. Varoņi noskuma, kad atausa rīts un viņi ieraudzīja, ka viņu vidū nav divu slavenāko biedru. Nokāris galvu, nobēdājies sēdēja Jāsons; likās, viņš nedzird savu ceļabiedru žēlošanos, nemana, ka nav Hērakla un Polifēma. Hērakla uzticamais draugs Telamons piegāja pie Jāsona un, rūgti pārmezdams, teica tam:

— Vienīgi tu sēdi tik mierīgi. Tu vari tagad priecāties. Mūsu vidū nav vairs Hērakla, un neviens nevar apēnot tavu slavu. Nē, es nebraukšu ar jums, ja jūs negriezīsieties atpakaļ un neatradīsiet Hēraklu un Polifēmu.

Telamons piesteidzās pie stūresvīra Tifija un gribēja to piespiest griezt «Argo» atpakaļ. Veltīgi Boreja dēli pūlējās to nomierināt, sadusmotais Telamons nevienu negribēja dzirdēt, viņš visus apvainoja, ka tie ar nodomu atstājuši Hēraklu un Polifēmu Mīsijā. Te pēkšņi no jūras viļņiem iznira viedīgais jūras dievs Glauks ar ūdensaugiem apvītu galvu. Viņš satvēra «Argo» aiz andra[115] , apturēja kuģi un teica:

— Lielais zibeņmetis Zevs tā ir gribējis, ka Hērakls ar Polifēmu paliek Mīsijā. Hēraklam ir jāatgriežas Grieķijā un, kalpojot Eiristejam, jāveic divpadsmit lieli varoņdarbi, bet Polifēmam lemts dibināt halibu zemē slaveno Kijas pilsētu. Mīsijā varoņi palikuši tāpēc, ka viņi meklē nimfu nolaupīto skaisto Hīlu.

To teicis, Glauks atkal ienira jūrā un pazuda no argonautu acīm.

Varoņi nomierinājās, un Telamons salīga mieru ar Jāsonu. Visi nosēdās pie airiem, un «Argo», vareno airētāju spēcīgo airu vēzienu dzīts, ātri trauca pa jūru.

ARGONAUTI BITINIJĀ (AMIKS)

Nākamajā dienā argonauti agri no rīta piestāja Bitīnijas krastā. Viņus tur neuzņēma tik viesmīlīgi kā Kizikā. Bitīnijā dzīvoja bebriki, un viņu valdnieks bija Amiks. Viņš lepojās ar savu milža spēku un neuzvaramā dūru cīnītāja slavu. Nežēlīgais valdnieks spieda visus svešzemniekus ar viņu cīnīties un bez žēlastības nogalināja tos ar spēcīgu dūres sitienu. Ar izsmieklu Amiks saņēma argonautus, par klaidoņiem viņš nosauca lielos varoņus un izaicināja stiprāko uz cīņu, ja vispār kāds iedrošinātos mēroties ar viņu spēkiem. Varoņi bija sašutuši. No viņu pulka iznāca Zeva un Lēdas jaunais dēls Polideiks. Viņš mierīgi pieņēma bebriku valdnieka izaicinājumu. Kā briesmīgais Tīfons stāvēja Amiks Polideika priekšā savā melnajā apmetnī ar milzīgu bozi uz pleciem. Viņš drūmi noskatīja Polideiku no galvas līdz kājām, bet tas stāvēja, kā zvaigzne mirdzēdams savā skaistumā. Pretinieki sagatavojās cīņai. Amiks nosvieda zemē dūru siksnas[116] . polideiks paņēma siksnas, kādas pagadījās, un aptina sev ap roku. Sākās cīņa. Kā satrakots vērsis bebriku valdnieks uzbruka Polideikam. Bet Polideiks veikli atvairīja sitienus, ne soli neatkāpdamies uzbrūkošā Amika priekšā. Cīņa uz mirkli mitējās, lai pretinieki varētu atvilkt elpu. Tad atkal viņi metās cīņā, un sitieni sekoja cits pēc cita. Amiks atvēzējās un jau gribēja ar briesmīgu spēku zvelt Polideikam pa galvu, bet varonis izvairījās, un tik spēcīgs bija sitiens Amikam pa ausi, ka sadragāja viņam galvaskausu. Amiks nokrita zemē, un argonauti, skaļi kliedzot, sveica uzvarētāju Polideiku.

Bebriki, redzēdami, ka viņu valdnieks ir nogalināts, uzbruka Polideikam. Divus pirmos notrieca zemē ar dūres sitieniem pats Polideiks. Argonauti ķērās pie ieročiem un devās cīņā pret bebrikiem. Kā zibens mirdzēja bebriku rindās Ankeja smagā āva, citu pēc cita trieca zemē ienaidnieku Kastora liesmojošais zobens. Kā lauvas cīnījās varoņi. Bebriki sāka bēgt, un varoņi ilgi tos vajāja. Ar bagātu laupījumu viņi atgriezās jūras krastā. Visu nakti dzīroja uzvarētāji, un tālu bija dzirdama Orfeja uzvaras dziesma. Zelta kitarai skanot, viņš cildināja bebriku valdnieka Amika uzvarētāju — skaisto jaunekli Polideiku, zibeņmeša Zeva dēlu.

ARGONAUTI PIE FĪNEJA[117]

Nākamajā dienā jau no paša rīta argonauti devās tālāk. Drīz viņi nonāca pie Trāķijas[118] krastiem. Varoņi izkāpa malā, lai papildinātu pārtikas krājumus. Jūras krastā viņi ieraudzīja kādu namu un gāja turp. No šī nama argonautiem pretī iznāca akls sirmgalvis; viņš tikko turējās kājas, tik vājš viņš bija. Nonācis līdz sava nama slieksnim, nevarīgais sirmgalvis saļima. Argonauti viņu piecēla, un tiem kļuva sirmgalvja žēl. No viņa tie dabūja zināt, ka viņš esot Agēnora dēls Fīnejs, kas agrāk valdījis Trāķijā, bet Apollons viņu sodījis, tāpēc ka viņš nelietīgi izlietojis Apollona dotās pareģošanas spējas un atklājis cilvēkiem Zeva noslēpumus. Apollons bija sodījis Fīneju ar aklumu, bet dievi viņam uzsūtījuši harpijas — pusjaunavas-pusputnus, kas lidoja uz viņa namu, aprija visus ēdienus un izplatīja tur briesmīgu smirdoņu. Dievi bija atklājuši Finejam, ka viņš glābšoties no šīs sodības tikai tad, kad pie viņa ieradīšoties argonauti un starp tiem būšot arī divi spārnotie Boreja dēli, Zēts un Kalaīds. Fīnejs sāka lūgt varoņus atbrīvot viņu no nelaimes, viņš lūdza Boieja dēlus aizdzīt harpijas; viņš taču neesot tiem svešinieks, viņa sieva esot Boreja dēlu māsa Kleopatra.

Varoņi bija ar mieru palīdzēt Fīnejam. Tie sagatavoja bagātīgu azaidu, bet, līdzko Fīnejs atgūlās[119] pie galda remdēt izsalkumu, atlidoja harpijas un, neievērodamas argonautu kliedzienus, aprija visus ēdienus, izplatīdamas turklāt visā namā drausmīgu smirdoņu, pēc tam harpijas pacēlās spārnos un aizlidoja no Fīneja nama. Ar spēcīgiem spārnu vēzieniem Boreja dēli dzinās tām pakaļ. Ilgi viņi vajāja harpijas un beidzot panāca tās pie Plou salām. Boreja dēli izvilka zobenus un jau gribēja nogalināt harpijas, kad pēkšņi no augstā Olimpa ar varavīksnes spārniem atlidoja dievu vēstnese Irīda. Viņa apturēja Boreja dēlus un teica, ka dievi esot pavēlējuši harpijām neatgriezties vairs pie Fīneja. Boreja dēli tad aizlidoja atpakaļ uz Trāķiju.

No šī laika Plou salas sāka saukt par Strofādām[120] , t. i., atgriešanās salām.

Līdzko Boreja dēlu vajātās harpijas bija aizlidojušas, argonauti sagatavoja Fīnejam jaunu azaidu, un sirmgalvis beidzot varēja remdēt savu briesmīgo izsalkumu. Azaidu ēdot, Fīnejs atklāja argonautiem, kādas briesmas vēl draud tiem ceļā uz Kolhīdu, un deva padomu, kā tās pārvarēt. Fīnejs arī ieteica varoņiem lūgt zelta Afrodītes palīdzību, kad viņi būs ieradušies Kolhīdā, jo tikai Afrodīte var palīdzēt Jāsonam iegūt zeltvilnas aunādu. Argonauti uzmanīgi klausījās viedīgo sirmgalvi un centās iegaumēt visu, ko viņš tiem teica.

Drīz atgriezās Boreja dēli un pastāstīja, kā viņi vajāja harpijas. Sirmais Fīnejs priecājās, dzirdēdams, ka uz visiem laikiem viņš ticis vaļā no harpijām un ka tās nekad vairs neparādīsies.

SIMPLEGADAS

_ Argonauti nepalika ilgi pie Fīneja. Viņi steidzās tālāk. Atri trauca «Argo» pa jūras viļņiem. Priekšā varēja jau sadzirdēt tālu troksni. Tas kļuva arvien stiprāks un atgādināja tuvojošās vētras kaukšanu, ko laiku pa laikam nomāca it kā pērkona grāvieni. Tad parādījās Simplegādu klintis. Varoņi redzēja, ka klintis te attālinās, te atkal triecas viena pret otru ar briesmīgu dārdoņu. Jūra mutuļoja ap klintīm; tām saduroties, katru reizi augstu uzlidoja šļakatas. Kad klintis atkal attālinājās, viļņi trauca, mutuļodami starp tām briesmīgā vērpetē.

Varoņi atcerējās Fīneja padomu — laist pa priekšu starp klintīm balodi; ja balpdis izlidos cauri, tad arī «Argo» izbrauks neskarts starp Simplegādām. Argonauti metās airos; viņi jau bija pie pašām klintīm. Dārdēdamas sadūrās klintis un atkal attālinājās. Tad varonis Eifēms palaida balodi. Kā bulta balodis trauca starp klintīm. Tad atkal sadūrās klintis ar tādu dārdoņu, ka, likās, nodrebēja pati debess. Pār argonautiem nolija sāļas šļakatas, un «Argo» sāka griezties viļņos kā viesuļvētras virpulī. Balodis izlidoja neskarts, tikai klintis saduroties tam izrāva astes galiņu. Argonauti priecīgi iekliedzās un sparīgi metās airos. Klintis attālinājās. Milzīgs vilnis ar putojošu galotni pacēla «Argo» un rāva to šaurumā. Pretī trauca otrs vilnis, tas atsvieda «Argo» atpakaļ. Viļņi mutuļoja un trakoja visapkārt. Tad pacēlās vēl viens vilnis, augsts kā kalns; tas gāzās pār «Argo», un kuģis griezās kā viegla laiviņa. Klintis jau tuvojās viena otrai, tūlīt tās sadursies. Bojāeja bija neizbēgama. Tad argonautiem palīgā nāca Zeva mīļotā meita — pati Atēna Pallāda. Ar spēcīgu roku tā apturēja vienu klinti, bet ar otru vi ^a deva tik spēcīgu grūdienu kuģim, ka tas kā bulta izlidoja no šauruma. Klintis sadurdamās sadragāja tikai stūres galu. Tad klintis atkal attālinājās viena no otras un palika stāvot mūžam nekustīgas abos šauruma krastos. Rija piepildījies likteņa lēmums, ka tikai tad Simplegādas vairs netrieksies viena pret otru, kad starp tām būs izbraucis kuģis. Argonauti priecājās: pašas lielākās briesmas jau garām. Tagad viņi varēja būt pārliecināti, ka viņu brauciens laimīgi beigsies.

ARETIADAS SALA UN IERAŠANĀS KOLHIDA

Ilgi brauca argonauti gar Melnās jūras krastiem. Viņi pabrauca garām daudzām zemēm, redzēja daudzas lautas. Beidzot tālē parādījās sala. «Argo» ātri tuvojās salai, nebija vairs tālu krasts. Te no salas uzlidoja liels putns, un viņa spārni mirdzēja saules staros. Putns pārlidoja pār «Argo» un Jāva krist kādai no savām spalvām uz varoni Oileju. Spalva kā bulta ieurbās Oilejam plecā, no ievainojuma sāka plūst asinis, un airis izšļuka no varoņa rokām. Oileja biedri izvilka spalvu no brūces. Argonauti pārsteigti skatījās uz spalvu un redzēja, ka spalva ir no vara un asa kā bulta. Tad no salas uzlidoja otrs putns un devās uz «Argo», bet to jau gaidīja varonis Klitijs ar loku rokā. Kad putns pielidoja pie «Argo», Klitijs izšāva bultu, un nošautais putns iekrita jūrā. Redzēdami, ka putnu klāj vara spalvas, argonauti saprata, ka šie putni ir stimfalīdas un sala, kur tie dzīvo, ir Aretiāda. Amfidamants deva varoņiem padomu uzlikt bruņas un aizsegties ar vairogiem. Argonauti, pirms viņi piestāja pie krasta, sāka kliegt un dauzīt vairogus ar šķēpiem un zobeniem. Lielā barā no salas pacēlās putni, tie lidoja augstu pār «Argo», un kā krusa bira uz varoņiem spalvas — bultas. No šim bultām varoņi aizsedzās ar vairogiem, bet putni, apmetuši lokus virs «Argo», drīz pazuda tālu aiz apvāršņa.

Argonauti izkāpa Aretiādas krastā un pašlaik gribēja apmesties uz atpūtu, kad tiem pretī iznāca četri jaunieši Jaunieši bija briesmīgi novājējuši, viņu drēbes vienās skrandās un tikko apsedza miesu. Tie bija Friksa dēli. Viņi bija atstājuši Kolhīdu, lai atgrieztos Orhomenā, bet vētrainā naktī viņu kuģis gāja bojā, laime vēl, ka viļņi tos bija izmetuši Aretiādā, kur viņus arī atrada argonauti.

Varoņi priecājās, tos sastopot, sevišķi priecīgs bija Jāsons: jaunieši taču bija no viņa dzimtas. Argonauti paēdināja jauniešus, deva tiem jaunas drēbes un pastāstīja, ka viņi brauc uz Aiēta valsti pēc zeltvilnas aunādas. Vecākais no jauniešiem — Args apsolījās palīdzēt argonautiem, bet brīdināja viņus, ka valdnieks Aiēts Hēlija dēls ir varens un nežēlīgs un nesaudzē nevienu. Tomēr nekas nevarēja atturēt argonautus, jo viņi bija noteikti apņēmušies iegūt zeltvilnas aunādu.

Nākamajā rītā argonauti devās tālāk. Viņi brauca ilgi. Beidzot tālumā kā mākoņu grēda pie apvāršņa zilā dūmakā parādījās Kaukāza virsotnes. Tagad līdz Kolhidai nebija vairs tālu.

Atri trauca vienmērīgu airu vēzienu dzītais «Argo». Jau rietēja saule, iegrimdama jūrā. Pār viļņiem slīdēja vakara ēnas. Augstu pār «Argo» bija dzirdamas spārnu vēdas. Tur milzīgs ērglis lidoja uz klinti, pie kuras bija piekalts titāns Prometejs. No ērgļa milzīgo spārnu vēdām jūrā sacēlās vējš. Ērglis pazuda tālē, un līdz argonautiem skumji atlidoja Prometeja sāpīgie vaidi. Tie atlidoja no lielas tāles, un dažkārt tos nomāca airu šļaksti.

Vairs nebija tālu krasts. Klāt bija arī Fasīdas grīva. Argonauti ar airu palīdzību uzbrauca augšup pret straumi un noenkurojās ar biezām niedrēm aizaugušā upes līcī. Jāsons pateicās dieviem, liedams vīnu, un lūdza mirušo varoņu dvēseles un Kolhīdas dievus palīdzēt tam bīstamajā pasākumā. Varoņi mierīgi aizmiga uz «Argo». Viņu ceļa mērķis sasniegts, viņi ir Kolhīdā pie valdnieka Aiēta galvaspilsētas, bet vēl viņus gaida daudz briesmu.

HĒRA UN ATĒNA PIE AFRODĪTES

Kad argonauti ieradās Kolhīdā, varenās dieves Hēra un Atēna apspriedās augstajā Olimpā, kā palīdzēt Jāsonam iegūt zeltvilnas aunādu. Beidzot viņas nolēma iet pie mīlas dieves Afrodītes un lūgt to, lai tā pavēlētu savam dēlam Erotam iešaut zelta bultu Aiēta meitas Mēdejas sirdī un likt Mēdejai iedegties mīlā pret Jāsonu. Dieves zināja, ka vienīgi burve Mēdeja var palīdzēt Jāsonam viņa bīstamajā varoņdarbā.

Kad abas dieves ieradās pie Afrodītes, viņa bija viena pati mājās. Afrodīte sēdēja ar zeltu rotātā tronī un ar zelta suku sukāja savas krāšņās cirtas. Ieraudzījusi ienākam dieves, viņa piecēlās, gāja tām pretī un laipni apsveica. Palūgusi tās apsēsties uz paša Hēfaista kaltiem zelta sēdekļiem, viņa vaicāja, kādas vajadzības dēļ tās nākušas. Dieves pastāstīja, ka viņas gribot palīdzēt varonim Jāsonam, un lūdza Afrodīti, lai tā liktu Erotam iešaut bultu Mēdejas sirdī. Afrodīte bija ar mieru. Dieves no viņas atvadījās, un Afrodīte gāja meklēt savu draiskulīgo dēlu. Erots pašlaik spēlēja kauliņus ar Ganimēdu. Viltīgais Erots bija apspēlējis vientiesīgo Ganimēdu un skaļi smējās par viņu. Šai brīdī pienāca pie tiem Afrodīte. Viņa noskūpstīja savu dēlu un teica tam:

— Klausies, draiskuli! Es gribu tev dot kādu darbu. Tūlīt paņem savu loku un bultas un lido uz zemi. Tur, Kolhīdā, iešauj savu bultu valdnieka Aiēta meitas Mēdejas sirdī, lai viņa iemīlētu varoni Jāsonu. Ja tu tā izdarīsi, es uzdāvināšu tev to paijiņu, kuru kādreiz Adrasteja uztaisīja mazajam Zevam. Tikai lido tūlīt, tas jāizdara labi ātri.

Erots lūdza, lai māte tūlīt dod viņam paijiņu, bet tā, pazīdama savu viltīgo zēnu, atteicās, pirms nebūs izpildīts viņas uzdevums. Redzēdams, ka viņš nekā nedabūs no mātes, ja neizdarīs, ko tā likusi, Erots, paķēris savu loku un bultas, ātri trauca lejup no augstā Olimpa uz Kolhīdu, un saules staros mirdzēja viņa zelta spārni.

JĀSONS PIE AIĒTA

Argonauti pamodās agri no rīta. Apspriedušies viņi nolēma, ka Jāsonam ar Friksa dēliem jāiet pie valdnieka Aiēta un jālūdz atdot zeltvilnas aunādu argonautiem, bet spēks jālieto tikai tad, ja augstprātīgais valdnieks prasīto nedos.

Ar miera zizli rokā Jāsons devās uz pili pie Aiēta. Dieve Hēra ietina Jāsonu un viņa pavadoņus biezā mākonī, lai Kolhīdas iedzīvotāji tos neaizskartu. Kad varoņi nonāca pie Aiēta pils, mākonis pašķīrās un viņi ieraudzīja valdnieka pili. Dižena bija šī pils. Augstu pacēlās tās mūri ar daudzajiem torņiem, kas sniedzās pret debesīm. Plati, ar marmoru greznoti vārti veda pilī. Saulē mirdzēja portika balto kolonnu rindas.

Visu, kas bija Aiēta pilī, — visu tās grezno iekārtu bija tam pagatavojis Hēfaists kā pateicību par to, ka

Aiēta tēvs, saules dievs Hēlijs, savos zelta ratos bija āiri aizvedis vipu no Flegras laukiem, kad cīņā ar gigantiem viņam sāka zust spēki. Visapkārt pagalmam bija daudz skaistu namu. Pašā krāšņākajā dzīvoja valdnieks Aiēts ar savu sievu, kādā citā — viņa dēls Apsirts; Apsirta skaistuma dēļ kolhīdieši to bija iesaukuši par Faetontu (starojošo). Citos namos dzīvoja Aiēta meita Halkiope, mirušā Friksa sieva un Aiēta jaunākā meita Mēdeja, liela burve, dieves Hekates godātāja.

Kad Jāsons ar saviem pavadoņiem iegāja Aiēta pils pagalmā, no sava nama iznāca Mēdeja. Viņa gāja apmeklēt Halkiopi. Ieraudzījusi svešzemniekus, Mēdeja pārsteigumā iekliedzās. To dzirdot, no sava nama iznaca Halkiope un ieraudzīja savus dēlus. Priecādamās par viņu atgriešanos, Halkiope steidzās viņiem pretī. Viņa apkampa un skūpstīja savus dēlus, kurus vairs nebija cerējusi redzēt. Dzirdot pagalmā balsis, ārā iznāca ari Aiēts. Viņš aicināja pie sevis svešzemniekus un lika saviem kalpiem rīkot krāšņas dzīres. Tai brīdī, kad Jāsons apsveicinājās ar Aiētu, no augstā Olimpa ar saviem zelta spārniem atlidoja Erots. Aiz kolonnas paslēpies, viņš atvilka loka stiegru un paņēma zelta šautru. Tad nevienam neredzamais Erots nostājās Jāsonam aiz muguras un izšāva. Šautra ieurbās Mēdejai sirdī, un viņa tūlīt iemīlēja Jāsonu.

Jāsons iegāja ar saviem pavadoņiem Aiēta namā. Tur Kolhīdas valdnieks lūdza tos atgulties pie dzīru galda. Dzīru laikā Args pastāstīja Aiētam, kā viņš un viņa brāļi piedzīvojuši kuģa bojāeju, kā viļņi un vētras viņus izmetuši Aretiādas salā un ka tur viņus, badā mirstošus, atraduši argonauti. Args arī pastāstīja, kāpēc Jāsons ar varoņiem atbraukuši uz Kolhīdu. Līdzko Aiēts dzirdēja, ka Jāsons grib dabūt zeltvilnas aunādu, vioa acis dusmās iekvēlojās un viņš bargi sarauca pieri. Aiēts neticēja, ka varoņi atbraukuši pēc zeltvilnas aunādas, viņš domāja: vai tikai Friksa dēli nav nolēmuši sagraht varu pār visu Kolhīdu un tāpēc atveduši sev līdz grieķu varoņus? Aiēts apbēra Jāsonu ar pārmetumiem, viņš gribēja to padzīt no pils un draudēja sodīt ar nāvi. Ar sašutuma pilniem vārdiem Telamons jau gribēja atbildēt uz valdnieka draudiem, bet Jāsons viņu atturēja. Viņš centās nomierināt Aiētu, centās to pārliecināt, ka uz Kolhīdu viņi atbraukuši tikai pēc zeltvilnas aunādas, un solījās izpildīt katru valdnieka vēlēšanos, veikt kairu viņa uzdevumu, ja valdnieks kā atalgojumu dos viņam zeltvilnas aunādu. Aiēts sāka pārdomāt. Beidzot, nolēmis pazudināt Jāsonu, viņš tam sacīja:

—    Labi, tu dabūsi zeltvilnas aunādu, bet vispirms izpildi šādu manu uzdevumu: ar manu dzelzs arklu uzar Arējam veltīto lauku, bet arklā iejūdz varkājainos vēršus, kuriem pa muti un nāsīm nāk uguns, iesēj šai laukā pūķa zobus, bet, kad no pūķa zobiem izaugs bruņās kalti karavīri, cīnies ar viņiem un apkauj tos. Ja tu to izpildīsi, dabūsi zeltvilnas aunādu.

Jāsons vilcinājās ar atbildi, tomēr beidzot teica:

—    Esmu ar mieru, Aiēt, bet tu izpildi arī savu solījumu, jo tu taču zini, ka es nevaru atteikties no šī uzdevuma, ja jau pats liktenis mani šurp atsūtījis.

To teicis, Jāsons ar saviem pavadoņiem aizgāja.

ARGONAUTI LŪDZ MĒDEJU PALĪDZĒT

Atgriezies uz «Argo», Jāsons pastāstīja saviem biedriem, kas bija noticis Aiēta pilī un kādu uzdevumu valdnieks viņam devis. Argonauti kļuva domīgi. Ko viņiem darīt, kā izpildīt Aiēta uzdevumu? Tad Args teica:

—    Draugi, Aiēta pilī dzīvo viņa meita Mēdeja. Viņa ir liela burve, un vienīgi viņa var mums palīdzēt. Es iešu un lūgšu savu māti, lai tā pierunā Mēdeju mums palīdzēt. Ja Mēdeja gribēs palīdzēt, tad nekādas briesmas mums nebūs bīstamas.

Tikko Args pateica šos vārdus, pār «Argo» pārlidoja, lijas vajāts, balts balodis. Balodis pielidoja pie Jāsona un paslēpās viņa apmetņa krokās, bet lija nokrita uz «Argo».

—    Tā ir laba zīme, — izsaucās pareģis Mopss, — paši dievi mums liek lūgt Mēdeju palīgā. Skatieties, Afrodītes svētais putns paglābies pie Jāsona krūtīm! Atceraties, ko teica Fīnejs? Vai viņš nedeva padomu lūgt Afrodītes palīdzību? Lūdziet dievieti, viņa palīdzēs mums! Lai Args tūlīt iet pie mātes, tā pierunās Mēdeju mums palīdzēt.

Argonauti paklausīja viedīgajam Mopsam: viņi upurēja Afrodītei, un Args ātri devās uz Aiēta pili pie savas mātes.

Aiēts pa to laiku sapulcināja laukumā visus kolhīdiešus. Pastāstījis tautai par svešzemnieku ierašanos, viņš pavēlēja uzraudzīt «Argo», lai neviens no argonautiem nevarētu izglābties bēgot. Aiēts bija nodomājis sadedzināt «Argo» ar visiem varoņiem, kad Jāsons būs gājis bojā Arējam veltītajā laukā, bet Friksa dēlus viņš bija nolēmis sodit ar mokpilnu nāvi.

Atnāca nakts. Aiēta galvaspilsēta dusēja miegā. Visur valdīja dziļš miers. Tikai Mēdejas krāšņajās telpās tā nebija. Pār viņas galvu lidinājās neskaitāmi sapņu tēli — trauksmaini, nemierpilni. Drīz Mēdeja sapņoja, ka Jāsons cīnās ar vēršiem un iegūst Mēdeju kā uzvaras balvu; te atkal redzēja, ka viņa pati dodas cīņā ar šiem vēršiem, kuriem no mutes un nāsīm nāk uguns, un viegli tos uzvar; tad redzēja vecākus, kas atsakās dot Mēdeju Jāsonam par sievu, jo viņš nav uzvarējis vēršus. Iedegas strīds starp Jāsonu un Aiētu, Mēdeja i pašai šis strīds ir jāizšķir, bet, kad viņa to izšķir Jāsonam par labu, tā sadusmo savu tēvu, un viņš tai nikni uzkliedz. Mēdeja pamodās, un mitra no asarām bija viņas seja; viņa gribēja steigties pie Halkiopes, bet bija kauns pie viņas iet. Trīs reizes jau tvēra durvju rokturi, bet katru reizi atgriezās atpakaļ. Mēdeja nokrita uz savas gultas un sāka gauži raudāt. Kāda no Mēdejas verdzenēm dzirdēja viņu raudam un pateica to Halkiopei. Halkiope atsteidzās pie savas māsas un redzēja, ka Mēdeja raud, nokritusi uz savas gultas.

—   Ai, mana māsa, — sacīja Halkiope, — par ko gan tu raudi? Vai tik tu neraudi par manu dēlu likteni? Vai tik tu neesi dabūjusi zināt, ka mūsu tēvs grib tos pazudināt?

Mēdeja nekā nesacīja, nekā neatbildēja Halkiopei, viņa taču neraudāja par tās dēlu likteni, beidzot tomēr viņa atbildēja:

—    Baigus sapņus es sapņoju, mana māsa. Taviem dēliem un svešzemniekam, ar kuru kopā viņi ir atgriezušies, draud bojāeja. Ai, kaut dievi dotu, ka es spētu viņiem palīdzēt.

Šausmās nodrebēja Halkiope, dzirdēdama Mēdejas vārdus; apkampusi viņu, tā lūdza Mēdeju palīdzēt. Halkiope zināja, ka Mēdeja ar savu burvestības mākslu var palīdzēt Jāsonam. Tad Mēdeja teica Halkiopei:

—    Klausies, mana māsa, es palīdzēšu svešzemniekam. Lai viņš atnāk no rīta Hekates templī, es viņam došu talismanu, kas palīdzēs veikt varoņdarbu. Apsolies tikai innn neizpaust noslēpumu, citādi tēvs mūs visus pazudinās.

Halkiope aizgāja, un Mēdeja palika viena pati. Viņas krūtīs cīnījās pretējas jūtas. Te viņa baidījās nepaklausīt tēva gribai, te atkal gribēja palīdzēt Jāsonam, kuru bija iemīlējusi. Viņa pat gribēja iedzert indi un nonāvēties. Mēdeja jau paņēma šķirstiņu ar indi un atvēra to, bet dieve Hēra pamodināja viņā nepārvaramas dzīvības alkas. Mēdeja atgrūda indi, aizmirsa visas savas šaubas, viņa domāja tikai par Jāsonu un nolēma tam palīdzēt.

Līdzko iedegās rītausma un sārtā gaismā iekvēlojās tālās, sniegotās Kaukāza virsotnes, pie argonautiem atnāca Args un pastāstīja, ka Mēdeja nolēmusi palīdzēt Jāsonam un lūdz to atnākt uz Hekates templi. Kad uzlēca saule, Jāsons devās uz Hekates templi ar Argu un pareģi Mopšu. Dieve Hēra padarīja Jāsonu tik skaistu, ka pat argonauti nevarēja novērst no tā acis.

Bet Mēdeja, uzcēlusies agri no rīta, paņēma šķirstiņu ar burvestības ziedēm un izņēma no tā ziedi, kuru sauca par «Prometeja ziedi». Tā bija pagatavota no auga saknēm, kurš bija izaudzis no Prometeja asinīm. Katrs, kas iezieda sevi ar šo ziedi, kjuva neievainojams, tam nevarēja kaitēt ne dzelzs, ne varš, ne uguns; viņš ieguva nepārvaramu spēku un uz vienu dienu kjuva neuzvarams. So ziedi Mēdeja tad arī nolēma dot Jāsonam. Mēdeja pasauca verdzenes un aizbrauca uz Hekates templi. Prieka pilna bija Mēdejas sirds, viņa bija aizmirsusi visas rūpes un domāja tikai par to, ka redzēs Jāsonu.

Klāt jau Hekates templis. Mēdeja iegāja templī. Jāsona vēl nebija. Drīz atnāca arī Jāsons. Paskatījās uz viņu Mēdeja, un sirds viņai sāka stipri pukstēt. Viņa nevarēja pateikt ne vārda.

Ilgi Jāsons un Mēdeja stāvēja klusēdami, tad varonis pārtrauca klusumu. Saņēmis Mēdejas roku, viņš teica:

— Daijā jaunava, kāpēc uz zemi ir vērsts tavs skatiens, kāpēc baidies no manis? Vai tu tiešām domā, ka man ir Jauni nodomi? Nē, es neesmu nācis šurp Jaunā nolūkā. Es esmu nācis lūgt no tevis palīdzību. Tikai teic man, lūdzu, taisnību; neaizmirsti, ka Hekate savā svētnīcā necietīs melus, tos necietīs arī Zevs, aizstāvis visiem, kas lūdz palīdzību. Saki — vai tu man palīdzēsi? Ja palīdzēsi, visā Grieķijā tevi cildinās lielie varoņi, kas ir atnākuši ar mani uz Kolhīdu. Atceries, cik slavena 5r kjuvusi Mīnoja meita Ariadne, palīdzēdama lielajam Tēsējam.

Mēdeja klusēja un nenovērsa no Jāsona mīlas pilnās acis. Viņa bija daiļa savā apjukumā. Ar drebošu roku viņa izvilka burvestības ziedi no tērpa ieloka un pasniedza to Jāsonam. Tikko dzirdami Mēdeja viņam teica:

—    Klausies, Jāson, kāda būs mana palīdzība: nomazgājies naktī upē, uzvelc melnas drēbes, izroc dziju bedri uz krasta un pie tās upurē Hekatei melnu aitu, pirms tam aplejot to ar medu. Pēc tam ej uz savu kuģi, bet sargies atskatīties. Tu dzirdēsi balsis un niknu suņu riešanu, tomēr ej tik taisni uz priekšu un nebaidies. Kad pienāks rīts, iezied savu ķermeni, šķēpu, vairogu un zobenu ar šo ziedi. Ziede tev dos nepārvaramu spēku, un tu izpildīsi Aiēta uzdevumu. Atceries tikai: kad izaugs no zemes karavīri, iemet viņu pulkā akmeni, un viņi sāks cīnīties cits ar citu, tad uzbrūc viņiem. Ņem ziedi, ar tās palīdzību tu iegūsi zeltvilnas aunādu. Pēc lam ved to, kurp gribi.

Mēdeja apklusa. Skumjas aizmigloja tai acis, iedomājoties par šķiršanos no Jāsona. Viņa ilgi stāvēja, skumji nokārusi galvu, un tad teica:

—   Tu aizbrauksi, Jāson, uz savu dzimteni, bet neaizmirsti mani, kaut retumis atceries Mēdeju, es taču tevi izglābu.

Mēdeja vaicāja, kur esot Jāsona dzimtene. Jāsons izstāstīja viņai par Iolku un par ziedošo ieleju, kur tā atrodas. Viņš aicināja Mēdeju braukt viņam līdzi uz Grieķiju, solīja viņai ievērojamu stāvokli, teica, ka viņu godāšot Iolkā kā dievieti,

—   Ai, kaut Aiēts būtu ar mieru kļūt man par draugu un sabiedroto! — izsaucās Jāsons. — Kaut viņš laistu tevi man līdzi uz manu dzimteni!

—    Nē, tas nekad nenotiks, — skumji nopūzdamās, teica Mēdeja, — mans tēvs ir bargs un nepielūdzams. Atgriezies viens pats dzimtenē, tikai neaizmirsti mani. Ai, cik es būtu priecīga, ja brāzmainais vējš aiznestu mani uz saviem spārniem Iolkā, lai es varētu tev atgādināt par sevi, kad tu būsi mani aizmirsis, būsi aizmirsis, ka es tevi izglābu.

Mēdejai saskrēja asaras acīs. Jāsons raudzījās vīnā un iemīlējās viņā. Viņš lūdza to slepeni atstāt tēva māju un bēgt ar viņu uz Iolku. Mēdeja bija ar mieru atstāt Kolhīdu, viņa negribēja šķirties no Jāsona, viņa baidījās, ka nepārcietīs šo šķiršanos, viņa raudāja, jau iedomājoties, ka tai no Jāsona jāšķiras. Hēra iedvesa tai vēlēšanos visur sekot Jāsonam. Dieve gribēja, lai Mēdeja dotos uz Iolku; Hēra bija nolēmusi ar Mēdejas palidzlbu tur pazudināt ienīsto Peliju.

Mēdeja atvadījās no Jāsona; viņš apsolījās atnākt uz Hekates templi, lai vēlreiz satiktos ar Mēdeju un nokratu, ko darīt. Mēdeja priecīga brauca savos ratos uz mājām. Viņa tagad zināja, ka Jāsons viņu mīl.

JĀSONS IZPILDA AIĒTA UZDEVUMU

Atnāca nakts. Ģērbies melnās drēbēs, Jāsons aizgāja uz Fasīdas krastu un tur tumšā pusnaktī nomazgājās tās straujajos ūdeņos. ī'ēc tam viņš izraka dziļu bedri un upurēja pie tās Hekatei, kā to bija likusi Mēdeja. Tikko viņš bija beidzis upurēt, nodrebēja zeme, un parādījās varenā Hekate ar degošām lāpām rokās. Šausmīgi briesmoņi un pūķi, kas spļāva uguni, drūzmējās ap Hekati, drausmīgi elles suņi rēja un kauca ap to. Ieraudzījušas Hekati, apkaimes nimfas, skaļi kliegdamas, aizbēga. Šausmas pārņēma Jāsonu, bet, atcerēdamies Mēdejas vārdus, viņš gāja, atpakaļ neskatīdamies, uz «Argo», kur viņu gaidīja draugi.

Tikko uzausa rīts, argonauti aizsūtīja Telamonu un Meleagru pēc pūķa zobiem pie Aiēta. Aiēts tiem iedeva Kadma nogalinātā pūķa zobus un sāka gatavoties, lai brauktu uz Arēja lauku paskatīties, kā Jāsons izpildīs viņa uzdevumu. Aiēts aplika savas bruņas, uzlika galvā kā sauli mirdzošo bruņucepuri, paņēma rokā šķēpu un vairogu, kas bija tik smagi, ka varēja noderēt tikai Hēraklam, un iekāpa kaujas ratos. Tos vadīja viņa dēls Apsirts. Arī argonauti bija sapulcējušies, lai dotos uz Arēja lauku.

Jāsons iezieda savu šķēpu, zobenu un vairogu ar burvestības ziedi, pēc tam ieziedās arī pats. Visā ķermenī viņš juta varenu spēku. Kā tērauds kļuva viņa muskuļi, kā dzelzī kalts viss viņa ķermenis. Kad argonauti ar savu ātro «Argo» aizbrauca uz Arēja lauku, Aiēts jau viņus gaidīja, bet visapkārt uz kalnu nogāzēm drūzmējās kolhīdieši. Jāsons izkāpa krastā, kā starojoša zvaigzne mirdzēdams savās bruņās. Viņš gāja pa lauku, atrada uz tā dzelzs arklu un vara jūgu un, aizsedzies ar vairogu, devās meklēt vēršus, kuriem pa muti un nāsīm nāk uguns. Te pēkšņi no alas izskrēja abi vērši un, briesmīgi baurodami, uzbruka varonim. Uguns mutuļiem nāca tiem pa muti. Aizsedzies ar vairogu, varonis tos sagaidīja. Vērši jau bruka viņam virsū un ar briesmīgu spēku triecās ar ragiem pret viņa vairogu. Neviens cilvēks nebūtu izturējis tādus triecienus, bet Jāsons stāvēja kā klints. Atkal un atkal baurodami drāzās tam virsū vērši, saceldami putekļu mākoņus. Vienu pēc otra Jāsons sagrāba vēršus aiz ragiem un pievilka tos pie arkla. Vērši rāvās laukā, tie dvesa uguns svelmi, bet Jāsons palika neskarts, un niknie vērši nevarēja izrauties no viņa varenajām rokām. Kastoram un Polideikam palīdzot, Jāsons iejūdza vēršus arklā. Mudinādams tos ar šķēpu, Jāsons uzara visu Arēja lauku un apsēja to ar pūķa zobiem. Beidzis sēt, Jāsons izjūdza vēršus, bargi 1iem uzkliedza un iesita ar šķēpu. Kā bultas aizjoņoja vērši un pazuda dziļajā alā. Darba pirmā puse bija pabeigta, tagad vajadzēja gaidīt, kad izaugs karavīri. Jāsons aizgāja uz Fasīdas upi, iesmēla bruņucepurē ūdeni un dzesēja slāpes.

Bet Jāsona atpūta bija īsa. Lūk, jau Arēja laukā parādījās šķēpa smaile, pēc tās vēl viena, tad vēl un vēl, un' drīz viss lauks pārklājās it kā ar vara sariem. Sakustējās zeme, no tās cēlās augšup bruņucepures un karavīru galvas, un rau — ar karavīriem mirdzošās bruņās jau pilns viss lauks. Atcerēdamies Mēdejas vārdus, Jāsons ņēma milzīgu akmeni, kuru nebūtu varējuši pakustināt četri visstiprākie karavīri, pacēla to ar vienu roku un tālu iemeta no pūķa zobiem dzimušo karavīru pulkā. Viņi tvēra ieročus, un starp viņiem sākās asiņaina cīņa. Jāsons uzbruka viņiem ar zobenu un trieca viņus zemē citu pēc cita, drīz vien viss lauks bija kritušo karavīru pilns, neviens no tiem nepalika dzīvs, visi krita no Jāsona varenās rokas.

Viņi klāja visu lauku tāpat, kā asa sirpja nopļautas vārpas klāj auglīgu zemi. Veikts bija varoņdarbs. Aiēts pārsteigts raudzījās uz Jāsonu, brīnīdamies par viņa pārcilvēcisko spēku. Valdnieks bargi sarauca pieri, dusmās zvēroja viņa acis. Ne vārda neteicis, viņš aizauļoja savos ratos uz pilsētu, viņš domāja tikai par to, kā pazudināt brīnišķīgo svešzemnieku. Bet Jāsons, atgriezies uz «Argo», atpūtās savu draugu pulkā, kuri cildināja viņa lielo varoņdarbu.

MĒDEJA PALĪDZ JĀSONAM IEGūT ZELTVILNAS AUNĀDU

Atgriezies pilī, Aiēts sasauca uz apspriedi dižciltīgākos Kolhīdas vīrus. Līdz vēlai naktij valdnieks apspriedās ar tiem, kā pazudināt argonautus. Aiēts noprata, ka tikai ar Mēdejas palīdzību Jāsons varēja veikt varoņdarbu, bet Mēdeja juta, ka viņai un Jāsonam draud lielas briesmas. Viņa nevarēja rast mieru savās krāšņajās telpās, un miegā neaizvērās viņas acis. Naktī viņa piecēlās no gultas un klusu izgāja no Aiēta pils. Pa takām, kuras zināja tikai viņa, Mēdeja aizgāja uz Fasīdas krastu, kur gaiši dega argonautu sakurtais ugunskurs. Pie ugunskura piegājusi, viņa pasauca Jāsonu un Friksa jaunāko dēlu Frontiju. Mēdeja pateica Jāsonam, kādas ļaunas nojautas viņu moka, un pārliecināja to tūlīt iet kopā ar viņu pēc zeltvilnas aunādas. Jāsons aplika savas bruņas un devās uz Arēja svētbirzi. Viss bija dziļā tumsā, tikai birzī zeltainā gaismā mirdzēja aunāda, kas bija pakārta svētajā kokā. Kad Mēdeja ar Jāsonu iegāja birzī, liesmas spļaudams, izslējās briesmīgs pūķis. Mēdeja piesauca vareno miega dievu Hipnu. Viņa čukstēja drausmīgus burvestības vārdus un lēja zemē burvju dziras, Pūķis nokrita zemē, vēl reizēm pacēla galvu, bet Mēdeja apslacīja viņu ar iemidzinošām zālēm, aizvērās pūķa rīkle, aizdarījās viņa liesmojošās acis, un, miega pārvarēts, viņš izstiepās zem koka, kurā bija pakārta zeltvilnas aunāda. Jāsons noņēma aunādu un steidzīgi devās atpakaļ uz «Argo».

Varoņi pārsteigti drūzmējās ap Jāsonu un Mēdeju un aplūkoja zeltvilnas aunādu. Bet nebija laika, vajadzēja atstāt Kolhīdu, pirms Aiēts dabūs zināt par aunādas pazušanu. Jāsons pārcirta tauvas, ar kurām «Argo» bija piesiets pie krasta, varoņi tvēra airus, un «Argo» kā bulta devās lejup pa Fasīdas straumi uz jūru. Tad «Argo» nonāca jūrā, un varoņi vēl sparīgāk cilāja airus. Kā putns trauca «Argo» pa viļņiem, arvien tālāk un tālāk palika Kolhīdā.

Agri no rīta Aiēts dabūja zināt, ka zeltvilnas aunāda ir nolaupīta un ka Mēdeja aizbēgusi ar argonautiem. Aiētu pārņēma nevaldāmas dusmas. Viņš sasauca kolhiešus jūras krastā, bet «Argo» vairs nebija redzams jūras viļņos. Aiēts pavēlēja kolhiešiem, lai tie sagatavojas dzīties argonautiem pakaļ. Viņš draudēja viņus sodīt ar nāvi, ja viņi nepanāks argonautus. Kolhieši ievilka kuģus jūrā un Aiēta dēla Apsirta vadībā sāka dzīties pakaļ argonautiem.

ARGONAUTU ATGRIEŠANAS

Kad «Argo» izbrauca atklātā jūrā, sāka pūst labs ceļavējš. Varoņi uzvilka buras, un «Argo» ātri traucās pa Melnās jūras viļņiem. Trīs dienas brauca varoņi. Tad tālē parādījās Skitijas krasti. Argonauti nolēma braukt augšup pa Istru, lai pēc tam pa vienu tās atzarojumu nobrauktu lejā uz Adrijas jūru.1 Kad argonauti atbrauca pie Istras grīvas, viņi redzēja, ka visu grīvu un visas salas ir ieņēmis kolhiešu karaspēks, kas bija atbraucis pa īsāko ceļu. Redzot lielos kolhiešu spēkus, varoņi saprata, ka viņi tos nevar uzvarēt: viņu bija pārāk maz, lai sāktu cīņu ar tūkstošiem labi apbruņoto, kareivīgo kolhiešu. Argonauti redzēja, ka līdzēt var vienīgi viltība. Viņi uzsāka sarunas ar ienaidnieku karavadoni Apsirtu un apsolīja tam ieslēgt Mēdeju templī un izdot viņu, ja kaimiņu pilsētas valdnieks izlems, ka Mēdejai jāatgriežas Kolhīdā, bet zeltvilnas aunādu paturēs argonauti, jo Jāsons, kā pienākas, veicis varoņdarbu, par kuru Aiēts tam bijā apsolījis dot zeltvilnas aunādu. Visas šīs sarunas tie uzsāka, lai tikai iegūtu laiku. Mēdeja savukārt apsolīja Jāsonam ievilināt Apsirtu templī, kas atradās kādā no salām.

Jāsons nosūtīja Apsirtam it kā no Mēdejas bagātīgas dāvanas un lūdza to ierasties vientuļā templī, lai tur satiktos ar Mēdeju. Apsirts ieradās templī, bet, līdzko viņš parādījās durvīs, viņam uzbruka ar kailu zobenu Jāsons, un Apsirts sabruka zemē bez dzīvības. Briesmīgu noziegumu bija izdarījuši Jāsons un Mēdeja: viņi bija nogalinājuši neapbruņoto Apsirtu templī. Sacirtis Apsirta līķi gabalos, Jāsons to iesvieda Istrā. Šausmas sagrāba kolhiešus, viņi steidzās salasīt sava vadoņa ķermeņa daļas, bet argonauti ātri aizbrauca pa Istru uz augšu.

Ilgi brauca argonauti, beidzot viņi nokļuva pa Istras atzarojumu Adrijas jūrā pie Illīrijas krastiem. Tur sacēlās briesmīga vētra. Kā kalni cēlās viļņi ar putu krēpēm. Vēji, it kā savas važas sarāvuši, traucās pār jūru un rāva nost kuģim buras. «Argo» vaidēja no viļņu triecieniem, liecās tā sāni, lūza airi vareno airētāju rokās. Viļņi mētāja «Argo» kā skaidiņu. Argonautiem draudēja bojāeja. Tad no kuģa pakaļgala atskanēja kāda balss. Tā nāca. no kuģī iestiprinātā Dodonas svētozola. Balss lika argonautiem braukt pie burves Kirkes, lai tā šķīstītu Jāsonu un Mēdeju no asiņainā nozieguma, ko tie bija izdarījuši, nogalinādami Apsirtu. Līdzko argonauti pagrieza «Argo» uz ziemeļiem, vētra norima, un visi saprata, ka tā ir bijusi dievu griba.

Braucot pa Eridanu un pēc tam pa Rodanu uz leju, argonauti iebrauca Tirēnu jūrā un ilgi brauca pa to, kamēr beidzot nonāca pie Aiēta māsas Kirkes burvju salas. Kirke šķīstīja Mēdeju un Jāsonu no izlietajām asinīm. Viņa upurēja Zevam, uzlēja uz Jāsona rok.irn upura asinis un, pie ziedokļa svinīgi piesaukdama Erīnijas, lūdza tās novērst savas dusmas no slepkavām. Kirke neatteicās šķīstīt Mēdeju no briesmīgā nozieguma, jo pēc mirdzuma viņas acīs burve saprata, ka Mēdeja, tāpat kā viņa, ir cēlusies no saules dieva Hēlija dzimtas.

Tad argonauti devās tālāk. Daudz briesmu vēl viņiem nācās pārvarēt. Viņi izbrauca starp Skillu un Haribdu, kur viņi noteikti būtu gājuši bojā, ja viņiem nebūtu palīdzējusi Zeva varenā sieva Hēra. Viņi pabrauca garām arī sirēnu salai un dzirdēja to vilinošo dziedāšanu, kas, nepārvarami valdzinot, viņus sauca pie sirēnām. Bet dziedonis Orfejs tvēra kitaras zelta stīgas, un viņa dziesira pārspēja sirēnu dziesmu burvestību. Beidzot argonauti piebrauca pie Planktām, pie šauras vietas, pār kuru kā velve slējās milzīgas klintis. Jūra bangoja starp klintīm, un viļņi lejā zem klinšu velves griezās drausmīgā vērpetē, dažkārt uzšļākdamies līdz pašai velves augšai. Pat baloži, kas nesa Zevam ambrosiju, nevarēja izlidot neskarti zem šīs velves, un kāds no tiem katru dienu gāja bojā. Bet šeit argonautiem palīdzēja Hēra, viņa izlūdzās no ' Amfitrītes, lai tā nomierinātu viļņus pie Planktām, un argonauti neskarti izbrauca caur tām.

Pēc ilga brauciena argonauti nonāca fajāku salā. Šeit viņus viesmīlīgi uzņēma valdnieks Alkinojs. Argonauti varēja atpūsties no ceļa briesmām, taču viņi nebija tur nodzīvojuši pat vienu dienu, kad pie salas ieradās kolhiešu flote un kolhieši pieprasīja izdot viņiem Mēdeju. Sāktos asiņaina cīņa, ja Aikinojs nebūtu panācis izlīgumu ienaidnieku starpā. Aikinojs nolēma, ka Mēdeja jāizdod kolhiešiem, ja viņa nav Jāsona sieva. Naktī Alkinoja sieva Arēte aizsūtīja pie Jāsona vēstnesi, lai tas viņam paziņotu Alkinoja lēmumu. Tajā pašā naktī Jāsons un Mēdeja izpildīja laulības ritus, un nākamajā dienā Jāsons fajāku un kolhiešu priekšā svinīgi zvērēja, ka Mēdeja ir viņa sieva. Tad Aikinojs nolēma, ka Mēdejai jāpaliek pie vīra, un kolhiešiem nācās bez Mēdejas atgriezties pie Aiēta.

Atpūtušies pie viesmīlīgajiem fajākiem, argonauti devās tālāk. Ilgu laiku viņi brauca mierīgi. Lūk, zilajā tālē parādījās jau Peloponēsas krasti. Te pēkšņi sacēlās briesmīgs viesulis un aizrāva «Argo» jūrā. Viesulis ilgi dzina to pa bezgalīgo jūru un beidzot izmeta tuksnesīgā krastā. «Argo» bija dziji iestidzis ar niedrēm aizauguša Ina dūksnājā. Argonauti bija izmisuši. Stūresvīrs Linkejs, galvu nokāris, sēdēja kuģa pakaļgalā; viņam bija zudusi cerība atgriezties Grieķijā. Nobēdājušies argonauti klaiņoja pa krastu, it kā būtu zaudējuši visus spēkus, visu drosmi. Viņi redzēja, ka bojāeja neizbēgama, bet Jāsonam palīgā nāca nimfas. Viņas atklāja Jāsonam, ka viesulis aizdzinis «Argo» uz Lībiju[121] un ka argonautiem jāpārnes uz pleciem «Argo» pāri visam Lībijas tuksnesim; no dūksnāja «Argo» jāizvelk tad, kad Amfitrīte izjūgs no saviem ratiem zirgus. Bet kad Amfitrīte izjūdz no ratiem savus zirgus? To argonauti nezināja. Te viņi piepeši ieraudzīja, ka no jūras izskrien sniegbalts zirgs un ātri auļo pāri tuksnesim. Argonauti saprata, ka tas ir Amfitrītes zirgs. Viņi uzcēla «Argo» uz pleciem un divpadsmit dienas, karstuma un slāpju nežēlīgi mocīti, nesa to pāri tuksnesim. Beidzot viņi sasniedza Hesperīdu zemi. Tur Hesperīdas parādīja tiem avotu, kuru no klints bija izsitis Hērakls. Varoņi remdēja slāpes, iegādājās ūdeni un brauca uz dzimteni, bet viņi nekādi nevarēja atrast izeju uz jūru. Viņi atradās nevis jūrā, bet Tritona ezerā. Paklausīdami Orfeja padomam, viņi veltīja ezera dievam trijkāji. Tad argonautiem parādījās skaists jauneklis. Viņš iedeva varonim Eifēmam zemes piku kā viesmīlības zīmi un parādīja argonautiem izeju uz jūru. Argonauti upurēja aunu, un «Argo» priekšā nostājās pats dievs Tritons. Viņš izveda «Argo» gar baltām klintim pāri vērpetei atklātā jūrā. Izbraukuši no Tritona ezera, argonauti nokļuva pie Krētas salas un gribēja tur paņemt ūdeni tālākajam braucienam. Bet Krētas krastā viņus nelaida vara milzis Talojs, kuru Mīnojam bija iedāvinājis pats zibeņmetis Zevs. Talojs sargāja Mīnoja zemi, skriedams apkārt visai salai. Bet Mēdeja ar savu burves mākslu iemidzināja Taloju. Talojs nokrita zemē, un no viņa vienīgās dzīslas, pa kuru tecēja asinis, izkrita vara nagla, ar kuru dzīsla bija aiztaisīta. Kā izkausēts svins plūda zemē Taloja asinis, un milzis nomira. Argonauti tagad varēja nekavēti piestāt krastā un iegādāties ūdeni.

Ceļā no Krētas uz Grieķiju varonim Eifēmam iekrita jūrā zemes pika, kuru tam bija iedevis Tritons; no šīs pikas radās sala, un argonauti to nosauca par Kallisti. Sajā salā vēlāk uz dzīvi apmetās Eifēma pēcnācēji, un to sāka saukt par Tēru[122] .

Pēc tam argonautus jūrā pārsteidza vētra. Tā sāka trakot tumšā naktī. Argonauti baidījās, ka kuru katru acumirkli tie var uzskriet virsū zemūdens akmenim vai arī v&amp;gt;. tra tos sadragās pret krasta klintīm. Te pēkšņi pār jūru gaiši uzliesmoja zelta bulta, un visapkārt kļuva gaišs, tad vēl viena un vēl viena bulta. Tā Apollons apgaismoja ar savām bultām argonautiem ceļu. Viņi piestāja pie Anafes[123] salas un nogaidīja, kamēr beigsies vētra. Beidzot tā norima, jūras viļņi nomierinājās, un sāka pūst labs ceļavējš. «Argo» mierīgi traucās pa jūras zilgmi. Argonauti vairs nesastapa briesmas savā ceļā un drīz iebrauca Iolkas ostā, pēc kuras viņi bija tā ilgojušies.

Iebraukuši Iolkā, argonauti bagātīgi upurēja dieviem, kas viņiem bija palīdzējuši bīstamā brauciena laikā. Iolkā visi līksmoja un svinēja argonautu atgriešanos; visi cildināja lielos varoņus un viņu vadoni Jāsonu, kas bija ieguvis zeltvilnas aunādu.

JĀSONS UN MĒDEJA IOLKA. PĒLIJA NĀVE

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Ļaunprātīgais Pelijs neturēja vārdu: viņš neatdeva Jāsonam viņa senču varu. Jāsons neizrādīja savu aizvainojumu un nolēma nežēlīgi atriebties Pelijam. Ari tagad tam palīgā nāca Mēdeja. Drīz radās izdevība atriebties. Sirmgalvis Aisons, Jāsona tēvs, dabūjis zināt, ka Mēdeja ir liela burve, gribēja, lai tā atdotu tam jaunību. Pafs Jāsons lūdza Mēdeju padarīt viņa tēvu jaunāku. Mēdeja apsolījās izpildīt lūgumu, ja tikai Hekate viņai palīdzēs.

Sagaidījusi pilnu mēnesi, Mēdeja pusnaktī iznāca no mājām, apģērbusi melnas drānas, basām kājām un vaļējiem matiem. Tuvu un tālu visi gulēja dziļā miegā, nekur nebija dzirdama neviena skaņa. Klusēdama gāja arī Mēdeja gaišajā mēnesnīcā. Viņa apstājās tur, kur satek kopā trīs ceļi, pacēla rokas un trīsreiz skaļi iesaucās. Tad viņa nometās ceļos un sāka čukstēt burvestības vārdus. Viņa piesauca nakti, debess spīdekļus, mēnesi, zemi, vējus, kalnus un upes. Viņa sauca ierasties pie tās mežu un nakts dievus. Viņa lūdza vareno Hekati uzklausīt un palīdzēt. Hekate dzirdēja Mēdejas lūgšanu un aizsūtīja viņai ratus, kuros bija iejūgti spārnoti pūķi. Deviņas dienas un deviņas naktis Mēdeja, braucot ar šiem ratiem, vāca burvju zāles un saknes mežos un kalnos, jūras un upju krastos. Bet pēc atgriešanās Aisona namā viņa uzcēla divus ziedokļus: vienu Hekatei, otru jaunības dievei. Viņa izraka ziedokļa priekšā divas bedres un uz šīm bedrēm upurēja mdlnas aitas drūmajai tumsības un burvestības dievei Hekatei, liedama viņai arī upura medu un pienu. Mēdeja piesauca pazemes dievus Aīdu un Persefoni un lūdza tos neatņemt dzīvību vecajam Aisonam. Pēc tam viņa lika atvest Aisonu. Iemidzinājusi to ar savu burvestību, viņa noguldīja Aisonu uz burvju zālēm. Vara katlā Mēdeja sagatavoja burvestības dziru. Dzira sāka virt, un to klāja baltas putas. Ar sausu zariņu no simtgadēja koka Mēdeja maisīja dziru. Un zariņš sāka zaļot, tam izauga lapas un radās zaļi augļi. Visur, kur nokrita dziras putu pilieni, sāka augt puķes un zāle. Redzēdama, ka dzira ir gatava, Mēdeja ar zobenu pārgrieza vecajam Aisonam kaklu un izlaida vecās asinis. Pa dziļo brūci viņa ielēja Aisona dzīslās burvestības dziru. Un — tavu brīnumu! — vecā vīra mati, kas nupat vēl bija balti kā sniegs, kļuva tumši, pazuda krunkas un vecuma vājums, vaigi atkal kļuva sārti. Aisons atmodās un redzēja, ka viņš atkal ir jauns, spēcīgs un mundrs.

Kad Mēdejai bija izdevies Aisonam atkal atdot jaunību, viņa, izdomājusi nežēlīgu plānu, nolēma atriebties vecajam Pelijam par to, ka viņš piekrāpa Jāsonu un neatdeva tam varu pār Iolku.

Mēdeja pierunāja Pelija meitas atdot viņu tēvam atkal jaunību, un, lai tās vēl vairāk ticētu viņas burvju mākslai, viņa atveda aunu, to nokāva un iemeta dziras katlā. Līdzko nokautais auns nogrima katlā, no tā tūlīt izlēca mundrs jērs. Pelija meitas bija pārsteigtas par tādu brīnumu un piekrita mēģinājumam atdot atkal tēvam jaunību.

Mēdeja sagatavoja dziru, bet citu, nevis to, kuru viņa bija sagatavojusi, lai atdotu jaunību Jāsona tēvam. Šaja dzirā nebija burvestības spēka. Iemidzinājusi Peliju ar saviem burvestības vārdiem, Mēdeja ieveda viņa guļamistabā meitas un lika tām pārgriezt tēvam rīkli, bet meitas to neuzdrošinājās.

—    Gļēvules! — iesaucās Mēdeja. — Drīzāk velciet zobenu no maksts, izlaidiet vecās asinis no jūsu tēva dzīslām, un es viņam ieliešu jaunas.

Bet Pelija meitas neuzdrošinājās cirst nāvīgo brūci guļošajam tēvam. Beidzot, aizgriezušās nost, tās viena pēc otras cirta tēvam ar zobenu. Pelijs atmodās, nāvīgi ievainots, viņš piecēlās gultā un, izstiepis pret meitām gurstošās rokas, pēdējiem spēkiem iesaucās:

—    Ai, manas meitas, ko jūs darāt! Kas jūs spieda pacelt roku pret savu tēvu?

Šausmās Pelija meitām nošjuka rokas. Viņas stāvēja bālas, viņām zuda samaņa. Bet Mēdeja pieskrēja pie Pelija gultas, iegrūda tam kaklā nazi, sagrieza viņa līķi gabalos un iemeta verdošā katlā. Pelija istabā parādījās spārnotu pūķu vilkti rati, Mēdeja ielēca tajos un nozuda, un Pelija meitas, no šausmām gandrīz vai prātu zaudējušas, viņu vairs neredzēja.

Pelija dēls Adrasts sarīkoja tēvam krāšņas bēres un pēc tam sacensības par godu mirušajam. Tajās piedalījās ievērojamākie Grieķijas varoņi. Pats Hermejs bija sacensību tiesnesis. Kastors, Polideiks un Eifēms piedalījās braukšanas sacensībās, Admēts un Mopss — dūru cīņā, Atalants un Pēlējs cīkstējās. Skriešanā visus uzvarēja īfikls.

Bet Jāsonam neizdevās iegūt varu pār Iolku. Adrasts neatļāva viņam tur palikt, bet izraidīja no Iolkas, jo Jāsona sieva Mēdeja bija nogalināj usi Peliju. Jāsons atstāja dzimteni un devās ar Mēdeju uz Korintu.

JĀSONS UN MĒDEJA KORINTĀ. JĀSONA NĀVE

Atstāstīts pēc Eiripīda traģēdijas «Mēdeja»

Pēc Pelija nogalināšanas no Iolkas padzītais Jāsons un Mēdeja apmetās Korintā pie valdnieka Kreonta. Tur Mēdejai piedzima divi dēli. Likās, Jāsonam un Mēdejai vajadzēja būt laimīgiem arī svešumā. Bet liktenis nebija lēmis laimi ne Jāsonam, ne Mēdejai. Kreonta meitas Glaukes skaistuma savaldzināts, Jāsons aizmirsa zvērestus, kurus bija devis Mēdejai Kolhīdā, kad bija dabūjis no viņas burvestības ziedi; viņš kļuva neuzticīgs tai, ar kuras palīdzību bija veicis lielo varoņdarbu. Viņš nolēma precēt Glauki, un valdnieks Kreonts bija ar mieru atdot slavenajam varonim savu meitu par sievu.

Kad Mēdeja dabūja zināt par Jāsona neuzticību, viņa krita izmisumā. Mēdeja vēl arvien mīlēja Jāsonu. Kā pārakmeņojusies Mēdeja sēdēja dziļās skumjās nogrimusi. Ne viņa ēda, ne dzēra, ne klausījās mierinājuma vārdus. Pamazām Mēdeju pārņēma nevaldāmas dusmas. Lepnais Mēdejas gars nevarēja samierināties ar pazemojumu. Vai tad viņa, Kolhīdas valdnieka meita un starojošā Hēlija mazmeita, varēja paciest, ka viņas ienaidnieki triumfēs, ka tie ņirgāsies par viņu. Nē, Mēdeja savās dusmās bija briesmīga, un briesmīgi nežēlīgai vajag būt viņas atriebībai. Ai, kā Mēdeja atriebsies gan Jāsonam, gan Glaukei, gan viņas tēvam Kreontam!

Nevaldāmās dusmās Mēdeja lādēja visus. Viņa nolādēja savus bērnus, nolādēja Jāsonu. Nepanesamas bija Mēdejas ciešanas, un viņa lūdza dievus, lai zibens darītu galu viņas dzīvei. Kas gan vēl, izņemot atriebību, viņai dzīvē bija palicis? Mēdeja gribēja mirt, tad beigsies viņas ciešanas, nāve atbrīvos viņu no tām. Kāpēc tik nežēlīgs pret viņu ir bijis Jāsons, pret viņu, kas Jāsonu izglābusi, kas iemidzinājusi pūķi un palīdzējusi iegūt zeltvilnas aunādu, kas, lai glābtu Jāsonu, ir ievilinājusi lamatās savu brāli un Jāsona dēļ nogalinājusi Peliju? Mēdeja piesauca Zevu un taisnības dievi Temīdu par lieciniekiem, cik netaisni Jāsons izturējies pret viņu. Arvien stiprāka un stiprāka kļūst Mēdejas apņemšanās atriebties Jāsonam. Ieradās Kreonts. Viņš paziņoja Mēdejai, ka viņai tūlīt jāatstāj Korinta. Kreonts baidījās no Mēdejas, viņš zināja, cik Mēdeja briesmīga dusmās, zināja, cik liela ir tās burvju māksla: Mēdeja varēja pazudināt gan viņa meitu, gan arī viņu pašu.

Bet Mēdeja, lai iegūtu laiku atriebībai, izlikās, ka paklausa Kreontu, atzīst viņa tiesības to izraidīt; viņa lūdza tikai vienu — atļaut tai palikt vienu dienu Korintā. Kreonts bija ar mieru, viņš nenojauta, ka līdz ar to pats sevi nolēmis bojāejai; tomēr viņš draudēja Mēdejai, ka sodīs ar nāvi viņu pašu un viņas dēlus, ja uzlecošās saules stari vēl redzēs Mēdeju Korintā. Mēdeja zināja, ka no nāves soda viņai nav ko baidīties. Ātrāk par viņu ies bojā Kreonts, ne jau velti viņa bija zvērējusi pie bālās mēness dieves Selēnes un pie savas aizstāves Hekates pazudināt savus ienaidniekus. Tiem neizbēgt no nāves soda, nevis viņai. Vai tad tiešām viņa, Hēlija mazmeita, kļūs par izsmieklu Sīsifa pēcnācējiem un Jāsona līgavai!

Velti Jāsons sacīja Mēdejai, ka precot Glauki viņas pašas un viņas bērnu labklājības dēļ, ka viņa dēli atradīs atbalstu pie saviem nākamajiem brāļiem, ja dievi viņam dos bērnus no jaunās laulības. Mēdeja nespēja ticēt, ka Jāsona vārdi ir patiesi, viņa pārmeta Jāsonam neuzticību, draudēja tam ar dievu dusmām un negribēja viņā klausīties. Tagad viņa ienīda Jāsonu, kuru kādreiz tik ļoti bija mīlējusi, kura dēļ pameta tēvu, māti, brāli un dzimteni. Jāsons aizgāja sadusmots, bet aiziedams viņš vēl dzirdēja Mēdejas izsmieklu un draudus.

Šai laikā pa ceļam no Delfiem uz Troizēnu[124] korintā ieradās Atēnu valdnieks Aigejs. Viņš draudzīgi apsveica Mēdeju un jautāja, kāpēc viņa tāda nobēdājusies. Mēdeja izstāstīja viņam savas bēdas un lūdza Atēnu valdnieku dot viņai, trimdiniecei un vīra pamestajai, patvērumu Atēnās. Viņa solīja palīdzēt Aigejam ar savu burvju mākslu, solīja, ka viņam būs daudz pēcnācēju un viņš nepaliks bez bērniem kā līdz šim, lai tikai viņš dod tai patvērumu. Aigejs zvērēja to darīt. Viņš zvērēja pie zemes dieves Gajas, pie Mēdejas vectēva Hēlija, pie visiem Olimpa dieviem neizdot Mēdeju tās ienaidniekiem, bet ar vienu noteikumu: Mēdejai pašai bez viņa palīdzības jānokļūst Atēnās, jo Aigejs negrib sanaidoties ar Korintas valdnieku.

Nodrošinājusi sev patvērumu, Mēdeja stājās pie nodomātā atriebības plāna izpildīšanas. Viņa bija nodomājusi ne tikai pazudināt Kreontu un viņa meitu Glauki, bet arī nogalināt savus un Jāsona bērnus. Viņa sūtīja savu kalponi pēc Jāsona. Ieradās Jāsons. Mēdeja izlikās, ka viņa ir samierinājusies ar savu likteni un Jāsona lēmumu, un lūdza no viņa tikai vienu — pierunāt Kreontu, lai tas atstātu Korintā viņas dēlus. Ieradās arī bērni. Mēdeja raudāja, tos ieraudzījusi, viņa apkampa un skūpstīja savus dēlus, viņa tos mīlēja, bet atriebības alkas bija stiprākas nekā mīlestība uz bērniem.

Bet kā pazudināt Glauki un Kreontu? Un Mēdeja sūtīja Glaukei kā dāvanu drānas un zelta vainagu ar ieganstu, lai Glauke paturētu Mēdejas bērnus Jāsona jaunajā ģimenē, Šī dāvana tad arī to pazudināja. Tikko Glauke bija apvilkusi Mēdejas atsūtītās drānas un uzlikusi vainagu, viņas miesā iesūcās inde, ar kuru dāvanas bija piesātinātas. Kā vara stīpa vainags spieda viņai galvu. Drānas kā uguns dedzināja viņas miesu, un Glauke mira šausmīgās mokās. Tēvs steidzās viņai palīdzēt, viņš apkampa nelaimīgo meitu, bet Glaukes drānas pielipa arī pie viņa miesas. Viņš rāva tās nost, līdz ar tām atraudams gabalus no savas miesas. Tā Mēdejas dāvana pazudināja Kreontu.

Mēdeja triumfēja, stāvēdama pie savas pils un dzirdēdama par Kreonta un Glaukes bojāeju, bet viņu nāve neremdināja Mēdejas atriebības alkas: viņa bija nolēmusi nogalināt savus bērnus, lai liktu Jāsonam vēl vairāk ciest. Izdarīt šo slepkavību Mēdeju mudināja arī tas, ka viņa zināja, kāds liktenis draud viņas dēliem, kad Kreonta radinieki sāks atriebties tiem par mātes noziegumiem. Mēdeja ātri iegāja pilī, un tūlīt tur atskanēja viņas dēlu kliedzieni un vaidi. Viņu pašu māte tos nogalināja. Pēc tam kad Kreonts un viņa meita Glauke jau bija gājuši bojā no Jāsona sievas Mēdejas rokas, Jāsons steidzās uz savu pili, baidīdamies, ka Kreonta radinieki atriebdamies nogalinās viņa dēlus. Pils durvis bija aizslēgtas, Jāsons gribēja tās uzlauzt. Te pēkšņi parādījās Mēdeja, viņa brauca pa gaisu Hēlija atsūtītajos ratos, kuros bija iejūgti pūķi; Mēdejai pie kājām gulēja viņas nogalinātie' dēli. Jāsonu pārņēma šausmas. Viņš lūdza Mēdeju atstāt viņam vismaz dēlu līķus, lai viņš pats tos varētu apglabāt, bet arī šo mierinājumu Mēdeja viņam nedeva un ātri aizlidoja brīnišķīgajos ratos.

Bez prieka bija visa tālākā Jāsona dzīve. Nekur viņš neatrada uz ilgāku laiku mieru. Kādreiz viņš gāja pa Istmu gar to vietu, kur stāvēja krastā izvilktais «Argo», ko argonauti bija veltījuši jūras dievam Poseidonam Nogurušais Jāsons nogūlās atpūsties «Argo» paēnā un tur iemiga. Jāsonam mierīgi guļot, pussagruvušais «Argo» sabruka, un kuģa drupas apraka aizmigušo Jāsonu.

(Cita versija)-Jāsons pie Argo drupām pakārās

TROJAS CIKLS

Trojas cikla varoņteikas atstāstītas pēc Homēra poēmas «Iliāda», pēc Sofokla traģēdijām «Ajants» un «Filoktēts», pēc Eiripīria traģēdijām «Ifigenija Aulīdā», «Andromahe», «Hekabe», pēc Vergilija poēmas «Eneīda», Ovidija poēmas «Varones» un vairāku citu darbu fragmentiem

ZEVA UN LĒDAS MEITA HELĒNA

Lēdai bija četri bērni. Skaistā Helena un Polideiks bija Lēdas un zibeņmeša Zeva bērni, bet Klitaimnestra un Kastors — Tindareja bērni.

Helena bija skaista. neviena no mirstīgām sievietēm nevarēja tai līdzināties skaistumā. Pat dieves viņu apskauda. Helenu cildināja tālu visā Grieķijā. Zinādams par viņas dievišķīgo skaistumu, Tindarejam Helenu nolaupīja lielais Atikas varonis Tēsējs, bet Helenas brāļi Polideiks un Kastors atbrīvoja māsu un atveda viņu atpakaļ tēva namā. Cits pēc cita Tindareja pilī ieradās skaistās Helenas precinieki, katrs gribēja pašu skaistāko no visām sievietēm saukt par savu sievu. Tindarejs neuzdrošinājās dot kādam no šiem varoņiem Helenu par sievu: viņš baidījās, ka citi varoņi, apskauzdami laimīgo, sf»ks ar to cīnīties un izcelsies lieli strīdi. Tad viltprātis Odisejs deva Tindarejam tādu padomu:

— Lai skaistā Helena pati izšķir, kuram viņa grib kļūt par sievu, bet visi precinieki lai zvēr, ka nekad nepacels ieroci pret to, kuru Helena izvēlēsies sev par vīru, lai viņi zvēr, ka palīdzēs tam cik spēdami, ja nelaimes brīdī tas viņus aicinās palīgā.

Tindarejs paklausīja Odiseja padomam. Visi precinieki zvērēja, un Helena izvēlējās vienu no viņiem; šis izredzētais bija skaistais Atreja dēls Menelājs.

Apprecēja Menelājs skaisto Helenu un pēc Tindareja nāves kļuva par Spartas valdnieku. Mierīgi viņš dzīvoja Tindareja pilī, nenojauzdams, cik daudz nelaimju viņam nesis laulība ar skaisto Helenu.

PĒLĒJS UN TETĪDA

Ievērojamais varonis Pēlējs bija jjudrā Ajaka dēls, bet Ajaks bija Zeva un upes dieva Asopa meitas Aigīnas dēls. Pēlēja brālis bija varonis Telamons, paša ievērojamākā varoņa Hērakla draugs. Pēlējam un Telamonam nācās bēgt no dzimtenes, jo aiz skaudības viņi bija nogalinājuši savu pusbrāli. Pēlējs aizbēga uz bagāto Ftīju[127] . tur viņu uzņēma varonis Eiritions, deva tam trešo daļu no savas zemes un savu meitu Antigoni par sievu. Bet Pēlējs Ftījā nepalika ilgi. Kalidonas mežakuiļu medībās viņš nejauši nogalināja Eiritionu. Nobēdājies par šo nelaimi, Pēlējs atstāja Ftīju un aizgāja uz Iolku. Arī Iolkā Pēlēju gaidīja nelaime. Te viņu iemīlēja valdnieka Akasta sieva un mudināja aizmirst draudzību ar Akastu. Pēlējs noraidīja sava drauga sievu, un viņa, tam atriebdamās, apmeloja to savam vīram. Akasts noticēja sievai un nolēma pazudināt Pēlēju. Kādreiz medībās Pēlija kalna mežos, kad nogurušais Pēlējs bija aizmidzis, Akasts noslēpa Pēlēja brīnišķīgo zobenu, kuru tam bija dāvinājuši dievi. Neviens nevarēja pretoties Pēlējam, kad viņš cīnījās ar šo zobenu. Akasts bija pārliecināts, ka, zaudējis brīnišķīgo zobenu, Pēlējs ies bojā, mežonīgo kentauru saplosīts. Bet Pēlējam nāca palīgā gudrais kentaurs Heirons. Viņš palīdzēja varonim atrast brīnišķīgo zobenu. Mežonīgie kentauri uzbruka Pēlējam un gribēja to saplosīt, bet viņš tos viegli atvairīja ar savu orīnišķīgo zobenu. Tā izglābās Pēlējs no neizbēgamās bojāejas. Pēlējs atriebās arī nodevējam Akastam. Viņš aT abu Dioskūru — Kastora un Polideika — palīdzību ieņēma bagāto Iolku un nogalināja Akastu un viņa sievu.

Kad titāns Prometejs bija atklājis lielo noslēpumu, ka no Zeva laulības ar Tetīdu piedzims dēls, kas būs varenāks par Zevu un gāzīs to no troņa, viņš ieteica dieviem atdot Tetīdu par sievu Pēlējam, jo no šīs laulības piedzimšot liels varonis. Dievi tā arī nolēma darīt, bet tikai ar vienu noteikumu: Pēlējam vajadzēja uzvarēt dievieti cīņā.

Kad Hēfaists bija paziņojis Pēlējam dievu gribu, Pēlējs iegāja alā, kurā, no jūras dzelmes izpeldējusi, bieži atpūtās Tetīda. Pēlējs paslēpās alā un sāka gaidīt. Tad no jūras iznira Tetīda un iegāja alā. Pēlējs piesteidzās viņai klāt un aptvēra ar savām varenajām rokām. Tetīda gribēja izrauties. Viņa kļuva gan par lauveni, gan par čūsku, viņa pārvērtās par ūdeni, bet Pēlējs nelaida viņu vaļā. Tetīda bija uzvarēta, tagad viņai vajadzēja kļūt par Pēlēja sievu.

Kentaura Heirona lielajā alā dievi nosvinēja Pēlēja kāzas ar Tetīdu. Lieliskas bija kāzu dzīres. Tajās piedalījās visi Olimpa dievi. Svinīgi skanēja Apollona zelta kitara, pavadot mūzas, kas dziedāja par lielo godu, kāds lemts Pēlēja un dieves Tetīdas dēlam. Dievi dzīroja. Mūzām dziedot un Apollonam spēlējot, Horas un Haritas gāja rotaļdejā, un starp tām savā majestātiskā daiļumā starot staroja dieve karotāja Atēna un jaunava Artemīda, bet par visām dievēm skaistākā bija mūžam jaunā Afrodīte. Gāja*rotaļdejā arī kā doma ātrais dievu vēstnesis Hermejs un negantais kara dievs Arējs, aizmirsis asiņainās cīņas. Dievi bagātīgi apdāvināja jaunlaulātos, Heirons iedāvināja Pēlējam savu šķēpu, kura kāts bija no Pēlija kalnā izauguša oša, cieta kā dzelzs; jūras valdnieks Poseidons iedāvināja tam zirgus un pārējie dievi — brīnišķīgas bruņas.

Dievi līksmoja. Vienīgi strīdu dieviete Erīda nepiedalījās kāzu dzīrēs. Viņa klejoja pa Heirona alu, dziļi sirdī aizvainota par to, ka nav aicināta uz dzīrēm. Beidzot Erīda izdomāja, kā atriebties dieviem, kā radīt ķildu starp tiem." Viņa paņēma zelta ābolu no tālajiem Hesperīdu dārziem; tikai viens vienīgs vārds bija rakstīts uz šī ābola — «skaistākajai», Klusi piegāja Erīda pie dzīru galda un, nevienam neredzama, uzmeta uz galda zelta ābolu. Dievi ieraudzīja ābolu, paņēma to un izlasīja uzrakstu. Bet kura no dievēm ir skaistākā? Tūlīt sākās strīds starp trim dievēm: Zeva sievu Hēru, karotāju Atēnu un mīlas dievi zelta Afrodīti, Katra no tām gribēja dabūt zelta ābolu, neviena negribēja to atdot citai. Dieves griezās pie dievu un cilvēku valdnieka Zeva un prasīja izšķirt viņu strīdu.

Zevs atteicās būt par tiesnesi. Viņš paņēma ābolu, iedeva to Hermejam un lika tam aizvest dievietes uz augsto Idas kalnu Trojas tuvumā. Tur skaistajam Trojas valdnieka Priama dēlam Parīdam bija jāizšķir, kurai no dievēm jāpatur ābols, kura no tām ir skaistākā. Tā Pēleja kāzu dzīres beidzās ar dieviešu ķildu. Daudz nelaimju cilvēkiem atnesa šis triju dieviešu strīds.

PARĪDA TIESA

Ātri trauca Hermejs un trīs dievietes uz Idas kalnu pie Parīda. Priama dēls Parīds šai laikā sargāja ganāmpulkus. Pirms Parīda dzimšanas viņa māte Hekabe bija redzējusi baigu sapni: viņa redzēja, ka ugunsgrēks draudēja nopostīt visu Troju. Hekabe nobijās, izstāstīja sapni savam vīram. Priams griezās pie pareģa, un tas viņam teica, ka Hekabei piedzims dēls, kura vainas dēļ ies bojā Troja. Tāpēc Priams, kad Hekabei piedzima dēls, lika savam kalpam Agelājam aiznest to uz augsto Idu un pamest tur meža biezoknī. Bet Priama dēls neaizgāja bojā — viņu izzīdīja lāču māte. Pēc gada to atrada Agelājs un, nosaucis par Parīdu, uzaudzināja kā savu pašā dēlu. Parīds izauga pie ganiem par neparasti skaistu jaunekli. Viņš bija spēcīgāks par citiem jauniešiem. Bieži vien viņš glāba ne tikai ganāmpulkus, bet arī savus biedrus no plēsīgu zvēru un laupītāju uzbrukumiem un ar savu spēku un drosmi kjuva tik ievērojams, ka viņu iesauca par Aleksandru (vīru uzvarētāju). Mierīgi dzīvoja Parīds Idas mežos. Ar savu likteni viņš bija pilnīgi apmierināts.

Tad nu pie šī Parīda ieradās dieves ar Hermeju. Tos ieraudzījis, Parīds izbijās. Viņš gribēja bēgt no tiem, bet vai tad viņš spēja aizbēgt no Hermeja, kas ir ātrs kā doma? Hermejs aizturēja Parīdu un, pasniegdams tam ābolu, sāka ar viņu laipni runāt.

— Ņem šo ābolu, Parīd, — teica Hermejs, — tu redzi, šeit stāv trīs dieves. Atdod ābolu tai, kura ir pati skaistākā. Zevs licis tev būt par tiesnesi dieviešu strīdā.

Parīds apjuka. Viņš raudzījās dievietēs un nevarēja izšķirties, kura no tām ir skaistākā. Tad katra no dievietēm sāka pierunāt jaunekli atdot viņai ābolu. Viņas Parīdam solīja lielas balvas. Hēra solīja viņam dot varu pār visu Āziju, Atēna — uzvaras un kara slavu, bet Afrodīte solīja tam par sievu skaistāko no mirstīgajām sievietēm — zibeņmeša Zeva un Lēdas meitu Helenu. Dzirdēdams Afrodītes solījumu, Parīds vairs ilgi nedomāja: viņš atdeva tai ābolu. Tātad Parīds bija atzinis Afrodīti par skaistāko no dievēm. No šī laika Afrodīte kļuva par Parīda labvēli un vienmēr viņam palīdzēja, lai viņš sāktu ko sākdams. Bet Hēra un Atēna sāka ienīst Parīdu, ienīda arī Troju un visus trojiešus un nolēma sagraut pilsētu un iznīcināt visu tautu.

PARĪDS ATGRIEŽAS TROJĀ

Pēc dieviešu strīda izšķiršanas Parīds vairs ilgi nepalika Idas mežos. Priams, redzēdams, ka viņa sieva Hekabe nevar nomierināties un vienmēr vēl bēdājas par zaudēto dēlu, sarīkoja lieliskas sacensības par godu bojā gājušajam dēlam — tā viņš vismaz domāja. Kā balva uzvarētājam bija paredzēts labākais vērsis no Priama ganāmpulkiem. Sis vērsis bija tieši tajā ganāmpulkā, kas bija uzticēts Parīdam. Viņam bija žēl šķirties no vērša, kuru viņš ļoti mīlēja, un viņš pats aizveda to uz pilsētu. Trojā Parīds redzēja varoņu sacensības, un viņa sirdī pamodās uzvaras alkas. Viņš arī piedalījās sacensībās un uzvarēja visus, pat vareno Hektoru.

Sadusmojās Priama dēli, ka viņus ir uzvarējis kaut kāds gans. Priama dēls Dēifobs izrāva zobenu no maksts un gribēja Parīdu nogalināt. Parīds izbijās un, glābiņu meklēdams, aizbēga pie Zeva ziedokļa. Priama viedīgā meita Kasandra ieraudzīja viņu pie ziedokļa un tūlīt pazina, kas ir šis gans. Zaudēto dēlu atraduši, Priams un Hekabe bija priecīgi un ar lielu godu aizveda viņu uz pili. Velti Kasandra brīdināja Priamu, velti viņa tam atgādināja, ka pēc likteņa lēmuma Parīda dēļ Trojai būs jāiet bojā. Neviens neklausījās uz viedīgās Kasandras vārdiem, jo Apollons Kasandrai bija lēmis bēdpilnu likteni: neviens neticēja viņas pareģojumiem, kaut gan piepildījās viss, ko viņa pareģoja.

PARĪDS NOLAUPA HELĒNU

HELĒNAS NOLAUPĪŠANA

HELĒNAS NOLAUPĪŠANA

Bija pagājušas daudzas dienas, kopš Parīds bija atgriezies sava tēva Priama namā. Šķita, ka pārmaiņa, kas notikusi viņa dzīvē, likusi aizmirst balvu, ko viņam bija apsolījusi Afrodīte par zelta ābolu. Tagad viņš bija valdnieka dēls, nevis vienkāršs, nevienam nepazīstams gans. Bet Afrodīte pati atgādināja par skaisto Helenu, palīdzēja savam mīlulim uzbūvēt brīnišķīgu kuģi, un Parīds taisījās braukt uz Spartu, kur dzīvoja skaistā Helena. Velti viņu brīdināja Priama viedīgais dēls Helens. Viņš pareģoja Parīdam bojāeju. Parīds neko negribēja dzirdēt Viņš iekāpa kuģī un devās tālajā ceļā pār bezgalīgo jūras plašumu. Kasandra krita izmisumā, redzēdama, ka &amp;lt;itrais kuģis dodas prom no dzimtenes krastiem. Pacēlusi pret debesīm rokas, viedīgā Kasandra iesaucās:

— Ai, bēdas lielajai Trojai, ai, bēdas mums visiem. Es redzu — liesmās deg svētā llija, savās asinīs guļ zemē tas dēli! Es redzu, kā svešzemnieki aizved verdzībā Trojas raudošās sievas un meitas.

Tā pareģoja Kasandra, bet viņas pareģojumu neviens neievēroja, neviens nestājās ceļā Parīdam.

Viņš brauca arvien tālāk un tālāk. Jūrā sacēlās briesmīga vētra, bet arī tā neatturēja Parīdu. Viņš pabrauca garām bagātajai Ftījai, Salamīnai un Mikēnām, kur dzīvoja viņa nākamie ienaidnieki, un nonāca beidzot pie Lakonijas krastiem. Parīds piestāja Eirotas grīvā un izkāpa ar savu draugu Atneju malā. Kopā ar to viņš devās pie valdnieka kā viesis, kuram nav nekāda ļauna nodoma.

Menelājs viesmīlīgi uzņēma Parīdu un Aineju. Viesiem par godu viņš lika sagatavot bagātīgu azaidu. Šā azaida laikā Parīds pirmoreiz redzēja skaisto Helenu. Sajūsmināts viņš raudzījās uz viņu, priecādamies par viņas debešķīgo daiļumu.

Arī Helenu savaldzināja Parīda skaistums, viņš bija jauks savā krāšņajā austrumnieku tērpā. Pagāja dažas dienas. Menelājam vajadzēja braukt uz Krētu. Aizbraukdams viņš lūdza Helenu parūpēties par viesiem, lai viņiem nekā netrūktu. Menelājs nenojauta, kādu pārestību viņam nodarīs šie viesi.

Kad Menelājs bija aizbraucis, Parīds tūlīt nolēma izmantot viņa prombūtni. Ar Afrodītes palīdzību viņš mīJiem vārdiem pierunāja skaisto Helenu atstāt sava vīra namu un bēgt ar viņu uz Troju, Helena nespēja noraidīt Parīda lūgumu. Slepeni Parīds aizveda skaisto Helenu uz savu kuģi. Viņš nolaupīja Menelājam sievu un arī viņa dārgumus. Helena bija aizmirsusi visu — vīru, dzimteni Spartu, pat meitu Hermioni viņa aizmirsa mīlestības dēļ.

Ar bagātīgu laupījumu Parīda kuģis atstāja Eirotas grīvu. Ātri tas trauca pa jūras viļņiem atpakaļ uz Troju. Parīds līksmoja, viņam piederēja Helena, skaistākā no visām mirstīgajām sievietēm. Piepeši, kad kuģis jau bija tālu no krasta atklātā jūrā, to apturēja varenais jūras dievs Nērejs. Viņš iznira no jūras dzelmes un pareģoja bojāeju Parīdam un visai Trojai. Parīds un Helena samulsa. Bet Afrodīte viņus nomierināja, un viņi aizmirsa šo baigo pareģojumu. Trīs dienas brauca Afrodītes sargātais kuģis pa mierīgo jūru. Atri to dzina ceļavējš. Kuģis laimīgi sasniedza Trojas krastus.

MENELĀJS GATAVOJAS KARAM PRET TROJU

Tikko skaistā Helena kopā ar ļaunprātīgo Parīdu bija atstājusi Menelāja pili, dievi nosūtīja savu vēstnesi Irīdu uz Krētu pie Menelāja. Irīda ar varavīksnes spārniem ātri aizsteidzās no Olimpa, un tai pašā acumirklī viņa jau bija pie Menelāja un pastāstīja tam par nelaimi, kas to piemeklējusi. Menelājs tūlīt devās atpakaļceļā un drīz nonāca Spartā. Briesmīgas dusmas viņu pārņēma, kad viņš redzēja, ka Helena viņu piekrāpusi un ka viņa dārgumi ir nolaupīti. Menelājs tūlīt aizbrauca pie sava brāļa Agamemnona, lai apspriestos ar viņu, kā atriebties Parīdam par nodevību. Agamemnons jutās ne mazāk aizskarts par savu brāli un deva tam padomu tūlīt sapulcināt visus tos varoņus, kas kādreiz bija zvērējuši, cik vien iespējams, palīdzēt viņam nelaimē. Ar šiem varoņiem un viņu karapulkiem Agamemnons ieteica doties karā pret Troju. Menelājs pieņēma Agamemnona padomu un kopā ar to vispirms devās uz Pilu pie sirmā valdnieka Nestora.

Sirmgalvis Nestors bija viens no gudrākajiem grieķiem. Daudz varoņu viņš bija redzējis savā ilgajā mūžā, daudz slavenos varoņdarbos bija piedalījies. Liela bija Nestora pieredze arī kara mākslā. Nestors redzēja jau trešo varoņu paaudzi.

Nestors viesmīlīgi uzņēma Menelāju un Agamemnonu.

Ārkārtīgi sašutis bija sirmgalvis par Parīdu. Viņš nolēma pats piedalīties karagājienā pret Troju un ņemt līdzi arī savus dēlus — Trāsimēdu un Antilohu. Nestors bija ar mieru kopā ar Atreidiem1 apbraukāt Grieķijas varoņus, lai pamudinātu tos visus piedalīties karagājienā.

Daudz varoņu nolēma piedalīties karagājienā. Daži no tiem piedalījās tāpēc, ka tos saistīja dotais zvērests, citi tāpēc, ka dedzīga bija viņu vēlēšanās veikt karā varoņdarbus. Pret Troju nolēma doties Argosas valdnieks Diomēds, lielā Tīdeja dēls, kas ar pašu Arēju varēja mēroties spēkiem, gudrais Eibojas valdnieks Palamēds, varenā Mīnoja mazdēls — Krētas valdnieks Idomenejs, Hērakla draugs Filoktēts, kuram Hērakls bija iedevis pirms nāves savas bultas. Orākuls bija pareģojis, ka bez šīm bultām nevarēs ieņemt Troju. Karagājienā piedalījās arī abi Ajanti: Hērakla drauga Telamona varenais dēls — Salamīnas valdnieks Ajants — starp varoņiem nebija neviena tik spēcīga kā viņš — un varoņa Oileja dēls Ajants no Lokrīdas2 . Piedalījās vēl daudzi citi varoņi. Vajadzēja panākt, lai karagājienā piedalītos arī Itakas valdnieks — viltprātis Odisejs, Lāerta dēls. Odisejam negribējās atstāt Itaku; viņš taču tikai nesen bija apprecējis skaisto Pēnelopi, un viņam tikko bija piedzimis pirmais dēls Tēlemahs. Vai tiešām viņam būs jāpamet mierīgā dzīve un karsti mīlētā sieva, un dēls un jādodas tālu pret nocietināto Troju, lai varbūt nekad vairs neatgrieztos dzimtenē? Tāpēc Odisejs, dabūjis zināt, ka Menelājs ar Agamemnonu, Nestoru un Palamēdu ir atbraukuši Itakā, nolēma tos piekrāpt. Viņš izlikās par prātā jukušu un, iejūdzis arklā vērsi un ēzeli, sāka art savus laukus un sēt sāli. Odiseja viltību pirmais saprata Palamēds un nolēma piespiest Odiseju atzīties. Viņš paņēma autiņos ietīto Tēlemahu un ielika to vagā, pa kuru gāja Odisejs. Odisejs apstājās. Kaut gan viņš ļoti vēlējās palikt Itakā, viņš tomēr nevarēja pieļaut, ka viņa vienīgais dēls ietu bojā. Tā Palamēds atklāja Odiseja viltību, un Odisejam bija jāatstāj dzimtā Itaka, sieva un dēls un daudzus gadus jācīnās pie Trojas mūriem. No šī laika Odisejs sāka ienīst Palamēdu un nolēma tam atriebties par to, ka tas viņu piespieda piedalīties karagājienā.

AHILLEJS

Vēl vienu varoni vajadzēja dabūt par karagājiena dalībnieku. Tas bija jaunais Ahillejs, valdnieka Pēlēja un dieves Tetīdas dēls. Pareģis Kalhants bija teicis Atreidiem, ka tikai tad viņi ieņems lielo Troju, ja karagājienā piedalīsies arī Ahillejs. Liktenis Ahillejam bija lēmis nemirstīgu slavu. Viņš kļūs par pašu ievērojamāko no varoņiem, kas cīnīsies pie Trojas. Lieli būs Ahilleja varoņdarbi, bet viņš neatgriezīsies dzīvs no cīņām pie Trojas; šautras ķerts, viņš ies bojā pašā spēku plaukumā. Dieve Tetīda zināja, ko liktenis lēmis viņas dēlam. Visiem spēkiem tā centās novērst baigo pareģojumu. Kad Ahillejs vēl bija gluži mazs, viņa ieberzēja tā miesu ar ambrosiju un lika ugunī, lai padaritu neievainojamu un dotu viņam nemirstību. Bet kādreiz naktī, kad Tetīda bija ielikusi Ahilleju ugunī, pamodās Pēlējs. Vinu sagrāba šausmas, redzot savu dēlu ugunī. Izrāvis zobenu, viņš steidzās pie Tetīdas. Dieve izbijās, aizbēga no Pēlēja pils un nozuda jūras dzelmē, sava tēva Nēreja pilī. bet Ahilleju Pēlējs atdeva audzināt savam draugam — kentauram Heironam. Heirons izaudzināja Ahilleju, barodams to ar lāča smadzenēm un lauvu aknām. Ahillejs izauga par diženu varoni. Sešus gadus vecs viņš jau medīja niknos lauvas un mežakuiļus un bez suņiem panāca briežus — tik atri un viegli viņš skrēja. Neviens nevarēja mēroties ar Ahilleju prasmē rīkoties ar ieročiem. Heirons viņam iemācīja arī spēlēt jauki skanošo kitaru un dziedāt Arī Tetīda neaizmirsa savu dēlu, viņa bieži izpeldēja no jūras dziļumiem, lai satiktos ar to. Par savu dēlu Tetīda rūpējās vienmēr un visur.

AHILLEJS UN KENTAURS HĪRONS

Kad Ahillejs bija izaudzis par skaistu jaunekli, pa visu Grieķiju izplatījās vēsts, ka Menelājs vāc varoņus karagājienam pret Troju. Zinādama, kāds liktenis draud Ahillejam, Tetīda paslēpa viņu Skīras[128] salā, valdnieka Likomēda pilī. Ģērbies sieviešu drānās, Ahillejs tur dzīvoja kopā ar valdnieka meitām. Neviens nezināja, kur paslēpts Ahillejs, bet pareģis Kalhants atklāja Menelājam šo slēptuvi. Tūlīt Odisejs ar Diomēdu devās ceļā, un Odisejs izdomāja šādu viltību. Izlikdamies par tirgotājiem, Diomēds un Odisejs ieradās Skīrā un iegāja Likomēda pilī. Viņi izlika valdnieka meitām priekšā savas preces: krāšņas drānas, zelta kaklarotas, aproces, auskarus, ar zeltu izšūtas segas, starp tām viņi nolika zobenu, bruņucepuri, vairogu, kāju un krūšu bruņas. Valdnieka meitas ar sajūsmu aplūkoja zelta rotas un krāšņās drānas, bet Ahillejs, kas bija viņu vidū, skatījās tikai uz ieročiem. Piepeši pils priekšā atskanēja kara taures, bija dzirdami cīņas saucieni, šķindēja ieroči. Tur Odiseja un Diomēda pavadoņi dauzīja ar zobeniem vairogus un kliedza, it kā cīnītos. Valdnieka meitas izbailēs aizbēga, bet Ahillejs, paķēris zobenu un vairogu, metās pretī ienaidniekiem. Viņš domāja, ka noticis uzbrukums Likomēda pilij. Tā Odisejs un Diomēds pazina Ahilleju. Ahillejs ļoti labprāt piedalījās karagājienā pret Troju. Kopā ar viņu devās arī viņa uzticamais draugs Patrokls un gudrais sirmgalvis Foinīks, bet Pēlējs iedeva savam dēlam bruņas, kuras tas savās kāzās ar Tetīdu bija dabūjis no dieviem kā balvu; viņš iedeva tam arī Heirona dāvāto šķēpu un zirgus, kurus bija dabūjis no Poseidona.

TROJA

Liela un varena bija Troja, pret kuru gatavojās doties karā grieķu varoņi. Troju bija dibinājis īls, Zeva dēla Dardana un plejādes[129] elektras mazdēls. Dardans bija atnācis no Arkādijas pie valdnieka Teikra. Teikrs atdeva Dardanam par sievu savu meitu un pūrā tai daļu no savas zemes, uz kuras nodibināja Dardanijas pilsētu. Dardana mazdēls bija Trojs, un Troja dēls bija īls. Viņš kādreiz Frīģijā bija piedalījies varoņu sacensībās un viegli uzvarējis tos citu pēc cita. Kā uzvaras balvu viņš dabūja piecdesmit jaunekļus un piecdesmit jaunavas. Frīģijas valdnieks iedeva viņam arī raibu govi un teica, lai viņš sekojot šai govij un tur, kur govs apstāšoties, lai dibinot pilsētu. Valdnieks viņam vēl teica, ka orākuls esot pareģojis šai pilsētai ļoti slavenu nākotni. īls darīja, kā viņam bija teikts. Viņš sekoja govij, un tā apstājās tieši dieves Ates pakalnā. Uz šī pakalna tad ari īls sāka būvēt pilsētu. Viņš pacēla rokas pret debesīm un lūdza Zevu dot zīmi par apstiprinājumu tam, ka zibeņmetis ir svētījis viņa pasākumu. Otrā rītā, izgājis no savas telts, īls ieraudzīja tās priekšā no koka izgrieztu Atēnas Pallādas tēlu; tas bija Pallādijs, kuram vajadzēja sargāt jauno pilsētu. īla valdīšanas laikā ar mūri bija nocietināta tikai tā Trojas daļa, kas atradās uz pakalna, bet otra pilsētas daļa, kas atradās kalna pakājē, nebija nocietināta. Mūri ap šo pilsētas daļu vēlāk uzcēla Poseidons un Apollons; tiem pēc dievu pavēles vajadzēja kalpot Trojas valdniekam, īla dēlam Lāomedontam. Poseidons un Apollons uzcēla ap Troju nesagraujamu mūri. Tikai vienā vietā mūri varēja sagraut — tur, kur, dieviem palīdzēdams, bija strādājis varonis Ajaks.

Tai laikā, kad Grieķijas varoņi gatavojās karagājienam pret Troju, tur valdīja īla mazdēls Priams. Viņš vienīgais bija palicis dzīvs no valdnieka Lāomedonta dēliem pēc tam, kad Troju bija ieņēmis Zeva dēls Hērakls. Priams bija bagāts. Krāšņa un dižena bija viņa pils, kur tas dzīvoja ar savu sievu Hekabi. Kopā ar Priamu dzīvoja viņa piecdesmit dēli un meitas. No Priama dēliem drošsirdības un spēka dēļ sevišķi tika cildināts krietnais Hektors.

Varena bija Troja. Lielas grūtības bija paredzamas grieķu varoņiem cīņā ar kareivīgajiem trojiešiem, bet tie, kas uzvarēs trojiešus un ieņems Troju, gūs lielu godu un bagātīgu laupījumu.

GRIEĶU VAROŅI MISIJĀ

Pēc neilga brauciena grieķi piestāja pie Misijas krasta. Šeit valdīja varonis Tēlefs, Hērakla dēls. Viņa valstī tad arī grieķi izkāpa malā. Viņi bija pārliecinati, ka sasnieguši Trojas krastus, un sāka postīt Tēlefa zemi. Tēlefs savāca karaspēku un devās ar to aizsargāt savu zemi no ienaidniekiem. Sākās asiņaina cīņa.

Kaujā devās Ahillejs un viņa uzticamais draugs Patrokls. Patroklu ievainoja, bet viņš, neievērodams ievainojumu, vīrišķīgi cīnījās blakus Ahillejam.

Beidzot Ahillejs ar lielām pūlēm piespieda Tēlefu bēgt.

Nakts tumsā Tēlefs paguva aizbēgt uz savu pilsētu un ieslēgties tajā. Agri no rīta grieķi sāka savākt kritušos kareivjus un te nu pēkšņi atskārta, ka viņi nav cīnījušies ar trojiešiem, bet ar mīsiešiem un viņu valdnieku, Hērakla dēlu Tēlefu. Grieķi noskuma, viņi taču bija cīnījušies ar sabiedrotajiem, nevis ar ienaidnieku. Ar Tēlefu viņi noslēdza mieru, un tas apsolījās viņiem palīdzēt. Bet doties ar tiem karagājienā pret Troju Tēlefs atteicās: viņš bija apprecējis Priama meitu un negribēja karot pret savu sievastēvu.

Apglabājuši kaujā kritušos, grieķi atstāja Misiju un brauca tālāk uz Troju. Atklātā jūrā viņu floti pārsteidza briesmīga vētra. Kā kalni jūrā cēlās baismīgi vilni, un kā vieglas skaidiņas vētra izkaisīja grieķu kuģus. Viņi nomaldījās no ceļa, ilgi klīda pa jūru un beidzot atgriezās atpakaļ Aulīdā. Cits pēc cita grieķu kuģi iebrauca tajā pašā ostā, kuru tie vēl nesen bija atstājuši, lai brauktu uz vareno Troju. Grieķi cieta neveiksmi karagājiena pašā sākumā.

GRIEĶI AUTĪDĀ

Atstāstīts pēc Eirlpīda traģēdijas «Ifigenija Autīdā»

Kad visi kuģi atkal bija atgriezušies Aulidā, grieķi tos izvilka krastā. Uz krasta uzcēla lielu kara nometni. Daudzi varoņi nepalika Aulīdā, bet atgriezās mājas. Atstāja Aulīdu arī visa karaspēka pavēlnieks Agamemnons. Neviens nezināja, kad atkal būs iespējams doties karagājienā pret Troju. Bet ko darīt grieķiem? Vajadzīgs ceļvedis, kas zinātu ceļu uz Troju. Šo ceļu viņiem varēja parādīt tikai Tēlefs, ar kuru vēl nesen grieķi bija cīnījušies. Kaujā Ahillejs bija ievainojis Tēletu gurnā. Daždažādiem līdzekļiem Tēlefs ārstēja savu ievainojumu, bet nekas nelīdzēja. Brūce sāpēja arvien vairāk un vairāk, sāpes kļuva nepanesamas. Tad sāpju nomocītais Tēlefs devās uz Delfiem un tur jautāja Apollonam, kā viņam izdziedināt ievainojumu. Pītija atbildēja, ka Tēlefu var izdziedināt tikai tas, kas viņu ir ievainojis. Skrandās ģērbies, izlikdamies par ubagu, Tēlefs uz kruķiem ieradās Agamemnona pilī Mikēnās; viņš bija nodomājis lūgt Mikēnu valdnieku, lai tas pierunā Ahilleju izdziedināt viņa ievainojumu. Pirmā Tēlefu ieraudzīja Agamemnona sieva Klitaimnestra. Tēlefs atklāja tai, kas viņš ir, bet Klitaimnestra deva padomu, lai viņš tai brīdī, kad ienāks Agamemnons, paņem no šūpuļa mazo Orestu, Agamemnona dēlu, steidzas ar to pie ziedokļa un draud, ka sašķaidīs pret ziedokli Oresta galvu, ja Agamemnons atteiksies palīdzēt viņam izdziedināt ievainojumu. Tēlefs darīja, kā to viņam bija likusi Klitaimnestra. Agamemnons baidījās, ka Tēlefs nositīs viņa dēlu. Viņš bija ar mieru tam palīdzēt un darīja to labprāt, zinādams, ka tikai Tēlefs var parādīt grieķiem ceļu uz Troju. Agamemnons aizsūtīja pie Ahilleja vēstnešus. Ahillejs bija pārsteigts, viņš nevarēja saprast, kā lai izdziedina Tēlefa ievainojumu, neprotot ārstēt. Bet gudrākais no varoņiem — Odisejs Ahillejam teica, ka viņam nemaz nevajagot būt ārstam, ka ar dzelzi no tā šķēpa smailes, ar kuru Tēlefs ievainots, Ahillejs izdziedinās Tēlefu. Tūlīt nokasīja dzelzi no Ahilleja šķēpa, apkaisīja ar to Tēlefa brūci, un brūce sadzija. Tēlefs bija priecīgs. Pateicībā par izdziedināšanu viņš bija ar mieru aizvest grieķu floti uz Troju, ko viņš agrāk tik noteikti atteicās darīt.

Ceļvedis tagad bija atrasts, bet grieķi tomēr nevarēja izbraukt no Aulīdas jūrā, jo visu laiku pūta pretvējš. Šo vēju bija sūtījusi dieve Artemīda, dusmodamās uz Agamemnonu par to, ka tas bija nogalinājis viņai veltīto briežu māti. Velti gaidīja varoņi, ka vējš mainīsies, tas pūta visu laiku tāpat, nemaz nekļūdams lēnāks. Sapulcējušies varoņi garlaikojās bez darba. Nometnē sākās slimības, kareivji kurnēja. Baidījās pat, ka viņi var sacelties. Beidzot pareģis Kalhants paziņoja grieķu vadoņiem:

— Tikai tad dieviete Artemīda kļūs atkal labvēlīga grieķiem, kad viņai upurēs Agamemnona skaisto meitu Ifigeniju.

Agamemnons noskuma, kad pēc atgriešanās Aulīdā dabūja to zināt. Viņš gribēja pavisam atteikties no karagājiena pret Troju, lai tikai glābtu savas meitas dzīvību. Ilgi centās Menelājs viņu pārliecināt nepretoties Artemīdas gribai; beidzot Agamemnons piekrita brāļa lūgumam un aizsūtīja uz Mikēnām pie Klitaimnestras vēstnesi. Neatklājot īsto iemeslu, vēstnesim vajadzēja nodot viņai Agamemnona pavēli, lai aizved Ifigeniju uz Aulīdu — Ahillejs gribot pirms došanās karagājienā laulāties ar Ifigeniju. Agamemnons aizsūtīja vēstnesi uz Mikēnām, un viņam vēl vairāk kļuva meitas žēl. Nevienam nekā nesakot, viņš aizsūtīja otru vēstnesi, kuram vajadzēja pateikt Klitaimnestrai, lai viņa neved Ifigeniju uz Aulīdu, bet šo otro vēstnesi notvēra Menelājs. Sašutis viņš pārmeta Agamemnonam, ka tā rīkoties varot tikai kopēja pasākuma nodevējs. Menelājs ilgi rājās ar Agamemnonu, un brāļu starpā izcēlās nikns strīds. Šo strīdu pārtrauca vēstnesis, kas paziņoja, ka nupat ieradusies Klitaimnestra ar Ifigeniju un mazo Orestu un apmetusies netālu no avota, pie pašas grieķu nometnes.

Agamemnons bija izmisis. Vai tiešām liktenis ir lēmis, ka viņam jāzaudē sirsnīgi mīļotā meita, vai tiešām viņam pašam tā jāved upura nāvē pie Artemīdas ziedokļa? Redzēdams sava brāļa bēdas, pat Menelājs vairs neprasīja, lai Agamemnons nestu šādu upuri. Bet Agamemnons zināja, ka Kalhants paziņos Artemīdas gribu visam karaspēkam un tad viņu piespiedīs upurēt Ifigeniju. Ja arī Kalhants nepaziņotu dieves gribu, to pateiks Odisejs, jo dieves gribu zina arī viņš.

Dziļi noskumis, Agamemnons gāja pretī sievai un meitai. Viņš centās likties mierīgs un jautrs, bet tas viņam neizdevās. Tfigenija tūlīt redzēja, ka tēvs par kaut ko ļoti nobēdājies. Viņa sāka to izjautāt, bet tas viņai neatbildēja. Nekā neteica Agamemnons āri savai sievai, viņš tikai centās to pierunāt braukt atpakaļ uz Mikēnām: Agamemnons negribēja, ka Klitaimnestra savām acīm redz meitas nāvi. Tad Agamemnons atstāja sievu un meitu un aizgāja pie Kalhanta: viņš gribēja tam jautāt, vai nav kaut kā iespējams meitu glābt.

Tikko Agamemnons bija izgājis no telts, atnāca Ahillejs. Viņš gribēja redzēt Mikēnu valdnieku, lai pieprasītu nekavējoties doties pret Troju. Ahillejam bija apnicis sēdēt dīkā, un arī viņa mirmidonieši kļuva nemierīgi un prasīja, lai viņus vai nu ved karagājienā, vai atlaiž mājās. Kad Klitaimnestra dabūja zināt, ka varonis, kas grib redzēt Agamemnonu, ir Ahillejs, viņa uzrunāja to un sveica kā savas meitas līgavaini. Ahillejs bija pārsteigts. Viņš taču nekad nebija teicis Agamemnonam, ka grib ņemt viņa meitu par sievu. Klitaimnestra samulsa, dzirdēdama, ka Ahillejs nekad nav domājis precēt Ifigeniju, un nezināja, ko tam teikt. Bet tad atnāca vergs, kuru Agamemnons bija sūtījis ar otro ziņu uz Mikēnām. Viņš atklāja Klitaimnestrai, kāpēc Agamemnons bija licis viņai ar Ifigeniju doties uz Aulīdu. Klitaimnestru sagrāba šausmas. Viņai jāzaudē meitai Kur meklēt palīdzību? Viņa nokrita ceļos Ahilleja priekšā, raudādama apkampa viņa kājas, un, piesaukdama Ahilleja māti, vareno Nēreja meitu Tetīdu, lūdza palīdzēt. Redzēdams Klitaimnestras izmisumu, Ahillejs zvērēja pie viedīgā jūras veča Nēreja tai palīdzēt. Viņš zvērēja, ka neļaus nevienam pat pieskarties Ifigenijai. Ahillejs ātri izgāja no Agamemnona telts, lai apliktu bruņas. Kad teltī atgriezās Agamemnons, Klitaimnestra sašutusi sāka tam pārmest, ka viņš nodomājis pazudināt pats savu meitu.

Ko Agamemnons varēja atbildēt? Ne jau no labas gribas viņš bija nolēmis upurēt Artemīdai savu miesīgo meitu. Viņš nevarēja citādi rīkoties. Viņš varēja pateikt tikai to, ka sadusmotie grieķi nogalinātu viņu pašu un visus viņa tuviniekus, ja viņš paklausītu sievas un meitas lūgšanām, jo Ifigenija tiek upurēta visas Grieķijas labklājības dēļ.

Nometne jau bija stipri satraukta. Mirmidonieši gandrīz nomētāja Ahilleju ar akmeņiem, kad viņš paziņoja, ka neļaus upurēt Ifigeniju, kas viņam apsolīta par sievu. Odiseja vadībā kareivji ar ieročiem rokā steidzās uz

Agamemnona telti. Ahillejs, aizsedzies ar vairogu, nostājās ar kailu zobenu pie telts ieejas, apņēmies aizsargāt Ifigeniju līdz pēdējai asinslāsei.

Bet šai brīdī, kad visi jau gribēja sākt asiņainu cīņu, tos apturēja Ifigenija. Viņa svinīgi paziņoja, ka kopīgā pasākuma labad pati ir ar mieru'labprātīgi atklāt savas krūtis upura nazim. Viņa negrib pretoties Zeva varenās meitas Artemīdas gribai. Lai viņu upurē. Mūžīgs piemineklis viņai būs Trojas drupas, kad to ieņems grieķi. Viņa pārliecināja Ahilleju to neaizsargāt, nesākt brāļu karu. Ahillejs nepretojās Ifigenijas gribai, kaut gan viņam bija žēl skaistās jaunavas: viņš bija to iemīlējis viņas drosmīgās apņemšanās dēļ ziedot sevi vispārības labā.

Ifigenija mierīgi devās pie ziedokļa, kas bija uzcelts par godu dievei Artemīdai. Majestātiski daiļa gāja Ifigenija starp neskaitāmām kareivju rindām un nostājās pie ziedokļa. Agamemnons sāka raudāt, raudzīdamies uz savu skaisto meitu, un, lai neredzētu tās nāvi, apklāja galvu ar savu plato apmetni. Mierīgi stāvēja Ifigenija pie ziedokļa. Pēc saucēja Taltibija pavēles iestājās dziļš klusums. Viedīgais Kalhants izvilka no maksts upura nazi un ielika to zelta groziņā. Kā upurim, ko ved pie ziedokļa, viņš uzlika jaunavai galvā vainagu. No kareivju rindām iznāca Ahillejs. Viņš paņēma trauku ar svēto ūdeni un upura miltus ar sāli, apslacīja ar ūdeni Ifigeniju un ziedokli, apbārstīja ar miltiem jaunavas galvu un, skaļi piesaukdams Artemīdu, lūdza dot karaspēkam laimīgu ceļu uz Troju un uzvaru pār ienaidnieku. Kalhants paņēma rokā upura nazi. Visi sastinga Jau pacelts nazis, kuram vajadzēja nest nāvi Ifigenijai. Tas jau skar jaunavu. Bet Ifigenija nesaļima ar pēdējo vaidu pie ziedokļa. Notika liels brīnums. Dieve Artemīda aiznesa Ifigeniju, un viņas vietā, slacīdama ziedokli ar asinīm, nāvē gāja zem Kalhanta naža briežu māte. Pārsteigti no brīnuma, kareivji visi vienā balsī iekliedzās. Skaļi un priecīgi sauca arī Kalhants:

— Šis ir tas upuris, kuru prasīja zibeņmeša Zeva varenā meita Artemīda! Priecājieties, grieķi, dieve mums sola laimīgu ceļu un uzvaru pār Troju.

Un tiešām — uz ziedokļa vēl nebija sadedzināta Artemīdas sūtītā briežu māte, kad sāka pūst labs ceļavējš. Grieķi steidzīgi sāka posties tālajam braucienam. Nometnē visi līksmoja, un Agamemnons steidzās uz savu telti paziņot Klitaimnestra!, kas noticis pie ziedokļa, un mudināja to atgriezties Mikēnās.

Artemīda aiznesa no ziedokļa Ifigeniju uz tālo Tauru' zemi Melnās jūras piekrastē. Tur Agamemnona daiļā meita kļuva par dieves priesterieni.

GRIEĶU FLOTE CEĻĀ UZ TROJU. FILOKTĒTS

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Filoktēts»

Mierīgi brauca grieķi līdz Trojai. Visu laiku pūta ceļavējš. Kuģi ātri šķēla jūras viļņus. Jau varēja redzēt Lemnas2 krastus. Šeit, netālu no Lemnas, atradās tuksnešainā Hrīsas sala, Tajā bija uzcelts ziedoklis par godu nimfai Hrīsai, salas aizstāvei. Grieķiem vajadzēja atrast šo ziedokli un upurēt uz tā nimfai, jo viņiem bija pareģots, ka tikai tad viņi ieņems Troju, ja pa ceļam piestās Hrīsas krastā un tur upurēs. Ziedokli uz šīs salas bija uzcēlis jau diženais varonis Jāsons, kad viņš brauca ar saviem pavadoņiem argonautiem uz tālo Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas. Uz šī ziedokļa upurēja arī lielais Zeva dēls Hērakls, dodamies karagājienā pret Troju, lai atriebtos Lāomedontam par apvainojumu. Hērakla draugs Filoktēts zināja, kur Atrodas ziedoklis. Viņš apņēmās to parādīt varoņiem. Grieķu varoņi sekoja Filoktētam. Sala bija neapdzīvota. Tā visa bija apaugusi ar sīkiem krūmiem. Lūk, redzams pa pusei sabrukušais ziedoklis. Varoņi devās turp. Te no krūmiem izlīda liela čūska, kas apsargāja ziedokli, un iedzēla varonim Filoktēkam kājā. Filoktēts iekliegdamies pakrita. Pie viņa piesteidzās varoņi, bet bija jau par vēlu. Čūskas inde bija iekļuvusi brūcē. Sākās šausmīgas sāpes. Brūce stipri strutoja, izplatīdama tālu visapkārt briesmīgu smirdoņu. Nepanesamas bija Filoktēta ciešanas. Bez apstājas viņš vaidēja dienu un nakti. Nelaimīgā Filoktēta vaidēšana nedeva grieķiem mieru. Kareivji sāka kurnēt. Viņi nevarēja panest Filoktēta brūces smirdoņu. Beidzot grieķu varoņi pēc Odiseja padoma nolēma atstāt nelaimīgo Hērakla draugu kaut kur krastā. Braucot gar Lemnas salu, tie lika aiznest aizmigušo Filoktētu uz vientuļo krastu.

Tur viņu nolika starp klintīm un atstāja viņam loku un bultas, drēbes un pārtiku. Tā grieķi pameta varoni, bez kura bultām tiem nebija lemts ieņemt Troju, Deviņus gadus Filoktētam bija jānīkst vientuļajā krastā, bet pienāca laiks, kad grieķiem vajadzēja sūtīt pēc Filoktēta un lūgt no viņa palīdzību. Tas notika Trojas aplenkuma desmitajā gadā.

Atstājuši Filoktētu krastā, grieķi brauca tālāk un beidzot piestāja pie Trojas, kur viņi piedzīvoja daudz grūtumu, briesmu un veica lielus varoņdarbus.

PIRMIE DEVIŅI TROJAS APLENKUMA GADI

Atstāstīts pēc dažādiem antīko rakstnieku darbiem. Epizode par

Palaniēda bojāeju atstāstīta pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Grieķi bija priecīgi, ka viņu ilgais brauciens beidzies. Bet, piebraukuši tuvāk krastam, viņi redzēja, ka tur viņus sagaida liels trojiešu karaspēks. To vadīja sirmā Trojas valdnieka Priama diženais dēls Hektors. Kā grieķiem piestāt pie krasta? Kā izkāpt malā? Visi varoņi redzēja, ka tas, kurš pirmais spers savu kāju uz Trojas zemes, ies bojā. Grieķi ilgi nezināja, ko iesākt. Starp tiem bija arī varonis Protesilājs, viņš alka varoņdarbu un labprāt pirmais izlēktu malā un uzsāktu kauju ar trojiešiem. Bet viņš to neiedrošinājās, jo zināja pareģojumu: tam grieķim, kurš pirmais spers kāju uz Trojas zemes, jāiet bojā. So pareģojumu zināja arī Odisejs. Tāpēc, lai aizrautu sev līdzi varoņus, bet pats neietu bojā, Odisejs uzsvieda uz krasta savu vairogu un veikli uzlēca uz tā no kuģa. Protesilājs redzēja, ka Odisejs ir izlēcis krastā, tikai neredzēja, ka viņš nav izlēcis uz Trojas zemes, bet uz sava vairoga. Protesilājs nodomāja, ka viens no grieķiem jau pirmais skāris Trojas zemi. Viņu pārņēma alkas pēc varoņdarbiem, Viņš aizmirsa visu: dzimteni, savu skaisto, jauno sievu Lāodamiju. Protesilājs izlēca no kuģa krastā un ar kailu zobenu metās virsū ienaidniekiem. Varenais Hektors atvēzējās ar savu smago šķēpu un notrieca zemē jauno Protesilāju. Bez dzīvības viņš nokrita uz krasta. Viņš pirmais ar savām sārtajām asinīm slacīja Trojas zemi. Grieķi strauji traucās no kuģiem pret ienaidnieku. Iedegās asiņaina cīņa, trojieši apjuka, sāka bēgt un paglābās aiz pilsētas stiprajiem mūriem. Nākamajā dienā grieķi un trojieši noslēdza pamieru, lai savāktu un apbedītu kritušos kareivjus.

Guldījuši zemes klēpī visus kritušos, grieķi sāka celt nocietinātu nometni. Viņi izvilka savus kuģus krastā un apmetās nometnē gar jūru no Sīgeja kalna līdz Roiteja kalnam. Trojas pusē viņi nocietināja savu nometni ar augstu valni un grāvi. Divos pretējos nometnes galos savas teltis uzcēla Ahillejs un Telamona dēls Ajants, lai novērotu trojiešus un nejautu tiem negaidot uzbrukt grieķiem. Nometnes vidū pacēlās valdnieka Agamemnona krāšņā telts; Agamemnonu grieķi bija ievēlējuši par visa karaspēka vadoni. Pie viņa telts atradās arī laukums tautas sapulcēm. Gudrais Odisejs bija uzcēlis savu telti blakus šim laukumam, lai katrā laikā varētu iziet pie sanākušās tautas un lai vienmēr zinātu, kas notiek nometnē. Kaut gan Odisejs sākumā negribēja piedalīties karagājienā, tagad viņš bija kļuvis par niknu trojiešu ienaidnieku un prasīja ieņemt un sagraut Troju, lai tas maksātu ko maksādams.

Ierīkojuši un nocietinājuši nometni, grieķi sūtīja uz Troju valdnieku Menelāju un viltprāti Odiseju vest sarunas ar trojiešiem. Grieķu sūtņus uzņēma gudrais Antēnors savā namā un sarīkoja tiem krāšņas dzīres. Aritēnors no visas sirds vēlējās, iii tiktu noslēgts miers un apmierinātas Menelāja likumīgās prasības. Dabūjis zināt par sūtņu ierašanos, Priams sasauca tautas sapulci, lai nodrošinātu Menelāja prasību izpildi. Trojiešu sapulcē ieradās arī Menelājs ar Odiseju. Menelājs, runādams īsi un noteikti, pieprasīja, lai trojieši tam atdotu viņa sievu Helenu un Parīda nolaupītos dārgumus. Pēc Menelāja runāja Odisejs. Kā apburti trojieši klausījās gudrā Itakas valdnieka runu. Viņš centās tos pārliecināt apmierināt Menelāja prasības. Trojiešu tautas sapulce jau bija noskaņota pieņemt visus Menelāja noteikumus. Arī pati skaistā Helena nožēloja savu neapdomāto rīcību, tā pārmeta sev, ka Parīda dēj atstājusi sava vīra varoņa namu. Antēnors tāpat ieteica tautai pieņemt Menelāja prasības. Viņš redzēja, kādu nelaimi nesīs trojiešu un grieķu karš. Bet mieru ar grieķiem negribēja Priama dēli un vispirms, protams, Parīds. Vai tiešām viņu piespiedīs atdot Helenu? Vai tiešām viņam atņems visu laupījumu? Viņš negribēja pakļauties tautas lēmumam, un viņa brāļi to atbalstīja. Parīda uzpirktais Antimahs pat prasīja, lai trojieši sagrābtu valdnieku Menelāju un to nogalinātu. Bet to nepieļāva Priams un Hektors, viņi neatjāva pieskarties sūtņiem, kas atrodas zibeņmeša Zeva aizsardzībā. Tautas sapulce svārstījās, nezināja, kādu lēmumu pifeņemt.

Tad piecēlās trojiešu pareģis Helens, Priama dēls, un teica, lai trojieši nebaidās no kara ar grieķiem — dievi soloties palīdzēt Trojai. Trojieši noticēja Helenam un atteicās izpildīt Menelāja prasības. Grieķu sūtņi, nekā nepanākuši, atstāja Troju. Tagad vajadzēja sākties asiņainai trojiešu cīņai ar grieķiem.

Visu Trojas apkaimi grieķi nopostīja. Trojieši neuzdrošinājās parādīties ārpus mūriem, jo katram draudēja nāve vai nežēlīga gūstniecība un pārdošana verdzībā.

Deviņos Trojas aplenkuma gados tās iedzīvotājiem nācās pārciest daudz nelaimju. Tiem nācās apraudāt daudzus kaujā kritušus varoņus. Bet pats grūtākais gads •— desmitais gads — vēl bija tiem priekšā. Ari pati lielākā nelaime — Trojas sagrāve — vēl bija priekšā.

Daudz izcieta arī grieķi deviņos kara gados. Daudz viņiem bija kritušo. Daudzi varoņi gāja bojā no ienaidnieku rokas. Bojā gāja arī gudrais varonis Palamēds, bet viņš nekrita no ienaidnieka rokas. Aiz naida un skaudības viņu pazudināja Odisejs. Daudz gudru padomu grieķiem bija devis Palamēds, ne vienu reizi vien viņš tiem bija izdarījis loti vērtīgus pakalpojumus. Ar ārstniecības zālēm dziedinājis ievainojumus un slimības, uzcēlis grieķiem bāku, lai tie, kas bija aizbraukuši no nometnes, tumšā naktī zinātu, kur piestāt. Grieķi godāja Palamēdu un labprāt klausīja viņa padomiem, un tāpēc Odisejs viņu ienīda. Viņš redzēja, ka Palamēdam grieķi klausa vairāk nekā viņam. Odisejs arī atcerējās, kā Palamēds atklāja viņa viltību, kad viņš bija izlicies par prātā jukušu, lai nebūtu jāiet karā pret Troju; to atceroties, viņš vēl vairāk ienīda Palamēdu. Odisejs ilgi domāja, kā pazudināt Palamēdu. Galu galā viņš izmantoja to, ka Palamēds ieteica grieķiem beigt karu un atgriezties dzimtenē. Odisejs izdomāja nekrietnu plānu. Naktī viņš paslēpa Palamēda teltī maisu ar zeltu un sāka visiem apgalvot, ka ne jau velti Palamēds ieteic pārtraukt Tiojas aplenkumu, ka šādus padomus grieķiem viņš dod tikai tāpēc, ka Priams to piekukuļojis. Arī starp grieķiem bija daudz tādu, kas neturēja labu prātu uz Palamēdu. Tiešām, ja grieķi paklausītu Palamēda padomam, tad viņi zaudētu lielo laupījumu, kuru viņi varētu iegūt, kad ieņems Troju. Visi tie, kam nepatika Palamēda padomi, viegli noticēja Odiseja apmelojumam. Redzēdams, ka daudzi grieķi jau sāk viņam ticēt, Odisejs, lai visus pārliecinātu, ka Priams tiešām ir to piekukuļojis, paziņoja Agamemnonam: Palamēds sūta Priamam ziņas ar kādu sagūstītu frīģieti un šo frīģieti ir saķēruši un nogalinājuši Odiseja kalpi, kad tas mēģinājis aiziet no grieķu nometnes uz Troju. Odisejs uzrakstīja arī vēstuli, kuru Priams it kā rakstījis Palamēdam. Sinī vēstulē bija minēts par naudu, ko valdnieks Friams nosūtījis Palamēdam kā samaksu par to, ka tas pierunās grieķus pārtraukt aplenkumu un braukt atpakaļ uz dzimteni. Šo vēstuli Odisejs bija iedevis sagūstītajam frīģietim un licis aiznest to Priamam. Tikko frīģietis bija izgājis no grieķu nometnes, viņam uzbruka Odiseja kalpi, to nogalināja un vēstuli atnesa savam valdniekam. Ar šo vēstuli Odisejs steidzīgi devās uz Agamemnona telti. Saņēmis šo ziņojumu, Agamemnons tūlīt sasauca savā teltī visus grieķu vadoņus. Uzaicināja arī Palamēdu, kas nemaz nenojauta, kādas briesmas tam draud. Šajā brīdī Odisejs apvainoja Palamēdu nodevībā. Velti Palamēds apgalvoja vadoņiem, ka viņš nav pat domājis par nodevību. Bet Odisejs, lai pierādītu Palamēda vainu, ieteica pārmeklēt viņa telti. Aizsūtīja pārmeklēt telti, un tiešām atrada tur maisu ar zeltu. Tagad visi noticēja, ka Palamēds ir nodevējs. Palamēdam sarīkoja tiesu un piesprieda tam nāves sodu. Viņu nolēma nomētāt ar akmeņiem. Nelaimīgo Palamēdu iekala smagās važās un aizveda uz jūras krastu. Velti Palamēds, dievus piesaukdams, lūdza grieķus viņu nenogalināt, nesodīt nevainīgu ar tik nežēlīgu nāves sodu. Neviens negribēja uzklausīt šķietamo nodevēju. Sākās nāves soda izpildīšana. Bez neviena vaida, bez žēlabām Palamēds gāja nāvē. Pirms nāves viņš klusu teica tikai šos vārdus:

— Ai, taisnība, man tevis žēl, tu esi mirusi pirms manis!

To teicis, nomira cildenākais un gudrākais no grieķu varoņiem. Viņu neglāba nopelni, viss labais, ko viņš bija darījis grieķiem. Vēlāk tiem nācās dārgi samaksāt par Palamēda nogalināšanu. Dēla nāvi atrieba Palamēda tēvs — Eibojas valdnieks Nauplijs.

Ne tikai ar nāvi vien Agamemnons sodīja Palamēdu, viņš gribēja, lai par sodu mūžīgi klīst apkārt arī Palamēda dvēsele. Agamemnons neļāva apglabāt Palamēda līķi, tas tika atstāts jūras krastā, lai to saplosītu plēsīgi zvēri un putni. Bet to nepieļāva varenais Telamona dēls Ajants. Viņš izpildīja apbedīšanas ritus pie Palamēda līķa un ar godu to apglabāja. Ajants neticēja, ka Palamēds ir nodevis grieķus.

AHILLEJS SANAIDOJAS AR AGAMEMNONU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Jau deviņus gadus grieķi apsēda Troju. Pienāca lielās ciņas desmitais gads. Šā gada sākumā grieķu nometnē ieradās bultraiža Apollona priesteris Hrīss. Viņš lūdza visus grieķus un jo sevišķi viņu vadoņus par lielu izpirkšanas maksu atdot viņa meitu Hriseīdu. Kad Hrīss bija beidzis runāt, visi bija ar mieru saņemt par

Hriseīdu lielu izpirkšanas naudu un atdot meitu tēvam. Bet varenais valdnieks Agamemnons sadusmojās un teica Hrīsam:

—   Ej prom, vecais, un vairs nekad neuzdrošinies rādīties šeit, pie mūsu kuģiem, tad tevi neglābs ari tas, ka tu esi Apollona priesteris. Es tev neatdošu Hriseīdu. Nē, visu mūžu viņa būs gūstekne. Sargies mani kaitināt, ja tu gribi sveiks un vesels atgriezties mājās.

Hrīss izbijies atstāja grieķu nometni un noskumis aizgāja uz jūras krastu. Tur, pacēlis rokas pret debesīm, viņš sāka lūgt lielo Lēto dēlu Apollonu:

—    Ai, sudrabloka dievs, uzklausi mani, tavu uzticamu kalpu! Atrieb grieķiem ar savām bultām manas bēdas un aizvainojumu.

Apollons dzirdēja sava priestera Hrīsa žēlošanos. Ar loku un bultnesi plecos trauca viņš lejup no gaišā Olimpa. Draudoši šķindēja bultneša zelta bultas. Dusmās degdams, viņš trauca uz grieķu nometni, viņa seja bija kā tumša nakts. Pie ahajiešu nometnes nonācis, viņš paņēma no bultneša šautru un raidīja to uz grieķiem. Baigi strinkšķēja Apollona loka stiegra. Pēc pirmās šautras Apollons raidīja otru, tad trešo — kā krusa, nāvi nesdamas, uz nometni lidoja šautras. Sākās briesmīga sērga; visur dega bēru sārti. Likās, ka bojāeja draud visiem grieķiem.

Deviņas dienas jau plosījās sērga. Desmitajā dienā pēc Hēras dotā padoma diženais varonis Ahillejs sasauca visus grieķus uz tautas sapulci, lai izlemtu, ko viņiem iesākt, kā novērst dievu dusmas. Kad visi kareivji bija sapulcējušies, Ahillejs, griezdamies pie Agamemnona, runāja pirmais.

—    Mums jābrauc atpakaļ uz dzimteni, Atreja dēls. — teica Ahillejs. — Tu redzi — kareivji iet bojā gan kaujās, gan no sērgas. Bet varbūt mēs vispirms jautāsim pareģiem, viņi mums pateiks, ar ko esam sadusmojuši sudrabloka Apollonu, kāpēc viņš uzsūtījis nāvējošo sērgu mūsu karaspēkam.

Tikko Ahillejs bija to pateicis, piecēlās pareģis Kalhants, kas jau daudzas reizes bija atklājis grieķiem dievu gribu. Viņš teica, ka ir ar mieru atklāt, par ko sadusmojies tālmetis dievs, bet viņš to atklās tikai tad, ja Ahillejs pasargās viņu no valdnieka Agamemnona dusmām. Ahillejs apsolīja savu aizsardzību Kalhantam un, to apstiprinādams, zvērēja pie Apollona, Tikai tad Kalhants teica:

—    Lēto diženais dēls dusmojas par to, ka valdnieks Agamemnons ir nonievājis viņa priesteri Hrīsu, padzinis to no nometnes, nav pieņēmis no viņa lielo izpirkšanas maksu par meitu. Novērst dieva dusmas mēs varam tad, ja atdosim tēvam melnaci Hriseīdu un upurēsim dievam simt vēršus.

Agamemnons, dzirdēdams Kalhanta vārdus, iedegās briesmīgās dusmās pret viņu un Ahilleju, bet, redzēdams, ka tomēr būs jāatdod Hriseīda tēvam, galu galā piekrita, tikai pieprasīja sev atlīdzinājumu par Hriseīdu. Ahillejs pārmeta Agamemnonam mantkārību. Tas vēl vairāk sadusmoja Agamemnonu. Viņš sāka draudēt, ka paņems ar varu no Ahilleja, Ajanta vai Odiseja atlīdzinājumu par Hriseīdu.

—    Nekaunīgais, nekrietnais mantrausi! — iesaucās Ahillejs, — tu mums draudi, ka atņemsi mūsu goda balvas, kaut gan nekad neviens no mums nav saņēmis tik daudz balvu kā tu, un mēs turklāt neesam nākuši cīnīties sevis labā, mēs esam nākuši palīdzēt tev un Menelājam. Tu gribi atņemt man daļu no tā laupījuma, ko esmu ieguvis par saviem lielajiem varoņdarbiem. Tad jau labāk braukšu atpakaļ uz dzimto Ftīju, tavu laupījumu un dārgumus vairot es negribu.

—    Kas tev liedz, skrej uz Ftīju! — atkliedza Ahillejam Agamemnons. — Nevienu valdnieku es tā neieredzu kā tevi! Vienīgi tu sāc ķildas. Nebaidos no tavām dusmām. Tad klausies, ko es tev teikšu! Hriseīdu es atdošu tēvam, ja jau to vēlas Apollons, bet tās vietā es paņemšu tavu gūstekni Briseīdu. Tu vēl redzēsi, ka es esmu daudz varenāks par tevi! Lai neviens nedomā man līdzināties.

Briesmīgas dusmas pārņēma Ahilleju, dzirdot šos Agamemnona draudus. Tetīdas dēls tvēra savu zobenu, jau pa pusei tas izvilkts no maksts, un Ahillejs traucas uzbrukt Agamemnonam. Pēkšņi Ahillejs juta vieglu pieskārienu pie saviem matiem. Viņš pagriezās atpakaļ un šausmās atrāvās. Citiem neredzama, viņa priekšā stāvēja Atēna Pallāda, zibeņmeša varenā meita. Atēnu bija sūtījusi Hēra. Zeva sieva negribēja ne Ahilleja, ne Agamemnona nāvi, abi varoņi bija tai vienlīdz dārgi. Pārsteigts Ahillejs jautāja dievietei Atēnai:

—   Ai, zibeņmeša Zeva meita, kāpēc tu nonāci no augstā Olimpa? Vai tiešām tu esi nākusi šurp, lai redzētu, cik neprātīgs ir Agamemnons? Savas augstprātības dēj viņš drīz aizies bojāl

—    Nē, diženo Ahillej, — atbildēja zilace Pallāda, — neesmu tāpēc nākusi. Es nācu remdēt tavas dusmas, ja vien tu nepretosies Olimpa dievu gribai. Neizveic zobenu, iztiec tikai ar vārdiem, šausti ar tiem Agamemnonu. Tici man! Drīz šeit, šinī pašā vietā, tev atlīdzinās par aizvainojumu ar daudz lielākām goda balvām. Nomierinies un nepretojies nemirstīgo dievu gribai.

Ahillejs padevās dievu gribai: viņš iebāza zobenu makstī, un Atēna atkal aiztrauca pie dieviem gaišajā Olimpā.

Vēl daudz sašutuma pilnus vārdus Ahillejs pateica Agamemnonam, nosaukdams to par tautas bendi, žūpu, gļēvuli, suni. Ahillejs nometa zemē savu scepteri un zvērēja pie tā, ka pienāks laiks, kad būs vajadzīga viņa palīdzība pret trojiešiem, bet velti to lūgs Agamemnons, ja viņš Ahilleju tik smagi apvainojis. Velti sirmais Nestors, gudrais Pilas valdnieks, centās samierināt ķildniekus. Agamemnons neklausīja Nestoram, nepiekāpās arī Ahillejs. Diženais Pēlēja dēls ar savu draugu Patroklu un drošsirdīgajiem mirmidoniešiem sašutis aizgāja uz savām teltīm. Nevaldāms niknums kūsāja viņa krūtīs pret Agamemnonu, kas viņu tā bija apvainojis.

Bet valdnieks Agamemnons lika iestumt jūrā ātrgājēju kuģi, novietot tajā upurus Apollonam un aizvest priesterim Hrīsam tā meitu. Šim viltprāša Odiseja vadītam kuģim vajadzēja braukt uz Ēetiona pilsētu Tēbām, bet grieķiem nometnē pēc Agamemnona pavēles bija bagātīgi jāupurē Apollonam, lai remdētu viņa dusmas.

Ātri trauca Agamemnona sūtītais kuģis pa bezgalīgās juras viļņiem. Beidzot tas iebrauca Tēbu ostā. Grieķi nolaida buras un piestāja malā. Odisejs ar kareivjiem nokāpa no kuģa, aizveda skaisto Hriseīdu pie tēva un, apsveikdams viņu, teica:

—    Esi sveicināts, Apollona priesteri! Agamemnona sūtits, esmu ieradies šeit, lai atdotu tev meitu. Mēs atvedēm arī simt vēršus, lai remdētu ar šiem upuriem varenā Apollona dusmas, jo lielu nelaimi viņš ir uzsūtījis grieķiem.

"Sirmais Hrīss priecājās par meitas atgriešanos un maigi to apkampa. Tūlīt viņš stājās pie upurēšanas Apollonam un lūdza dievu bultraidi;

—    Ai, sudrabloka dievs! Uzklausi mani! Agrāk tu esi paklausījis manas lūgšanas, paklausi arī šoreiz! Novērs no grieķiem lielo nelaimi, lai rimst nāvējošā sērga.

Apollons paklausīja Hrīsa lūgumu, un grieķu nometnē sērga izbeidzās. Bet, kad Hrīss bija upurējis Apollonam, tika sarīkotas lieliskas dzīres. Jautri dzīroja grieķi Tēbās. Jaunekļi iznēsāja vīnu un pielēja ar to līdz malām dzīrotāju kausus. Svinīgi skanēja cildenā himna par godu Apollonam, kuru dziedāja grieķu jaunekļi. Dzīres turpinājās līdz saules rietam, bet no rīta Odisejs un viņa kareivji, miega atspirdzināti, devās atpakaļceļā uz lielo grieķu nometni, un Apollons tiem sūtīja labu ceļavēju. Kā kaija trauca kuģis pa jūras viļņiem. Drīz tas sasniedza nometni. Braucēji izvilka kuģi krastā un aizgāja katrs uz savu telti.

Kamēr Odisejs brauca uz Tēbām, Agamemnons izpildīja, ko bija draudējis Ahillejam. Ataicinājis saucējus Taltibiju un Eiribatu, viņš aizsūtīja tos pēc Briseīdas. Ne visai labprāt gāja Agamemnona sūtītie saucēji uz Ahilleja telti.

Viņi atrada Ahilleju sēžam pie telts dziļās domās iegrimušu. Saucēji piegāja pie diženā varoņa, bet aiz apjukuma nevarēja pateikt ne vārda. Tad Pēlēja dēls tiem teica:

—    Esiet sveicināti, saucēji! Es zinu, jūs neesat vainīgi, vainīgs ir vienīgi Agamemnons. Jūs esat atnākuši p&amp;gt;;c Briseīdas. Mans draugs Patrokl, izdod viņiem Briseīdu. Bet lai viņi zina, ka pienāks brīdis, kad arī es būšu vajadzīgs, lai glābtu grieķus no bojāejas. No tās grieķus nevarēs izglābt saprātu zaudējušais Agamemnons!

Rūgti raudādams, Ahillejs atstāja savus draugus, aizgāja uz vientuļo jūras krastu un, izstiepis rokas pret jūiu, skaļi sauca savu māti, dievieti Tetīdu:

—    Ai, mana māte, ja jau tu esi dzemdējusi mani un man nav lemts ilgs mūžs, tad kāpēc gan zibeņmetis Zevs nenovel man slavu. Nē, viņš man nedod slavu! Agamemnons mani ir nonievājis, atņemdams man balvu par maniem varoņdarbiem, Vai tu mani dzirdi, māt?

Tetīda dzirdēja Ahilleja vārdus. Viņa atstāja jūras dzelmi un Nēreja brīnišķīgo pili. Atri kā viegls mākonis tā izpeldēja no putojošiem jūras viļņiem, izkāpa krastā un, nosēdusies blakus sirsnīgi mīļotajam dēlam, to apkampa.

—    Ko tu tik rūgti raudi, mans dels? — tā jautāja. — Izstāsti man savas bēdas!

Ahillejs izstāstīja mātei, cik smagi to apvainojis Agamemnons. Viņš lūdza māti doties uz gaišo Olimpu pie Zeva, lai tas sodītu Agamemnonu. Lai Zevs palīdz trojiešiem, lai viņi aizdzen grieķus līdz pašiem kuģiem. Lai Agamemnons saprot, cik neprātīgi viņš rīkojies, apvainodams drošsirdīgāko no grieķiem. Ahillejs apgalvoja mātei, ka Zevs neatteiksies izpildīt viņas lūgumu. Lai viņa Zevam tikai atgādina, ka viņa tam reiz palīdzējusi, kad Olimpa dievi bija nodomājuši gāzt Zevu un iekalt viņu važās. Toreiz Tetīda atsauca Zevam palīgā Briareju, milzi simtroci; to ieraudzījuši, dievi apjuka un neiedrošinājās pacelt roku pret Zevu. Lai Tetīda to atgādina varenajam zibeņmetim Zevam, un -viņš paklausīs tās lūgumam. Tā lūdza Ahillejs savu māti Tetīdu.

—    Ai, mans mīļotais dēls, — gauži raudādama, iesaucās Tetīda, — kāpēc es tevi esmu dzemdējusi tik daudzām nelaimēm! Tiesa, tavs mūžs ir īss un nelaimju pilns. Ai nē, nebēdājies tā! Es došos uz gaišo Olimpu un lūgšu zibeņmeti Zevu man palīdzēt. Bet tu paliec savā teltī un neej vairs kaujās. Nupat Zevs ir atstājis Olimpu, viņš ar visiem nemirstīgajiem dieviem devies dzīrot pie aitiopiem[134] . Bet, kad pēc divpadsmit dienām Zevs atgriezīsies, es metīšos viņam pie kājām un ceru — viņš paklausīs manām lūgšanām.

Tetīda atstāja noskumušo dēlu, un viņš devās uz savu drošsirdīgo mirmidoniešu teltīm. No šīs dienas Ahillejs nepiedalījās ne vadoņu sapulcēs, ne kaujās. Noskumis viņš sēdēja savā teltī, kaut gan alka kara slavas.

Pagāja vienpadsmit dienas. Divpadsmitajā dienā agri no rīta dieve Tetīda līdz ar pelēko miglu pacēlās no jūras dzelmes gaišajā Olimpā. Tur viņa metās Zevam pie kājām, apkampa viņa ceļus un, lūdzot paceldama pret viņu rokas, skāra viņa bārdu.

—    Ai, mans tēvs, — lūdza Tetīda, — palīdzi man atriebties par dēlu! Izpildi manu lūgumu, ja es kaut reizi esmu arī tev palīdzējusi. Dod tik ilgi uzvaru trojiešiem, kamēr grieķi sāks lūgt manu dēlu tiem palīdzēt, kamēr tie neparādīs viņam lielu godu.

Mākoņvedis Zevs ilgi neatbildēja Tetldai, bet viņa neatlaidīgi lūdza. Beidzot, smagi nopūzdamies, teica zibeņmetis:

—   Saproti, Tetīda! Ar savu lūgumu tu sadusmo Hēru, viņa dusmosies uz mani. Jau tā viņa pastāvīgi pārmet, ka es palīdzu trojiešiem kaujā. Bet tagad ej prom no augstā Olimpa, lai Hēra tevi neredzētu. Es apsolos izpildīt tavu lūgumu. Lūk, zīme, ka es izpildīšu solījumu.

To teicis, Zevs bargi sarauca uzacis, sacēlās mati uz viņa galvas^ un nodrebēja viss Olimps, Tetīda bija apmierināta. Atri viņa trauca lejup no augstā Olimpa un ienira jūras dzelmē.

Bet Zevs aizgāja uz dzīrēm, kur bija sanākuši dievi. Visi piecēlās, Zevam ienākot, neviens neiedrošinājās apsveikt viņu sēžot. Kad dievu un cilvēku valdnieks apsēdās savā zelta tronī, pie v a griezās Hēra. Viņa bija redzējusi, ka Tetīda ieradusies pie Zeva.

—    Saki man, viltniek, — Hēra teica Zevam, — ar kuru no nemirstīgajiem tev bija slepena apspriede? Tu vienmēr slēp no manis savus nodomus un plānus.

—   Hēra, — atbildēja viņai Zevs, — tu neceri, ka dabūsi zināt visu, ko es domāju. Ko varēs, to tu uzzināsi agrāk par citiem dieviem, bet necenties izzināt visus manus noslēpumus un nejautā par tiem.

—    Ai, mākoņvedi, — atbildēja Hēra, — tu zini — es nekad neesmu centusies izzināt tavus noslēpumus. Tu vienmēr visu izlem bez manis, bet es baidos, ka šodien Tetīda pierunājusi tevi atriebt viņas dēlu Ahilleju un pazudināt daudz grieķu. Es zinu, ka tu esi apsolījis izpildīt viņas lūgumu.

Zevs bargi paskatījās uz Hēru, viņš sadusmojās uz savu sievu, ka tā vienmēr izseko, ko viņš dara. Zevs sašutis pavēlēja tai klusēt, ja tā negrib, ka viņš to sodītu. Hēra izbijās no Zeva dusmām. Ne vārda neteikdama, viņa sēdēja savā zelta tronī. Arī dievi nobijās no Zeva un Hēras ķildas. Tad piecēlās klibais Hēfaists; viņš pārmeta dieviem, ka tie sākot ķildoties mirstīgo dēļ.

—   Tiešām, ja mēs ķildosimies mirstīgo dēļ, tad nekad vairs nebūs līksmības dievu dzīrēs, — teica Hēfaists un lūdza savu māti Hēru padoties Zeva varai, jo savās dusmās viņš ir bargs, viņš var visus Olimpa dievus nosviest no viņu troņiem.

Viņš atgādināja Hērai, ka Hēfaistu pašu nosviedis no Olimpa Zevs, zibeņmetis, sadusmojies par to, ka viņš bija steidzies palīgā mātei. Hēfaists paņēma kausu un, piepildījis to ar nektāru, pasniedza Hērai, un Hēra pasmaidīja. Bet Hēfaists sāka smelt no trauka nektāru un klibodams to iznēsāja dieviem. Dievi smējās, redzēdami, kā klibais Hēfaists lumpačoja pa dzīru zāli. Atkal valdīja līksmība dievu dzīrēs, skanēja Apollona zelta kitara, dziedāja mūzas, un netraucēti dzīroja dievi līdz saules rietam. Bet, kad beidzās dzīres, dievi aizgāja katrs uz savām telpām, un viss Olimps ieslīga miegā.

TAUTAS SPULCE. TERSITS

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Netraucēti gulēja gaišajā Olimpā nemirstīgie dievi. Arī grieķu nometne un lielā Troja bija ieslīgušas dziļā miegā. Bet Zevs, zibeņmetis, neaizdarīja savas acis — viņš domāja, kā atriebt Ahilleja aizvainojumu. Beidzot mākoņvedis Zevs nolēma sūtīt Agamemnonam maldu sapni. Viņš atsauca miega dievu un aizsūtīja to uz grieķu nometni pie Agamemnona, teikdams:

— Trauc ar ātrajiem spārniem, māņu sapni, un parādies Agamemnonam. Paziņo viņam, lai viņš ved grieķus cīņā. Saki, ka šodien viņš ieņems lielo Troju, jo Hēra pierunājusi dievus nepalīdzēt trojiešiem. Trojai tagad draud bojāeja.

Atri trauca uz zemi miega dievs un sirmā Nestora izskatā, jo Nestoru Agamemnons'ļoti cienīja, parādījās tam sapnī un pateica visu, ko bija licis lielais zibeņmetis. Agamemnons pamodās, un viņam arvien vēl likās, ka ausīs skanētu sapnī dzirdētie vārdi. Mikēnu valdnieks uzcēlās un ātri apģērbās krāšņās drēbēs, paņēma rokā zelta scepteri un aizgāja pie grieķu kuģiem, kas bija izvilkti krastā. Šai brīdī jau koši iedegās ausma, vēstīdama, ka drīz debess jumā pacelsies diženais saules dievs Hēlijs. Agamemnons ataicināja saucējus un lika sasaukt visus kareivjus uz tautas sapulci. Varenais Mikēnu valdnieks sapulcināja visus vadoņus pie sirmā Nestora kuģa un izstāstīja tiem, kādu sapni viņam sūtījis Zevs zibeņmetis.

Vadoņi nolēma gatavoties kaujai. Bet, pirms Agamemnons izveda karaspēku kaujas laukā pie Trojas mūriem,

viņš gribēja to pārbaudīt; tautas sapulcē viņš nolēma ierosināt atgriezties dzimtenē. Kamēr vadoņi apspriedās, kareivji devās uz sapulci. Kā bišu spieti, kas izlido no kalnu aizām, pulcējās neskaitāmi kareivju bari, kā jūra viļņojās tautas sapulce. Ar pūlēm saucēji nodibināja klusumu, lai valdnieki, Zeva audzēkņi, varētu runāt ar tautu. Beidzot ļaužu bari novietojās un iestājās klusums. Piecēlies no savas vietas, ar scepteri rokā pirmais tautas sapulcē runāja Agamemnons. Viņš runāja par kara grūtībām, par to, ka grieķi cīnījušies bez panākumiem, ka viņiem, cik redzams, nav lemts ieņemt stipri nocietināto Troju un tukšām rokām būs jāatgriežas dzimtenē. Kā redzams, arī paši dievi vēlas, lai grieķi dotos mājās. Tā runāja Agamemnons. Grieķi noklausījās Agamemnona runu. Visa tauta saviļņojās kā jūra, kad pār to trauc Nots un Eirs[135] un saceļ tajā lielus viļņus. Visi, skaļi kliegdami, steidzās pie kuģiem. Kareivjiem skrienot, līgojās un dunēja zeme, uzvirmoja putekļu mākoņi. Visa nometne kliedza. Visi steidza ātrāk iestumt jūrā kuģus, visi vēlējās braukt atpakaļ uz dzimteni.

Kareivju kliedzieni bija dzirdami ari augstajā Olimpā. Hēra, baidīdamās, ka grieķi pametīs Trojas aplenkšanu, aizsūtīja uz grieķu nometni Atēnu Pallādu, lai tā viņus apturētu. Kā viesulis aiztrauca Atēna no Olimpa uz nometni. Tur viņa parādījās Odisejam un teica:

— Cildenais Lāerta dēls, vai tiešām jūs visi esat nolēmuši bēgt no šejienes atpakaļ uz dzimteni? Vai tiešām jūs Priamam un visiem trojiešiem par lielu prieku atstāsiet šeit skaisto Helenu? Ej ātrāk, pārliecini viņus neiet prom no Trojas.

Dzirdēdams bargo dieves balsi, Odisejs nometa savu apmetni un skrēja uz kuģiem. Sastapis ceļā Agamemnonu un paņēmis no tā scepteri — augstākās varas zīmi, viņš sāka pārliecināt visus, kā vadoņus, tā arī vienkāršos kareivjus, nevilkt kuģus ūdenī, bet atgriezties tautas sapulcē. Odisejs sita ar scepteri tiem kareivjiem, kas vairāk par citiem trokšņoja un ātrāk steidzās atstāt Trojas krastus. Visi atkal devās turp, kur parasti pulcējās tauta. Skaļi kliegdami, gāja ļaužu bari, tāpat kā nerimstoši šalcošās jūras viļņi ar pērkondimu triecas pret klinšaino krastu. Beidzot visi atkal apsēdās savās vietās un

apklusa. Tikai Terslts arvien vēl kliedza.[136] viņš allaž droši runāja pretī valdniekiem. Viņš sevišķi neieredzēja Odiseju un diženo Tetīdas dēlu Ahilleju. Tagad Terslts griezīgi kliedza un zākāja Agamemnonu. Viņš kliedza, ka diezgan jau Agamemnons dabūjis laupījuma un verdzeņu, diezgan dabūjis arī izpirkuma maksas par dižciltīgajiem trojiešiem, kurus vienkāršie kareivji saņēmuši gūstā. Tersīts aicināja visus steigties uz dzimteni, bet Agamemnonu viņš ieteica atstāt vienu pie Trojas. Lai Atreja dēls pārliecinās, vai kareivji viņam ir palīdzējuši cīņās, vai tie viņam bijuši uzticami kalpi. Cik vien varēdams, Tersīts zākāja Agamemnonu. Viņš pārmeta tam arī Ahilleja apvainošanu, bet pašu Ahilleju Tersīts nosauca par gļēvuli. So Tersīta klaigāšanu dzirdēja viltprātis Odisejs. Viņš piegāja pie Tersīta un bargi tam uzkliedza:

—    Kā tu drīksti, muļķi, gānīt valdniekus, kā tu drīksti runāt par atgriešanos dzimtenē! Kas var zināt, kā beigsies mūsu pasākums. Liec aiz auss, ka es izpildīšu to, ko saku. Ja vēlreiz dzirdēšu, ka tu, neprātīgais, gāni Agamemnonu, lai tad nocērt man galvu no varenajiem pleciem, lai nesauc mani par Tēlemaha tēvu, ja es nesagrābšu tevi aiz spranda, nenoraušu tev nost visas drēbes un izpēris neaizdzīšu prom no tautas sapulces uz kuģiem, un tu aiziesi, no sāpēm raudādams.

Tā bargi uzkliedza Odisejs. Viņš atvēzējās ar scepteri un gāza Tersītam pa muguru. Aiz sāpēm asaras kā zirņi sāka birt Tersītam pār vaigiem. No sitiena viņam uz muguras palika sarkana svītra. Viņš saviebās un, bailēs drebēdams, ar roku slaucīja asaras. Visi skaļi smējās, skatīdamies uz Tersītu, un teica:[137]

—    Odisejs veicis daudz slavenu darbu gan padomē, gan kaujā, bet šis ir pats ievērojamākais no viņa varoņdarbiem. Kā viņš savaldīja kliedzēju! Tagad Tersīts vairs neuzdrošināsies ķengāt Zeva mīļotos valdniekus.

Bet Odisejs runāja ar tautu, un blakus viņam, pieņēmusi vēstneša izskatu, stāvēja Atēna Pallāda. Odisejs ieteica grieķiem neizbeigt Trojas aplenkšanu, viņš teica, ja tie atgriezīsies dzimtenē, Troju neieņēmuši, tie apkaunos Agamemnonu un paši sevi. Vai tiešām viņi kā vārgi bērni vai nevarīgas atraitnes mazdūšīgi brauks atpakaļ uz mājām, vai viņi ir aizmirsuši Kalhanta pareģojumus, ka vajag gaidīt? Vai viņi ir aizmirsuši zīmi, kuru Zevs deva Aulīdā, jo tikai desmitajā aplenkšanas gadā grieķi ieņems Troju. Ar savu runu Odisejs atkal iedvesa visiem alkas pēc varoņdarbiem. Grieķi skaļi uzgavilēja Odiseja runai, un šie saucieni skaļi atbalsojās visā apkaimē. Bet tad piecēlās dievišķīgais sirmgalvis Nestors, un atkal visi apklusa. Arī Nestors ieteica palikt un doties kaujā pret trojiešiem. Viņš deva padomu nostādīt karaspēku pa ciltīm un dzimtām, lai cilts palīdzētu ciltij un dzimta — dzimtai. Tad varēs redzēt, kurš no vadoņiem vai cilts locekļiem bailīgs, kurš drošsirdīgs. Tad zinās, kāpēc vēl līdz šim nav ieņemta Troja — vai tas noticis pēc nemirstīgo dievu gribas vai vadoņu neprašanas dēļ. Agamemnons tam piekrita. Viņš pavēlēja kareivjiem paēst pusdienas un tad sagatavoties asiņainai cīņai. Atpūta netiks nevienam dota ne mirkli, un — vai tam! — kurš paliks pie kuģiem un vairīsies no kaujas: suņiem un plēsīgiem putniem tas tiks nomests par laupījumu.

Ar skaļiem saucieniem atbildēja kareivji — tā dimd jūra lielā vētrā, kad vējš dzen viļņus kalnu augstumā. Tautas sapulce ātri izklīda. Visi steidzās uz teltīm. Visā nometnē iedegās ugunskuri. Grieķi pirms kaujas tur stiprinājās ar ēdienu. Katrs upurēja dieviem un lūdza sargāt viņu asiņainajā kaujā. Agamemnons upurēja Zevam. Pie ziedokļa, ap kuru bija nostājušies paši ievērojamākie grieķu varoņi, viņš nokāva treknu vērsi un lūdza Zevu dot viņam uzvaru; lūdza palīdzēt viņam ieņemt stipro Troju un valdnieka Priama pili, pirms vēl nakts nav nolaidusies pār zemi; lūdza, lai Zevs palīdz satriekt pīšļos Hektoru, ar šķēpu laužot viņa krūšu bruņas. Bet lielais Zevs, zibeņmetis, neuzklausīja Agamemnona lūgšanu, šai dienā viņš gatavoja Mikēnu valdniekam daudz neveiksmju. Kad beidza upurēt un beigušās bija arī upurdžīres, sirmais Nestors steidzināja vadoņus vest karaspēku uz kaujas lauku.

Vadoņi devās pie saviem ļaudīm. Vēstneši sāka skaļi saukt kopā kareivjus. Vadoņi nostādīja pulkus kaujas kārtībā un veda tos pie Trojas mūriem. Dunēja zeme zem cilvēku un zirgu kājām. Visu Skamandras[138] ieleju aizņēma karaspēks, tas dedzīgi vēlējās sākt cīņu ar trojiešiem. Starp kareivju rindām šurp un turp ātri trauca Atēna Pallāda. Viņa mudināja kareivjus uz cīņu, iedvesdama tiem nesatricināmu drosmi. Karaspēkam pa priekšu kaujas ratos brauca vadoņi. Diženāks un bargāks par visiem bija valdnieks Agamemnons, tas bija līdzīgs zibeņmetim Zevam. Saliedēti, rinda aiz rindas, kareivji devās pret Trojas mūriem.

MENELĀJA DIVCĪŅA AR PARĪDU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Ātri trauca lejup no Olimpa dievu vēstnese Irīda un, pieņēmusi Priama dēla Polīta izskatu, paziņoja trojiešiem, ka no grieķu nometnes Trojai tuvojas neskaitāmi karapulki. Kad Irīda nonāca Trojā, visi trojieši bija tautas sapulcē. Tūlīt Hektors atlaida sapulci.

Visi Trojas pilsoņi un viņu sabiedrotie steidzās apbruņoties un nostāties kaujas ierindā. Tika atvērti Trojas vārti, un pa tiem cits pēc cita devās laukā trojiešu un viņu sabiedroto pulki. Trojieši gāja, skaļi kliegdami kā dzērvju bari rudenī, bet grieķi tuvojās baigā klusumā. Putekļu mākoņi klāja visu kaujas lauku.

Abi karapulki sastapās, bet vēl neuzsāka kauju. Tad no trojiešu rindām iznāca skaistais Parīds. Pār plecu tam bija pārmesta leoparda āda, uz muguras loks un bultnesis ar bultām, pie sāniem ass zobens un rokā divi šķēpi. Parīds izaicināja kādu no grieķiem uz divcīņu. Tikko ieraudzījis Parīdu, Menelājs nolēca no ratiem un, bruņām spoži mirdzot, izgāja priekšā. Priecīgs gāja Menelājs pretī Parīdam kā lauva, kas negaidot atradis bagātīgu laupījumu; Menelājs līksmoja, ka var atriebties skaistās Helenas nolaupītājam.

Parīds ieraudzīja Menelāju, un viņa sirds nodrebēja. Bailēs no nāves viņš paslēpās savu draugu pulkā. To redzēja Hektors un sāka pārmest savam brālim gļēvulību.

— Tu tikai izskaties tāds drošsirdīgs, — Hektors teica

Parīdam, — kaut tu nemaz nebūtu dzimis, ja tu mūs visus tā apkauno. Vai tu nedzirdi, kā grieķi par tevi smejas? Drosmes tev pietika vienīgi, lai nolaupītu Menelāja sievu Helenu, par nelaimi visai Trojai. Tu esi nobijies no Menelāja! Ja tu nebūtu bēdzis, tad redzētu gan, kas par cīnītāju ir nolaupītās Helenas vīrs! Ja trojieši būtu apņēmīgāki, viņi jau sen būtu tevi ar akmeņiem nomētājuši par visām tām nelaimēm, kuras tu viņiem esi sagādājis.

—    Tev ir tiesības tā mani nonievāt, Hektor, — atbildēja Parīds, — bet nomierinies, es došos, divcīņā ar Menelāju. Tikai pavēli trojiešiem apstāties. Abu karaspēku priekšā mēs ar Menelāju cīnīsimies skaistās Helenas dēļ. Kurš no mums uzvarēs, tas arī aizvedīs savās mājās Helenu.

Dzirdēdams šādu atbildi, Hektors izgāja trojiešu kaujas ierindas priekšā un tos apturēja. Grieķi gribēja jau apbērt Hektoru ar bultām. Daži meta viņam ar akmeņiem, bet Agamemnons tos apsauca:

—   Stājiet, grieķi, stājiet, ahajiešu vīri! Hektors spožajā bruņucepurē grib ar mums runāt!

Kad visi apklusa, Hektors svinīgi paziņoja, ka Parīds ierosina izšķirt strīdu Helenas dēļ divcīņā. Viņam atbildēja Menelājs:

—    Uzklausi mani! Sen jau laiks izbeigt šo asiņaino ķildu. Mēs cīnīsimies ar Parīdu, un lai iet bojā tas, kuram liktenis to lēmis, bet jūs pēc tam noslēdziet mieru. Upurēsim dieviem. Ataiciniet sirmo Priamu; viņa dēli visi ir nodevēji, lai viņš pats pirms divcīņas zvēr, ka izpildīs šo norunu.

Visi priecājās, dzirdēdami tādu priekšlikumu. Hektors tūlīt aizsūtīja vēstnesi ataicināt Priamu.

Pa to laiku dieviete Irīda skaistās Priama meitas Lāodikes izskatā ieradās pie Helenas un teica, lai viņa uzkāpj tornī pie Skajas vārtiem, kur bija sanākuši Trojas vecajie ar Priamu noskatīties Parīda un Menelāja divcīņu. Skaistmate Helena apģērbās krāšņās drānās un, divu kalpoņu pavadīta, steidzīgi sekoja Irīdai. Helena atcerējās savu pirmo vīru, savu dzimteni un mīļo Spartu, un viņai acīs parādījās asaras. Trojas vecajie ieraudzīja tuvojamies Helenu. Viņa bija tik daiļa, ka vecajie sajūsmināti viņā noraudzījās un teica cits citam:

—    Nē, nav iespējams nosodīt ne grieķus, ne trojiešus, ka viņi tik skaistas sievietes dēļ sākuši asiņaino cīņu.

Tiešām viņa ir tikpat daiļa kā nemirstīgās dieves. Bet, kaut arī viņa būtu nez cik skaista, labāk lai atgriežas Grieķijā, tad nedraudēs bojāeja ne mums, ne musu bērniem.

Priams pasauca Helenu un saka tai jautāt par varoņiem, kurus viņš redzēja no mūra. Helena viņam parādīja vareno Agamemnonu, viltprāti Odiseju, Telamona dēlu Ajantu un Krētas valdnieku Idomeneju. Raudzīdamies uz šiem varoņiem, Priams bija pārsteigts par viņu skaistumu un cildeno, kareivīgo izskatu. Sai brīdī ieradās vēstneši, kurus Hektors bija sūtījis pēc Priama. Priams steidzīgi piecēlās, lika iejūgt zirgus un aizbrauca ar Antēnoru pie karaspēka pa Skajas vārtiem.

Agamemnons un Odisejs piecēlās, apsveicot sirmgalvi Priamu. Tad upurēja Olimpa dieviem un zvērēja izpildīt norunu, pēc tam valdnieks Priams uzrunāja grieķu un trojiešu karapulkus šādiem vārdiem:

— Ai, drosmīgie vīri, trojieši un grieķi! Es došos tūlīt atpakaļ uz lielo Troju. Es nespēju noraudzīties sava dēla Parīda divcīņā ar vareno valdnieku Menelāju. Vienīgi Zevs zina, kuram no viņiem šinī cīņā ir lemta bojāeja.

Priams aizbrauca no kaujas lauka, bet Hektors ar Odiseju nomērīja vietu divcīņai, pēc tam ielika lozes bruņucepurē un sakratīja to, lai loze izšķirtu, karņ pirmajam jāmet šķēps. Loze krita Parīdam.

Parīds un Menelājs apbruņojās un iznāca cīņasvietā, vicinādami smagos šķēpus. Nikni zvēroja viņu acis, tajās kā gaiša liesma dega naids vienam pret otru. Parīds atvēzējās un meta Menelājam ar šķēpu. Tas ķēra Menelāja milzīgo vairogu, bet neizurbās tam cauri. Šķēpa asmens saliecās, ietriekdamies vara kaltajā vairogā. Menelājs skaļi piesauca Zevu, lūgdams palīdzēt atriebties Parīdam, lai turpmāk neviens vairs neiedrošinātos atmaksāt viesmīlību ar ļaunu. Menelājs spēcīgi atvēzējās ar šķēpu un trieca to pret Parīda vairogu. Šķēps izurbās, cauri vairogam, pāršķēla arī Parīda krūšu bruņas un pārgrieza hitonu. Parīds izglābās, ātri atlēkdams sāņus. Menelājs izrāva zobenu un cirta ar to Parīdam pa bruņucepuri, bet no briesmīgā cirtiena zobens salūza četros gabalos. Zaudējis zobenu, Menelājs metās Parīdam virsū, sagrāba to aiz bruņucepures un vilka pa zemi uz grieķu karapulku pusi. Bruņucepures siksna aizžņaudza Parīdam kaklu. Menelājs būtu aizvilcis viņu pie grieķu karaspēka, bet te savam mīlulim nāca palīgā mīlas dieviete Afrodīte. Viņa pārrāva siksnu, un Menelājam rokā palika tikai bruņucepure. Viņš gribēja nodurt zemē nogāzto Parīdu ar šķēpu, bet Afrodīte apklāja to ar melnu mākoni un ātri aiznesa viņu uz Troju. Velti Menelājs meklēja Parīdu. Kā plēsīgs zvērs viņš skraidīja starp trojiešu kareivju rindām, bet neviens nevarēja tam parādīt Priama dēlu, kaut gan visi trojieši to ienīda. Tad valdnieks Agamemnons skaļi sauca:

— Klausieties, trojieši un grieķi! Jūs visi redzējāt Menelāja uzvaru, lai atdod mums Helenu un visus Parīda nolaupītos dārgumus un dod mums vēl meslus.

Bet Agamemnons nedabūja atbildi: kaujai nebija lemts beigties.

PANDARS PĀRKĀPJ ZVĒRESTU. KAUJA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Kad Menelājs ar Parīdu nolēma doties divcīņā, nemirstīgie dievi dzīroja Zeva pilī. Daiļā dieve Hēbe lēja kausos nektāru, un dievi dzīroja, noskatīdamies uz Troju no augstā Olimpa. Zobodamies par Hēru, Zevs teica, ka viņš izbeigs asiņaino trojiešu un grieķu karu, jo uzvarējis taču esot Menelājs, bet Hēra lūdza Zevu sūtīt pie trojiešu karaspēka karotāju Atēnu, lai viņa kādu pamudinātu pārkāpt doto zvērestu. Zevs piekrita negribot. Pieņēmusi spožas zvaigznes veidu, dieve Atēna aiztrauca no Olimpa un nokrita trojiešu karaspēka vidū. Trojieši bija pārsteigti, viņi nezināja, kā iztulkot šo zīmi: vai atkal sāksies asiņaina cīņa vai arī tā ir Zeva zīme, ka vajag slēgt mieru? Bet Atēna Antēnora dēla Lāodoka izskatā piegāja pie slavenā strēlnieka Pandara un pierunāja viņu raidīt nāvējošu bultu uz Menelāju. Pandars bija ar mieru. Viņš tvēra savu loku, paņēma asu bultu, piesauca palīgā Apollonu un izšāva bultu. Nodžinkstēja stingrā loka stiegra, aizlidoja bulta, un droši vien Menelājs būtu kritis, bet Atēna novirzīja bultu, un tā ķēra Menelāju tur, kur viņa ķermeni sedza divkāršas bruņas. Bulta izurbās cauri bruņām un ievainoja Menelāju. Brūce nebija dziļa, tomēr no tās stipri plūda asinis. Šausmas pārņēma Agamemnonu, redzot, ka viņa brālis ievainots, bet Menelājs viņu nomierināja. Agamemnons lika atsaukt ārstu, varoni Mahāonu. Tas apskatīja ievainojumu un apkaisīja to ar zālēm. Kamēr Agamemnons un citi varoņi rūpējās par ievainoto Menelāju, trojieši devās uzbrukumā pret grieķiem. Agamemnons steidzās pie karaspēka, sāka to kārtot rindās un uzmundrināt kareivjus cīņai.

Grieķu karaspēka rindās bija dzirdamas tikai vadoņu balsis, kareivji gāja klusēdami, bet trojieši uzbruka, skaļi kliegdami. Grieķu pulkus veda kaujā Atēna Pallāda, bet trojiešus — trauksmainais kara dievs Arējs. Iedegās tuvcīņa. Skanēja cīnītāju kaujas saucieni un mirstošo vaidi.

Grieķi sparīgi uzbruka, un trojieši sāka atkāpties, bet grieķi bruka virsū vēl enerģiskāk. To redzēdams, trojiešu aizstāvis Apollons iedegās dusmās un skaļi iesaucās:

— Drosmīgāk uz priekšu, trojiešil Nedomājiet, ka grieķu krūtis ir no akmens un viņi paši no dzelzs. Redziet, šodien viņu rindās necīnās varenais Ahillejs — sadusmojies sēž savā teltī.

Ar šo saucienu bultraidis iedvesmoja trojiešus. Vēl asiņaināka kļuva cīņa, daudz varoņu gāja bojā. Grieķus iedvesmoja Atēna Pallāda. Sai kaujā viņa deva neuzveicamu spēku valdniekam Diomēdam, Tīdeja dēlam. Drīz vien trojiešu rindās izcēlās apjukums.

Ieraudzījis Diomēdu, slavenais strēlnieks Pandars uzvilka loku un izšāva uz viņu bultu. Tā ieurbās Diomēdam plecā, un asinis krāsoja sarkanas viņa bruņas. Pandars gavilēja. Viņš domāja, ka nāvīgi ievainojis Diomēdu, bet Diomēds, pasaucis varoni Stenelu, lūdza to izvilkt no brūces bultu, un Stenels to viņam izvilka. Diomēds skaļi piesauca Atēnu Pallādu un lūdza dot viņam iespēju nogalināt to, kas viņu ievainojis ar bultu. Atēna Pallāda nostājās blakus Diomēdam. Viņa deva tam varenu spēku un nesatricināmu drosmi. Dieve lika Diomēdam drošsirdīgi mesties cīņā, tikai neuzbrukt nemirstīgajiem dieviem. Vienīgi pret dievieti Afrodīti viņš drīkstēja vērst savu šķēpu. Diomēds metās cīņā kā ievainots lauva, kuram niecīgā brūce ir tikai trīskāršojusi spēkus un to vēl vairāk satracinājusi.

Redzēdams, cik nikni cīnās Diomēds, varonis Ainejs ātri devās trojiešu kareivju rindās sameklēt Pandaru. Ainejs pierunāja Pandaru uzbrukt Diomēdam. Vīrišķīgais Pandars iekāpa Aineja kaujas ratos, un viņi abi traucās pret Diomēdu.

Redzēdams kaujas ratos divus ievērojamus varoņus, Aineju un Pandaru, Diomēda draugs Stenels sāka to pārliecināt izvairīties no cīņas ar tādiem varoņiem, bet diženais varonis ar sašutumu noraidīja šādu padomu. Aineja kaujas rati ātri tuvojās Diomēdam. Pandars atvēzējās ar šķēpu un svieda to pret Diomēda vairogu. Šķēps izurbās cauri vairogam un atsitās pret bruņām — un tas izglāba Diomēdu. Pandars jau triumfēja, domādams, ka viņš nāvīgi ievainojis Tīdeja dēlu. Tagad svieda savu šķēpu Diomēds, un Pandars bez dzīvības nogāzās no kaujas ratiem. Tūlīt no tiem izlēca Ainejs. Aizsedzies ar vairogu, milzīgu šķēpu rokā viņš gatavojās aizsargāt Pandara līķi. Bet Diomēds paķēra lielu akmeni, kuru nebūtu pacēluši pat divi vīri, un ar vienu roku svieda Ainejam ar briesmīgu spēku, trāpot tam gurnā. Ainejs saļima uz ceļiem un droši vien būtu gājis bojā, ja nepiesteigtos tam palīgā viņa māte — dieviete Afrodīte. Viņa aizsedza Aineju ar savu tērpu un gribēja to aizvest no kaujas lauka.

Diomēds uzbruka dievietei un ievainoja viņas maigo roku ar savu smago šķēpu. Skali iekliedzās dieve un ļāva izslīdēt Ainejam no savām rokām, bet Apollons apklāja to ar melnu mākoni. Tad Diomēds bargi uzkliedza Afrodītei:

—   Pazūdi, Zeva meita! Ej prom no asiņainās kaujas! Vai tev vēl nepietiek, ka tu pavedini vājas sievietes!

Mīlas dieve atstāja kaujas lauku, un Diomēds atkal uzbruka Ainejam. Trīs reizes tam uzbruka Tīdeja dēls, un trīs reizes atvairīja viņu Apollons. Kad Diomēds ceturto reizi uzbruka Ainejam, Apollons viņam uzsauca:

—   Atjēdzies, Tīdeja dēls! Atkāpies un neuzdrošinies uzbrukt nemirstīgajiem! Nekad mirstīgie nebūs tik stipri kā dievi!

Diomēds izbijās un atkāpās, dzirdēdams bargā dieva Apollona balsi, bet Apollons aiznesa Aineju uz savu templi Trojā. Tur viņu izdziedināja dieviete Lēto un Apollona māsa — dieve Artemīda, bet kaujas laukā Apollons radīja Aineja maldu tēlu, un ap šo maldu tēlu iedegās nikna cīņa.

Diomēda ievainotā Afrodīte šai laikā bija aizsteigusies no kaujas lauka turp, kur sēdēja brāzmainais kara dievs Arējs. No sāpēm stipri vaidēdama, viņa izlūdzās no Arēja ratus un ātri uzbrauca ar tiem gaišajā Olimpā. Tur viņa raudādama pieplaka pie savas mātes Diones cejiem tin žēlojās, ka Diomēds viņu ievainojis, Dione noslaucīja viņai ievainojumu un izdziedināja roku, bet Atēna un Hēra, zobodamās par Afrodīti, teica lielajam zibeņmetim Zevam:

—    Vai tik dieve Afrodīte nav pierunājusi citu ahajieti, lai tā bēgtu ar kādu no viņai tik mīļajiem trojiešiem? Varbūt viņa ir saskrāpējusi sev roku asinīs, glāstīdama šo ahajieti?

Zevs pasmaidīja, piesauca klāt Afrodīti un teica tai:

—   Mana mīļā meita, tu nejaucies trokšņainās kaujās. Rūpējies par laulībām un mīlu, turpretī kaujas atstāj niknajam Arējam un karotājai Atēnai.

Kaujas laukā vēl arvien trakoja cīņa ap Apollona radīto Aineja maldu tēlu. Apollons steidzās pie Arēja un lūdza to savaldīt Diomēdu. Asinīm notašķītais kaujas dievs paklausīja Apollonam. Pieņēmis varonīgā trāķieša Akamanta izskatu, viņš ātri devās pie trojiešiem iedvest tiem vīrišķību. Vēl niknākai vajadzēja kļūt kaujai. Arī izdziedinātais Ainejs atgriezās kaujas laukā, un trojieši priecājās, redzēdami to neskartu. Atkal sakārtojās pajukušās trojiešu rindas un devās virsū grieķiem. Bet grieķi stāvēja un gaidīja tuvojošos trojiešus — tā negaisa mākoņi klāj kalnus un neklīdina tos ar savu brāzmaino elpu aukainie vēji. Abi varonīgie Ajanti, Odisejs un Diomēds mudināja grieķus uz cīņu. Arī valdnieks Agamemnons, bruņām mirdzot, apstaigāja viņu rindas. Atkal iedegās kauja. Cits pēc cita krita varoņi, un nāves tumsa klāja viņu acis. Visu trojiešu priekšgalā cīnījās Hektors. Viņam palīdzēja pats kara dievs Arējs un bargā kaujas dieve Enio. Ieraudzījis Arēju, varonis Diomēds atkāpās un, pagriezies pret grieķiem, iesaucās:

—    Draugi, nav ko brīnīties, ka Hektors tik drosmīgi cīnās! Blakus viņam taču cīnās un palīdz pats kaujas dievs Arējs. Atkāpieties, draugi, nesāciet kauju ar dieviem!

Arvien stiprāk trojieši mācās virsū grieķiem. Kaujā kritaJHērakla dēls Tlēpolems, vēl pavisam jauns; Zeva dēla Sarpēdona šķēps to raidīja nāvē. Bet ari Tlēpolems paguva ievainot Sarpēdonu gurnā. Ar lielām pūlēm draugi iznesa no kaujas Sarpēdonu, nepagūdami izvilkt šķēpu no viņa brūces. Ieraudzījis garāmejošo Hektoru, Sarpēdons to lūdza galīgi sakaut grieķus. Hektors atkal metās kaujā un daudzus varoņus notrieca zemē ar savu šķēpu. Grieķiem sāka klāties vēl grūtāk.

To redzēdama, Hēra ataicināja Atēnu, un viņas abas sāka gatavoties kaujai, lai savaldītu Arēju. Ar Hēbes palīdzību dieves iejūdza zirgus brīnišķīgos ratos, Atēna aplika bruņas, uzlika galvā savu smago bruņucepuri, pār plecu pārmeta aigīdu ar Gorgonas Medūzas galvu un ar šķēpu rokā iekāpa dieves Hēras ratos. Atri Hēra dzina zirgus. Braucot no augstā Olimpa, dieves ieraudzīja Zevu, kas sēdēja viens uz augsta pakalna; Hēra apturēja zirgus un teica zibeņmetim Zevam:

—    Vai tu tiešām, Zev, nedusmojies uz neganto Arēju par to, ka viņš raida nāvē tik daudzus varoņus? Es redzu, kā par to priecājas Apollons un Afrodīte. Vai tu tiešām sadusmosies uz mani, ja es savaldīšu Arēju?

Tā viņai atbildēja aigīdas nesējs Zevs:

—    Liecies tu mierā! Lai dodas pret Arēju dieve-karotāja Atēna Pallāda. Neviens no nemirstīgajiem tā neprot sagādāt lielus sirdēstus Arējam kā viņa.

Dieve Hēra ātri dzina zirgus tālāk. Viņas nokļuva pie divu upju — Simoentas un Skamandras — satekas, izkāpa no ratiem, izjūdza zirgus un ietina tos melnā mākonī. Pieņēmusi Stentora izskatu, kas bija vīrs ar varenu balsi, Hēra aicināja grieķus vīrišķīgi cīnīties ar trojiešiem. Atēna Pallāda piegāja pie Diomēda. Viņš tīrīja Pandara cirsto brūci un sāka viņam pārmest gan to, ka viņš izvairījies no kaujas, gan to, ka baidās cīnīties ar trojiešiem. Tā nebūtu rīkojies viņa tēvs, slavenais karotājs Tīdejs. Bet Diomēds atbildēja dievei:

—    Nē, zibeņmeša meita zilace, es nebaidos doties cīņā ar Trojas varoņiem. Es tikai atceros, ka tu aizliedzi man doties cīņā ar nemirstīgajiem dieviem.

Tad Atēna teica Diomēdam:

—    Ai, Tīdeja dēls, tu esi mīļš Atēnai, nebaidies tagad ne Arēja, ne kāda cita no dieviem. Es pati tev palīdzēšu. Dodies ātrāk cīņā pret Arēju. Vēl nesen viņš apsolīja palīdzēt grieķiem, bet tagad nodevīgi palīdz trojiešiem.

Atēna Pallāda nostājās Stenela vietā Diomēda kaujas ratos, un ratu ozola ass ievaidējās no dieves smaguma. Arējam neredzama, Atēna dzina zirgus tieši viņam virsū tai brīdī, kad viņš raisīja nost bruņas nogalinātajam varonim Perifantam. Arējs ieraudzīja Diomēdu, kas stāvēja blakus Atēnai, pameta viņa paša nogalinātā Perifanta līķi, kuram viņš pašlaik raisīja nost bruņas, un izsvieda šķēpu uz Tīdeja dēlu. Atēna novirzīja sāņus šķēpu, un tas aizlidoja garām. Atēna trlskāršoja Diomēda spēkus, viņš ievainoja Arēju ar šķēpu un izrāva atpakaļ šķēpu no brūces. Arējs tik briesmīgi iebrēcās, it kā reizē būtu klieguši desmittūkstoš karavīru. No briesmīgā kliedziena nodrebēja visi grieķu un trojiešu kareivji. Melna mākoņa klāts, ātri uzlidoja brāzmainais Arējs gaišajā Olimpā. Tur viņš apsēdās blakus Zevam un žēlojās viņam par Atēnu Pallādu, kas palīdzējusi Diomēdam to ievainot. Zevs bargi paskatījās uz dēlu, Viņš neieredzēja Arēju par to, ka tas mīlēja asiņainas kaujas; viņš teica dēlam: ja tas nebūtu viņa dēls, viņš to sen jau būtu iesviedis drūmajā Tartarā. Tad niknais Arējs beidza žēloties. Zevs ataicināja dievišķīgo ārstu Paionu, un tas ātri sadziedēja Arēja ievainojumu, bet Hēbe apmazgāja un ietērpa viņu krāšņās drānās. Atgriezās gaišajā Olimpā arī dieves Hēra un Atēna. Tā viņas savaldīja cīņas kāro kara dievu Arēju.

Pie Trojas mūriem vēl arvien turpinājās nikna cīņa. Grieķi sāka spiest trojiešus atpakaļ. Ajants, Diomēds, Menelājs un citi varoņi daudzus slavenus trojiešus bija notriekuši zemē un kritušiem noņēmuši viņu lielisko apbruņojumu. Redzēdams, ka trojiešiem draud pilnīga sakāve, pareģis Helens, Priama dēls, sāka lūgt Hektoru un Afrodītes dēlu Aineju iedrosmināt trojiešus un steigties ātrāk uz Troju, lai tur ar bagātīgām dāvanām novērstu dieves Atēnas dusmas. Hektors paklausīja brāļa padomam. Viņš atkal uzmudināja trojiešus, un tie atvairīja grieķu uzbrukumu.

HEKTORS TROJĀ. HEKTORA ATVADĪŠANĀS NO ANDROMAHES

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Sai laikā Hektors pa Skajas vārtiem iegāja Trojā. Tūlīt viņu apstāja sievietes un bērni un sāka jautāt par saviem vīriem un tēviem. Bet Hektors nekā neteica, viņš tikai lika tiem lūgt Olimpa dievus un pats aizsteidzās uz Priama pili. Pilī Hektoru sagaidīja viņa māte Hekabe, viņa gribēja atnest Hektoram vīnu, lai tas stiprinātos, bet Hektors atteicās. Viņš lūdza māti saaicināt trojietes, lai tās drīzāk aiznestu kā dāvanu Atēnai Pallādai krāšņo segu, bagātīgi upurētu dievietei un lūgtu, lai tā savalda nikno Diomēdu. Hekabe tūlīt izpildīja dēla lūgumu, bet Hektors ātri devās uz Parīda pili.

Hektors atrada Parīdu mierīgi aplūkojam savu apbruņojumu, šeit bija arī Parīda nolaupītā Helena, viņa sadalīja kalponēm darbus. Hektors sāka pārmest Parīdam, ka tas sēž dīkā mājās tādā brīdī, kad visiem trojiešiem draud bojāeja. Parīds atbildēja Hektoram, ka viņš gatavojoties kaujai, ka iziet kaujas laukā viņu mudinot arī skaistā Helena. Helena laipni uzrunāja Hektoru, lūdza viņu apsēsties un atpūsties pēc varonīgās cīņas, bet savam vīram Parīdam viņa pārmeta bezrūpību, pārmeta, ka viņš nezina kauna. Helena žēlojās arī par to, ka tik daudz nelaimju ir nākušas pār Troju viņas dēļ, tomēr vainīga nav viņa, bet Parīds. Hektors atteicās atpūsties Parīda namā; pirms devās atkal cīņā, viņš steidzās drīzāk sastapt savu sievu un dēlu. Hektors nezināja, vai viņam izdosies kaut reizi vēl redzēt dēlu un sievu, vai viņš atgriezīsies dzīvs no kaujas, vai arī dievi ir lēmuši, ka tam jākrīt no grieķu rokas.

Hektors devās uz savu pili, bet neatrada Andromahi ar dēlu. Kalpones teica Hektoram, ka viņa sieva, dabūjusi zināt, ka grieķi spiež atpakaļ trojiešus, aizsteigusies ar dēlu uz pilsētas mūriem un stāvot tur, gauži raudādama.

Hektors steigšus izgāja no savas pils un devās uz Skajas vārtiem. Pie pašiem vārtiem viņš sastapa Andromahi, to pavadīja kalpone, nesdama uz rokām Hektora mazo dēlu Astianaktu. Bērns bija skaists kā pirmā rīta zvaigzne, Andromahe saņēma Hektoru aiz rokas un raudādama teica:

—    Ai, mans vīrs! Tevi pazudinās tava drosme! Tev nav žēl ne manis, ne dēla. Drīz vien es būšu atraitne, grieķi tevi nogalinās. Bez tevis, Hektor, labāk nemaz nedzīvoju. Man taču nav neviena, tikai tu. Tu esi man viss — gan tēvs, gan māte, gan vīrs. Apžēlojies par mani un dēlu! Neej kaujā, dod pavēli trojiešu kareivjiem nostāties pie vīģes koka, jo tikai tur ir sagraujami Trojas mūri.

Bet Hektors spožajā bruņucepurē atbildēja sievai:

—   Manī pašā tas viss rada bažas, bet liels būtu mans negods palikt aiz Trojas mūriem un nepiedalīties kaujā. Nē, man jācīnās starp pirmajiem, par godu savam tēvam. Es ļoti labi zinu, ka reiz pienāks diena, kad svētā Troja ies bojā. Bet ne jau tas mani apbēdina, es bēdājos par tavu likteni, par to, ka tevi aizvedīs gūstā kāds grieķis un tur, svešumā, tu būsi verdzene, audīsi svešzemniecei drānas un nesīsi tai ūdeni. Tur tevi redzēs raudam un teiks: «Lūk, tā ir Hektora sieva, kurš bija pārāks par visiem Trojas varoņiem ar savu spēku un vīrišķību,» — un vēl lielākas kļūs tavas bēdas, Nē, labāk lai mani ndgalina, pirms es redzu, ka tevi aizved gūstā, pirms es dzirdu tavas raudas.

To teicis, Hektors piegāja pie dēla un gribēja viņu noskūpstīt, bet mazais Astianakts raudādams piekļāvās auklei pie krūtīm, viņš izbijās no zirga krēpēm, kas plīvoja uz Hektora bruņucepures. Andromahe un Hektors maigi uzsmaidīja bērnam. Hektors noņēma bruņucepuri, nolika to zemē, paņēma Astianaktu un noskūpstīja. Hektors augstu pacēla dēlu pret debesīm un lūdza zibeņmeti Zevu un visus nemirstīgos dievus:

—    Ai, Zev un jūs, nemirstīgie dievi! Es lūdzu, lai mans dēls būtu tikpat ievērojams savu pilsoņu vidū kā es. Lai viņš kļūtu varens un valdītu Trojā. Lai kādreiz, kad viņš atgriezīsies no kaujas, par viņu teiktu, ka viņš ir vīrišķīgāks par savu tēvu. Lai viņš satriec ienaidniekus un iepriecina savas mātes sirdi.

Tā Hektors lūdza dievus. Pēc tam viņš nodeva Astianaktu sievai. Andromahe piespieda dēlu pie krūtīm un ar asaru pilnām acīm viņam uzsmaidīja. Hektors bija aizkustināts. Viņš maigi noskūpstīja Andromahi un tai teica:

—   Nebēdājies tik ļoti, Andromahe. Pretēji likteņa gribai neviens no varoņiem mani neaizraidīs uz drūmo Aīda valstību. Neviens neizbēgs no sava likteņa: ne drošsirdīgais, ne gļēvulis. Ej, mīļā, mājās, aud, vērp, pieskati kalpones, bet mēs, vīri, parūpēsimies par kara lietām, un visvairāk par tām rūpēšos es.

Hektors uzlika galvā bruņucepuri un devās uz Skajas vārtiem. Bet Andromahe devās mājup, tomēr viņa bieži pagriezās atpakaļ un asaru pilnām acīm noskatījās, kā attālinājās Hektors. Bet, kad viņa raudādama atgriezās mājās, sāka raudāt arī visas kalpones: viņas necerēja, ka Hektors atgriezīsies sveiks no kaujas mājās.

Pie Skajas vārtiem Hektoru panāca Parīds. Vara bruņām mirdzot, viņš steidzās uz kauju.

—    Manu brāli, — teica viņam Hektors, — es zinu, ka neviens taisnīgs cilvēks nevar necienīt tavus varoņdarbus, bet bieži tu nelabprāt ej cīņā, un bieži mani ]qti sāpina, kad es dzirdu, kā trojieši tevi peļ. Bet dosimies ātrāk pie karaspēka.

KAUJA TURPINĀS.

..

HEKTORA DIVCĪŅA AR AJANTU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliācia»

Hektors un Parīds kopā izgāja pa Skajas vārtiem. Trojieši priecājās, redzēdami abus varoņus. Atkal tiem radās drosme, atkal sākās nikna ciņa. Daudzus varoņus notrieca zemē Hektors, Parīds un Glauks. Grieķi sāka atkāpties. To redzēja spulgace Zeva meita un trauca uz svēto Troju. Pie simtgadēja ozola, kas auga kaujas lauka malā, Apollons sastapa dievieti steidzamies no Olimpa Viņš jautāja Atēnai, vai tik tā nesteidzas palīgā grieķiem, un pierunāja to palīdzēt viņam izbeigt kauju Atēna bija ar mieru. Lai kauju izbeigtu, dievi nolēma iedvest Hektoram domu, ka jāizaicina uz divcīņu pats slavenākais no grieķu varoņiem. Tikko dievi to bija nolēmuši, viņu lēmumu tūlīt nojauta Priama viedīgais dēls Helens. Viņš piegāja pie sava brāļa Hektora un deva tam padomu izaicināt uz divcīņu grieķu varoni. Helens atklāja Hektoram, ka viņš dzirdējis debess iemītnieku balsis, kas likušas tā darīt, liktenis esot arī lēmis, ka Hektors neies bojā šinī divcīņā.

Hektors tūlīt pārtrauca kauju un apturēja trojiešus; to pašu darīja arī Agamemnons. Kaujas laukā iestājās miers, un cīņā nogurušie kareivji apsēdās zemē. Atēna Pallāda un Apollons pacēlās gaisā kā plēsīgi vanagi un nolaidās uz simtgadēja ozola, ar prieku neraudzīdamies uz grieķu un trojiešu karaspēku. Kad visi bija nomierinājušies, Hektors skaļi izaicināja kādu no grieķu varoņiem uz divcīņu. Viņš apsolījās neapgānīt kritušā līķi un nenoņemt tam bruņas un prasīja, lai arī grieķu varonis apsolītos rīkoties tāpat, ja tas uzvarētu. Grieķi noklausījās Hektora izaicinājumu, bet visi klusēja, neviens neuzdrošinājās doties cīņā pret Hektoru. Menelājs uz viņiem briesmīgi sadusmojās; viņš pats gribēja doties divcīņā ar Hektoru, bet viņu atturēja Agamemnons; viņš baidījās, ka brālis kritīs no Hektora rokas, jo pats Ahillejs neuzdrošinājās ielaisties cīņā ar Hektoru. Grieķus kaunināja ari sirmais Nestors. Līdzko viņš beidza savu sašutuma pilno runu, tūlīt ierindas priekšā iznāca deviņi varoņi: valdnieks Agamemnons, Diomēds, abi Ajanti, Idomenejs, Mērions, Eiripiis, Toants un Odisejs. Pēc Nestora padoma nolēma lozēt, kuram no varoņiem cīnīties. Kad lozes bija saliktas bruņucepurē, Nestors sāka to kratīt, lai izkristu kāda loze.

Varoņi lūdza dievus, lai izkristu Telamona dēla Ajanta, Diodēma vai Agamemnona loze. Izkrita Ajanta loze. Līksmoja varenais Telamona dēls Ajants. Viņš aplika savas bruņas un izgāja cīņas vietā. Viņš izskatījās kā pats kara dievs Arējs — milzīgs, varens un bargs, ar draudīgi paceltu smagu šķēpu. Sev priekšā viņš turēja ar varu apkaltu vairogu torņa lielumā. Trojieši izbijās, ieraugot Ajantu, arī Hektora krūtis sažņaudzās bailēs. Cīnītāji naidīgi paraudzījās viens uz otru. Hektors pirmais svieda šķēpu, bet tas iestrēdza Ajanta vairogā. Tad savu šķēpu svieda Ajants. Šķēps izgāja cauri Hektora vairogam, izurbās cauri arī tā bruņām un hitonam. No nāves Hektors izglābās, atlēkdams sāņus. Varoņi izrāva savus šķēpus un metās atkal viens otrarn virsū. Hektors trieca savu šķēpu pret Telamona dēla vairogu, bet viņa šķēpa asmens saliecās. Ajanta šķēps vēlreiz izurbās cauri Hektora vairogam un viegli ievainoja viņu kaklā. Hektors tomēr turpināja cīņu; viņš paķēra milzīgu akmeni un svieda ar to Ajantam pa vairogu; nodārdēja ar varu apkaltais smagais vairogs, bet Ajants sagrāba vēl smagāku akmeni un tik spēcīgi svieda ar to Hektoram pa vairogu, ka to salauza un ievainoja Hektoru kājā. Hektors nokrita zemē, bet Apollons viņu ātri piecēla.

Varoņi ķērās pie zobeniem, Viņi būtu sacirtuši viens otru gabalos, ja nebūtu piesteigušies saucēji un izstiepuši starp tiem savus zižjus.

—    Beidziet cīņu, varoņi! — tie sauca. — Mēs visi redzam, ka jūs esat vareni cīnītāji, jūs abus Zevs mīl vienādi. Jau klāt ir nakts, visiem vajadzīga atpūta.

—    Saucēj, — teica Ajants trojiešu saucējam, — to, ko tu teici, vajadzēja teikt pašam Hektoram, viņš taču izaicināja uz cīņu. Es esmu ar mieru cīņu izbeigt, ja viņš tā grib.

Hektors tūlīt atbildēja Ajantam:

— Ai, Telamona dēls, dievi tev ir devuši gan varenu augumu, gan spēku un gudrību, tu esi pats ievērojamākais no grieķu varoņiem. Beigsim šodien mūsu divcīņu. Vēlāk mēs vēl varēsim sastapties kaujas laukā. Bet šķiroties pagodināsim viens otru ar dāvanu mūsu cīņas atcerei. Lai Trojas un Grieķijas kareivji atceras, ka varoņi cīnījās, degdami naidā viens pret otru, bet šķīrās, samierinājušies kā draugi.

To teicis, Hektors noraisīja ar sudrabu rotāto zobenu un pasniedza to Ajantam, bet Ajants deva Hektoram kā dāvanu dārgu purpura jostu. Tā beidzās varoņu divcīņa. Trojieši priecājās, ka Hektors neskarts atgriezies no cīņas ar vareno Ajantu, un ar gavilēm pavadīja viņu uz Troju. Līksmoja arī grieķi, redzēdami, kas par diženu varoni ir Telamona dēls Ajants, bet valdnieks Agamemnons par godu Ajantam sarīkoja dzīres, saaicināja uz tām visus vadoņus, un tie dzīroja līdz vakaram.

Kad dzīres bija beigušās, sirmais Nestors grieķu vadoņu sapulcē ieteica uz vienu dienu pārtraukt kauju, lai apglabātu kritušos varoņus un uzceltu mūri ar torņiem ap nometni un kuģiem, lai šis mūris sargātu grieķus, bet mūra priekšā izrakt dziļu grāvi. Vadoņi piekrita Nestora padomam un aizgāja līdz rītam katrs uz savu telti.

Vadoņu apspriedi sasauca ari trojieši. Šinī apspriedē Antēnors ieteica atdot grieķiem skaisto Helenu un nolaupītos dārgumus. Bet Parīds neparko negribēja atdot Helenu, viņš bija ar mieru atdot tikai Menelāja dārgumus, pievienojot tiem vēl dāvanas no sevis. Valdnieks Priams ieteica sūtīt nākamajā rītā pie grieķiem vēstnesi, kas paziņotu viņiem Parīda priekšlikumu, bet, ja grieķi šim priekšlikumam nepiekristu, tad turpināt cīņu, kamēr dievi dos galīgu uzvaru vienai vai otrai pusei. Trojieši piekrita Priama priekšlikumam. Kad atnāca rīts, trojieši aizsūtīja pie grieķiem vēstnesi, bet tie noraidīja Parīda priekšlikumu, viņi bija ar mieru tikai uz vienu dienu pārtraukt kauju, lai apbedītu kritušos kareivjus.

Jau pirms saules lēkta trojieši un grieķi stājās pie kritušo kareivju apbedīšanas. Viņi saveda līķus pie sārtiem un tos sadedzināja. Pēc tam grieķi vienā diena uzcēla ap nometni augstu mūri ar torņiem un tā priekšā izraka dziļu grāvi. Pat Olimpa dievi apbrīnoja šo grieķii darbu. Bet Poseidons sadusmojās uz grieķiem, ka viņi, celdami mūri, nebija upurējuši dieviem. Zibeņmetis Zevs nomierināja Poseidonu, Viņš tam deva padomu vēlāk nopostīt grieķu mūri un atkal apklāt krastu ar jūras smiltīm.

Darbu beiguši, grieķi sāka gatavot sev vakariņas. Šai laikā no Lemnas ieradās kuģi ar vīnu. Grieķi par to priecājās, ātri izpirka vīnu, un nometnē sākās dzīres. Nemierpilnas bija grieķu dzīres. Zibeņmetis Zevs ar pērkona dārdiem vēstīja tiem daudzas nelaimes. Bieži dzīrotājus pārņēma bailes, un vīns izlija tiem no kausiem. Neviens grieķis neuzdrošinājās dzert, nenolējis zemē vīnu par godu varenajam Zevam. Beidzot dzīres bija galā un visa grieķu nometne ieslīga miegā.

TROJIEŠU UZVARA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Agri no rīta, kad debess jumā uzlidoja ausmas dieve Eosa un austrumi iedegās sārtā gaismā, zibeņmetis Zevs, sapulcinājis dievus gaišajā Olimpā, tiem teica:

—    Uzklausiet mani, nemirstīgie dievi! Lai neviens no jums neiedomājas doties lejā no augstā Olimpa un palīdzēt vai nu grieķiem, vai trojiešiem. Nepaklausīgo es nogāzīšu visdziļākajā Tartara bezdibenī, lai viņš justu, cik daudz stiprāks es esmu par nemirstīgajiem dieviem. Ja jūs gribat pārliecināties par manu spēku, ņemiet zelta ķēdi, nolaidiet to līdz zemei, nostājieties paši uz zemes un pamēģiniet novilkt mani lejā no Olimpa, bet es satveršu ar vienu roku šo ķēdi un pacelšu jūs visus ar visu zemi un jūrām.

Dievi izbijās no bargajiem Zeva vārdiem, un dieve Atēna viņam atbildēja:

—   Ai, lielo zibeņmeti, mēs visi zinām, ka tavs spēks ir neizsakāmi liels, bet mēs visi esam noskumuši par grieķiem. Vai tiešām viņiem lemts iet bojā?

—    Mana meita, — atbildēja Zevs, — es nedomāju pazudināt visus grieķus.

To teicis, Zevs iejūdza ratos zeltkrēpju zirgus, paņēma rokā zelta pātagu un, tērpies zelta drānās, iekāpa ratos. Atri viņš dzina zirgus, un tie trauca starp zemi un debesīm uz augsto Idu[139] . tur zevs apsēdās uz pašas kalna virsotnes un raudzījās, kā grieķi un Trojas pilsoņi gatavojas kaujai.

Karapulki izgāja kaujas laukā un drīz sastapās. Atkal sākās briesmīga kauja. Pienāca pusdiena. Zevs paņēma zelta svarus un nosvēra uz tiem trojiešu un grieķu likteņa lozes. Līdz debesīm pacēlās trojiešu loze, solīdama tiem veiksmi, bet grieķu loze noslīga lejā līdz pašai zemei, draudēdama daudziem ar bojāeju. Nodārdēja no Idas kalna lielā Zeva pērkons, un Zevs iesvieda liesmojošu zibeni grieķu karapulkā. Šausmas pārņēma kareivjus. Viņi sāka bēgt un steidzās rast patvērumu aiz nometnes mūriem. Kaujas laukā palika tikai Nestors. Vienu viņa zirgu bija ievainojusi Parīda bulta, un tas saslējās uz pakaļkājām. Velti Nestors pūlējās pārgriezt zirga iejūgu, bet tas viņam neizdevās. Savos kaujas ratos viņam jau tuvojās Hektors. Sirmais Nestors būtu gājis bojā, ja tam palīgā nebūtu piesteidzies Diomēds. Viņš sauca palīgā arī Odiseju, bet Odisejs nedzirdēja viņa saucienu. Diomēds paņēma savos kaujas ratos Nestoru un auļoja pretī Hektoram. Viņš svieda Hektoram ar šķēpu, bet netrāpīja. Šķēps ķēra Hektora braucēju krūtis, un tas saļima bez dzīvības. Hektora zirgi metās sāņus. Braucēja vietā ratos stājās varonis Arheptolems. Varbūt grieķi būtu apstājušies, redzēdami Diomēda varonību, bet Zevs nosvieda liesmojošu zibeni Diomēda zirgu priekšā. Zibens drausmīgi uzliesmoja, un zirgi metās atpakaļ. Nestors sāka pārliecināt Diomēdu atstāt kaujas lauku, jo Zevs viņam nevēstot uzvaru. Kaut gan Diomēds ļoti gribēja turpināt cīņu, viņš tomēr paklausīja Nestoram un pagrieza zirgus uz bēgošo grieķu pusi, bet trojieši sāka briesmīgi kliegt, un viņu bultas kā krusa bira pār grieķiem. Hektors smējās par bēgošo Diomēdu. Trīs reizes Diomēds gribēja griezties atpakaļ, un trīs reizes nodimdēja Zeva biedinošais pērkons. Hektors saprata, ka ar pērkona dārdiem Zevs vēsta uzvaru trojiešiem. Hektors iedvesmoja kareivjus vajāt grieķus un draudēja iebrukt viņu nometnē un sadedzināt kuģus. Dzirdot Hektora draudus, Hēra sadusmojās. Viņa lūdza zemes tricinātāju Poseidonu palīdzēt grieķiem, bet lielais jūru pavēlnieks atteicās.

Cīņa mutuļoja jau pie paša mūra, kas apjoza grieķu nometni. Tad Hēra iedvesa Agamemnonam domu uzmundrināt grieķus. Nostājies uz Odiseja kuģa, Agamemnons uzrunāja kareivjus un aicināja tos vīrišķīgi aizstāvēties. Agamemnons lūdza arī Zevu sūtīt palīdzību un nejaut grieķiem iet boļā no trojiešu rokas. Zevs apžēlojās un darīja zirni. Pār Zeva ziedokli pacēlās gaisā ērglis un nometa uz ziedokļa briedi, kuru tas turēja nagos. Redzēdami zīmi, grieķi sasparojās un atvairīja trojiešus. Par visiem drosmīgāk cīnījās valdnieks Diomēds. Daudzus Trojas varoņus viņš notrieca zemē. Bet sevišķi varonīgi cīnījās Telamona dēla Ajanta pusbrālis Teikrs. Ar savu loku viņš citu pēc cita raidīja nāvē daudzus Trojas varoņus, arī skaisto Priama dēlu Gorgitionu. Kā magone no rasas smaguma noliec sarkano ziedu, tā nolieca savu ar bruņucepuri vainagoto galvu Gorgitions un saļima zemē. Teikrs nogalināja arī Arheptolemu — Hektora braucēju un draugu. Hektors iedegās dusmās un uzbruka Teikram. Viņš to ievainoja ar smagu akmeni plecā, netālu no kakla. Teikrs ievaidējās. Hektors būtu to nogalinājis, ja Ajants neaizsegtu brāli ar vairogu un neliktu kalpiem aiznest ievainoto pie kuģiem.

Atkal Zevs iedvesa trojiešiem drošsirdību. Trojieši atspieda grieķus līdz pašiem kuģiem. Kā negaiss trauca pa kaujas lauku Hektors. Hērai kļuva grieķu žēl, viņa pierunāja Atēnu steigties tiem palīgā. Atēna bija ar mieru. Viņa aplika bruņas un kopā ar Hēru trauca ratos lejup no gaišā Olimpa. Zevs no augstās Idas ieraudzīja dieves braucam. Sašutis viņa sūtīja dievu vēstnesi Irīdu apturēt dievietes, draudēdams tām ar savām dusmām. Hēra un Atēna izbijās no Zeva dusmām un noskumušas atgriezās Olimpā. Drīz atgriezās Olimpā arī Zevs, zibeņmetis. Kad Zevs jautāja, kāpēc dieves ir tik noskumušas, un draudēja viņām, Hēra atbildēja, ka viņas nobēdājušās par grieķiem. Zevs teica Hērai, ka uzvara trojiešu pusē būs tik ilgi, kamēr Agamemnons nesamierināsies ar Ahilleju un neaizsūtīs viņam bagātīgas dāvanas par pārestību, kas tam nodarīta.

Norietēja saule. Nakts apklāja ar savu šķidrautu zemi. Norima asiņainā kauja. Pēc Hektora padoma trojieši neatgriezās svētajā Trojā. Viņi apmetās pa nakti uz lauka, bet pilsētu aizsargāt uzdeva pusaudžiem un veciem vīriem. Hektors cerēja, ka nākamajā dienā viņam izdosies gūt galīgu uzvaru pār grieķiem un padzīt tos no Troādas. Trojieši sakūra uz lauka daudz ugunskuru. Kā zvaigznes mirgoja šie ugimskuri nakts tumsā.

AGAMEMNONS MĒĢINA IZLĪGT AR AHILLEJU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Uiāda»

Par trojiešu uzvaru nobēdājies, Agamemnons izsūtīja saucējus saaicināt vadoņus uz apspriedi. Kad tie bija sanākuši, Agamemnons noskumis sāka runāt, ka viņiem būs jābēg no Troādas uz Grieķiju, jo tā acīmredzot vēlas Zevs. Tad Diomēds sašutis attrauca Agamemnonam, ka viņš, ja gribot, varot viens pats atstāt Troādu, bet citi vadoņi palikšot un cīnīšoties, kamēr ieņemšot Troju. Arī Nestors neieteica bēgt. Sirmgalvis deva Agamemnonam padomu sarīkot dzīres un apspriest, kas darāms, bet nometnes apsardzībai norīkot sardzi.

Agamemnons izpildīja Nestora padomu. Septiņsimt jaunekļi un septiņi vadoņi devās apsargāt nometni. Pārējie vadoņi palika Agamemnona teltī. Dzīrēs Nestors deva Agamemnonam padomu izlīgt ar Ahilleju, un Agamemnons tam piekrita. Viņš paziņoja vadoņiem, ka došot Ahillejam lielas dāvanas, atdošot viņam arī Briseīdu, bet, kad visi atgriezīšoties kā uzvarētāji dzimtenē, viņš došot Ahillejam vienu no savām meitām par sievu un pūrā tai daudzas bagātas pilsētas. Vadoņi piekrita Agamemnona lēmumam un nosprieda sūtīt pie Ahilleja uz viņa telti sarunu vešanai Telamona dēlu Ajantu, Odiseju un Foinīku un kā saucējus dot tiem līdz Eiribatu un Odiju. Sos varoņus Ahillejs sevišķi cienīja. Nestors deva sūtņiem daudz padomu un pamācību.

Kad Agamemnona sūtņi ieradās pie Ahilleja, tas spēlēja liru un cildināja dziesmās varoņus. Blakus Ahillejam sēdēja viņa draugs Patrokls. Ahillejs laipni saņēma varoņus un sarīkoja tiem bagātīgu mielastu. Paēdis Odisejs griezās pie Pēlēja dēla un sāka to pierunāt, lai izlīgst ar Agamemnonu. Odisejs pastāstīja, cik nikni Hektora vadītie trojieši uzbrūk grieķiem, un uzskaitīja dāvanas, kuras Agamemnons sola kā izlīgumu. Viņš arī atgādināja Ahillejam, ko, izvadīdams dēlu karā, tam bija mācījis Pēlējs, kā piekodinājis vairīties no ķildām un nesaticības. Bet Ahillejs atteicās samierināties ar Mikēnu valdnieku; viņš nevarēja aizmirst pārestību, ko tam bija nodarījis Agamemnons. Ahillejs teica, ka viņš atteiktos izlīgt ar Agamemnonu pat tad, ja tas solītu viņam dot visas Ēģiptes Tēbu bagātības. Ahillejs bija nelokāms un pat piedraudēja, ka brauks atpakaļ uz Ftīju. Bet Foinīks,

nobēdājies par grieķu likteni, centās pierunāt Ahilleju izlīgt. Dievus piesaukdams, viņš lūdza nedarīt tā, kā reiz bija darījis Meleagrs, kad kurēti cīnījās ar aitoliešiem. Bet Ahillejs neko neatbildēja Foinīkam. Tad Telamona dēls Ajants griezās pie Odiseja un aicināja viņu ātrāk atstāt Ahilleja telti un paziņot vadoņiem atbildi. Vēl beidzamo reizi Ajants mēģināja pārliecināt Ahilleju, bet Ahillejs palika nepielūdzams un pateica, ka viņš cīnīsies pret Hektoru tikai tad, kad Hektors, aizdedzinājis grieķu kuģus, nonāks arī līdz viņa kuģiem un teltij.

Varoņi klusēdami aizgāja, bet Foiniks palika pie Ahilleja. Atgriezušies pie Agamemnona, Ajants un Odisejs paziņoja vadoņiem Ahilleja atbildi. Vadoņi noklausījās viņus dzijā klusumā. Tad Diomēds teica, lai atstāj Ahil-" leju mierā, jo Agamemnons, solīdams dāvanas, radījis viņa sirdī vēl jo lielāku augstprātību. Diomēds ierosināja visiem likties gulēt, kad tie būs stiprinājušies ar vīnu un ēdieniem, lai nākamajā dienā atsāktu asiņaino cīņu.

ODISEJS UN DIOMĒDS IET IZLŪKOS UZ TROJIESU NOMETNI RĒSA ZIRGI  Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Visa grieķu nometne gulēja dziļā miegā. Negulēja vienīgi Agamemnons. Viņš reizēm grūti nopūtās savā guļvietā, jo skumjas un satrauktas bija viņa domas. Noraudzīdamies ugunskuros, kas spoži dega trojiešu nometnē, viņš brīnījās, ka tur skan stabules un dzirdamas jautras balsis, bet, kad viņš paskatījās uz grieķu nometni, viņa sirds sāpēs sažņaudzās un izmisumā viņš plēsa sev matus. Tad Atreja dēls piecēlās, uzmeta uz pleciem lauvas ādu un ar šķēpu rokā gāja meklēt Nestoru. Viņš gribēja apspriesties ar Pilas valdnieku, kā grieķiem izglābties no bojāejas. Agamemnons satika Menelāju. Arī Menelājs negulēja, arī viņš bija satraukts, domādams par baigo likteni, kāds piemeklēs cīnītājus, kas viņa dēļ bija ieradušies pie Trojas. Brāļi nolēma sasaukt vadoņus uz apspriedi. Menelājs aizgāja tos saaicināt, bet Agamemnons devās pie Nestora. Nestors dzirdēja Agamemnona soļus, bet, nakts tumsā to nepazinis, brīdināja Agamemnonu, lai nenāk klāt klusējot. Agamemnons nosauca sevi, piegāja pie Nestora, pastāstīja, kas viņu satrauc, un lūdza iet kopā ar viņu uz apspriedi. Nestors tūlīt cēlās augšā, un abi ar Agamemnonu gāja saaicināt varoņus. Viņi pieaicināja Odiseju, pēc tam arī Diomēdu, kas gulēja, palicis zem galvas vairogu; viņa šķēps bija iedurts zemē blakus. Saaicinājuši varoņus, viņi devās pie sardzes un atrada to nomodā. Sardze sēdēja, uzmanīgi raudzīdamās nakts tumsā un klausīdamās, vai nenāk trojieši. Vadoņi pārgāja pāri grāvim un apsēdās nometnes mūra priekšā. Tad Nestors ieteica sūtīt uz trojiešu nometni izlūkus izzināt, ko trojieši nolēmuši, — vai viņi atkal uzbruks grieķiem vai atgriezīsies pilsētā. Šim bīstamajam pasākumam tūlīt pieteicās Diomēds un uzaicināja kādu no varoņiem iet kopā ar viņu. Daudz varoņu pieteicās iet ar Diomēdu. Izvēlēties biedru Agamemnons lika Diomēdam pašam, un Diomēds izvēlējās Odiseju, Atēnas Pallādas mīluli. Viņš bija pārliecināts, ka pat no uguns liesmām viņi atgriezīsies sveiki un veseli, tik viltīgs un izmanīgs bija Odisejs. Diomēds un Odisejs apbruņojās, ieročus tiem iedeva sapulcējušies vadoņi, jo Diomēds un Odisejs bija ieradušies uz apspriedi bez ieročiem.

Tai pašā laikā, kad grieķi sūtīja izlūkus uz trojiešu nometni, arī trojieši izsūtīja izlūku izzināt, vai grieķi labi apsargā savu nometni. Izlūkos pieteicās Eimēda dēls Dolons, kas bija pazīstams kā ātrs skrējējs. Viņš nolēma nokļūt līdz pašiem grieķu kuģiem un noklausīties, ko runās apspriedē grieķu vadoņi. Dolons apbruņojās, uzmeta sev uz pleciem vilkādu un devās uz grieķu nometni. Dolonu drīz vien pamanīja Diomēds un Odisejs. Pieplakuši pie zemes, viņi ļāva tam paiet garām, bet pēc tam dzinās pakaļ kā divi suņi, kas vajā zaķi vai kalnu kazu.

— Stāt! — Diomēds uzsauca Dolonam. — Citādi tevi panāks mans šķēps un tu neizbēgsi no nāves.

Diomēds svieda Dolonam ar šķēpu, bet tā, lai tas pārlidotu viņam pār plecu. Dolons nobijās un apstājās, viņš bija gluži bāls no bailēm. Diomēds ar Odiseju viņu sagrāba, un Dolons sāka lūgt žēlastību. Varoņi izjautāja Dolonu, kāpēc viņš gājis uz grieķu nometni, kas viņu sūtījis un kā izvietojušies nometnē trojieši un viņu sabiedrotie. Cerēdams, ka varoņi viņu saudzēs, Dolons tiem visu izstāstīja. Viņš izstāstīja arī, kur apmetušies nesen ieradušies trāķieši un viņu valdnieks Rēss, kuram bija brīnišķīgi zirgi un zelta bruņas. Bet Diomēds un Odisejs nesaudzēja Dolonu. Varoņi paņēma nogalinātā Dolona bruņucepuri un vilkādu, paņēma viņa ieročus. Odisejs nolika Dolona ieročus tā, lai, atpakaļ nākot, varētu tos paņemt, un abi varoņi devās uz trāķiešu nometni.

Varoņi klusu aizlavījās turp, kur kareivju vidū pie saviem zirgiem gulēja valdnieks Rēss. Kā lauva, kas uzbrūk neaizsargātam kazu un aitu baram, tā guļošajiem trāķiešiem uzbruka Diomēds. Viņš nogalināja divpadsmit trāķiešu kareivjus. Diomēds nogalināja arī valdnieku Rēsu. Odisejs atraisīja Rēsa zirgus un izveda tos no nometnes. Diomēds gribēja aizvest arī ratus ar zelta bruņām, bet parādījās Atēna Pallāda un teica:

— Padomā par atgriešanos grieķu nometnē, Tīdeja dēls. Laiks doties atpakaļ, citādi būs jābēg, ja kāds tev naidīgs dievs pamodinās guļošos trojiešus.

Diomēds paklausīja dieves padomam un uzlēca mugurā vienam no Rēsa zirgiem. Odisejs uzlēca mugurā otram zirgam, un varoņi ātri trauca uz grieķu nometni.

Apollons redzēja, kā Atēna Pallāda palīdzēja Diomēdam un Odisejam. Steigšus viņš devās uz trojiešu nometni un pamodināja Rēsa radinieku — varoni Hipokoontu. Uzlēca Hipokoonts no savas guļvietas un ieraudzīja, ka tā vieta, kur stāvēja zirgi, ir tukša. Viņš sāka saukt Rēsu vārdā, bet neviens neatbildēja. Trojiešu nometnē sākās trauksme. Piesteigusies trojieši šausmās skatījās, ko izdarījuši Diomēds un Odisejs. Bet tie abi, paņēmuši pa ceļam Dolona ieročus, atgriezās tur, kur viņus gaidīja grieķu vadoņi. Odisejs izstāstīja, kā viņi sagūstījuši Dolonu, kā Diomēds nogalinājis valdnieku Rēsu un divpadsmit ievērojamus trāķiešu varoņus un kā viņi ieguvuši zirgus. Varoņi cildināja Diomēdu un Odiseju. Visi grieķi gavilēja, dabūjuši zināt par viņu varoņdarbu. Rēsa zirgus piesēja pie valdnieka Diomēda telts, bet Dolona ieročus aiznesa uz savu kuģi Odisejs.

KAUJA PIE GRIEĶU NOMETNES

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Tikko austrumi sāka sārtoties austošās dienas gaismā, Zevs sūtīja dievieti Erīdu uz grieķu nometni. Dieve nostājās uz Odiseja milzīgā kuģa, spalgi un briesmīgi kliedza un iedvesa visiem kareivjiem nepārvaramas cīņas alkas. Skaļi mudināja varoņus uz cīņu arī valdnieks Agamemnons; apvilcis krāšņas bruņas, tas draudēja ienaidniekiem ar milzīgu šķēpu. Trojieši drosmīgi cīnījās ar grieķiem, bet par visiem lielākus varoņdarbus veica Hektors. Kā nikni vilki trauca kareivji pa kaujas lauku. Dieviete Erīda līksmoja, noraudzīdamās asiņainajā cīņā, bet dievi atstāja kaujas lauku un devās uz savām pilīm gaišajā Olimpā, pārmezdami, ka Zevs palīdz trojiešiem. Turpretī Zevs priecīgi noraudzījās kaujā. Sevišķi nikns šai kaujā bija Agamemnons. Daudzus varoņus viņš notrieca zemē ar savu smago šķēpu. Viņš nogalināja arī divus Priama dēlus — Īsu un Antifu. Stāvēdami vienos ratos, viņi kopā bija cīnījušies pret ienaidniekiem. Vēl nesen Agamemnons viņus redzēja grieķu nometnē, kur tos bija atvedis Ahillejs, kas abus brāļus sagūstīja Idas kalnā. Trojieši nesteidzās palīgā Priama dēliem, un tie abi gāja bojā. Nogalināja Agamemnons arī divus Antimaha dēlus. Velti viņi lūdza žēlastību no Mikēnu valdnieka. Agamemnons atriebās viņu tēvam par to, ka tas, Parīda piekukuļots, bija ieteicis nogalināt Menelāju, kad viņš bija ieradies Trojā kā sūtnis. Tos nogalinājis, Agamemnons trauca turp, kur niknāk mutuļoja kauja. Kā uguns trako mežā un krīt uguns vētras lauztie koki, tā Atreja dēls trieca zemē trojiešu varoņus citu pēc cita. Drausmīgi dārdēdami, trauca pa cīņas lauku tukšie kaujas rati. Varoņus, kas tajos bija stāvējuši, Agamemnons bija notriecis zemē, un šie varoņi nu gulēja bez dzīvības. Trojieši apjuka un sāka bēgt, bet pie Skajas vārtiem viņi apstājās.

Trojiešu bēgšanu redzēja zibeņmetis Zevs un pavēlēja dievei Irīdai steigties pie Hektora un paziņot tam, lai viņš dodas cīņā tikai tad, kad redzēs, ka Agamemnons ir ievainots. Zevs došot Hektoram lielu spēku, un viņš atspiedīšot grieķus līdz pašiem kuģiem. Irīda ātri izpildīja Zeva pavēli. Hektors nolēca no kaujas ratiem un iedrosmināja trojiešus. Bet Agamemnons joprojām trieca zemē trojiešu varoņus citu pēc cita. Viņš nogalināja arī Antēnora dēlu īfidamantu. Vecākais Antēnora dēls Koonts gribēja atriebt brāļa nāvi. Viņš ievainoja ar šķēpu Agamemnonu rokā pie elkoņa, bet Mikēnu valdnieks ar zobenu nocirta viņam galvu, un vecākais Antēnora dēls saļima bez dzīvības pie sava brāļa līķa. Agamemnons vairs nevarēja cīnīties, viņa ievainojums sāka briesmīgi sāpēt, un viņš atstāja.kaujas lauku.

Redzēdams, ka Agamemnons aizbrauc savos ratos, Hektors sāka skaļi iedrosmināt kareivjus un ari pats metās cīņā. Viņš notrieca zemē daudzus varoņus. Grieķiem draudēja bojāeja. Bet Odisejs pasauca palīgā Diomēdu, un abi varoņi sparīgi atvairīja trojiešu uzbrukumu. Diomēds, redzēdams Hektoru tuvojamies, svieda viņam ar šķēpu un trāpīja pa bruņucepuri. Apollons neļāva šķēpam izurbties cauri bruņucepurei, dievs izglāba Hektoru no neizbēgamas bojāejas, bet no stiprā trieciena Hektors nokrita zemē un zaudēja samaņu. Kamēr Diomēds gāja pacelt savu šķēpu, Hektors atžilba, ielēca ratos un izglābās no nāves. Diomēds iedegās briesmīgās dusmās: atkal viņam neizdevās pieveikt Hektoru. Viņš atvēzējās ar šķēpu un notrieca bez dzīvības zemē kādu no trojiešu varoņiem. Kad Diomēds noliecās noņemt nogalinātajam bruņas, to redzēja Parīds un ievainoja Diomēdu ar bultu. Triumfēja Parīds, bet Diomēds, kuru Odisejs aizsedza ar vairogu, izrāva bultu no brūces; cīnīties viņš tomēr vairs nevarēja un atstāja kaujas lauku.

Odiseju tagad ielenca trojieši kā suņi no meža iznākušu lauvu, bet lauva stāv un draudoši atņirdz zobus. Tā stāvēja arī Odisejs un ar šķēpu atvairīja uzbrūkošos trojiešus. Daudz trojiešu varoņu šeit atrada nāvi no Odiseja šķēpa. Viņš notrieca zemē arī Haropu, valdnieka Soka brāli. Atriebdamies par brāļa nāvi, Soks trieca šķēpu pret Odiseja vairogu, šķēps izurbās cauri vairogam un ievainoja Odiseju sānos. Ievainotais Odisejs tomēr piespieda Soku bēgt un beidzot to nogalināja ar šķēpa cirtienu mugurā. Nogalinājis Soku, Odisejs izrāva šķēpu no sava ievainojuma, un no tā izšļācās siltas asinis. Trojieši, redzēdami, ka Odisejs ir ievainots, bruka tam virsū. Itakas valdnieks skaļi sāka saukt palīgā. Piesteidzās Telamona dēls Ajants un aizsedza Odiseju ar savu milzīgo vairogu torņa lielumā, bet Menelājs izveda Odiseju ratos no kaujas mudžekļa. Arī Odisejs vairs nebija karotājs. Nu metās kaujā Ajants un ar savu šķēpu trieca zemē trojiešus. Tad Parīds ievainoja ar bultu varoni Mahāonu labajā plecā. Paklausīdams Idomeneja lūgumam, Nestors aizveda ievainoto uz grieķu nometni. Hektora braucējs Kebrions redzēja, kā Ajants spiež atpakaļ trojiešu karapulkus, un pateica to Hektoram. Hektors steigšus devās palīgā, bet Zevs uzsūtīja Ajantam bailes. Uzmetis uz muguras savu milzīgo vairogu, viņš sāka lēnām atkāpties. Viņš atkāpās kā lauva, kuru dzen prom no ganāmpulka suņi un drošsirdīgie gani.

Viņš lēnām atkāpās un, šad mi tad apstādamies, aizsegdamies ar vairogu, atvairīja trojiešus, kas mācās viņam virsū. Varonis Eiripils ieraudzīja, ka Ajants atkāpjas, un steidzās tam palīgā. Bet arī viņu Parīds ievainoja ar bultu, un Eiripilam nācās atstāt kaujas lauku. Ajantam palīgā piesteidzās grieķi, un ar viņu palīdzību Telamona dēls izgāja neskarts no kaujas.

Nometnē Ahillejs vēroja kauju, stāvēdams uz sava kuģa. Redzēdams, ka Nestors atved ievainotu varoni, Ahillejs pasauca savu draugu Patroklu, lūdza to aiziet pie Nestora un uzzināt, vai ievainotais nav Mahāons. Ahilleja draugs ātri aizsteidzās uz Nestora telti. Un tiešām — tur Patrokls ieraudzīja ievainoto Mahāonu, kuram pašlaik gatavoja dzeramo. Ieraudzījis Patroklu, Pilas valdnieks aicināja to apsēsties, bet tas atteicās, jo steidzoties atpakaļ pie sava drauga. Nestors pastāstīja Patroklam, kā trojieši spiež grieķus atpakaļ un kurš no varoņiem ievainots, un lūdza grieķiem palīdzēt. Viņš deva Patroklam arī padomu, lai tas lūdz no Ahilleja atļauju aplikt tā bruņas un vest mirmidoniešus kaujā; varbūt trojieši, noturējuši Patroklu par Ahilleju, pārtrauks kauju, un tad grieķi atpūtīsies no grūtās cīņas. Patrokls bija ar mieru un devās atpakaļ pie Ahilleja, noteikti apņēmies izlūgties no drauga atļauju doties kaujā. Ceļa Patrokls sastapa ievainoto Eiripilu ar bultu gurnā. Varonis cieta stipras sāpes, un viņa ievainojums asiņoja. Patroklam kļuva varoņa žēl. Viņš palīdzēja Eiripilam aiziet līdz savam kuģim, izgrieza bultu no ievainojuma un apkaisīja brūci ar dziedinošām zālēm. Arī Eiripils pastāstīja Patroklam, cik nikni trojieši uzbrūk grieķiem.

Vēl arvien trakoja kauja. Mūris un grāvis vairs nespēja pasargāt grieķus. Bet trojieši nevarēja tūlīt pāriet pāri grāvim un uzkāpt uz mūra, aiz kura bija patvērušies grieķi. Hektors gribēja pārbraukt ratos pāri grāvim, bet viņa zirgi negāja pāri un metās sāņus. Tad, sekodami varoņa Polidamanta padomam, trojieši sadalījās piecos lielos pulkos un, savu vadoņu vesti, gāja triecienā. Pametuši savus kaujas ratus pie grāvja, cīnījās arī trojiešu vadoņi. Vienīgi varonis Asijs neatstāja ratus. Viņš gribēja, vajājot bēgošos grieķus, tiem līdzi iebrukt ar savu pulku nometnē un tūlīt doties uz grieķu kuģiem. Bet pie mūra Asija triecienu atvairīja divi varoņi — lapiti Polipēts un Leontejs. Kā divi vareni ozoli viņi stāvēja pie mūra vārtu priekšā. Lapiti drošsirdīgi cīnījās, atvairot uzbrucējus, bet no mūra uz ienaidniekiem kā krusa krita lieli akmeņi un lidoja bultas. Lapiti atvairīja Asiju un nogalināja daudzus Trojas varoņus. Bet vārtiem jau tuvojās cits pulks, kuru veda Hektors un Polidamants. Tad Zevs deva lielu zīmi. Virs trojiešu pulka pēkšņi parādījās ērglis. Nagos tas turēja čūsku. Čūska locīdamās iedzēla ērglim krūtīs. Ērglis spalgi iebrēcās, palaida vaļā čūsku, tā iekrita trojiešu pulkā, un ērglis ātri pazuda skatienam. Redzēdams šo zīmi, Polidamants deva Hektoram padomu pārtraukt kauju, necensties ieņemt grieķu nometni, bet Hektors neklausīja Polidamantam un steidzās ar savu pulku uz mūri.

Zibeņmetis Zevs uzsūtīja briesmīgu vētru. Putekļu mākoņi brāzās pār grieķu kuģiem. Neraugoties uz vētru, grieķi drosmīgi aizsargāja mūri. Trojieši rāva nost uzrobjus un mēģināja izkustināt baļķus, kas bija torņu pamatos, lai torņi sabruktu. Ar akmeņiem, bultām un metamajiem šķēpiem sagaidīja uzbrucējus grieķi. Abi Ajanti mudināja grieķus drosmīgi aizsargāties. Ar vairogu aizsedzies, ar diviem šķēpiem rokās vārtiem tuvojās varenais Sarpēdons, pieaicinājis sev palīgā Likijas varoni Glauku. Vārtus aizsargāja Menestejs. Viņš sūtīja saukt palīgā Ajantus. Menestējam ieradās palīgā Telamona dēls Ajants, viņa brālis Teikrs un Pandions. Spēcīgi zveldams ar milzīgu akmeni, Ajants nogāza zemē varoni Epiklu, kas jau bija pakāpies uz mūra, bet Teikrs ar bultu ievainoja Glauku. Sarpēdons tomēr neatkāpās. Viņam pat izdevās sagraut kādu mūra posmu, bet arī viņu atvairīja Ajants un Teikrs. Tad Sarpēdons iedvesmoja savus likiešus jaunam triecienam. Vēlreiz viņi devās pret mūri, bet grieķi neļāva viņiem to ieņemt. Likieši mūri nevarēja ieņemt, bet arī grieķi nespēja pretiniekus aizdzīt. Ne vieni, ne otri nevarēja gūt pārsvaru kaujā. Pirmais grieķu nometnē ielauzās varenais Hektors. Viņš sagrāba milzīgu akmeni, kuru ar pūlēm būtu varējuši pacelt divi vīri ar sviru, un trieca to pret vārtiem. Neizturēja spēcīgo triecienu ne vārti, ne milzīgais aizbīdnis, tie nobrīkšķēja un salūza gabalos. Pa izlauztajiem vārtiem Hektors iebruka nometnē. Viņam sekoja arī trojieši. Triecienā tika ieņemts mūris. Grieķi bēga pie saviem kuģiem. Izbailes un apjukums bija visā nometnē.

KAUJA PIE KUĢIEM

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Sākās kauja pie pašiem kuģiem. Zevs neskatījās vairs uz kauju, jo bija pārliecināts, ka neviens no dieviem neuzdrošināsies palīdzēt grieķiem. To redzēdams, Poseidons no Trāķijas kalniem, no kuriem viņš bija vērojis kauju, ātri devās uz savu pili; kalni drebēja no sadusmotā dieva soļiem. Atnāca Poseidons uz savu pili, iejūdza ratos jūras zirgus un aizjoņoja pa jūras viļņiem uz Troju. Neskardami jūras viļņus, strauji auļoja Poseidona zirgi, un drīz vien klāt bija Troja. Sapinis zirgiem kājas ar zelta ķēdēm, Poseidons atstāja zirgus un ratus lielā alā pie jūras. Pieņēmis Kalhanta izskatu, viņš ieradās pie Ajantiem un iedvesmoja tos uz cīņu. Pieskardamies viņiem ar zizli, dievs viņu locekļiem deva brīnišķīgu spēku. Ajanti saprata, ka Kalhanta izskatā ar viņiem runājis dievs, un vēl drosmīgāk trauca kaujā. Poseidons apstaigāja grieķu rindas un mudināja visus drošsirdīgi cinīties. Ap Ajantiem pulcējās kareivji un nostājās rindās, vairogs pie vairoga, bruņucepure pie bruņucepures, noliekuši uz priekšu šķēpus, tie gaidīja trojiešus uzbrūkam. Līdz ar citiem Trojas pilsoņiem uzbrukumā devās arī Hektors.

Kā no kalna virsotnes gāžas lejā atlūzis milzīgs, smags akmens un visu satriec savā ceļā, kamēr noveļas ielejā un paliek tur mierīgi guļam, tā ar šķēpu un vairogu trauca Hektors pret grieķu rindām. Viņš apstājās cieši slēgto rindu priekšā un mudināja trojiešus pārraut grieķu kaujas ierindu. Sākās nikna cīņa. Daudz grieķu krita kaujā. Krita arī Poseidona mazdēls Amfimahs. Poseidons sadusmojās. Viņš iedvesmoja valdnieku īdomeneju atriebt mazdēla nāvi. Idomenejs aplika spožas bruņas un, mirdzēdams kā Zeva zibens, trauca kaujā. Viņš sastapa Mērionu, kas nupat kā bija salauzis savu šķēpu, triekdams to pret Priama dēla Dēifoba vairogu, un tagad gāja pēc cita šķēpa. Idomenejs iedeva Mērionam šķēpu, un abi varoņi gāja uz grieķu kreiso spārnu.

Trojieši ieraudzīja īdomeneju nākam un bruka tam virsū. Idomenejs devās pretim trojiešiem, un tie sāka bēgt. Redzēdams, kā viņš vajā trojiešus, Priama dēls Dēifobs sauca palīgā Aineju. Abi viņi uzbruka īdomenejam, pasaukuši vēl palīgā Parīdu un Agēnoru. Ap īdomeneju, kuram palīgā steidzās daudzi varoņi, sākās briesmīga cīņa. No spēcīgiem cirtieniem šķindēja vara bruņas ap varoņu krūtīm.

Bet Hektors uzbruka tur, kur kuģus aizsargāja abi Ajanti, kas sīvi cīnījās plecu pie pleca, tāpat kā ar kopēju jūgu saistīti vērši velk pa lauku arklu un vienādiem soļiem iet pa vagu, dziļi uzardami zemi. Daudz kareivju cīnījās ap Ajantiem, bet ar lokiem un lingām bruņotie lokrieši, kas stāvēja aiz viņiem, raidīja pret uzbrucējiem bultas un akmeņus. Trojiešu rindas jau sāka jukt, tad varonis Polidamants deva Hektoram padomu sasaukt drošsirdīgākos varoņus un izlemt, vai iet triecienā pret grieķu kuģiem vai atkāpties. Hektors devās sasaukt varoņus, bet daudzus neatrada — daži jau bija krituši pie grieķu kuģiem, citi ievainoti un atstājuši kaujas lauku. Tikai Parīds turpināja cīņu. Hektors sāka rāt Parīdu, bet nebija pelnīti viņa pārmetumi: Parīds bija cīnījies drosmīgi, — tā nebija viņa vaina, ka daudzi varoņi ievainoti un vēl vairāk bija krituši. Parīds mudināja Hektoru vest trojiešus kaujā. Trojieši kā vētra brāzās kaujā, bet grieķi neapjuka no viņu trieciena. Telamona dēls Ajants ieraudzīja Hektoru un sauca, lai tas pienākot tuvāk grieķu kareivju rindām. Te parādījās ērglis, kas lidinājās pār Ajant^ galvu, un grieķi ar priecīgiem saucieniem apsveica šo zīmi. Bet Hektora vadītie trojieši, draudīgi kliegdami, uzbruka grieķiem. Ar tādiem pašiem kliedzieniem grieķi atbildēja trojiešiem, un abu karapulku kliegšana aizskanēja līdz debesīm.

Šos karapulku kliedzienus dzirdēja Nestors, kas ar Mahāonu sēdēja savā teltī. Paņēma viņš vairogu un šķēpu un izgāja no telts. Sirmgalvis devās pie valdnieka Agamemnona. Viņš sastapa Mikēnu valdnieku, Diomēdu un Odiseju; tie bija ievainoti un gāja, atbalstīdamies uz šķēpiem. Viņi gribēja redzēt kauju. Skumjas sažņaudza viņu sirdis, kad viņi ieraudzīja, ka cīņa notiek jau pie pašiem kuģiem. Vadoņi bēdājās, ka mūris, ko bija uzcēluši grieķi, lai aizsargātos no trojiešu uzbrukuma, ir sagrauts. Viņi nezināja, kā palīdzēt karapulkiem, kas jādara, lai glābtu tos no bojāejas. Agamemnons jau domāja dot pavēli vilkt kuģus jūrā. Odisejs viņu atturēja, viņš baidījās, ka grieķi vairāk domās par bēgšanu nekā par kauju, ja kuģus jau sāks vilkt jūrā. Diomēds savukārt deva padomu aplikt bruņas un parādīties karapulkiem un tā iedvest tiem drosmi, bet kaujā neiet, lai neievainotu otrreiz.

Šai grūtajā brīdī Hēra, redzēdama grieķu neveiksmi, nolēma tiem palīdzēt ar viltību. Viņa nodomāja aizmidzināt Zevu un, kamēr Zevs gulēs, dot uzvaru grieķiem.

Hēra ātri aizlidoja no Olimpa uz Lemnu un tur atrada miega dievu Hipnu. Ilgi Hēra viņu pūlējās pierunāt, lai tas iemidzinātu zibeņmeti Zevu, bet Hipns atteicās: viņš baidījās no Zeva dusmām. Galu galā viņa pierunāja Hipnu. Kopā ar miega dievu Hēra atlidoja uz Idas virsotni. Lai Zevs Hipnu nepamanītu, tas pieņēma jauki dziedoša putna izskatu, paslēpās milzīgā eglē un iežūžoja Zevu dzijā miegā. Tad Hipns no augstās Idas aizlidoja pie zemes tricinātāja Poseidona un pateica tam, ka Zevs gul-

Poseidons priecājās un vēl vairāk iedrosmināja grieķus cīnīties. Agamemnons, Diomēds un Odisejs, aizmirsuši savus ievainojumus, paši sakārtoja rindās grieķu pulkus. Poseidona vadīti, grieķi devās pretī trojiešiem. Sabangojās jūra, krākdami uzskrēja krastā viļņi līdz pašiem grieķu kuģiem un teltīm, un gluži kā jūras viļņi grieķi devās virsū trojiešiem. Atkal sākās briesmīga kauja. Hektors svieda Ajantam ar šķēpu, bet neievainoja viņu; Ajants turpretim trieca ar milzīgu akmeni Hektoram pa krūtīm. Kā gāžas Zeva zibens sadragāts ozols, tā sabruka zemē Hektors, šķēps izkrita tam no rokām, milzīgais vairogs piespieda viņu pie zemes. Grieķi steidzās pie Hektora, bet Trojas varoņi atvairīja tos no Priama dēla un iznesa viņu no kaujas. Viņi nolika samaņu zaudējušo Hektoru uz Ksantas upes krasta un apslacīja tam seju ar ūdeni. Hektors nopūtās, atvēra acis, piecēlās, un pa muti viņam sāka plūst asinis. Viņš atkal atkrita atpakaļ un zaudēja samaņu. Redzēdami, ka Ajants ar akmeni notriecis Hektoru zemē, grieķi vēl sparīgāk uzbruka trojiešiem. Vēl niknāka kļuva kauja. Daudz varoņu — gan grieķi, gan trojieši — atrada nāvi šai kaujā. Trojieši metās bēgt un apstājās tikai tad, kad bija jau nonākuši aiz vaļņa, kas ietvēra grieķu nometni.

Šai brīdī pamodās Idas virsotnē Zevs. Ieraudzījis bēgošos trojiešus un grieķus, kas, Poseidona vadīti, tos vajāja, viņš briesmīgi sadusmojās. Viņš sāka rāt Hēru, draudēja saistīt to ar zelta ķēdi un pakārt starp debesīm un zemi par to, ka tā pierunājusi Poseidonu palīdzēt grieķiem. Bet Hēra ar briesmīgu zvērestu pārliecināja Zevu, ka viņa nav pierunājusi Poseidonu palīdzēt grieķiem.

Ātri kā doma Hēra aiztrauca uz Olimpu. Tur, dzīrēs, viņa pati sāka pārliecināt dievus nepretoties Zeva gribai. Hēra pateica arī kara dievam Arējam, ka no Dēifoba rokas kritis viņa dēls Askalafs. Arējs sāka raudāt. Tad viņš nikns uzlēca kājās, aplika bruņas un gribēja doties uz kaujas lauku, lai atriebtu dēla nāvi. Bet Atēna viņu atturēja, atgādinājusi tam lielā Zeva gribu. Ataicināja Hēra Apollonu un dievu vēstnesi Irīdu un teica viņiem, ka Zevs liek tiem doties pie viņa uz Idas virsotni.

Kad Idā ieradās Apollons un Irīda, Zevs pavēlēja Irīdai lidot pie Poseidona un nodot tam Zeva pavēli atstāt kaujas lauku. Vienā acumirklī Irīda ieradās pie Poseidona un nodeva viņam Zeva pavēli. Poseidons negribēja pakļauties brāļa gribai; viņš teica, ka viņam esot tikpat liela vara kā Zevam, ka Zevs varot pavēlēt saviem dēliem un meitām, bet ne viņam. Galu galā Poseidons piekāpās un aizgāja no kaujas lauka, piedraudēdams tomēr Zevam, ka mūžīgs naids sākšoties starp viņu un Zevu, ja tas arī turpmāk saudzēšot Troju.

Bet Zevs lika Apollonam paņemt viņa aigīdu un ar to iedvest grieķiem bailes; Zevs lika viņam arī atjaunot Hektora spēkus. Kad Apollons kā vanags nolaidās zemē pie Hektora, tas jau sāka atgūt samaņu.

— Celies, Hektor! — teica viņam Apollons. — Es esmu Apollons, mani sūtīja tev palīgā Zevs. Ej pie karapulkiem un dod pavēli tiem uzbrukt grieķiem, es pats iešu trojiešiem pa priekšu.

Varenu spēku Apollons iedvesa Hektoram krūtīs, kurš cēlās augšā un devās pie trojiešiem. Tie priecājās, redzot Hektoru sveiku un veselu, bet grieķi brīnījās, atkal ieraugot Hektoru savu ienaidnieku rindās. Trojieši sakārtojās un sāka no jauna mākties grieķiem virsū. Arvien asiņaināka un asiņaināka kļuva kauja. Drosmīgi atvairīja grieķi trojiešu uzbrukumu, bet tikai tik ilgi, kamēr Apollons nebija pamājis ar Zeva aigīdu. Tad grieķi apjuka, šausmās sažņaudzās viņu sirdis, viņi aizmirsa vīrišķību un sāka bēgt. Trojieši tos vajāja, bet Apollons nolīdzināja trojiešiem ceļu, aizbērdams grāvi mūra priekšā šķēpa metiena garā posmā. Tikai pie kuģiem grieķi apstājās. Viņi sāka lūgt dievus apžēloties. Zevu lūdza ari sirmais Nestors.

— Atceries, Zev, upurus, kurus tev upurēja grieķi, lūgdami Jaut viņiem laimīgi atgriezties dzimtenē! Ai, olimpieti! Glāb grieķus no bojāejas! Neļauj trojiešiem viņus galīgi uzvarēt!

Zevs dzirdēja Nestora lūgumu un lika nodārdēt pērkonam no augstā debess juma. Bet trojieši domāja, ka pērkons ir laba zīme, un uzbruka grieķiem kā vilnis jūrā, kas draudīgi paceļas augstu pār kuģa malu. Kauja liesmoja jau pie pašiem kuģiem. Ne soli neatkāpdamies, cīnījās Ajants, sargādams kuģus. Blakus Ajantam stāvēja tā brālis Teikrs, un viņa bultas raidīja nāvē Trojas varoņus, bet, kad Teikrs gribēja ar bultu nogalināt ari Hektoru, Zevs izglāba Priama dēlu. Loks izkrita no Teikra rokām, pārtrūka loka stiegra, un izbira bultas. Šausmas sagrāba Teikru: viņš saprata dievu gribu. Bet Ajants deva brālim padomu mest prom loku un cīnīties ar šķēpu.

Arvien niknāk liesmoja kauja. Pie kuģiem asinis plūda straumēm, Ar saviem vairogiem kā ar vara mūri grieķi sedza kuģus. Daudz drosmīgu varoņdarbu veica grieķi, bet arvien vairāk mācās virsū trojieši. Likās, ka cīnās nevis kaujā noguris karapulks, bet karavīri, kas tikko sākuši ciņu. Ar garu kārti rokās Ajants lēca no kuģa uz kuģi, atvairīdams trojiešus, un viņa kliedzieni pamudināja varoņus uz ciņu, bet Hektors trieca zemē grieķus kā ērglis gājputnus. Jau satvēra Hektors Protesilāja kuģa stūri un, skaļi saukdams trojiešus, lika padot lāpu, lai kuģi aizdedzinātu. Pat varenais Telamona dēls Ajants tik tikko spēja ar savu šķēpu atvairīt uzbrūkošos trojiešus, kas apbēra viņu ar bultām. Ajanta kreisā roka nogura, vairs nevarēja noturēt smago vairogu, viņš smagi elsa, un sviedri viņam lija aumaļām. Viņš sāka atkāpties. Hektors metās uz priekšu un ar zobenu nocirta Ajanta šķēpa uzgali. Telamona dēls redzēja, ka tāda ir Zeva griba, ka jādeg grieķu kuģiem. Un tiešām — trojieši aizdedzināja Protesilāja kuģi, un tas sāka degt gaišās liesmās. Šķita, ka visiem grieķiem jāiet bojā, bet tad viņiem nāca palīdzība no turienes, no kurienes viņi to nemaz negaidīja.

PATROKLA VAROŅDARBI UN NĀVE

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Kad grieķu nometnē ielauzās trojieši, Patrokls, kas sēdēja pie ievainotā Eiripila, izbijies uzlēca kājās, skaļi iekliedzās un steidzās, cik ātri vien varēdams, uz Ahilleja telti. Gauži raudādams, Patrokls piegāja pie Ahilleja, un Ahillejs viņam jautāja:

—    Ko tu raudi, Patrokl, kā maza meitenīte, kas skrien mātei pakaļ un lūdz, lai tā paņemtu viņu rokās? Vai tik tu neesi saņēmis ļaunas ziņas no Ftījas? Jeb varbūt tu raudi tāpēc, ka grieķi iet bojā pie saviem kuģiem? Pastāsti man savas bēdas, neslēp neko.

—    Ai, Pēlēja dēls, — atbildēja Patrokls, — liela nelaime piemeklējusi grieķus. Paši drošsirdīgākie no viņiem ir ievainoti. Vai tu tiešām nepalīdzēsi grieķiem? Ja tu negribi palīdzēt, tad ļauj to darīt man un taviem mirmidoniešiem. Dod man savas bruņas! Varbūt trojieši noturēs mani par tevi un izbeigs kauju. Ar svaigiem spēkiem mēs atvairīsim trojiešus no kuģiem.

Tā lūdza Patrokls Ahilleju, nezinādams, ka izlūdzas pats sev nāvi.

Ahillejs redzēja, cik grūti klājas grieķiem. Viņš dzirdēja tikai Hektora balsi, tātad kaujā nepiedalās neviens no lielajiem grieķu varoņiem. Ahillejs negribēja grieķu bojāeju. Viņš bija ar mieru dot Patroklam savus ieročus un atļaut doties kaujā ar trojiešiem, bet tikai tādā gadījumā, ja trauksme jau būs arī pie viņa kuģiem; tad Patrokls varēs atvairīt trojiešus un neļaut sadedzināt kuģus. Ahillejs vienīgi aizliedza vest Patroklam mirmidoniešus pret Trojas mūriem, viņš baidījās, ka viņa mīļotais draugs var iet bojā.

Tā sarunājās draugi. Te Ahillejs ieraudzīja, ka aizdedzies viens no viņa kuģiem, to bija aizdedzinājis Hektors. Sašutis viņš izsaucās:

—    Steidzies, Patrokl! Es redzu — liesmas jau apņem kuģus. Apliec ātrāk bruņas! Es pats sakārtošu mirmidoniešus kaujai.

Patrokls ātri aplika Ahilleja bruņas, viņš nepaņēma tikai tā šķēpu; ar šo šķēpu varēja cīnīties vienīgi Ahillejs, tik smags tas bija. Ahilleja braucējs Automedonts iejūdza kaujas ratos zirgus, un Ahillejs sakārtoja savus mirmidoniešus. Viņi dedzīgi traucās cīņā kā plēsīgi vilki, kas steidz saplosīt briedi. Ahillejs iedvesmoja savus kareivjus uz varoņdarbiem un aicināja tos drosmīgi cīnīties, lai valdnieks Agamemnons saprastu, cik pārsteidzīgi viņš rīkojies, apvainodams ievērojamāko grieķu varoni. Skaļi kliegdami, mirmidonieši metās kaujā, visā nometnē atskanēja viņu draudīgie kliedzieni. Trojieši ieraudzīja Patroklu Ahilleja bruņās un nodomāja, ka tas ir pats Ahillejs, kas, aizmirsis naidu pret Agamemnonu, steidzas grieķiem palīgā. Katrs trojietis jau sāka domāt par bēgšanu, bet Patrokls metās pašā kaujas jūklī un trieca zemē ar savu šķēpu trojiešus, kas cīnījās pie Protesilāja kuģa, un trojieši izbijušies atkāpās.

Trojieši tūlīt neatstāja grieķu nometni, viņi sākumā atkāpās tikai no kuģiem. Grieķi vajāja ienaidnieku, daudzi trojiešu varoņi krita, un beidzot trojieši nenoturējās nometnē. Kā nikni vilki metās tiem virsū grieķu varoņi. Trojieši bēga pāri grāvim laukā no nometnes, un daudzi dabūja galu. Varonīgais Telamona dēls Ajants dedzīgi vēlējās uzveikt Hektoru. Kaut gan Hektors redzēja, ka uzvara izslīd no trojiešu rokām, viņš vēl neatkāpās; visiem spēkiem viņš centās apturēt grieķus, kas vajāja trojiešus. Beidzot atkāpās arī Hektors, ātri aiztrauca no nometnes pāri grāvim viņa zirgi.

Mudinādams grieķus vajāt bēgošos, Patrokls ātri dzina zirgus pāri grāvim. Nemirstīgie Pēlēja zirgi pārlēca pār grāvi un auļoja pa lauku. Patrokls meklēja Hektoru, bet to izglāba viņa ātrie zirgi. Trojiešu kareivjiem bēgot pa lauku, tur sacēlās putekļu mākonis. Trojieši steidzās patverties aiz pilsētas mūriem, bet daudziem Patrokls nogrieza atkāpšanos. Viņš dzina tos atpakaļ pie kuģiem un trieca zemē ar savu smago šķēpu. Redzēdams, ka tik daudz varoņu krīt no Patrokla rokas, Sarpēdons sauca saviem likiešiem apstāties. Viņš gribēja cīnīties ar Patroklu, nolēca no ratiem un gaidīja to. Arī Ahilleja draugs nokāpa no ratiem. Varoņi uzbruka viens otram kā divi klijāni, kas brēkdami cīnās par laupījumu uz augstas klints. Zevs ieraudzīja šo divcīņu. Zēl viņam kļuva Sarpēdona, un viņš gribēja izglābt savu dēlu. Hēra dzirdēja Zeva žēlošanos. Viņa neieteica tam glābt dēlu. Viņa atgādināja Zevam, ka daudzu dievu dēli cīnās pie Trojas, ka daudzi no tiem jau gājuši bojā. Ja Zevs izglābs Sarpēdonu, arī citi dievi gribēs glābt savus dēlus. Zevam jāļauj, lai Sarpēdons krīt no Patrokla rokas, ja tāds ir likteņa lēmums. Zevs uzklausīja Hēras padomu.

Viņš lika asiņainai rasai līt pār Trojas laukiem, tā pagodinādams dēlu, kuram vajadzēja krist no Patrokla rokas.

Pirmais meta šķēpu Patrokls un nogalināja Sarpēdona uzticamo kalpu. Šķēpu meta arī Sarpēdons, bet netrāpīja Patroklam; šķēps aizlidoja garām un nogalināja vienu no zirgiem, kas bija iejūgti Ahilleja drauga kaujas ratos. Varoņi sadūrās cīņā otrreiz. Sarpēdons atkal netrāpīja, bet Patrokls ietrieca Sarpēdonam šķēpu tieši krūtīs. Saļima Likijas valdnieks kā ozols, ko mežinieks nocirtis pie pašām saknēm. Sarpēdons skali uzsauca savam draugam Glaukam:

— Draugs Glauk, pamudini likiešus drošsirdīgi cīnīties par savu valdnieku Sarpēdonu, un arī pats cīnies par mani. Tas tev būs mūžīgs negods, ja grieķi noņems inan bruņas.

Vēl pēdējais vaids izlauzās no Sarpēdona krūtīm, un viņa acis aizdarīja nāves dievs Tanats. Noskuma Glauks, dzirdot sava drauga balsi. Viņam bija sāpīgi, ka nevar draugam palīdzēt, jo pats bija ievainots un cieta lielas sāpes. Viņš piesauca dievu un lūdza to dziedināt ievainojumu. Apollons dzirdēja Glauka lūgumu un izdziedināja viņa ievainojumu. Glauks sapulcināja likiešus un Trojas varoņus — Aineju, Agēnoru, Polidamantu un pašu Hektoru mirdzošajā bruņucļepurē, lai tie cīnītos par Sarpēdona līķi. Ieradās varoņi un steidzās Glaukam palīgā. Arī Patrokls sauca palīgā grieķu varoņus; Ajanti atnāca pirmie. Nikna kauja sākās pie Sarpēdona līķa, bet Zevs klāja ar tumsu dēla līķi, lai cīņa būtu vēl šausmīgāka.

Ieroči šķindēja tik briesmīgi, it kā mežinieku pulks cirstu kokus kalnu mežā, bet Sarpēdona līķis gulēja putekļos un asinīs, neskaitāmu bultu caururbts. Zevs nenovērsa acis no kaujas lauka; viņš pārdomāja, vai likt Patroklam iet bojā pie dēla līķa vai arī ļaut tam veikt vēl lielus varoņdarbus un aizdzīt trojiešus pie pašiem pilsētas mūriem. Zevs nolēma paildzināt Patrokla dzīvi. Viņš uzsūtīja Hektoram bailes. Hektors pirmais sāka bēgt, viņam sekoja arī citi kareivji. Grieķi norāva Sarpēdonam bruņas, un Patrokls pavēlēja tās aiznest pie kuģiem. Tad zibeņmetis Zevs ataicināja Apollonu un lika viņam paņemt Sarpēdona līķi, nomazgāt putekjus un asinis, ieziest ar jauki smaržojošu ziedi un ietērpt krāšņās drānās. Pēc tam dieviem — brāļiem Miegam un Nāvei vajadzēja aiznest Sarpēdona līķi uz Likiju, lai tur Sarpēdonu ar lielu godu apbedītu brāļi un draugi. Apollons izpildīja Zeva pavēli.

Patrokls šajā laikā dzina trojiešus uz pilsētas mūru pusi. Viņš trauca pretī savai bojāejai. Daudzus varoņus viņš nogalināja. Patrokls būtu ieņēmis Troju, ja Apollons, izpildījis Zeva pavēli, nebūtu nostājies uz Trojas augstā mūra. Trīs reizes kāpa Patrokls uz mūra, un trīs reizes Apollons viņu atvairīja, bet, kad Patrokls ceturto reizi trauca uz mūri, Apollons viņam bargi uzkliedza:

—    Atkāpies no mūra, drošsirdīgais Patrokl! Nevis tev, bet Ahillejam lemts sagraut vareno Troju!

Atkāpās Patrokls, viņš neuzdrošinājās sadusmot Apollonu, kura nāvējošās zelta šautras lido tālu.

Tikai pie Skajas vārtiem Hektors apturēja savus zirgus; viņš bija neziņā, vai uzbrukt Patroklam vai pavēlēt visiem patverties aiz Trojas mūriem. Tad viņam parādījās Apollons Hekabes brāļa izskatā un deva padomu uzbrukt Patroklam klajā laukā. Hektors paklausīja un lika savam braucējam Kebrionam griezt atpakaļ zirgus. Ieraudzījis Hektoru kaujas ratos, Patrokls nolēca zemē; paķēris labajā rokā milzīgu akmeni, viņš atvēzēja kreiso ar šķēpu un gaidīja Hektoru tuvojamies. Kad tas jau bija tuvu, Patrokls meta akmeni un sadragāja ar to braucējam Kebrionam galvu. Kā nirējs, kas metas jūrā, Kebrions gāzās lejā no kaujas ratiem, un Patrokls zobodamies iesaucās:

—    Cik ātri ienira Kebrions! Ja tas būtu jūrā, viņš, nirdams no kuģa, iegūtu daudz austeru. Es redzu, ka arī starp trojiešiem ir nirēji.

Tā izsaukdamies, Patrokls steidzās pie Kebriona līķa. Hektors nolēca no ratiem un devās cīņā ar Patroklu sava mirušā braucēja dēļ. Atkal sākās asiņaina kauja pie kritušā Kebriona. Grieķi un trojieši spēkojās tā, kā spēkojas austrumu un dienvidu vējš Eirs un Nots kādas ielejas mežos; tad šņākdami lokās koki, šausta cits citu ar zariem, un visapkārt brīkšķ lūstoši ozoli, priedes un egles. Trīs reizes Patrokls metās pret trojiešiem, katru reizi ar šķēpu notriekdams zemē deviņus trojiešus, bet, kad viņš ceturto reizi metās pret trojiešiem, viņam izgāja pretī melnā tumsā tīts Apollons. Viņš nostājās aiz Patrokla un iesita tam pa muguru un pleciem, tumšs sametās Patroklam gar acīm. Apollons norāva viņam no galvas bruņucepuri, kas kādreiz bija mirdzējusi varenā

Pēlēja galvā, un tā aizripoja pa zemi. Salūza Patrokla rokās šķēps, un nokrita zemē viņa smagais vairogs. Apollons atraisīja Patrokla bruņas, un tagad viņš stāvēja trojiešu priekšā neapbruņots un nespēcīgs. Bet arī neapbruņotajam Patroklam varonis Eiforbs neuzdrošinājās uzbrukt no priekšas, viņš iedūra tam šķēpu mugurā starp pleciem un pazuda trojiešu pulkā. Lai izbēgtu no nāves, Patrokls sāka atkāpties pie grieķu ierindas. Hektors ieraudzīja ievainoto Patroklu un deva tam nāvējošu triecienu ar šķēpu. Kā lauva, cīnīdamies ar mežakuili pa ūdeni, saplosa to sekla strautiņa malā, tā Hektors nogalināja Patroklu. Gavilēja Priama dēls, viņš bija nogalinājis Ahilleja draugu, kas draudēja sagraut vareno Troju. Patrokls saļima zemē un mirdams teica Hektoram:

—    Tagad tu, Hektor, vari lepoties ar uzvaru. Ar Zeva un Apollona palīdzību tu esi to guvis. Dievi ir mani uzvarējuši, viņi atņēmuši man bruņas. Dieviem tas ir viegli. Bet, ja man būtu uzbrukuši divdesmit tādu kā tu, es viņus visus būtu notriecis zemē ar savu šķēpu. Mani ir uzveikuši Apollons un Eiforbs, un tu esi trešais no tiem, kas mani nogalinājuši. Atceries, ko es tev teikšu: ilgi tev vairs nav lemts dzīvot, tuvu, loti tuvu ir tava nāves stunda. Nepielūdzamais liktenis lēmis, ka tev jākrīt no Ahilleja rokas.

To teicis, Patrokls nomira. Klusi aizlidoja viņa dvēsele uz drūmo Aīda valstību, žēlodamās, ka jāatstāj jauns, spēkpilns ķermenis.

Hektors vēl uzsauca mirušajam:

—    Kāpēc tu pareģo man nāvi, Patrokl? Kas zina: mana šķēpa notriekts, varbūt ātrāk no dzīves šķirsies Ahillejs.

Hektors izrāva no Patrokla līķa savu šķēpu un uzbruka Automedontam, gribēdams iegūt Ahilleja zirgus.

CĪŅA PAR MIRUŠO PATROKLU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Valdnieks Menelājs ieraudzīja zemē guļošo Patroklu un steidzās pie tā: viņš negribēja pieļaut, ka trojieši apgānītu varoni, kas bija cīnījies viņa labā. Kā nikns lauva viņš staigāja apkārt kritušajam Patroklam, aizsedzies ar vairogu un draudoši vicinādams smago šķēpu.

Trojietis Eiforbs, kas no mugurpuses bija iedūris Patroklam, gribēja iegūt viņa līķi. Viņš uzbruka Menelājam, dedzīgi vēlēdamies atņemt tam līķi un atriebties Spartas valdniekam par sava brāļa nogalināšanu.

Viņš trieca šķēpu pret Menelāja vairogu, bet šķēps neizgāja tam cauri, un Menelājs, spēcīgi atvēzējies, ietrieca savu šķēpu Eiforbam kaklā. Sabruka zemē jauneklis Eiforbs. Menelājs sāka tam noņemt dārgo apbruņojumu, bet bultraidis Apollons pamudināja Hektoru uzbrukt Menelājam. Hektors metās Menelājam virsū. Menelājs negribēja atstāt Patrokla līķi, zinādams, ka grieķi viņam pārmetīs, bet viņš baidījās, ka trojieši viņu ielenks. Menelājs nolēma faukt palīgā Ajantu. Trojiešu spiests, Menelājs lēnām atkāpās un sauca Ajantu. Hektors jau bija paguvis noņemt Ahilleja bruņas Paktrokla līķim, kad piesteidzās Ajants. Hektoram nācās pamest līķi. To redzēdams, Glauks pārmeta Priama dēlam gļēvulību, jo viņš baidoties no grieķu varoņiem. Šie Glauka pārmetumi atkal spieda Hektoru doties cīņā. Viņš pasauca atpakaļ savus kalpus, kuriem bija licis aiznest uz Troju Patrokla bruņas, un aplika tās pats cev. Zevs, zibeņmetis, redzēja, kā apbruņojas Hektors ar Ahilleja ieročiem un nodomāja: «Nelaimīgais, tu nenojaut, cik tuvu tev nāve. Tu apliec tā varoņa bruņas, no kura visi baidās. Tagad es tev došu uzvaru kā balvu par to, ka tava sieva Andromahe nekad nesaņems no tavām rokām Ahilleja bruņas.» Tā domāja Zevs, un par apstiprinājumu, ka tā arī notiks, viņš bargi sarauca uzacis.

Bet Hektors juta nepārvaramu spēku un drosmi. Atri viņš devās pie karaspēka un sāka iedvesmot varoņus uz kauju. Menelājs tai pašā laikā sauca grieķu varoņus aizsargāt Patrokla līķi. Pirmais atnāca Ajants, Oileja dēls, pēc tam īdomenejs, Mērions un citi. Varoņi sakļāva kopā vairogus ap kritušo Patroklu, bet trojieši atspieda viņus atpakaļ. Atkal viņu varā bija Patrokla līķis. Varenais Ajants, Telamona dēls, tomēr izklīdināja trojiešu rindas un atguva atpakaj Patrokla miesas, notriekdams zemē to varoni, kas vilka līķi aiz kājām. Atkal iedegās nikna cīņa līķa dēļ, trojieši jau sāka atkāpties, bet Apollons iedvesmoja uz kauju Aineju, un tas atturēja karaspēku no bēgšanas. Kauja kļuva vēl nežēlīgāka. Zeme mirka asinīs, līķi sakrita kaudzēs. Kā visu iznīcinoša uguns liesmoja kauja. Bet pār Patrokla līķi Zevs izklāja tumsu. Varēja likties, ka pie debesīm nav vairs ne saules, ne mēness — tāda tumsība bija ap kritušo Patroklu. Taču tumsa valdīja tikai ap Patrokla līķi, pārējais kaujas lauks bija saules gaismas pielijis, un pie debesim nebija neviena mākonīša. Tumsā cīnījās varoņi par Patrokla līķi.

Tālu no cīņasvietas stāvēja Ahilleja nemirstīgie zirgi un rūgti raudāja par sava saimnieka drauga bojāeju. Velti mēģināja braucējs Automedonts traukties ar tiem kaujā — viņi stāvēja nekustēdamies, galvas nokāruši. Krēpes tiem sniedzās līdz pašai zemei. Zirgus redzēja Zevs un nodomāja:

«Ai, nelaimīgie zirgi! Kāpēc mēs uzdāvinājām jūs, nemirstīgos, Pēlējam? Vai tiešām tāpēc, lai jūs iepazītos ar cilvēku ciešanām, jo visā pasaulē nav nelaimīgāka radījuma par cilvēku? Bet neskumstiet — nekad jūs nenokļūsiet Hektora rokās. Es došu jums spēku, aizvediet no kaujas lauka Automedontu. Trojiešiem es dņšu vēlreiz uzvaru, bet tikai šodien, kamēr nav norietējusi saule.»

Zevs iedvesa zirgiem lielu spēku, un tie aizjoņoja ar Automedontu pa kaujas lauku. Ahilleja braucējs, satvēris smago šķēpu, notrieca ar to zemē varoni Arētu. Viņš noņēma tam bruņas, priecādamies, ka vismaz tā viņš ir atriebis Patrokla nāvi.

Ap Patrokla līķi liesmoja kauja. Grieķu varoņiem cīnoties, pie tiem purpura mākonī nolaidās Atēna un mudināja tos, pieņēmusi varoņa Foinīka izskatu. Menelājs nepazina Atēnu un, atbildēdams Foinīkam, pirmo no visiem dieviem aicināja palīgā viņu. Dieve priecājās un iedvesa Menelājam neuzveicamu spēku, bet trojiešus iedvesmoja Apollons. Arvien asiņaināka un asiņaināka kjuva kauja. Zevs pamāja ar aigīdu, un nodārdēja pērkons. Šausmas pārņēma Heliādas varoņus. Telamona dēls Ajants noskuma, kad redzēja grieķus bēgam. Viņš piesauca Zevu un lūdza to izkliedēt tumsu, lūdza neiznīcināt grieķus, bet, ja nu tāda ir viņa griba, tad lai viņš tos arī iznīcina, bet tikai dienasgaismā. Zevs dzirdēja Ajanta lūgumu. Tumsa izklīda, un atkal atspīdēja saule. Ajants lūdza Menelāju sameklēt Nestora dēlu Antilohu un aizsūtīt viņu pie Ahilleja ar ziņu, ka Patrokls ir nogalināts un ka trojieši cīnās par viņa līķi. Menelājs izpildīja Ajanta lūgumu, sameklēja Antilohu un izstāstīja viņam par Patrokla nāvi. Šausmas pārņēma Antilohu. Viņš vēl nebija zinājis, ka Patrokls kritis. Gauži raudādams, jaunais Nestora dēls steidzās pie Ahilleja. Bet ap Patrokla līķi arvien niknāk un niknāk iedegās cīņa. Ajants deva Menelājam un Mērionam padomu pacelt līķi un nest to uz nometni, bet pats viņš sedza tos un atvairīja trojiešus. Tikko trojieši ieraudzīja, ka varoņi pacel kritušo Patroklu, tie bruka viņiem virsū kā saniknoti suņi. Bet, tiklīdz Ajants vērsās pret tiem, trojieši apstājās, bailēs nobālēdami. Arvien niknāk iedegās kauja kā ugunsgrēks, kas, visu aprīdams, iznīcina pilsētu. Lēnām gāja Menelājs, nesdams Patrokla līķi. Ar pūlēm Ajants atvairīja uzbrūkošos trojiešus, kuru pirmajās rindās cīnījās Ainejs un Hektors.

Ahillejs sēdēja pie savas telts, nesaprazdams, kāpēc neatgriežas Patrokls. Viņš bēdājās arī, ka grieķi ir atkal sākuši bēgt. Viņam jau radās nojauta, ka Patrokls gājis bojā. Te pie viņa raudādams pienāca Nestora dēls. Viņš atnesa Ahillejam vēsti par Patrokla nāvi. Neizsakāmas bija Ahilleja sāpes. Ar abām rokām viņš paņēma no pavarda pelnus un apkaisīja galvu. Viņa drānas apbira ar pelniem. Ahillejs nokrita zemē un izmisumā sāka plēst sev matus. Arī jauneklis Antilohs raudāja. Viņš turēja Ahilleju aiz rokas, lai tas izmisumā nepadarītu sev galu. Ahilleja vaimanas izdzirdēja Tetīda un arī sāka gauži raudāt. Visas viņas māsas Nereldas raudādamas un vaimanādamas steidzās pie Tetīdas.

—    Manas māsas! — ieasucās dieve Tetīda. — Vai manu, vai! Kāpēc es dzemdēju Ahilleju? Kāpēc es to esmu uzaudzinājusi, kāpēc laidusi cīnīties pie Trojas mūriem? Nekad es vairs neredzēšu viņu atgriežamies Pēlēja gaišajos mājokļos. Ciešanās paies viņa īsais mūžs. Es nevaru viņam palīdzēt. Es tūliņ iešu un dabūšu zināt, par ko viņš tā bēdājas.

Drīz ieradās pie raudošā Ahilleja viņa māte Tetīda ar savām māsām. Raudādama viņa apskāva sava mīļotā dēla galvu un tam jautāja:

—    Par ko tu tik gauži raudi? Neslēp, izstāsti man visu. Zevs taču ir izpildījis tavu lūgumu un grieķu pulki aizdzīti pie pašiem kuģiem. Tie vēlas tikai vienu — lai tu viņiem palīdzētu.

—    Es to zinu, mīļā māte, — atbildēja Ahillejs, — bet kāds prieks man no tā! Es esmu zaudējis Patroklu. Es viņu mīlēju vairāk par visiem, viņš man bija tikpat dārgs kā mana paša dzīvība. Viņu nogalināja Hektors un paņēma bruņas, kuras dievi dāvājuši Pēlējam. Es vairs negribu dzīvot virs zemes, ja ar savu šķēpu nenogalināšu Hektoru, ja viņš ar savu dzīvību nesamaksās man par Patrokla nāvi.

—    Bet arī tev būs jāmirst drīz pēc Hektora! — iesaucās Tetīda.

— Ai, es varu mirt kaut tūliņ, jo neizglābu draugu! Viņš droši vien sauca mani pirms nāves. Lai rimstas naids, tas pat gudros dara neprātīgus. Aizmirsīšu naidu pret Agamemnonu un došos atkal cīņā, lai nogalinātu Hektoru. Nāves es nebaidos. Neviens no nāves nav izbēdzis, neizbēga no tās arī lielais Hērakls, kaut gan viņu mīlēja Zevs, zibeņmetis, viņa tēvs. Es esmu ar mieru mirt tur, kur man to lēmis liktenis, bet pirms tam es gūšu lielu slavu. Nē, nemēģini mani atturēt, māt! Ne ar ko tu mani neatturēsi!

Tā atbildēja mātei Ahillejs. Tikai vienu lūdza dēlam dieve Tetīda — nedoties cīņā, kamēr viņa tam neatnesīs no dieva Hēfaista jaunas bruņas.

Dailās Nereīdas ienira jūrā. Tetīda lūdza tās pastāstīt viņu tēvam Nērejam, kas noticis pie Trojas mūriem, bet pati devās uz augsto Olimpu pie dieva Hēfaista.

Grieķu varoņi šai laikā ar pūlēm atvairīja trojiešus. Jau trīs reizes Hektors, dzīdamies pakal grieķiem kā postoša liesma, mēģināja izraut līķi Menelājam no rokām. Trīs reizes viņu atvairīja Ajants. Hektors būtu ieguvis Patrokla līķi, ja pie Ahilleja, Hēras sūtīta, nebūtu ieradusies dievu vēstnese Irīda. Viņa mudināja Ahilleju iet un aizsargāt drauga līķi. Bet Ahillejs nevarēja doties kaujā, jo viņam nebija bruņu. Tad Irīda lika tam nostāties neapbruņotam uz vaļņa, kas apņēma grieķu nometni, un ar savu izskatu iebiedēt uzbrūkošos trojiešus.

Ahillejs devās uz valni. Atēna Pallāda aplika tam ap pleciem aigīdu, zelta mākonī un brīnišķīgā mirdzumā ietvēra viņa galvu, un līdz pašām debesīm sniedzās Ahilleja staru vainags. Ahillejs nostājās uz vaļņa un draudoši iekliedzās, tai pašā brīdī atskanēja arī Atēnas Pallādas bargais kliedziens. Šausmas pārņēma trojiešus. Viņu zirgi izbijās no kliedziena un metās atpakaļ. Arī braucēji iztrūkās, redzēdami uguni ap Ahilleja galvu. Trīs reizes draudoši kliedza Ahillejs, un trīs reizes visā trojiešu karaspēkā izcēlās briesmīgs juceklis. Sinī juceklī gāja bojā divpadsmit trojiešu varoņi. Daži no tiem uzdūrās uz šķēpiem, citus samina zirgi. Bet grieķi iznesa Patrokla līķi, nolika to uz nestuvēm un, gauži raudādami, nesa uz Ahilleja telti. Aiz viņiem gāja arī Pēlēja dēls. Viņš gauži raudāja, noraudzīdamies draugā, kuru pats bija sūtījis asiņainā cīņā.

Hēra pavēlēja saules dievam Hēlijam pirms laika nobraukt Okeāna ūdeņos. Atnāca nakts. Beidzās kauja, un grieķu nometne ieslīga miegā, bet trojieši sanāca klajā laukā uz apspriedi. Viņi apspriedās, kājās stāvēdami, jo baidījās Ahilleja uzbrukuma. Polidamants deva šādu padomu: atgriezties Trojā, negaidīt te līdz rītam, kamēr uzbruks Ahillejs. Daudz varoņu viņš nogalinās, ja uzbruks trojiešiem klajā laukā, bet, ja viņi aizstāvēsies uz mūriem, tad velti Ahillejs braukās apkārt Trojai ar saviem ātrajiem zirgiem — ieņemt to viņš nevarēs. Bet. Hektors noraidīja Polidamanta padomu. Viņš pavēlēja trojiešiem palikt laukā un nostādīt nometnes priekšā sardzi. Hektors arvien vēl cerēja atkal uzbrukt grieķu kuģiem un padzīt grieķus no Troādas. Viņš paziņoja, ka vairs nevairīsies no cīņas ar Ahilleju, ja tas būs nolēmis atkal piedalīties kaujā. Tad viens no abiem — viņš vai Ahillejs — atgriezīsies mājās kā slavas vainagots uzvarētājs. Atēna Pallāda aptumšoja trojiešiem prātu, un viņi apmetās klajā laukā.

Bet grieķu nometnē Ahillejs apraudāja Patrokla nāvi, uzlicis rokas uz nogalinātā krūtīm. Viņš vaidēja smagi un grūti kā lauva, kuram mednieks nolaupījis lauvēnus. Atgriezies no medībām, lauva neatrod midzenī lauvēnus un, nikni rūkdams, staigā pa mežu un meklē laupītāja pēdas.

— Ai, dievi, dievi! — vaimanāja Ahillejs. — Kāpēc es apsolīju Patrokla tēvam, ka atgriezīšos kopā ar Patroklu dzimtenē? Nē, abiem mums lemts ar savām asinīm slacīt Trojas zemi. Nesagaidīs mani atgriežamies no karagājiena ne tēvs Pēlējs, ne mflota māte. Lai arī es mirstu, dārgo Patrokl, bet ne agrāk, pirms atriebšos Hektoram un sarīkošu tev krāšņas bēres.

Ahillejs lika draugiem nomazgāt asinīm notraipīto Patrokla līķi un ieziest, to ar smaržīgām zālēm. Ahilleja draugi to izpildīja. Viņi guldīja Patrokla mirstīgās atliekas uz bagātīgi uzposta katafalka, pārsedza to ar smalku audeklu un virsū uzklāja krāšņu segu. Visu nakti mirmidonieši apraudāja Patroklu, un līdz ar viņiem raudāja Ahilleja un Patrokla sagūstītās trojietes.

TETĪDA PIE HĒFAISTA. AHILLEJA IEROČI

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Dieve Tetīda ātri aizlidoja uz gaišo Olimpu, uz Hēfaista vara pili. Kad viņa iegāja Hēfaista pilī, viņš bija kalvē. Viss nosvīdis, viņš kala uzreiz divdesmit trijkājus. Trijkāji bija uz zelta riteņiem, tie paši ritēja pie dieviem un paši atgriezās atpakaļ. Šiem trijkājiem Hēfaistam vēl vajadzēja pielikt izrotātus rokturus. Hēfaists pašlaik kala naglas rokturiem, kad klusi ienāca dieve Tetīda. Hēfaista skaistā sieva Harita ieraudzīja dievieti. Viņa laipni paņēma Tetīdu aiz rokas un teica:

—   Tu reti mūs apmeklē, Tetīda. Kāda vajadzība tevi šurp atvedusi?

Harita pasauca Hēfaistu, lai viņš tūliņ iznākot pie dieves Tetīdas. Dabūjis zināt, ka pie viņa atnākusi dieve Tetīda, tā pati, kura kādreiz izglāba viņam dzīvību, kad Hēra viņu nosvieda no Olimpa, Hēfaists nelika ilgi uz sevi gaidīt. Viņš piecēlās no laktas, savāca visus rīkus, ar kuriem strādā ja, un nolika tos ar sudrabu apkaltā šķirstā. Hēfaists noberza rokas, krūtis, kaklu un seju ar mitru sūkli, lai notīrītu sviedrus un kvēpus, apģērbās un, atbalstīdamies uz stipra zižļa, iznāca pie dieves Tetīdas. Zem rokas Hēfaistu veda divas kalpones, kuras viņš bija izkalis no zelta un kuras bija gluži kā dzīvas. Hēfaists saņēma Tetīdas roku un jautāja:

—    Saki man, dieve, — ko tu vēlies? Ja vien varēšu, es esmu ar mieru darīt visu tevis labā.

Rūgtas asaras liedama, Tetīda izstāstīja, kā viņas dēls zaudējis bruņas, kuras bija dāvinājuši dievi viņa tēvam Pēlējam, kā Hektors nogalinājis Patroklu, kā skumst Ahillejs par savu draugu un alkst atriebties drauga slepkavam, bet nav apbruņojuma. Dieve lūdza Hēfaistu izkalt viņas dēlam ieročus. Kad Tetīda bija izstāstījusi savas bēdas, Hēfaists tūliņ bija ar mieru izkalt Ahillejam tādu apbruņojumu, ka visi cilvēki brīnīsies par tā neredzēto skaistumu.

Darbu beidzis, Hēfaists paņēma apbruņojumu un aiznesa to dievei Tetīdai. Aši kā vanags viņa trauca no Olimpa lejup uz tālo zemi, lai drīzāk aiznestu dēlam bruņas.

AHILLEJS IZLĪGST AR AGAMEMNONU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Agri no rīta, kad tikko sāka sārtoties ausma, Tetīda atnesa dēlam bruņas un atrada to raudam pie Patrokla līķa. Pūlēdamās apmierināt dēlu, viņa tam parādīja atnestās bruņas. Neviens no mirmidoniešiem nevarēja paskatīties uz bruņām, tik ļoti tās spulgoja. Ahillejam iemirdzējās acis. Viņš paņēma bruņas un nevarēja no tām novērsties. Tetīdas dēls nolēma tūlīt doties kaujā ar trojiešiem. Tikai par vienu viņš bija nobažījies: viņš baidījās, ka Patrokla līķis kļūs neglīts, ja sāks trūdēt. Bet Tetīda nomierināja dēlu. Viņa apsolījās saglabāt līķi, ielejot viņā nektāru un ambrosiju; mirušais Patrokls no tā kļūšot vēl skaistāks. Dēlam viņa deva padomu iet uz grieķu vadoņu apspriedi.

Ahillejs gāja gar jūras krastu, aicinādams visus uz tautas sapulci. Viss karaspēks sapulcējās pie Agamemnona telts. Neviens nepalika pie teltīm un kuģiem. Klibodams atnāca arī Odisejs un Diomēds, iznāca no telts ari Agamemnons, kas vēl nebija izveseļojies no ievainojuma. Kad visi bija sapulcējušies un iestājās klusums, Ahillejs lika priekšā Agamemnonam izlīgt. Viņš steidzināja visus ātrāk doties cīņā pret trojiešiem. Grieķi priecājās, dzirdēdami, ka beidzies naids starp Ahilleju un Agamemnonu. Agamemnons piecēlās no savas vietas; viņš atzina savu vainu un teica, ka strīdu dieve viņu ir apmānījusi. Tā viegliem soļiem staigā pa cilvēku galvām un ķer viņus savos tīklos. Tā kādreiz ir apmānījusi arī pašu Zevu. Agamemnons solījās tūliņ atdot Ahillejam visas dāvanas, kuras viņš bija apsolījis, ja tie izlīgšot. Bet Ahillejam vairs nebija vajadzīgas dāvanas, viņš domāja tikai par cīņu, par atriebšanos Hektoram, viņš aicināja visus ātrāk doties kaujā. Bet viltprātis Odisejs deva Ahillejam padomu nesteigties. Viņš teica, ka kareivjiem vispirms vajagot paēst, lai tie, stiprinājušies ar ēdienu un vīnu, varētu doties kaujā. Pa to laiku Ahillejs varēja saņemt dāvanas un atgūto Briseīdu. Agamemnons piekrita Odiseja padomam. Viņš palūdza Odiseju, lai tas aizietu ar jauniešiem pēc dāvanām un Briseīdas, bet vēstnesi Taltibiju aizsūtītu pēc mežakuiļa, ko upurēt dieviem kā pateicību par izlīgumu. Velti lūdza Ahillejs nerūpēties par dāvanām, bet domāt par cīņu. Viņš gribēja, lai grieķi tūliņ dotos kaujā un tikai tad, kad būs atriebušies par nogalinātajiem, vakarā sāktu kopīgas dzīres. Ahillejs atteicās pašlaik no dzīrēm, viņam nenāca prātā ēdiens, kad viņa teltī gulēja neatriebts uzticamais draugs. Odisejs tomēr pierunāja Ahilleju paciesties. Odisejs atnesa no Agamemnona telts dāvanas, un varoņi atveda verdzenes un Briseīdu.

Visi aizgāja uz savām teltīm, bet mirmidonieši, paņēmuši Ahilleja dāvanas, devās uz saviem kuģiem. Ar tiem aizgāja arī Ahillejs. Drīz pie viņa atnāca grieķu vadoņi, kuri lūdza to iebaudīt ēdienu, bet Ahillejs atteicās. Pie Ahilleja palika Agamemnons, Menelājs, Odisejs, Nestors, īdomenejs un I-oinīks; tie pūlējās nomierināt lielo varoni, bet viņš domāja tikai par Patroklu un nopūzdamies teica:

— Bija kādreiz laiks, kad tu pats, Patrokl, piedāvāji man ēdienu pirms kaujas, bet tagad tu guli, šķēpa caurdurts. Manas sāpes nebūtu lielākas pat tad, ja es būtu saņēmis ziņu par sava tēva nāvi, vai arī tad, kad es saņemtu ziņu par mana mījotā dēla Neoptolema nāvi, kuru atstāju Skīrā. Es cerēju, ka viens pats miršu svešumā, domāju, ka tu atgriezīsies Ftījā un aizvedīsi turp manu vēl nepieaugušo dēlu.

Ahillejs rūgti raudāja. Apkārt nopūzdamies stāvēja varoņi, katrs domāja par tuviniekiem, kurus bija atstājis rlzimtenē. Zevs no Olimpa redzēja Ahilleja bēdas un lika Atēnai Pallādai doties uz varoņa telti un apslacīt viņam krūtis ar nektāru un ambrosiju. Kā ērglis nolidoja Atēna no Olimpa un apslacīja Ahilleja krūtis ar nektāru un ambrosiju, lai viņš nezaudētu spēkus.

AHILLEJS dodas ClŅĀ ar TROJIEŠIEM

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Uiāda»

Grieķi aplika bruņas. Cits pēc cita grieķu pulki atstāja nometni. Kā vēja dzītas sniega pārslas viņi devās kauja Viņu bija daudz. Saulē mirdzēja bruņucepures, šķēpi un vairogi. No kareivju soliem trīcēja jūras krasts. Ietērpās bruņās arī Pēlēja dēls. Viņš aplika Hēfaista kaltās bruņas, uzkāra plecā zobenu, paņēma vairogu, kas laistījās kā spožs mēness, un izņēma no šķirsta savu miizigo šķēpu, ar kuru tikai viņš varēja cīnīties. Uzlika galvā kā zvaigzni mirdzošo bruņucepuri un izgāja no telts. Dusmās zvēroja viņa acis, bet neciešamas sāpes vēl arvien plosīja viņa sirdi. Tika iejūgti kaujas ratos, Ahilleja zirgi. Viņa braucējs Automedonts iekāpa ratos un paņēma rokās pātagu un grožus. Arī Ahillejs iekāpa ratos. Dodamies kaujā, viņš uzsauca zirgiem:

—    Ai, Ksant un Balij, dievišķīgās Podarges bērni! Atvediet mani dzīvu atpakaļ no kaujas, nepametiet mani, tāpat kā Patroklu, bez dzīvības kaujas laukā!

Tad, nokāris galvu, pret Ahilleju pagriezās Ksants, kuru Hēra bija radījusi viedīgu, un teica cilvēka balsī:

—    Šodien, varenais Ahillej, mēs tevi atvedīsim atpakaļ dzīvu no kaujas, bet tuvu ir tava pēdējā diena. Nav mūsu vaina, ka Patrokls gāja bojā. Bultraidis Apollons, piešķirdams uzvaru Hektoram, viņu raidīja nāvē. Kaut arī mēs lidotu kā Zefīrs[142] , tev tomēr lemts iet bojā no Apollona un mirstīga vīra rokas.

Sašutis iesaucās Ahillejs:

—    Ko tu pravieto man nāvi, Ksant! Es pats zinu, ka liktenis man lēmis iet bojā šeit, tālu no tēva un mātes. Bet es neatstāšu kaujas lauku, kamēr nebūšu ar trojiešu asinīm padzirdījis zemi un atriebis Patroklu.

Tā iesaucās Ahillejs un dzina zirgus kaujā. Bet grieķi jau bija sakārtojušies un uzbruka trojiešiem, kas bija nostājušies kaujas kārtībā uz pakalna Trojas priekšā.

Sai brīdī zibeņmetis Zevs lika dievietei Temīdai sasaukt dievus uz apspriedi. Zeva pilī sanāca visi dievi, sanāca pat lielo un mazo upju dievi, sanāca nimfas un avotu dieves. Zibeņmetis teica dieviem, ka pats viņš neiejauksies kaujā, bet novēros to no Olimpa virsotnes. Visi dievi var piedalīties cīņā, kurā pusē katrs no tiem grib. Zevs baidījās, ka trojieši neatvairīs straujo Ahilleja triecienu un ka viņš pretēji likteņa lēmumam var ieņemt Troju. Tūlīt dievi devās lejā uz zemi. Hēra un Atēna Pallāda, Poseidons, Hermejs un Hēfaists nostājās grieķu pusē, bet Afrodīte, Artemīda un Lēto, Arējs un Apollons, un dievs Ksants[143] devās atbalstīt trojiešus.

Tikko Olimpa dievi nonāca pie karapulkiem, dieve Erīda tūliņ izraisīja kauju. Ar baismīgu kliedzienu aiztraucās Atēna Pallāda pār grieķu pulkiem. Kā trakojoša vētra par atbildi tai atskanēja Arēja kliedziens. Cīņā

sadūrās karapulki. Sāka dārdēt Zeva pērkoni, un viss debess jums dunēja grāvienos. Poseidons satricināja visu zemi. No pakājes līdz virsotnēm salīgojās kalni, drebēja varenā Troja un grieķu kuģi. Drausmas pārņēma mirušo -dvēseļu valstības pavēlnieku Aīdu. Viņš uzlēca kājās no sava troņa, baidīdamies, ka zeme atdarīsies un atklāsies viņa valstības šausmas, kuras liek drebēt pat nemirstīgajiem dieviem. Sākās briesmīga kauja. Ahillejs vēlējās tikai vienu — sastapt Hektoru.

Bultraidis Apollons parādījās Ainejam Priama dēlam Likāona izskatā un teica, ka viņam, Afrodītes dēlam, nav ko baidīties sākt cīņu ar mazāk ievērojamas dievietes Tetīdas dēlu Ahilleju. Tā viņš iedvesmoja Aineju uz cīņu, un Anhīsa dēls drosmīgi devās uz priekšu. To redzēja Hēra un izbijās, domādama, ka Apollons palīdzēs kaujā Ainejam. Poseidons ieteica dieviem tūlīt neiejaukties kaujā, bet atsēsties uz vaļņa, ko kādreiz jūras krastā bija uzbēris Hērakls, un tikai tad piedalīties kaujā, kad tajā iejauksies Arējs un Apollons. Dievi, kas palīdzēja grieķiem, paklausīja Poseidona padomam un atsēdās tālāk no kaujas lauka, bet dievi, kas palīdzēja trojiešiem, atsēdās uz Kallikolones pakalna akmeņiem.

Sastapās Ainejs ar Ahilleju. Ahillejs zobojās par Anhīsa dēlu, viņš atgādināja, ka tas jau reiz bēdzis no viņa, un deva padomu ātrāk patverties kareivju rindās. Bet Ainejs atbildēja Ahillejam, ka velti viņš to baidot kā mazu bērnu. Ainejs atgādināja, no kādas ievērojamas varoņu dzimtas viņš ir cēlies. Ainejs gribēja jo drīzāk sākt cīņu. Viņš no visa spēka svieda šķēpu pret Ahilleja vairogu, bet šķēps neizgāja cauri vairogam. Ahillejam nebija vajadzības turēt vairogu tālu sev priekšā, viņš nepadomāja, ka cilvēka rokas sviests šķēps nevar izurbties cauri dieva pagatavotam vairogam. Tad Ahillejs trieca savu šķēpu pret Aineja vairogu, un šķēps izgāja tam cauri, bet Ainejs pieliecās, un šķēps pārlidoja pāri. Ainejam no šausmām satumsa acīs, tik tuvu viņam bijusi nāve. Ahillejs izvilka savu zobenu, bet Ainejs paķēra milzīgu akmeni. Viņš būtu gājis bojā, bet Poseidons to negribēja un ātri atsteidzās viņam palīgā. Viņš pacēla Ahilleja šķēpu un nolika tam pie kājām. Ahillejam zemes tricinātājs aizklāja acis ar dziļu tumsu, bet Aineju ar stipru roku aiznesa tālu prom no kaujas lauka. Tur Poseidons parādījās Ainejam un aizliedza tam iet kareivju pirmajās rindās, kamēr dzīvs būs Ahillejs. Tad Poseidons izkliedēja tumsu Ahilleja acu priekšā. Tetīdas dēls bija pārsteigts, redzēdams šķēpu, kas gulēja tam pie kājām, bet Aineja vairs nebija. Ahillejs saprata, ka dievi ir labvēlīgi Ainejam; viņš tagad bija pārliecināts, ka Ainejs vairs neuzdrošināsies doties pret viņu cīņā.

Nikni trauca Ahillejs kaujā, viņš notrieca zemē daudzus varoņus, meklēdams Hektoru, bet Hektoram Apollons nejāva uzbrukt Ahillejam un lika tam turēties kareivju pēdējās rindās. Tad Ahillejs nogalināja Priama dēlu Polidoru. Tas bija jaunākais no dēliem, kas Trojas valdniekam vēl bija palikuši, un tēvs viņu Joti mīlēja. Hektors redzēja brāja bojāeju, viņš aizmirsa Apollona norādījumus un steidzās turp, kur cīnījās Ahillejs. Ahillejs ieraudzīja Hektoru, priecīgi iemirdzējās viņa bargās acis.

—    Lūk, viņš, kas tik Joti apbēdinājis manu sirdi! — iesaucās Ahillejs. — Pietiek! Neskriesim vairs viens otram pakaj pa kaujas lauku. Nāc tuvāk, lai es ātrāk varētu tevi aizraidīt uz Aīda valstību.

Bet Hektors atbildēja Ahillejam:

—    Vēl nav zināms, kurš no mums kritīs. Kaut arī es neesmu tik varens kā tu, Ahillej, bet tikai dievi zina, kuram no mums ir lemts mirt. Arī mans šķēps ir ass.

Hektors svieda šķēpu, bet Atēna Pallāda ar savu dvesmu novirzīja šķēpu, un tas nokrita Ahillejam pie kājām. Ahillejs metās virsū Hektoram, bet palīgā piesteidzās Apollons un ietina tumsā Hektoru. Trīs reizes Ahillejs uzbruka Hektoram, bet katru reizi viņa šķēps ķēra tikai tumsību. Mezdamies tam virsū ceturto reizi, viņš bargi uzkliedza:

—    Atkal tu, suns, izbēgi no nāves! Atkal. tevi izglāba Apollons! Bet drīz es tevi dabūšu rokā, jo arī man starp dieviem ir kāds aizstāvis.

Sadusmotais Ahillejs uzbruka citiem Trojas varoņiem, un daudzi krita no nāvējošā šķēpa. Kā postoša uguns viņš trakoja trojiešu rindās. Kā zem vēršu kājām tiek izkultas vārpas, kad zemkopis piedarbā kuj miežus, tā zem Ahilleja zirgu kājām tika sadragāti ķermeņi, vairogi, bruņucepures. Briesmīgs bija Ahillejs, vairāk par visu viņš alka kara slavas, un ar asinīm bija viņa rokas. Trojieši sāka bēgt, bet uz Skamandras krasta Ahillejs viņus panāca. Ietriekdamies trojiešu rindās, viņš sašķēla bēgošos. Viena daja bēga uz Troju, bet Hēra ar dziļu tumsu aizšķērsoja viņiem ceļu. Citi steidzās uz upi, un daudz trojiešu meklēja glābiņu Skamandrā. Upē sacēlās viļņi, kad tajā metās kareivji. Daži gribēja glābties peldus, citi mēģināja paslēpties zem stāvajiem krastiem. Ar zobenu rokā Ahillejs metās Skamandras ūdeņos un sāka cirst bēgošos trojiešus. Viņš saņēma gūstā divpadsmit Trojas jaunekļus, sasēja tiem rokas ar siksnām un lika saviem mirmidoniešiem aizvest viņus uz nometni, bet pats atkal trauca apkaut trojiešus.

Uz Skamandras krasta viņš panāca arī Priama dēlu Likāonu, to pašu, kuru viņš kādreiz bija saņēmis gūstā vīna dārzos un pārdevis uz Lemnu verdzībā. Nelaimīgais Likāons apkampa Ahilleja kājas un, solīdams milzīgu izpirkšanas naudu, lūdza viņu saudzēt. Bet Ahillejs, dedzīgi vēlēdamies atriebt savu draugu Patroklu, nesaudzēja Likāonu. Miris taču ir daudz ievērojamāks karavīrs — Patrokls, kritīs no ienaidnieka rokas arī pats Ahillejs. Kāpēc gan Ahillejam jāsaudzē Likāons? Ar asu zobenu Pēlēja dēls pārcirta Likāonam kaklu, un tas saļima bez dzīvības. Tetīdas dēls sagrāba viņa līķi aiz kājas un iemeta Skamandrā, lai to apēstu zivis.

Vēl negantāk trakoja Ahillejs. Viņš draudēja trojiešiem, ka Skamandra tos neglābšot no viņa dusmām, lai viņi upurētu tai ko upurēdami; viņš tos visus apkaušot, atriebdams Patroklu un kritušos grieķus. Bet Skamandras upes dievs Ksants sadusmojās par Ahilleja augstprātīgajiem vārdiem. Šai brīdī ar Ahilleju nolēma cīnīties Asteropajs, upes dieva Aksija dēls. Asteropajs svieda uzreiz ar diviem šķēpiem Ahillejam. Ar vienu šķēpu viņš viegli ievainoja varoni labajā rokā pie elkoņa. Nu meta Ahillejs ar savu milzīgo šķēpu Asteropajam. Šķēps aizlidoja garām un dziļi ieurbās krastā. Asteropajs mēģināja izraut Ahilleja šķēpu, bet nevarēja, pat pacelt to nepietiktu viņam spēka. Ahillejs ar kailu zobenu drāzās viņam virsū un raidīja viņu nāvē. Arī Asteropaja līķi Ahillejs iemeta Skamandras ūdeņos. Daudzus varoņus vēl notrieca zemē Ahillejs, tad tam bargi uzsauca no dzelmes Skamandras upes dievs Ksants:

—    Ahillej! Trenc ārā no maniem ūdeņiem trojiešus, apkauj viņus klajā laukā, nevis manos ūdeņos! Trojiešu līķi aizsprosto man ceļu uz jūru. Mitējies apkaut trojiešus manā gultnē.

—    Ai, Ksant! Es ātrāk nebeigšu apkaut trojiešus, — atbildēja dievam Ahillejs, — kamēr nebūšu viņus iedzinis Trojā un cīnījies ar Hektoru!

Tad Ksants skaļi piesauca Apollonu:

—    Ai, tālmeti! Tu neizpildi to, ko tev pavēlēja Zevs, zibeņmetis! Vai viņš nepavēlēja tev aizstāvēt trojiešus, kamēr nakts apklās ar tumsu kalnus un lejas? r

Skamandras ūdeņi sāka mutuļot un, baismīgi krākdami, izmeta krastā nogalinātos, bet dzīvos upes dievs paglāba kādā alā. Ahillejs metās upē, un viņam apkārt trakoja viļņi. Viņš vairs nevarēja noturēties kājās un pieķērās pie lielas platānas, kas auga krastā, bet platāna — tās saknes izskaloja ūdens — nogāzās kā tilts šķērsām pāri upei. Ahillejs izlēca no upes viļņiem un skrēja prom pa lauku. Viņam pakaļ, draudēdams to noslīcināt, gāzās milzīgs Skamandras vilnis. Vairākas reizes Ahillejs mēģināja cīnīties ar šo vilni, bet vai viņš, mirstīgais, varēja cīnīties ar nemirstīgo upes dievu! Viļņi gāzās viņam virsū, vēlās pāri, rāva viņam zemi laukā zem kājām. Tad, paceldams acis pret debesīm, Ahillejs iesaucās:

—    Zev, zibeņmeti! Vai tiešām es, kuram liktenis lēmis mirt tikai no Apollona šautras pie Trojas mūriem, miršu kauna pilnā nāvē kā cūkgans, kas noslīcis, brienot pāri straujai kalnu upei? Kaut labāk mani būtu nogalinājis Hektors, pats slavenākais no lielās Trojas dēliem!

Tikko Pēlēja dēls to bija pateicis, viņa priekšā parādījās Poseidons un Atēna Pallāda. Dievi iedrošināja Ahilleju un lika viņam drosmīgi cīnīties, kamēr viņš aizdzīs trojiešus uz pilsētu un nogalinās Hektoru. Slavas vainagots, viņš pēc uzvaras atgriezīšoties nometnē. Atēna Pallāda iedvesa nepārvaramu spēku Ahilleja krūtīs. Skamandrs[144] vairs nespēja cīnīties ar viņu un sauca palīgā savu brāli, Simoentas strauta dievu. Vēl augstāk pacēlās gļotām klātais ūdens valnis, kuru cēla Skamandrs pret Ahilleju. Kā mūris tas slējās visapkārt Ahillejam. Dieve Hēra izbijās, ka Pēlēja dēls ies bojā. Viņa sūtīja savu dēlu Hēfaistu palīdzēt Ahillejam cīņā pret Simoentu. Kaujas laukā uzliesmoja Hēfaista postošās liesmas. Sāka degt Ahilleja nogalināto trojiešu līķi. Atri izžuva lauks, kuru bija pārplūdinājuši Simoentas viļņi, Hēfaists aizdedzināja arī upi. Uz krastiem dega platānas, skābarži un vītoli, gaišās liesmās dega mitrās, zaļās niedres un lotosi. Zivis ūdenī šaudījās no vienas malas uz otru un meklēja dziļākās vietas, kur patverties no iznīcinošajām liesmām. Aizdegās Simoents', viņš skaļi piesauca Hēfaistu:

— Ai, Hēfaist! Neviens no dieviem nespēj cīnīties ar tevi. Nekad es vairs neiešu mēroties ar tevi spēkiem. Nodzēs ugunis, es nekad vairs nepalīdzēšu trojiešiem. Lai Pēlēja dēls viņus iznīcina!

Arvien vairāk sakarsa ūdens, tas mutuļoja no briesmīgās svelmes. Upe apstājās tecēt, un no karstuma Skamandram zuda spēki. Ksants sāka lūgt dievi Hēru, lai tā savalda savu dēlu. Ksants deva dievu lielo zvērestu, ka viņš nekad vairs nepalīdzēs trojiešiem, pat tad ne, kad liesmas apņems grieķu aizdedzināto Troju. Hēra apturēja Hēfaistu, un viņš nodzēsa uguni.

Asa sadursme izcēlās starp dieviem. Viņi trauca cīņā cits pret citu, un zeme vaidēja zem viņu kājām. Zevs smējās, redzēdams, ka dievi sāk cīnīties savā starpā. Kara dievs Arējs uzbruka Atēnai Pallādai, gribēdams atriebties par to, ka tā nupat vēl palīdzējusi varonim Diomēdam viņu ievainot. Arēja šķēps trāpīja dievietes aigīdu, bet neizurbās cauri. Atēna pakampa milzīgu akmeni, tas ķēra Arēju kaklā un nogāza viņu zemē. Nošķindēja Arēja bruņas, un smilšu pilni piebira viņa mati. Arējam palīgā nāca mīlas dieve Afrodīte un gribēja viņu aizvest no kaujas lauka. Bet Atēnas šķēps ķēra to krūtīs, un Afrodīte nokrita zemē. Jūras dievs Poseidons izaicināja uz cīņu Apollonu, bet tālmetis dievs nesāka ar viņu cīņu. Apollons baidījās pacelt savu roku pret Zeva va^ reno brāli — zemes tricinātāju Poseidonu. Artemīda pārmeta savam brālim Apollonam, ka viņš izvairās no cīņas ar Poseidonu. To dzirdēdama, Hēra sadusmojās. Viņa saķēra Artemīdu aiz rokām, izrāva viņai šaujamloku un iesita ar to jaunajai dievei. Artemīdai izbira bultas, un viņa aizskrēja, gauži raudādama, kā dūjiņa, kas glābjas no vanaga, Dieve Lēto salasīja bultas, pacēla augšā savas meitas loku un aizgāja viņai pakaļ. Bet Artemīda uzlidoja Olimpā un gauži žēlojās Zevam, ka Hēra viņu ir apvainojusi. Olimpā atgriezās ari citi dievi, daži lepodamies ar uzvaru, citi sašutuši, bet Apollons ātri aizsteidzās uz Troju: viņš baidījās, ka grieķi pretēji likteņa lēmumam var sagraut Trojas mūrus.

No augsta torņa sirmais Priams ieraudzīja, kā Ahillejs vajā trojiešus pa kaujas lauku. Viņš pavēlēja attaisīt pilsētas vārtus, kur trojiešiem patverties. Bet Apollons iedvesa lielu vīrišķību varonim Agēnoram un mudināja iet cīņā pret Ahilleju. Pats viņš, tumša mākoņa klāts, nostājās Agēnoram blakus, lai glābtu to no Ahilleja šķēpa. Draudoši pacēlis šķēpu, Agēnors gaidīja pienākam Ahilleju un spēcīgi svieda tam ar šķēpu. Šķēps trāpīja Ahillejam pa kāju bruņām, bet atlēca atpakaļ. Ahillejs metās virsū Agēnoram, bet Apollons ietina Agēnoru tumsā un palīdzēja tam glābties no neizbēgamas nāves. Apollons pieņēma Agēnora izskatu un bēga prom pa kaujas lauku. Ahillejs sāka dzīties tam pakaļ, nezinādams, ka viņš vajā dievu. Tā Apollons izglāba trojiešus, tiem tagad bija laiks patverties svētajā Trojā.

Trojieši paglābās pilsētā. No kaujas un bēgšanas noguruši, viņi veldzēja slāpes un slaucīja sviedrus, uz mūriem stāvēdami. Kaujas laukā palika tikai Hektors. Viņš stāvēja pie Skajas vārtiem, it kā viņu būtu saistījis nenovēršamais liktenis.

AHILLEJA DIVCĪŅA AR HEKTORU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

AHILLEJS NOGALINA HEKTORU

Ahillejs ilgi dzinās pakaļ Apollonam. Beidzot tāhnetis apstājās un pateica Ahillejam, ko tas ir vajājis. Ahillejs iedegās dusmās. Cik labprāt viņš atriebtos Apollonam, ja varētu! Pēlēja dēls mitējās vajāt dievu un atkal steidzās atpakaļ uz Troju. Ahillejs trauca pa lauku uz Troju, mirdzēdams kā zvaigzne, kas spoži spīd rudeņos pie debesīm. Cilvēki to sauc par Sīriju, un mirstīgajiem tā vēsta nelaimes. Sirmais Priams ieraudzīja Ahilleju, kas nebija vairs tālu no Trojas mūriem, un izbijies sāka lūgt Hektoru:

— Ai, mans mīļotais dēls! Nāc drīzāk atpakaļ pilsētā! Necīnies ar Pēlēja dēlu, viņš ir stiprāks par tevi. Nāc atpakaļ Trojā! Visiem trojiešiem un trojietēm tu esi vienīgā cerība uz glābšanos. Padomā, cik dēlu man nogalinājis Ahillejs. Apžēlojies vismaz par mani, nelaimīgo sirmgalvi. Manas dzīves beigās Zevs man ir uzsūtījis briesmīgas ne» laimes. Man jāredz manu dēlu bojāeja, jāredz, kā aizvedīs verdzībā manas meitas, kā nogalinās nevainīgus bērnus. Mani pašu nogalinās uz manas mājas sliekšņa, un manas asinis laizīs suņi, kurus es pats esmu izaudzinājis. Apžēlojies par mani, Hektor!

Ari viņa māte, sirmā Hekabe, lūdza Hektoru patverties Trojā. Viņa atgādināja dēlam, kā viņa to ir barojusi bērnībā, kā lolojusi. Vai tiešām Hektoru nogalinās viņas acu priekšā un to neapraudās ne viņa pati, ne Andromahe, bet viņa līķi pie mirmidoniešu kuģiem saplosīs suņi?

Tomēr Hektors bija nolēmis gaidīt Ahilleju; atbalstījies ar vairogu pret torņa izcilni, viņš gaidīja savu ienaidnieku. Hektors nevarēja izvairīties no cīņas ar Ahilleju. Priama dēls vienīgi baidījās no trojiešu pārmetumiem, ka viņš būs vainīgs Trojas bojāejā, par daudz paļaudamies uz savu spēku. Viņam taču Polidamants deva padomu patverties ar karaspēku Trojā, kamēr Ahillejs vēl nav devies kaujā. Tagad Hektoram palikusi tikai viena iespēja — doties cīņā ar Ahilleju un vai nu uzvarēt, vai krist. Hektoram iešāvās prātā arī tāda doma: iet bez ieročiem pretim Ahillejam un apsolīt, ka atdos tam skaisto Helenu un visus Menelāja nolaupītos dārgumus, turklāt vēl pusi no visām lielās Trojas bagātībām. Taču Hektors tūlīt noraidīja šo clomu. Viņš zināja, ka Ahillejs ar viņu neizlīgs, ka viņš to nogalinās neapbruņotu, kā vāju sievieti.

Arvien tuvāk un tuvāk nāca Ahillejs. Bailes pārņēma Hektoru, un viņš metās bēgt no briesmīgā Pēlēja dēla, skriedams apkārt Trojai. Viņam pakaļ trauca nevaldāmais Ahillejs — tā vanags dzenas pakaļ nevarīgai dūjiņai. Trīs reizes varoņi apskrēja apkārt Trojai.

Strauji traucās varoņi. Vairākas reizes Hektors gribēja patverties pie mūra, lai dotu trojiešiem iespēju ar bultām atvairīt Ahilleju, bet Ahillejs nelaida viņu klāt pie mūra. Sen jau būtu panācis lielais Ahillejs Priama dēlu, ja Apollons nebūtu iedvesis Hektoram spēku. Kad varoņi ceturto reizi skrēja garām Skamandras avotiem, Zevs, zibeņmetis, uzmeta uz zelta svariem divas nāves lozes — vienu Ahilleja, otru Hektora. Hektora loze nosvērās uz leju, uz drūmo Aīda valstību. Apollons Hektoru atstāja, bet pie Ahilleja piegāja dieve Atēna Pallāda. Viņa lika varonim apstāties un apsolīja tam uzvaru pār Hektoru. Tad dieve, pieņēmusi Hektora brāļa Dēifoba izskatu, parādījās Hektoram. Apsolīdamās palīdzēt, viņa pārliecināja to cīnīties ar Pēlēja dēlu. Hektors apstājās. Varoņi devās viens otram pretī. Pirmais iesaucās Hektors:

— Es vairs nemēģināšu, Pēlēja dēls, glābties bēgot. Cīnīsimies, tad redzēsim, vai tu mani nogalināsi vai ari uzvaru gūšu es. Bet pirms kaujas piesauksim dievus par lieciniekiem. Es apsolos neapgānīt tavu līķi, ja zibeņmetis dos man uzvaru. Izpildi arī tu šo norunu.

Bet Ahillejs viņam bargi atbildēja:

—    Nē! Nerunā man par norunām, es ienīstu tevi. Kā nav iespējama noruna starp lauvu un cilvēkiem vai starp vilkiem un avīm, tāpat nav iespējama arī starp mums. Nē! Saņem visus spēkus, atceries savu cīņas prasmi. Tev nav vairs glābiņa. Tu samaksāsi par mana drauga Patrokla un citu draugu izlietajām asinīm, jo tu viņus nogalināji.

Spēcīgi atvēzējies, Ahillejs svieda Hektoram ar šķēpu. Hektors noliecās līdz zemei un tā izvairījās no nāvējošā trieciena. Atēna Pallāda ātri pakampa Ahilleja šķēpu un to atkal padeva varonim. Tagad Hektors trieca šķēpu Ahilleja vairogam pašā vidū, bet šķēps kā viegla niedre atlēca no Hēfaista kaltā vairoga. Cita šķēpa Hektoram nebija. Viņš sadrūma un skali sāka saukt palīgā Dēifobu. Bet tā vairs nebija. Hektors saprata, ka Atēna Pallāda viņu ir piekrāpusi, saprata, ka viņam jāmirst. Izvilcis zobenu, Hektors uzbruka Ahillejam, kas traucās pretim Hektoram; ar spēcīgu šķēpa triecienu viņš nāvīgi ievainoja Hektoru kaklā. Hektors saļima. Tikai dažus vārdus viņš vēl varēja pateikt triumfējošam Ahillejam:

—    Es lūdzu tevi, Ahillej, ja tev dārga tava dzīvība un tuvinieki, neatdod manu līķi saplosīt mirmidoniešu suņiem, atdod to manam tēvam tin mātei, tu dabūsi par to bagātīgu izpirkšanas maksu.

—    Nē, velti tu, riebīgais suns, mani lūdz! — atbildēja Ahillejs. — Es pats saplosītu tavu līķi, ja ļautu vaļu dusmām, kas manī kūsā. Neviens nedzīs prom suņus no tava līķa, kaut man arī dotu pašas krāšņākās, bagātākās dāvanas, ja man dotu tik daudz zelta, cik sver tu pats. Nekad nevarēs izpirkt tavu līķi Priams un Hekabe.

Mirdams Hektors teica vēl pēdējos vārdus Ahillejam:

—    Ai, es zināju, ka tevi neaizkustinās mana lūgšana! Sirds tavās krūtīs ir no dzelzs. Bet sargies no dievu dusmām! Arī tu neizbēgsi no tām! Ar Apollona palīdzību raidīs tevi nāvē Parīds ar savu bultu pie Skajas vārtiem.

To teicis, Hektors nomira. Viņa dvēsele, žēlodamās par bargo likteni, aizlidoja uz drūmo Aīda valstību.

Gavilēdams par uzvaru, Ahillejs sasauca visus grieķus. Hektors gulēja zemē visā garumā, un grieķi apbrīnoja viņa skaistumu un vareno augumu. Katrs pienācējs iedūra Hektora līķim ar šķēpu. Tagad bija viegli to izdarīt, bet citādi tas bija, kad Hektors dedzināja grieķu kuģus.

Uzvarētājam Ahillejam ienāca prātā briesmīga doma. Viņš piesēja līķi aiz kājām pie kaujas ratiem, ielēca ratos, augstu pacēla Hektoram novilktās bruņas un aizauļoja pa kaujas lauku. Hektora līķis vilkās pa zemi aiz ratiem. Pacēlās putekļu mākonis. Skaistā Hektora galva kļuva melna no smiltīm un putekļiem, tā dauzījās pret zemi.

Hekabe no Trojas mūra ieraudzīja, kā Ahillejs apgāna viņas dēla līķi. Izmisumā viņa plēsa sirmos matus un, nometusi šķidrautu, dauzīja sev ar rokām krūtis. Rūgti raudāja Priams. Viņš lūdza laist viņu laukā no pilsētas, viņš gribēja lūgt uzvarētāju Ahilleju apžēloties par viņu, sirmgalvi, atcerēties savu tēvu Pēlēju, tādu pašu sirmgalvi kā viņš. Trojiešu izmisīgās vaimanas dzirdēja arī Andromahe. Izbailēs viņai izkrita no rokām šaudīkla. Viņa steidzās uz mūri un tur ieraudzīja, ka viņas vīra līķis tiek vilkts pa zemi aiz Ahilleja ratiem. Bez samaņas ieslīga trojietēm rokās nelaimīgā Hektora sieva. Tai nokrita brīnišķīgais šķidrauts, Afrodītes dāvana, izjuka viņas mati. Nākusi pie samaņas, viņa sāka gauži raudāt. Tagad viņa bija palikusi viena pati. Viņas dēls Astianakts palicis bez tēva. Kā nelaimīgs bārenis viņš augs, neviens neaizsargās viņu no pārestībām. Neizsakāmas sāpes plosīja Andromahes sirdi. Visas trojietes gauži raudāja ap viņu. Vairs nebija varenā Trojas aizstāvja.

PATROKLA APBEDĪŠANA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

Grieķi atgriezās pie saviem kuģiem. Ahillejs pavēlēja mirmidoniešiem neizklīst pa teltīm. Viņš lika tiem trīsreiz apbraukt kaujas ratos ap Patrokla līķi. Drosmīgie mirmidonieši brauca, gauži raudādami. Gauži raudāja arī Ahillejs. Uzlicis rokas uz nogalinātā drauga krūtīm, viņš iesaucās:

— Priecājies, drosmīgais Patrokl! Es esmu izpildījis to, ko tev apsolīju! Es atvedu šurp pie tava katafalka Hektora līķi un došu viņu saplosīt suņiem. Divpadsmit Trojas jaunekļus, atriebdams tavu nāvi, es nogalināšu pie bēru sārta,

Ahillejs nosvieda pie katafalka, uz kura gulēja nogalinātais Patrokls, Hektora līķi, to neapklājis. Bagātīgas dzīres sarīkoja Pēlēja dēls saviem mirmidoniešiem, bet viņu pašu grieķu vadoņi pierunāja aiziet pie Agamemnona. Tur viņu ilgi lūdza nomazgāties un piedalīties dzīrēs. Ahillejs atteicās. Viņš tikai lūdza Agamemnonu likt grieķiem sakraut bēru sārtu.

Grieķu varoņi sarīkoja dzīres, un pēc dzīrēm visi izklīda pa savām teltīm un likās gulēt; vienīgi Ahillejs palika nomodā. Smagi nopūzdamies, viņš sēdēja mūžīgi šalcošās jūras krastā. Beidzot arī viņš ieslīga dziļā miegā. Sapnī viņam parādījās Patrokla ēna un lūdza ātrāk izpildīt pie līķa apbedīšanas ritus, lai dvēsele varētu gūt mieru Aīda valstībā. Patrokls vēlējās, lai viņa pīšļi tiktu apglabāti tanī pašā kapā, kur apbedīs arī Ahilleju, un tanī pašā Tetīdas dotajā urnā jāsavāc Ahilleja un Patrokla kauli. Ahillejs gribēja apkampt sapnī Patrokla ēnu, bet ar skumju vaidu ēna pazuda. Ahillejs pamodās un atkal sāka gauži apraudāt draugu. Raudāja arī visi mirmidonieši. Raudošus tos atrada dieve Eosa (Ausma), uzlecošā saules dieva Hēlija vēstnese.

Agri no rīta Agamemnons aizsūtīja grieķus uz augsto Idas kalnu pēc malkas bēru sārtam. Grieķi izpildīja valdnieka pavēli un sakrāva jūras krastā augstu sārtu. Svinīgā gājienā mirmidonieši iznesa Patrokla līķi un, apklājuši to ar saviem nogrieztajiem matiem, uzlika uz sārta. Arī Ahillejs nogrieza savus matus, kas bija veltīti upes dievam Sperhejam[145] , ja ahillejam būtu lemts atgriezties dzimtenē, bet tagad viņš tos ielika Patrokla rokās. Tad Ahillejs lūdza Agamemnonu atlaist visus kareivjus atpakaļ pie kuģiem, un pie sārta palika tikai grieķu vadoņi. Patroklam par godu nokāva daudz upura aitu un vēršu un ar to taukiem apklāja visu viņa līķi; ap katafalku nolika arī traukus ar medu un eļļu. Nokāva četrus zirgus un divus suņus. Uz sārta uzlika arī divpadsmit Trojas jaunekļu līķus; Ahillejs tos bija nogalinājis pats ar savu roku. Hektora līķis gulēja blakus sārtam. Afrodīte to bija ieziedusi ar smaržīgu ziedi un sargāja, un Apollons pārklāja pār to mākoni, lai dedzinošie saules stari neizkaltētu Hektora līķi.

Kad viss bija sagatavots apbedīšanai, Ahillejs aizdedzināja sārtu, bet tas negribēja degt. Ahillejs lūdza vēja dievus Boreju un Zefiru uzpūst liesmas. Atri aiztrauca dievu vēstnese Irīda uz Zefira pili, kur dzīvoja visi vēja dievi, un sauca tos palīgā Pēlēja dēlam. Drausmīgi krākdami un mākoņu kalnus dzīdami, aiztrauca Borejs un Zefirs pār jūru. Jūrā no viņu dvesmas sacēlās milzīgi vi]ņi. Atri viņi atlidoja uz Troju un uzpūta uguni. Visu nakti augstu cēlās liesmas pār sārtu, bet Ahillejs, smeldams vīnu ar divkāršu kausu, lēja upuri un piesauca Patrokla dvēseli.

Pret rītu milzīgais sārts izdega un sāka dzist. Novārgušais Ahillejs atgūlās zemē pie dziestošā sārta, un viņu pārņēma neatvairāms miegs. Ahilleju uzmodināja grieķu karavadoņu balsis. Paklausīdami Ahilleja lūgumam, viņi apdzēsa ar vīnu sārta gruzdošās ogles, salasīja Patrokla kaulus un salika tos zelta urnā. Tad salika baļķu krāvumu, novietoja tur urnu un pār to uzbēra augstu kapkalnu.

Pēc apbedīšanas Ahillejs sarīkoja mirušajam par godu . krāšņas bēru sacensības. Tās sākās ar braukšanu; sacentās varonis Admēta dēls Eimēls, varonis Diomēds, valdnieks Menelājs, Nestora dēls Antilohs un varonis Mērions. Pirmais ar saviem zirgiem mērķi sasniedza Diomēds; viņam palīdzēja dieve Atēna. Mazliet atpalika no viņa Nestora dēls Antilohs. Aiz Antiloha pienāca Menelājs, ar viltību Nestora dēls viņam bija laupījis otro balvu. Pēdējais bija Mērions. Bet pašam labākajam braucējam — Eimēlam gadījās nelaime. Dieve Atēna, nevēlēdamās viņa uzvaru, salauza ratu dīseli. Eimēls nokrita zemē un stipri sasitās. Visiem braukšanas sacensību dalībniekiem Ahillejs izdalīja bagātīgas balvas. Arī sirmajam Nestoram viņš deva balvu; varoņu sacensībās Nestors vairs nevarēja piedalīties: no vecuma viņa locekļi kļuvuši vārgi, bet kādreiz sacensībās viņš bija uzvarējis diženus varoņus. Pēc tam sacentās dūru cīņā diženais varonis Epejs un varonis Eirials. Uzvarēja Epejs, ar dūres sitienu notriekdams zemē Eirialu. Telamona dēls Ajants un Odisejs cīkstējās. Ilgi viņi mērojās spēkiem. Ne viens, ne otrs nespēja uzvarēt. Viņi abi dabūja vienādas balvas. Skriešanas sacensībās piedalījās Oileja dēls Ajants, Odisejs un Nestora dēls Antilohs. Viegli kā vējš visiem pa priekšu skrēja Ajants, aiz viņa — Odisejs. Odisejs piesauca Atēnu un lūdza dot viņam uzvaru. Atēna dzirdēja varoņa lūgšanu. Ajantam paslīdēja kāja, un tas nokrita. Pirmais mērķi sasniedza Odisejs un dabūja pirmo balvu. Bruņotā cīņā sacentās Diomēds un Telamona dēls Ajants. Varoņi sastapās cīņā, bet grieķi baidījās, ka viņi viens otru nogalinās. Tad varoņi beidza cīņu un abi dabūja vienādas balvas. Smagā diska mešanā visus uzvarēja Polipoits. Sacensībai šaušanā ar loku pie garas kārts piesēja balodi; strēlniekam vajadzēja trāpīt to ar bultu. Priekšā iznāca Teikrs. Atvilcis stiegru, Teikrs izšāva bultu, bet tā pārgrieza tikai tievo auklu, ar kuru bija piesiets balodis. Tas pacēlās augstu gaisā, bet varonis Mērions trāpīja tam ar savu bultu. Viņš dabūja balvu par šaušanu ar loku, bet balvu par šķēpa mešanu valdnieki atdeva Agamemnonam, jo neviens labāk par viņu neprata mest šķēpu.

Sacensības beidzās. Varoņi izklīda, un drīz visa nometne ieslīga dziļā miegā. Negulēja tikai Ahillejs. Nekas viņu nevarēja iepriecināt, viņš arvien vēl apraudāja savu draugu. Piecēlies no guļasvietas, viņš ilgi klīda pa jūras krastu. Beidzot, kad ausmā sārtojās debesis, viņš iejūdza zirgus kaujas ratos, piesēja pie tiem Hektora līķi un trīsreiz apbrauca ap kapkalnu, vilkdams pa zemi nelaimīgā Priama dēlu. Pēc tam, pametis laukā līķi, viņš pats iegāja teltī.

PRIAMS AHILLEJA TELTĪ. HEKTORA APBEDĪŠANA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

No gaišā Olimpa dievi redzēja, ka Ahillejs apgāna Hektora līķi. Apollons par to uz viņu sadusmojās. Dievi gribēja, lai Hermejs slepeni paņem Hektora līķi, bet tam pretojās Hēra, Atēna Pallāda un arī Poseidons. Jau vienpadsmito dienu neapklātais Hektora līķis gulēja pie Ahilleja telts. Apollons pārmeta dieviem, ka tie atjaujot Ahillejam, kas aizmirsis līdzcietību un kaunu, apgānīt Hektora līķi. Apollons sastrīdējās ar Hēru. Šo strīdu izbeidza Zevs, zibeņmetis. Viņš aizsūtīja dievu vēstnesi Iridu pēc Tetīdas. Krona dēls nolēma sūtīt dievi Tetīdu pie Ahilleja, lai tā nodotu viņam Zeva pavēli par lielu izpirkuma maksu atdot Hektora līķi viņa tēvam Priamam. No visiem trojiešiem Zevs visvairāk mīlēja diženo Hektoru. .

Atri kā doma aiztrauca Irīda pie Tetīdas un vienā acumirklī bija tās priekšā. Tetīda sēdēja starp jūras dievēm, gauži raudādama par dēlu. Kad Irīda tai bija pateikusi Zeva gribu, Tetīda apvilka melnas sēru drēbes un devās uz augsto Olimpu. Ar godu dievi saņēma Tetīdu. Atēna nolika tai sēdekli blakus Zevam, un Hēra pati pasniedza tai zelta kausu ar smaržojošu nektāru. Zevs paziņoja tai savu gribu. Dieve Tetīda tūlīt devās lejup uz sava dēla telti. Viņa nosēdās blakus noskumušajam Ahillejam un, maigi to glāstīdama, teica, ka Zevs un visi dievi uz viņu dusmojas Hektora dēj un pavēl izdot Hektora līķi Priamam. Varenais Ahillejs padevās dievu gribai.

Zevs, zibeņmetis, aizsūtīja šai laikā dievu vēstnesi Irīdu pie Priama. Kad Irīda atlidoja ar saviem varavīksnes spārniem Priama pilī, nelaimīgais sirmgalvis gulēja uz zemes un rūgti raudāja par bojā gājušo dēlu. Rūgti raudāja ari visi viņa dēli. Irīda piegāja pie sirmgalvja un Zeva vārdā lika tam braukt uz grieķu nometni pie Ahilleja ar lielu izpirkuma maksu. Irīda apsolīja, ka Hermejs pavadīs Priamu uz nometni.

Kad dieve to bija pateikusi, Priams tūlīt piecēlās, devās uz pili un lika saviem dēliem sagatavot divējus ratus — vienus dāvanām, otrus viņam pašam. Iegājis pilī, Priams ataicināja savu sievu, sirmo Hekabi, un teica tai, ka viņš grib braukt uz grieķu nometni. Hekabe izbijās un lūdza vīru nedoties drošā nāvē, bet Priams to nomierināja, teikdams, ka viņš grib iet pie Ahilleja, paklausot Olimpa dievu gribai. Priams izraudzījās bagātīgas dāvanas un sāka gatavoties ceļam. Saviem dēliem viņš pārmeta, ka tie ilgi kavējas. Priama dēli nobijās no tēva dusmām un ātri iejūdza vienos ratos mūļus un iecēla tajos lielu šķirstu ar dāvanām, bet Priama ratos iejūdza zirgus. Priams iekāpa ratos un devās ceļa. Viņam pa priekšu mūļi veda dāvanas, tos vadīja vēstnesis īdajs. Pavadīdami Priamu, visi gauži raudāja, it kā viņš brauktu drošā nāvē.

Kad Priams izbrauca laukā no pilsētas, Zevs, zibeņmetis, aizsūtīja tam pretī savu dēlu Hermeju. Hermejs piesēja savas spārnotās sandales, paņēma rokās zizli, ar kuru viņš aizdara acis mirstīgajiem, un aizlidoja uz Troju. Viņš parādījās skaista jaunekļa izskatā Priamam, kad tas dzirdināja upē zirgus un mūļus. Priams izbijās, viņš domāja, ka jauneklis viņu nogalinās un nolaupīs dāvanas. Bet Hermejs teica, ka viņš esot Ahilleja kalps, un piedāvājās aizvest Priamu uz nometni. Simgalvis kļuva priecīgs, viņš gribēja uzdāvināt jauneklim dārgu kausu, bet Hermejs no dāvanas atteicās. Viņš iekāpa Priama ratos un sāka ātri braukt. Pie grieķu nometnes vārtiem stāvēja sardze, bet tai Hermejs uzsūtīja dziļu miegu. Viņš atvilka vārtu aizšaujamos, atvēra vārtus un, nevienam neredzot, izveda Priamu cauri nometnei. Hermejs atvēra arī mirmidoniešu nometnes vārtus. Kad Priams piebrauca pie Ahilleja telts, Hermejs atklāja Priamam, kas viņš ir, un lika droši iet teltī. Priams atstāja īdaju apsargāt dāvanas un pats iegāja teltī. Ahillejs tikko bija beidzis ēst azaidu. Neviena nepamanīts, ienāca Priams un, nokritis Ahilleja priekšā cejos, sāka lūgt viņu:

—    Ai, lielais Ahillej! Atceries savu tēvu, tādu pašu sirmgalvi kā es! Varbūt arī viņa pilsētu ir aplenkuši kaimiņi un nav neviena, kas viņu izglābtu no posta. Es, nelaimīgais, esmu zaudējis gandrīz visus savus dēlus. Tu nogalināji arī pašu diženāko no maniem dēliem — Hektoru. Viņa dēļ esmu atnācis pie taviem kuģiem. Apžēlojies par mani! Saņem bagātīgu izpirkumu. Tu redzi, kādas bēdas mani piemeklējušas. Man jāpiedzīvo tas, ko nav piedzīvojis neviens mirstīgais. Es esmu spiests skūpstīt manu dēlu slepkavam rokas.

Dzirdot Priama vārdus, Ahillejs atcerējās savu tēvu un sāka rūgti raudāt, bet Priams, nokritis zemē, raudāja par dēlu. Beidzot Ahillejs piecēlās, piecēla arī Prianm un teica tam:

—    Ai, nelaimīgais! Daudz bēdu tu esi redzējis dzīvē. Bet kā tu iedrošinājies nākt šurp viens pats pie tā, kas nogalinājis daudzus tavus dēlus! Ai, tavās krūtīs ir stipra sirds, kā no dzelzs. Bet nomierinies, beidz raudāt un apsēdies šeit. Dievi ir lēmuši, ka cilvēkiem dzīvē jācieš bēdas, tikai viņi paši, nemirstīgie, nepazīst skumju. Mitējies raudāt, ar raudāšanu tū neuzmodināsi mirušo Hektoru. Celies un apsēdies šeit!

—    Nē, es nesēdēšu, Ahillej, — atbildēja Priams, — iekams tu man neatdosi Hektoru. Pieņem dāvanas un Jauj man paraudzīties uz mana dēla līķi.

Ahillejs bargi paskatījās uz Priamu un teica:

—    Sargies mani sadusmot, vecais! Es pats zinu, ka man jāatdod tev Hektora līķis. Tāda ir Zeva griba, to man paziņoja mana māte Tetīda. Es zinu, ka arī tevi šurp atvedis dievs, citādi tu nebūtu iedrošinājies nākt grieķu nometnē. Ciet klusu! Es baidos, ka dusmās varu pārkāpt Zeva likumu — saudzēt lūdzēju.

To teicis, Ahillejs izgāja no telts. Viņš pasauca savus draugus, lika izjūgt Priama zirgus un mūļus un ievest teltī īdaju. Pēc tam Ahilleja verdzenes nomazgāja nogalināto Hektoru un ietērpa to dārgās drānās. Pats Ahillejs pacēla viņu un noguldīja uz krāšņi uzposta katafalka, bet Ahilleja draugi nolika katafalku uz ratiem. Lielais Pēlēja dēls lūdza Patrokla dvēseli nedusmoties, ka viņš atdevis Hektora līķi tēvam. Ahillejs apsolīja veltīt Patroklam daļu no Priama atvestajām dāvanām. Visu to nokārtojis,

Ahillejs atgriezās teltī un teica sirmgalvim, ka ir jau izdots Hektora līķis. Ahillejs sagatavoja bagātīgas vakariņas un uzaicināja Priamu stiprināties ar ēdienu un dzērienu. Vakariņu laikā Priams ar izbrīnu vēroja skaisto, dievišķīgi majestātisko Ahilleju, bet Ahillejs apbrīnoja sirmgalvja cieņas pilno izturēšanos un klausījās viņa gudro runu.

Kad vakariņas bija paēstas, Priams lūdza Ahilleju atļaut viņam atgulties, jo viņš neesot gulējis no tās dienas, kad kritis Hektors. Ahillejs lika sagatavot Priamam un ldajam telts priekšā divas krāšņas guļasvietas. Kad Priams taisījās iet pie miera, Ahillejs viņam jautāja, cik dienu viņam vajadzēs dēla apbedīšanai, un apsolījās šajās dienās nesākt kauju. Priams lūdza apbedīšanai desmit dienas. Ahillejs tam apsolīja, ka viņš pats šajās dienās nedosies kaujā un atturēs no kaujas pārējos grieķus. Laipni spieda Ahillejs Priamam roku, gribēdams ar šo rokas spiedienu sirmgalvi nomierināt, un šķīrās no tā.

Miegs pārņēma visus kareivjus, arī dievi gulēja gaišajā Olimpā, negulēja tikai Hermejs. Viņš piegāja pie Priama, pamodināja to un lika pēc iespējas ātrāk atstāt grieķu nometni, jo baidījās, ka Priamu kāds ieraudzīs un iekāros dabūt par viņu lielu izpirkuma maksu. Priams nobijās, pietrūkās no savas guļasvietas un pamodināja īdaju. Hermejs iejūdza zirgus un mūļus un, neviena nemanīts, izveda tos no nometnes. Tikai pie Skamandras Hermejs atstāja Priamu.

Rītausmā Priams tuvojās Trojai. Pirmā viņu ieraudzīja Kasandra un, saukdama trojiešus un trojietes, sāka vaimanāt un apraudāt Hektoru. Liels ļaužu bars salasījās pie Trojas vārtiem. Pašā priekšā stāvēja Hekabe un Andromahe, viņas gauži raudāja un plēsa sev matus. Visi trojieši raudāja un gribēja pieiet tuvāk pie ratiem, kuros gulēja nogalinātais Hektors. Bet vajadzēja teikt Priamam tikai vienu vārdu, pūlis pašķīrās, un viņš varēja iebraukt Trojā.

Gauži raudāja Andromahe — viņa apraudāja savu vīru, savu vienīgo aizstāvi. Tagad viņa zināja, ka Troja kritīs un visas trojietes grieķi aizvedīs gūstā. Grieķi nogalinās arī viņas dēlu Astianaktu, atriebdamies Hektoram par daudzu varoņa nāvi. Žēlojās Andromahe, ka tālu no viņas gājis bojā Hektors, nepateicis tai atvadu vārdus, kurus tā vienmēr atminētos. Gaužas asaras raudāja arī Hekabe par mīļoto dēlu.

Hektoru apraudāja arī Helena. Viņa no tā nekad nebija dzirdējusi neviena pārmetuma, nekad viņš nebija to sāpinājis. Vienmēr viņu bija aizstāvējis lēnprātīgais Hektors, un tāpēc nedarīja viņai pāri arī citi. Tagad ir kritis viņas vienīgais draugs un mierinātājs Trojā, kur viņu visi vienlīdz neieredz.

Priams lika sagatavot bēru sārtu. Deviņas dienas trojieši veda no Idas malku sārtam. Desmitajā dienā viņi uzlika uz sārta Hektora līķi un sadedzināja. Viņa pelnus savāca zelta urnā, nolika kapā, kapu apklāja ar akmens plāksnēm un virsū uzbēra kapkalnu. Kamēr trojieši uzbēra kapkalnu, sardze vēroja, ka neuzbrūk negaidot grieķi. Pēc apbedīšanas Priams sarīkoja savā pilī bagātīgu bēru mielastu.

Tā trojieši apbedīja diženo Hektoru.

CIŅA AR AMAZONĒM. PENTESILEJA

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Varones» un Vergilija poēmas «Eneīda»

Pēc Hektora nāves Trojai sākās grūti laiki. Tai nebija vairs varenā aizstāvja. Trojieši neuzdrošinājās iziet ārpus mūriem, lai cīnītos ar grieķiem klajā laukā. Nebija Trojā tāda varoņa, kas varētu mēroties spēkiem ar Ahilleju. Šķita, ka tuvojas diženās pilsētas pēdējās dienas. Te negaidot trojiešiem radās palīgi. No tālā Ponta1 ar saviem ātrajiem zirgiem Trojai palīgā ieradās drosmīgās karotājas amazones ar savu valdnieci Pentesileju. Cīņā ar grieķiem Pentesileja gribēja izpirkt savu noziegumu, jo medībās tā bija nevilšus nogalinājusi savu māsu.2 Arēja varenā meita dižojās, ka viņa uzveikšot visus Grieķijas slavenos varoņus, aiztriekšot grieķus prom no Trojas un sadedzināšot viņu kuģus. Ar skaļām gavilēm trojieši saņēma amazones. Priams uzņēma Pentesileju kā savu meitu un sarīkoja tai par godu krāšņas dzīres.

Nākamajā dienā amazones mirdzošās bruņās izgāja cīņā pret grieķiem Trojas karapulku priekšgalā. Pacēlis

' Melnā jūra.

* Palīdzēdama trojiešiem, kam palīdzēja arī Artemīda, Pentesileja cerēja atgūt šīs dieves labvēlību, jo tā dusmojās uz viņu slepkavības dēļ.

rokas pret debesīm, Priams lūdza dievus dot viņām uzvaru, bet dievi nepaklausīja viņa lūgumam. Sākās asiņaina kauja. Kā brāzmains viesulis Pentesileja ar savām amazonēm trauca pa grieķu rindām. Viņa notrieca zemē varoņus citu pēc cita. Grieķi apjuka un sāka atkāpties. Līdz pašiem kuģiem atdzina viņus Pentesileja. Galīgā uzvara bija amazonēm jau tuvu. Te grieķiem palīgā ieradās Ahillejs un Telamona dēls Ajants. Viņi kaujā nebija piedalījušies. Abi gulēja zemē pie Patrokla kapkalna, sērodami par zaudēto draugu. Dzirdot kaujas troksni, varoņi ātri apbruņojās un kā divi nikni lauvas metās cīņā. Amazones un trojieši tos nevarēja atvairīt. Pentesileja ieraudzīja vareno Ahilleju un drosmīgi devās pret to. Viņa svieda Ahillejam ar šķēpu, bet tas salūza gabalos no trieciena pret Pēlēja dēla vairogu. Amazoņu valdniece svieda ar otru šķēpu Ahillejam, bet atkal neievainoja Ahilleju. Briesmīgi sadusmots, Ahillejs viņai uzbruka un nāvīgi ievainoja viņu krūtis. Pentesileja juta nāves tuvošanos. Saņēmusi pēdējos spēkus, viņa gribēja izvilkt zobenu, bet varenā Ahilleja šķēps caururba viņas zirgu un viņu pašu. Nokrita zirgs, un blakus tam gulēja Pentesileja. Ahillejs noņēma viņai bruņucepuri un sastinga, kara dieva Arēja meitas neredzētā skaistuma pārsteigts. Skaista kā dieve Artemīda bija kritusī Pentesileja. Ahillejs stāvēja pie nogalinātās daiļās Pentesilejas un juta, ka viņā mostas mīla pret kritušo. Kad dziļi noskumušais Ahillejs stāvēja pie Pentesilejas, pie viņa piegāja Tersīts un sāka rāt varoni, kā viņš to bija darījis arī agrāk. Ņirgādamies par Ahilleja skumjām, Tersīts izdūra ar šķēpu skaistajai Pentesilejai aci. Ahillejs iedegās briesmīgās dusmās. Viņš atvēzējās un tik stipri iesita Tersītam pa seju, ka tas bija uz vietas pagalam.

Diomēds tagad sadusmojās uz Ahilleju, jo Ahillejs bija nogalinājis tā radinieku. Tikai ar lielām pūlēm grieķiem izdevās samierināt abus varoņus.

Saudzīgi pacēla Ahillejs nogalināto Pentesileju un aiznesa no kaujas lauka. Pēc tam grieķi izdeva Pentesilejas un divpadsmit kritušo amazoņu līķus ar visu apbruņojumu trojiešiem, un tie sarīkoja lieliskas bēres, sadedzinādami līķus uz sārta.

Bet Ahillejs devās uz Lesbas salu. Tur viņš bagātīgi upurēja Apollonam, Artemīdai un viņu mātei Lēto, lūgdams šķīstīt viņu no izlietajām Tersīta asinīm. Pēc Apollona pavēles Ahilleju šķīstīja viltprātis Odisejs.

CĪŅA AR AITIOPIEM. MEMNONS

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja», Hēsioda poēmas «Teogonija» un Vergilija poēmas «Eneīda»

Pēc Pentesilejas nāves trojiešiem bija vēl grūtāk atvairīt grieķu uzbrukumus. Bet negaidot vēlreiz viņiem radās palīgi. No sirmā Okeāna krastiem, kura ūdeņi mutuļodami plūst visapkārt zemei, Troja ieradās Memnons ar milzīgu aitiopu[146] karaspēku. Viņš bija Priama radinieks, skaistās dieves Ēosas un Tīfona dēls. Neviens no mirstīgajiem nebija tik skaists kā viņš. Paša Hēfaista kaltajās zelta bruņās viņš mirdzēja kā rīta zvaigzne trojiešu karaspēka rindās.

Dieves Ēosas varenais dēls Memnons bija cienīgs pretinieks Ahillejam. Atkal iedegās nikna kauja pie Trojas mūriem. Visu trojiešu priekšgalā cīnījās Memnons, visu grieķu priekšgalā — Ahillejs. Bet Ahillejs vairījās sastapties ar Memnonu. Tetīdas dēls zināja — ja viņš nogalinās Memnonu, tad arī pats drīz kritīs no Apollona šautras. Bet tad Memnons uzbruka sirmgalvim Nestoram. Vai tad sirmais varonis varēja cīnīties ar jaunekli Memnonu?

Nestors pagrieza apkārt zirgus un gribēja bēgt, bet Parīds atvilka loka stiegru, un viņa bulta ķēra vienu Nestora zirgu. Redzēdams, ka viņam draud neizbēgama bojāeja, Nestors sauca palīgā savu dēlu Antilohu. Uzticamais dēls steidzās tēvam palīgā. Viņš gribēja drīzāk iet bojā nekā pieļaut, ka Memnons nogalina viņa tēvu. Paķēris milzīgu akmeni, Antilohs svieda ar to Memnonam, bet Hēfaista kaltā bruņucepure izglāba Eosas dēlu. Memnons ietrieca šķēpu Antiloham krūtīs, un ar caurdurtu sirdi saļima Nestora dēls, par tēva dzīvību samaksājis ar savējo. Gauži raudāja sirmais Nestors, redzēdams dēla bojāeju. Bet Memnons gribēja noņemt bruņas kritušajam Antiloham, kaut gan viņam uzbruka otrs Nestora dēls — Trasimēds ar savu draugu Tērēju. Pats Nestors steidzās aizsargāt sava dēla līķi. Bet Memnons nesāka cīnīties ar sirmgalvi, nepacēla pret viņu roku. Nikni cīnījās grieķi un aitic^pi par Antiloha līķi. Nestors sauca palīgā arī vareno Ahilleju, Šausmas pārņēma Ahilleju, kad viņš dabūja zināt, ka Antilohs kritis, jo viņš to mīlēja vairāk par visiem varoņiem. Pēc Patrokla nāves Anti-

lohs bija viņa labākais draugs. Visu aizmirsis, arī to, ka viņam pašam jāiet bojā drīz pēc Memnona, Ahillejs traucās cīņā. Redzēdams Ahilleju tuvojamies, Memnons svieda viņam ar milzīgu akmeni, bet tas, atsities pret Ahilleja vairogu, atlēca tālu prom, un Ahillejs ar šķēpu ievainoja Memnonu plecā. Memnons, nepievērsdams uzmanību ievainojumam, savukārt ievainoja Pēlēja dēlu rokā. Varoņi izvilka zobenus un bruka viens otram virsū. Abi viņi bija vienādi spēkos, abi bija dievietes dēli, abi mirdzēja Hēfaista kaltajās bruņās. Varoņi cīnījās, aizsegdamies ar vairogiem. Dievi no augstā Olimpa noraudzījās uz šo divcīņu. Varoņu mātes, Eosa un Tetīda, lūdza Zevu par saviem dēliem. Zevs paņēma zelta svarus, uzlika uz tiem varoņu likteņa lozes un tās nosvēra. Zemu noslīga Memnona likteņa loze, viņam bija lemts krist no Ahilleja rokas. Eosa sāka raudāt: tai bija jāzaudē karsti mīļotais dēls. Beidzot Ahillejs atvēzējās ar savu smago šķēpu un ietrieca to Memnonam krūtīs. Melnā mākonī kā sēru tērpā ietinās dieve Eosa. Viņa aizsūtīja uz kaujas lauku savus dēlus, vēja dievus, un tie aiznesa Memnona līķi uz tālās Aisēpas upes1 krastiem. Tur viņu apraudāja daiļās nimfas un uzcēla viņam kapenes.

Bet aitiopus dievi pārvērta par putniem. No tā laika viņi katru gadu atlido uz Aisēpas krastu pie Memnona kapenēm un tur apraud savu valdnieku.

Grieķi ar lielu godu apglabāja jaunekli Antilohu. Viņa pīšļus ielika urnā, un vēlāk to novietoja vienā kapkalna ar Ahilleja un Patrokla pīšļiem.

AHILLEJA NĀVE

Briesmīgas dusmas uz trojiešiem kūsāja Ahilleja krūtīs. Viņš nolēma nežēlīgi tiem atriebties par savu draugu — Patrokla un Antiloha nāvi. Kā satrakots lauva cīnījās Ahillejs, raidīdams nāvē Trojas varoņus citu pēc cita. Trojieši metās bēgt pa galvu pa kaklu un steidzās paglābties aiz Trojas mūriem. Satrakotais Ahillejs viņus vajāja. Nepielūdzamais liktenis dzina viņu drošā nāvē. Ahillejs trojiešiem traucās pakaļ līdz pašiem Skajas vārtiem.

Viņš būtu ielauzies ari svētajā Trojā, un tā būtu gājusi bojā, ja nebūtu iejaucies Apollons. Bargi uzkliegdams, tas apturēja Ahilleju, bet Ahillejs tam nepaklausīja. Viņš bija sadusmots uz dievu, jo daudzreiz dievs bultraidis bija glābis no viņa Hektoru un trojiešus. Ahillejs pat draudēja dievu notriekt zemē ar šķēpu. Nepielūdzamais liktenis aptumšoja Ahilleja prātu. Viņš taisījās uzbrukt Apollonam. Apollons sadusmojās, viņš aizmirsa ari to, ka kādreiz Pēlēja un Tetīdas kāzās bija solījies sargāt Ahilleju. Aizsedzies ar melnu mākoni un nevienam neredzams, viņš vadīja Parīda bultu, un tā trāpīja Ahilleju papēdī, tikai tur bija iespējams ievainot lielo varoni.[147] nāvīgs bija Ahillejam šis ievainojums, un viņš sajuta nāves tuvošanos. Viņš izrāva bultu no brūces un saļima. Rūgti viņš pārmeta Apollonam, ka tas viņu raidījis nāvē. Ahillejs zināja, ka neviens mirstīgais viņu nevar nogalināt, ja tam nepalīdz dievs. Vēlreiz Ahillejs saņēma visus spēkus. Viņš piecēlās, saniknots kā mirstošs lauva, un notrieca zemē vēl daudzus trojiešus. Bet viņa locekji jau kļuva auksti. Arvien tuvāk nāca nāve. Ahillejs sagrīļojās un atbalstījās uz šķēpa. Draudēdams viņš uzsauca trojiešiem:

— Vai jums! Nebūs jums glābiņa! Arī pēc nāves es atriebšos!

Trojieši izbijās no šī kliedziena un sāka bēgt. Bet Ahillejam zuda pēdējie spēki, un viņš nokrita zemē. Nošķindēja viņa zelta bruņas, un nodrebēja zeme. Ahillejs bija miris. Bet arī mirušajam trojieši neuzdrošinājās tuvoties. Viņi baidījās pat no miruša, tādas bailes viņiem bija iedvesis Ahillejs, dzīvs būdams. Pamazām viņi pārvarēja bailes, un ap dižākā varoņa līķi iedegās nikna cīņa. Paši ievērojamākie grieķu un trojiešu varoņi metās šinī cīņā. Auga ap Ahilleju līķu kaudzes, bet viņš gulēja nekustīgs, milzīgs un vairs nedzirdēja kaujas troksni. Cīnītāju kājas sacēla putekļu mākoņus. Asinis plūda straumēm. Likās, ka nekad nebeigsies šī kauja. Te pēkšņi nodārdēja Zeva pērkons, sacēlās vētra, un trojieši apstājās. Zevs negribēja, ka trojiešu rokās nāk Ahilleja līķis. Varenais Telamona dēls Ajants pacēla Ahilleju un devās ar to uz kuģiem, bet viņu sedza Odisejs, atvairīdams uzbrūkošos trojiešus. Kā mākonis lidoja bultas un šķēpi no trojiešu rindām, bet Odisejs, atkāpdamies soli pa solim, drosmīgi atvairīja viņu uzbrukumu.

Ajants aiznesa Ahilleja līķi pie kuģiem. Grieķi nomazgāja to, iezieda ar smaržīgu ziedi un uzlika uz krāšņi izrotāta katafalka. Nostājušies ap katafalku, grieķi vaimanādami apraudāja savu lielāko varoni un plēsa sev matus. Dzirdēja viņu raudas dieviete Tetīda un izpeldēja ar savām māsām Nereīdām no jūras dzelmes. Kad Tetīda dabūja zināt, ka bojā gājis viņas mīļotais dēls, tai no krūtīm izlauzās tāds sāpju kliedziens, ka visi grieķi nodrebēja. Viņi būtu aizbēguši izbailēs uz saviem kuģiem, ja sirmgalvis Nestors tos nebūtu atturējis. Septiņpadsmit dienas Tetīda, Nereīdas un grieķi apraudāja Ahilleju. No augstā Olimpa nokāpa mūzas. Kritušajam par godu viņas dziedāja bēru himnu. Apraudāja varoni arī nemirstīgie dievi Olimpā. Astoņpadsmitajā dienā sakrāva bēru sārtu un uz tā sadedzināja Ahilleja līķi. Daudz upura lopu nokāva par godu lielākajam no varoņiem. Aplikuši krāšņas bruņas, visi grieķi piedalījās apbedīšanā. Kad izdega sārts, salasīja Ahilleja kaulus un salika tos zelta urnā. Urnu Dionīss uzdāvināja Tetīdai. Šai urnā bija arī Patrokla kauli. Vienā kapā tika apglabāti Ahillejs, Patrokls un Nestora dēls Antilohs. Grieķi uzbēra augstu kapkalnu, ko varēja redzēt jau tālu no jūras un kas liecināja, ka šeit apglabāts slavens varonis.

KENTAURS HĪRONS ATGRIEŽ MIRUŠĀ AHILLEJA ĶERMENI VIŅA MĀTEI TETĪDAI

Pēc apglabāšanas kritušajam par godu sarīkoja sacensības. Dieve Tetīda iznesa no jūras dārgas balvas. Tās bija domātas uzvarētājiem sacensībās. Tik krāšņas bija šīs balvas, ka par tām jūsmotu pats Ahillejs, ja lielais varonis būtu dzīvs.

TELAMONA DĒLA AJANTA NAVE

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Ajants» i

Pēc Ahilleja nāves bija palikušas Hēfaista kaltās zelta bruņas. Tetīda lika tās atdot tam, kas guvis vislielākos nopelnus, aizsargādams Ahilleja līķi.

Tātad tās bija jādabū vai nu Ajantam, vai Odisejam. Viņu starpā tādēļ iedegās strīds par bruņām. Kā izšķirt šo strīdu? Abi varoņi bija balvas cienīgi. Beidzot nolēma, ka par šķīrējtiesnešiem šai strīdā jābūt trojiešu gūstekņiem. Arī šoreiz Atēna Pallāda palīdzēja savam mīlulim Odisejam. Viņai palīdzot, Agamemnons un Menelājs samainīja lozes un turklāt vēl nepareizi saskaitīja trojiešu balsis, un bruņas dabūja Odisejs. Varenais Ajants noskuma. Viņš aizgāja uz savu telti un nolēma atriebties Atreja dēliem un Odisejam.

Naktī, kad visa grieķu nometne gulēja dziļā miegā, no savas telts iznāca Ajants ar zobenu rokā, lai nogalinātu Agamemnonu un Menelāju, bet Atēn'a Pallāda uzsūtīja viņam ārprātu. Jau sen dieves dusmojās uz viņu, ka, paļaudamies uz savu spēku, viņš noraida dievu palīdzību. Ārprātīgais Ajants uzbruka vēršu baram, tumsā sāka tos apkaut, domādams, ka viņš nogalina grieķus. Pāri palikušos viņš aizdzina uz savu telti, būdams pārliecināts, ka dzen gūstekņus. Ajants briesmīgi mocīja vēršus savā teltī. Viņš priecājās par to mokām un nāvi. Ārprātīgajam vērši vairs nebija vērši, bet Atreja dēli. Tad pamazām Ajanta prāts sāka noskaidroties. Lielas bija viņa šausmas, kad viņš redzēja, ka visa telts ir pilna ar nogalinātajiem dzīvniekiem. Šausmu pārņemts, Ajants lūdza tam izskaidrot, kas noticis. Kad viņam visu izstāstīja, neizsakāmas bija lielā varoņa sirdssāpes. Viņš nolēma ar savu nāvi izpirkt kaunu, ko bija piedzīvojis, Uzticējis savu dēlu Eirisaku kareivjiem, ar kuriem bija atnācis no Salamīnas, un savam brālim Teikram, viņš aizgāja viens pats uz jūras krastu, paņēmis līdzi zobenu, kuru kādreiz tam bija dāvinājis Hērakls. Ajants teica, ka lūgšot, lai dievi par viņu apžēlojas, bet savu zobenu viņš gribot veltīt Aīdām un dievei Niktei (Naktij).

Grieķu nometnē izplatījās vēsts par to, ko izdarījis Ajants. Atrada viņa apkautos vēršus un aitas, atrada arī ganu līķus. Odisejs pēc asiņainajām pēdām noskaidroja, ka visu to izdarījis Ajants. Agamemnons un Menelājs briesmīgi sadusmojās um nolēma atriebties Ajantam.

Sai brīdī ieradās vēstnesis no Teikra. Tas paziņoja Ajanta draugiem, lai viņi sargājot lielo varoni, jo tam draudot bojāeja, bet tā draudot viņam tikai šai dienā, kad šī diena paiešot laimīgi, tad nekas vairs Ajantam nedraudēšot. Drīz arī pats Teikrs ieradās nometnē. Dabūjis zināt, ka viņa brālis aizgājis uz jūras krastu, viņš aizsteidzās to meklēt. Viņš baidījās, ka ar Ajantu būs noticis kaut kas ļauns. Un tiešām — viņš neatrada brāli vairs dzīvu. Jūras krastā Teikrs atrada tikai Ajanta līķi. Ajants bija meties uz sava zobena. Tā gāja bojā grieķu varonis, kas bija pats lielākais pēc Ahilleja.

Menelājs un Agamemnons negribēja atjaut Teikram apbedīt brāļa līķi. Starp Teikru un Atreja dēliem būtu izcēlies naids un grieķu nometnē sāktos savstarpējs karš, ja nebūtu iejaucies Odisejs. Viņš pārliecināja Agamemnonu, ka jāatļauj Teikram apbedīt diženo Ajantu, jo grieķiem viņam jāpateicas par tik ievērojamiem panākumiem. Jauns kapkalns tika uzbērts blakus Ahilleja kapkalnam, zem tā atdusas varenā Telamona dēla Ajanta pīšļi.

FILOKTĒTS. TROJAS PĒDĒJAS DIENAS

Atstāstīta pēc Sofokla traģēdijas «Filoktēts»

Pēc Ahilleja un Ajanta nāves grieķi neatlaidīgi turpināja aplenkt Troju, bet nevarēja pilsētu ieņemt. Reiz Odisejs, atrazdamies slēpnī, noklausījās viedīgā Priama dēla Helena vārdus un ar viltu saņēma viņu gūstā. Tā Odisejs izzināja, ka Troju ieņems tikai tad, ja grieķu karaspēkā ieradīsies Filoktēts ar Hērakla saindētajām bultām un Ahilleja dēls Neoptolems. Odisejs tūlīt nolēma doties tālajā ceļā pēc abiem varoņiem.

Kad Odisejs ieradās Skīras salā pie valdnieka Likomēda, viņam nenācās grūti pārliecināt Ahilleja dēlu piedalīties Trojas aplenkšanā. Tāpat kā viņa tēvs, arī skaistais Neoptolems alka lielu varoņdarbu. Nekavēdamies viņš ar Odiseju devās ceļā, kaut gan viņa māte Dēidameja raudādama centās to atrunāt.

Daudz grūtāk bija tikt galā ar Filoktētu. Visu atstāts, viņš dzīvoja tuksnešainā Hrīsas salā, netālu no Lemnas, kādā alā ar divām izejām— viena bija uz austrumiem, otra uz rietumiem. Caur šīm izejām saule ziemā sasildīja alu, bet vasarā vējš to atvēsināja. Filoktēts bieži cieta badu. Ar grūtībām viņš ieguva sev pārtiku, šaudams ar loku meža baložus. Brūce viņa kājā šausmīgi sāpēja, nelaimīgais tikko varēja paiet, lai atnestu sev ūdeni. Ar lielām grūtībām, sitot akmeni pret akmeni, viņam bija izdevies iekurt arī uguni. Ciezdams vislielāko trūkumu un briesmīgas sāpes, Filoktēts bija nodzīvojis Hrīsā veselus desmit gadus. Retumis pie Hrīsas krastiem piestāja jūrnieki, bet neviens nebija pierunājams ņemt Filoktētu līdzi uz Grieķiju. Vainīgi visās šais ciešanās bija Atreja dēti un Odisejs. Kvēli tos ienīda, Filoktēts. Labprāt viņš tos būtu nogalinājis ar savām bultām.

Odisejs zināja, ka viņam draud neizbēgama nāve, ja viņu ieraudzīs Filoktēts, tāpēc viņš nolēma ar viltību dabūt to savā varā. Viņš pierunāja jaunekli Neoptolemu aiziet pie Filoktēta un tam pastāstīt, ka Odisejs, pametis Trojas aplenkšanu, braucot mājās, jo grieķu vadoņi viņu apvainojuši. Ja nu Filoktēts lūgtu ņemt arī viņu līdzi uz Grieķiju, tad jāpiekrīt un jāaizved Filoktēts ar visu loku un bultām uz kuģi. Tad nebūs grūti aizvest Filoktētu arī uz Troju. Neoptolems negribēja maldināt Filoktētu, bet, kad Odisejs to pārliecināja, ka tikai tā ir iespējams aizvilināt viņu uz kuģi, Neoptolems piekrita.

Kad kuģis piestāja pie Hrīsas, Neoptolems ar dažiem kareivjiem izkāpa krastā un devās uz alu. Filoktēta tur nebija, bet drīz viņš ieradās.

Viņš nāca uz alu, stipri vaidēdams, jo viņam briesmīgi sāpēja ievainotā kāja. Ieraudzījis atnācējus, Filoktēts ļoti priecājās. Vēl lielāks kļuva viņa prieks, kad viņš dabūja zināt, ka ieradies Ahilleja dēls Neoptolems. Neoptolems izstāstīja nelaimīgajam Odiseja izdomāto viltus stāstu, pastāstīja par Ahilleja, Patrokla un Ajanta nāvi. Filoktēts noskuma, dabūjis zināt, ka bojā gājuši tie, kurus viņš mīlēja vairāk par visiem citiem varoņiem. Filoktēts bija ar mieru braukt līdzi Neoptolemam uz Grieķiju. Viņš pat nodeva Ahilleja dēlam savas bultas un loku, lūgdams aizsargāt viņu no ļaunprātīgā Odiseja. Filoktēts pats steidzināja Neoptolemu drīzāk braukt uz Grieķiju.

Pēkšņi ieradās kareivis un ziņoja, ka Foinīks un Tēsēja dēli nākot šurp, lai ar varu aizvestu Filoktētu uz grieķu nometni pie Trojas. Kaut gan sāpes bija tik briesmīgas, ka Filoktēts reizēm pat saļima un zaudēja samaņu, viņš tomēr steidzās uz jūras krastu. Šīs ciešanas redzēja Neoptolems. Viņš vairs nespēja Filoktētu krāpt un atklāja tam visu patiesību. Neoptolems gribēja atdot Filoktētam arī loku un bultas, bet no paslēptuves izsteidzās Odisejs un neļāva viņam to darīt. Filoktēts gribēja bēgt un mesties no augstas klints jūrā, lai tikai nekļūtu par paklausīgu ieroci ienīstā Odiseja un Atreja dēlu rokās. Odisejs lika kalpiem sagrābt Filoktētu un ar varu vest uz kuģi. Filoktēts krita izmisumā. Neoptolems nevarēja noskatīties viņa ciešanās un atdeva nelaimīgajam loku un bultas. Viss Odiseja plāns sabruka. Viņš pat steidzīgi metās bēgt, jo zināja, cik šausmīga ir nāve no Hērakla bultas.

Vēlreiz Neoptolems mēģināja pierunāt Filoktētu braukt ar viņu uz Troādu un palīdzēt grieķiem ieņemt Troju, bet Filoktēts pat dzirdēt par to negribēja: viņš nevarēja aizmirst ciešanas, kuras tam bija sagādājis Agamemnons, Menelājs un Odisejs. Likās, ka vajadzēs, nekā nepanākušiem, atstāt Hrīsu vai ari Neoptolemam atkal būs jāmēģina Filoktētu pievilt.

Pēkšņi Filoktēta priekšā parādījās Hērakls nemirstīgā dieva spožumā. Viņš pavēlēja Filoktētam doties uz Troju; pats lielākais no varoņiem apsolīja Filoktētam, ka tur viņš tiks izdziedināts un gūs lielu slavu, Troju ieņemot. Filoktēts paklausīja draugam, labprātīgi iekāpa Odiseja kuģī un aizbrauca uz Troādu, kur viņu gaidīja lieli varoņdarbi.

Daudz varoņdarbu veica Neoptolems pēc ierašanās nometnē pie Trojas. Neviens nevarēja mēroties spēkā un drošsirdībā ar Ahilleja dēlu. Daudzi trojiešu varoņi krita kaujā no Neoptolema rokas. Nežēlīgā divcīņā viņš nogalināja arī vareno Hērakla pēcnācēju, Tēlefa dēlu Eiripilu. To bija atsūtījusi palīgā Priamam Eiripila māte; viņu bija iekārdinājusi dārgā balva — zelta vīnogu ķekars, kuru skaistajam Ganimēdam bija izaudzējis Zevs. Pēc Memnona pats varenākais Trojas aizstāvis bija dievišķīgi skaistais Eiripils, bet mātes mantkārība to pazudināja.

Drīz pēc ierašanās nometnē pie Trojas Filoktēts ar savu bultu ievainoja Parīdu, visa šī kara vaininieku. Filoktēts viņu ievainoja ar Hērakla saindēto bultu, kas radīja nedziedināmu ievainojumu, un Parīdam vajadzēja mirt briesmīgās mokās. Bultas inde arvien dziļāk un dziļāk iesūcās viņa ķermenī. Parīds aizgāja no Trojas uz mežu un nomira tur šausmīgās mokās. Viņš nomira tur, kur kādreiz bija bezrūpīgi dzīvojis kā vienkāršs gans. Parīda līķi atrada gani. Gauži raudāja viņi par sava bijušā biedra nāvi. Viņi sakrāva augstu sārtu, uzlika uz tā Parīdu un sadedzināja. Pelnus gani savāca, ielika urnā un apbedīja kapā.

Ar katru dienu arvien grūtāk un grūtāk trojiešiem bija aizsargāt pilsētu. Bet grieķi arvien vēl nevarēja Troju ieņemt, uzbrūkot tās mūriem. Tad Odisejs nolēma doties drosmīgā un bīstamā pasākumā. Viņš sašauslīja savu seju ar pātagas cirtieniem, apģērbās skrandās un kā ubags ielavījās Trojā, lai uzzinātu visu, ko trojieši nodomājuši darīt. Visi trojieši redzēja nožēlojamo ubagu, kas lūdza dāvanas ļaužu pilnajās ielās, bet tikai Helena pazina Odiseju. Viņa iesauca drosminieku savā mājā, nomazgāja un zvērēja neatklāt trojiešiem, kas viņš ir. Odisejs visu uzzināja un, nogalinājis daudzus sargus, laimīgi atgriezās grieķu nometnē. Vēl bīstamāku varoņdarbu veica divatā Odisejs un Diomēds: viņi slepeni iekļuva Trojā un ielavījās Atēnas Pallādas svētnīcā; tur atradās dieves koka tēls, kas kādreiz nokrita no debesīm (Pallādijs). Šo tēlu vajadzēja dabūt grieķiem, jo tik ilgi, kamēr tas bija Trojā, Troju nebija iespējams ieņemt. Ar lielām briesmām drosmīgie varoņi to nolaupīja. Atpakaļceļā viņi apkāva daudz trojiešu un atgriezās nometnē.

TROJAS KRIŠANA

Visumā atstāstīts pēc Vergilija poēmas «Eneīda»

Tomēr grieķi nekādi nevarēja ieņemt pilsētu. Tad Odisejs pārliecināja grieķus to panākt ar viltu. Viņš ieteica tiem uzbūvēt tik milzīgu koka zirgu, ka tajā varētu paslēpties paši krietnākie grieķu varoņi, bet visam pārējam karaspēkam vajadzēja aizbraukt ar kuģiem no Troādas krastiem un paslēpties aiz Tenedas[148] salas. kad trojieši ievedīs zirgu pilsētā, varoņi naktī iznāks no tā laukā un atvērs vārtus grieķiem, kas būs slepeni atgriezušies. Odisejs apgalvoja, ka tikai tā var ieņemt Troju.

Viedīgais Kalhants, kas bija redzējis Zeva darītu zīmi, arī centās grieķus pārliecināt, ka šeit jārīkojas ar viltu. Galu galā grieķi piekrita Odiseja ierosinājumam. Ievērojamais mākslinieks Epejs ar savu skolnieku, Atēnai Pallādai palīdzot, uzbūvēja milzīgu koka zirgu. Tajā paslēpās Neoptolems, Filoktēts, Menelājs, Idomenejs, Diomēds, jaunākais Ajants, Mērions, Odisejs un daži citi varoņi. Zirgs bija pilns ar apbruņotiem kareivjiem. Epejs tik cieši aiztaisīja ieeju zirgā, pa kuru bija iekāpuši varoņi, ka neviens nevarēja pat iedomāties par zirgā paslēptajiem kareivjiem. Pēc tam grieķi nodedzināja visas celtnes savā nometnē, sakāpa kuģos un izbrauca atklātā jūrā.

No augstajiem Trojas mūriem aplenktie redzēja neparastu rosību grieķu nometnē. Ilgi viņi nevarēja saprast, kas tur īsti notiek. Tad, sev par lielu prieku, viņi ieraudzīja, ka no grieķu nometnes paceļas melni dūmu mutuļi. Viņi saprata, ka grieķi atstājuši Troādu. Gavilēdami iznāca trojieši no pilsētas un devās uz nometni. Tā tiešām bija atstāta, vēl tikai šur un tur dega dažas celtnes. Ziņkāri lūkodamies apkārt, klaiņoja trojieši tur, kur nesen vēl bija atradušās Diomēda, Ahilleja, Agamemnona, Menelāja un citu varoņu teltis. Viņi bija pārliecināti, ka aplenkšana tagad beigusies, visām nelaimēm pienācis gals, atkal var mierīgi strādāt.

Te pēkšņi trojieši palika pārsteigti stāvot: viņi ieraudzīja koka zirgu. Viņi skatījās uz to un nevarēja saprast, kas tas par dīvainu tēlu. Daži ieteica iemest zirgu jūrā, citi — aizvest to uz pilsētu un uzstādīt akropolē. Sākās strīds. Te pie strīdniekiem pienāca Apollona priesteris Lāokoonts. Viņš sāka dedzīgi pārliecināt savus līdzpilsoņus zirgu iznīcināt. Lāokoonts bija pārliecināts, ka zirgā paslēpti grieķu varoņi, ka šeit ir kāda Odiseja izdomāta kara viltība. Lāokoonts neticēja, ka grieķi uz visiem laikiem atstājuši Troādu. Viņš dedzīgi lūdza trojiešus zirgam neuzticēties. Lai nu tas būtu kā būdams, Lāokoonts neuzticētos grieķiem pat tad, ja tie dotu dāvanas Trojai. Viņš paķēra smagu šķēpu un svieda ar to zirgam. Zirgs nodrebēja no trieciena, un dobji iešķindējās ieroči. Bet dievi bija aptumšojuši trojiešu prātus — viņi tomēr nolēma vest zirgu uz pilsētu. Vajadzēja piepildīties likteņa lēmumam.

Kad trojieši stāvēja ap zirgu un vēl arvien brīnījās, pēkšņi atskanēja skaļi kliedzieni. Tur gani veda sasietu gūstekni, kas labprātīgi bija devies tiem rokās. Sis gūsteknis bija grieķis Sinons. Trojieši viņu apstāja un sāka par to zoboties. Klusēdams stāvēja Sinons un bailīgi raudzījās uz apkārtstāvošajiem trojiešiem. Tad viņš sāka runāt. Gauži raudādams, viņš rūgti žēlojās par savu ļauno likteni. Sinona asaras aizkustināja Priamu un citus trojiešus. Viņi sāka to izjautāt, kas viņš tāds ir un kāpēc palien šeit. Tad Sinons izstāstīja tiem stāstu, ko bija izdomājis Odisejs, lai pieviltu trojiešus. Sinons stāstīja, ka Odisejs gribējis viņu pazudināt, jo&amp;gt; Sinons bijis tā Palamēda radinieks, kuru tik ļoti neieredzēja Itakas valdnieks. Tāpēc Odisejs, kad grieķi bija nolēmuši izbeigt aplenkšanu, pierunājis Kalhantu paziņot, ka dievi par laimīgu atgriešanos dzimtenē prasot cilvēka upuri. Ilgi Kalhants izlicies, it kn viņš nevarētu izšķirties, uz kuru no grieķiem norādīt k-t uz dieviem patīkamu upuri, un beidzot norādījis uz Sinonu. Grieķi sasējuši Sinonu un aizveduši pie ziedokļa, bet Sinons sarāvis saites un tā izbēdzis no drošas nāves. Ilgi Sinons esot slēpies biezajos niedrājos, gaidīdams grieķu aizbraukšanu. Kad beidzot viņi aizbraukuši, tas iznācis no savas paslēptuves un labprātīgi atdevies ganu rokās. Trojieši noticēja viltīgajam grieķim. Priams pavēlēja viņu atbrīvot un jautāja, ko nozīmē šis zirgs, ko grieķi atstājuši nometnē. Sinons tikai gaidīja šo jautājumu. Piesaukdams dievus par lieciniekiem, ka viņš runājot taisnību, Sinons teica, ka zirgu atstājuši grieķi, lai tādā veidā atgūtu bargās Atēnas Pallādas labvēlību, kas sadusmojusies par Trojas Pallādija nolaupīšanu. «Šis zirgs,» teica Sinons, «būs varens Trojas aizstāvis, ja trojieši to ievedīs pilsētā.» Trojieši noticēja arī tam. Sinons veikli nospēlēja lomu, ko viņam bija uzticējis Odisejs.

Liels brīnums, kuru darīja Atēna Pallāda, vēl vairāk pārliecināja trojiešus, ka Sinons runājis taisnību. Jūrā parādījās divas briesmīgas čūskas. Atri tās peldēja uz krastu, locīdamās jūras viļņos. Augstu slējās pār viņu galvām asinssarkanas sekstes. Kā uguns liesmoja acis. Čūskas izlīda krastā netālu no tās vietas, kur Lāokoonts upurēja jūras dievam Poseidonam. Šausmās bēga trojieši uz visām pusēm, bet čūskas uzbruka diviem Lāokoonta dēliem un apvijās tiem apkārt. Lāokoonts steidzās dēliem palīgā, bet čūskas apvijās apkārt arī tam. Ar saviem asajiem zobiem tās plosīja Lāokoontu un abus viņa dēlus. Nelaimīgais Lāokoonts pūlējās izrauties no čūsku žņaugiem un atbrīvot arī savus bērnus, bet velti. Inde iesūcās arvien dziļāk miesā. Locekļus savilka krampji. Šausmīgas bija Lāokoonta un viņa dēlu ciešanas. Drausmīgi iekliedzās Lāokoonts, juzdams nāves tuvošanos. Tā viņš gāja bojā, redzēdams turklāt savu pilnīgi nevainīgo dēlu baismīgo nāvi, gāja bojā tāpēc, ka gribēja pretēji dievu gribai glābt savu dzimteni. Bet čūskas, izdarījušas savu briesmu darbu, paslēpās zem Atēnas Pallādas vairoga.

Lāokoonta bojāeja vēl vairāk pārliecināja trojiešus, ka koka zirgs tiem jāieved pilsētā. Viņi nojauca kādu daļu no pilsētas mūra, jo milzīgo zirgu nevarēja ievest pa vārtiem, un gavilēdami, ar dziesmām un mūziku vilka zirgu Trojā. Četras reizes zirgs atsitās pret mūri un apstājās, un baismīgi šķindēja no grūdieniem grieķu ieroči, bet trojieši to nedzirdēja. Beidzot viņi ievilka zirgu akropolē. Šausmas pārņēma viedīgo Kasandru, kad viņa ieraudzīja akropolē zirgu. Viņa pareģoja Trojas bojāeju, bet trojiešu smiekli bija viņai atbilde — Kasandras pravietojumiem taču nekad neticēja.

Ne vārda nebilzdami, varoņi sēdēja zirgā un sasprindzināti klausījās katrā skaņā, kas nāca no ārienes. Viņi dzirdēja, kā tos sauca vārdā skaistmate Helena, atdarinādama viņu sievu balsis. Odisejs tik tikko atturēja kādu no varoņiem, tam aizspiezdams ar roku muti, lai tas neatbildētu. Varoņi dzirdēja trojiešu līksmošanu un jautrās dzīres, kas tika svinētas visā Trojā, atzīmējot aplenkuma beigas. Beidzot pienāca nakts. Viss apklusa. Troja ieslīga dziļā miegā. Tad koka zirgā sēdošie izdzirdēja Sinona balsi —viņš ziņoja varoņiem, ka tie var nākt laukā.

Sinons jau bija paspējis aizdegt lielu ugunskuru pie Trojas vārtiem. Tā bija zīme grieķiem, kas slēpās aiz Tenedas, ātrāk steigties uz Troju. Uzmanīgi, lai nešķindētu ieroči, varoņi izkāpa no zirga; pirmie izkāpa Odisejs un Epejs. Visi izklīda pa guļošās Trojas ielām. Sāka liesmot mājas, asinssarkana blāzma pacēlās pār bojāejošo Troju. Varoņiem palīgā ieradās arī pārējie grieķi. Pa izlauzto mūri viņi iebruka Trojā. Sākās briesmīga cīņa. Trojieši aizsargājās, ar ko vien varēdami. Viņi meta uz grieķiem degošus baļķus, galdus, traukus, cīnījās ar iesmiem, uz kuriem nupat bija cepuši gaļu dzīrēm. Grieķi nevienu nesaudzēja. Vaimanādamas skrēja pa Trojas ieiām sievietes un bērni. Beidzot grieķi nokļuva pie Priama pils, kuru aizsargāja mūris ar torņiem. Trojieši aizstāvējās ar izmisuma pilnu vīrišķību. Viņi uzgāza grieķiem virsū veselu torni. Ar vēl lielāku niknumu grieķi devās triecienā. Ahilleja dēls Neoptolems ar cirvi sadragāja pils vārtus un pirmais iebruka pilī. Tam sekoja arī citi varoņi un kareivji. Sieviešu un bērnu vaimanās skanēja visa Priama pils. Priama meitas un vedeklas bēga pie dievu ziedokļiem, cerēdamas tur atrast patvērumu. Priams, apvilcis bruņas, gribēja tās aizsargāt vai arī krist kaujā, bet Hekabe lūdza sirmo valdnieku meklēt patvērumu pie ziedokļa. Vai tad viņš, nevarīgs sirmgalvis, varēja cīnīties ar spēka pilnajiem varoņiem?

Te piepeši iebruka Neoptolems; viņš dzinās pakaļ nāvīgi ievainotajam Priama dēlam Polītam. Neoptolems ar šķēpu notrieca Polītu zemē pie tēva kājām. Priams svieda Neoptolemam ar šķēpu, bet tas kā viegla niedre atlēca no Ahilleja dēla bruņām. Sadusmotais Neoptolems sagrāba Priamu aiz sirmajiem matiem un iegrūda tam krūtīs savu aso šķēpu. Priams gāja bojā savā pilī, kurā viņš bija dzīvojis tik daudz gadu, valdīdams pār lielo Troju. Neviens no Priama dēliem neizglābās. Nogalināja pat viņa mazdēlu, Hektora dēlu Astianaktu: viņu izrāva no nelaimīgās Andromahes rokām un nosvieda no augstā Trojas mūra. Menelājs nogalināja pilī guļošo Dēifobu; pēc Parīda nāves Helena bija kļuvusi par viņa sievu. Dusmās Menelājs būtu nogalinājis arī skaisto Helenu, bet Agamemnons viņu atturēja, un Afrodīte atkal atmodināja Menelāja krūtīs mīlu pret Helenu. Triumfēdams viņš aizveda to uz savu kuģi.

Priama meita — viedīgā Kasandra — meklēja glābiņu Atēnas Pallādas svētnīcā. Tur viņu atrada Oileja dēls Ajants. Piekļāvās Kasandra Atēnas tēlam un apkampa to. Ajants rupji sagrāba Kasandru un tik spēcīgi rāva to nost no tēla, ka svētā statuja nokrita uz tempļa grīdas un salūza. Grieķi sadusmojās uz Ajantu, sadusmojās arī lielā dieve. Vēlāk viņa par to nežēlīgi atriebās Ajantam.

No visiem Trojas varoņiem izglābās tikai Ainejs, kas iznesa uz savām rokām no Trojas savu veco tēvu Anhīsu un mazo dēlu Askaniju. Saudzēja grieķi arī Trojas varoni Antēnoru. Viņu saudzēja tāpēc, ka viņš vienmēr bija teicis, lai trojieši izdod grieķiem skaistmati Helenu un Parīda nolaupītos Priama dārgumus.

Ilgi vēl dega Troja. Dūmu mutuļi kāpa augstu pret debesīm. Dievi apraudāja diženās pilsētas bojāeju. Jau no tālienes varēja redzēt degošās Trojas uguns liesmas. No dūmu mākoņiem un milzīgās atblāzmas naktī apkārtējās tautas saprata, ka kritusi Troja, kas ilgu laiku bija pati varenākā pilsēta Āzijā.

GRIEĶU ATGRIEŠANAS DZIMTENĒ

Visumā atstāstīts pēc Eiripīda traģēdijām «Andromahe» un «Hekabe»

Bagātīgu laupījumu grieķi guva Trojā. Tā bija atlīdzība viņiem par visām likstām, ko viņi izcieta desmit gadus ilgajā aplenkuma laikā. Daudz zelta un sudraba, daudz dārgu trauku un skaistu gūstekņu aizveda grieķi savos kuģos.

Kad viņu kuģi piestāja pretējā Hellesponta krastā, grieķiem parādījās lielā Ahilleja ēna. Varonis pieprasīja sev kā upuri Priama skaisto meitu Polikseni, kas kādreiz bija apsolīta viņam par sievu. Agamemnons negribēja atdot Polikseni. Arī Kasandra dedzīgi lūdza saudzēt māsu. Bet Odisejs sacīja, ka jādod šis upuris, atgādinādams, cik lieli bijuši Ahilleja nopelni grieķu labā Trojas aplenkuma laikā. Ari pati Poliksene bija ar mieru mirt zem upura naža. Viņa zināja, ka nāve atbrīvo to no grūtas verdzības svešumā. Mierīgi devās Poliksene pie ziedokļa, kur to gaidīja ar upura nazi rokā Neoptolems. Viņa neļāva sev pieskarties jauneklim, kurš bija nācis aizvest to uz upurēšanu. Poliksene negribēja kā verdzene noiet Aīda valstībā. Viņa pati piegāja pie ziedokļa, pati atsedza krūtis. Skumji nopūzdamies, Neoptolems iedūra zobenu Poliksenei krūtīs, un siltās asinis slacīja Ahillejam par godu uzcelto ziedokli.

Upurējuši Polikseni, grieķi devās tālajā ceļā uz dzimteni. Daudz nelaimju nācās tiem pieredzēt šajā ceļā. Daudzi varoņi gāja bojā, neredzējuši dzimteni.

Jau tajās dienās, kad tika postīta Troja, sadusmotā Atēna Pallāda radīja lielu šķelšanos starp grieķiem un Atreja dēliem. Menelājs gribēja tūlīt braukt uz Grieķiju, bet Agamemnons prasīja, lai grieķi paliktu Troādā tik ilgi, kamēr ar upuriem tiks atgūta Atēnas labvēlība. Agamemnons nezināja, ka viņš ne ar ko nespēs remdēt dieves dusmas. Veselu dienu turpinājās brāļu strīds. Nākamajā rītā daļa grieķu kuģu ar savu tiesu bagātīgā laupījuma atstāja Troādu. Aizbrauca Nestors, Diomēds, Neoptolems, īdomenejs un Filoktēts. Mazliet vēlāk aizbrauca arī Menelājs; Nestoru un Diomēdu viņš panāca Lesbas salā. Arī Odisejs taisījās doties prom no Troādas, bet Tenedā sastrīdējās ar saviem ceļabiedriem un atgriezās atpakaļ pie Agamemnona.

No Lesbas varoņi aizbrauca uz Eibojas salu. Eibojā pie Hēfaistam veltītā zemesraga viņi upurēja Poseidonam un brauca tālāk. Pēc četrām dienām Diomēds ieradās Argosā un Nestors — Pilā. Laimīgi atgriezās dzimtenē arī īdomenejs, Filoktēts un Neoptolems.

Menelājam turpretim nācās pārciest dažādas likstas. Netālu no Sūnija zemesraga, Atikas austrumos, Apollons ar savu šautru aizraidīja nāvē Menelāja stūresvīru Frontiju. Menelājs piestāja krastā, godinādams Frontiju, apbedīja to ar krāšņu rituālu un tikai tad devās tālāk. Kad viņa kuģi brauca apkārt bīstamajam Malējas ragam Lakonijas dienvidaustrumos, Zevs uzsūtīja lielu vētru. Jūrā sacēlās milzīgi viļņi, lieli kā kalni. Dažus no Menelāja kuģiem vētra aizdzina uz Krētu un sadragāja tur pret klintīm; grieķi tik tikko izglābās. Pārējos kuģus, viens no tiem bija arī Menelāja kuģis, vētra ilgi dzenāja pa jūru, kamēr tie beidzot sasniedza Ēģiptes krastus. Septiņus ilgus gadus Menelājs klīda pa svešu tautu zemēm. Viņš bija pie sīdoniešiem, aitiopiem un daudzām citām tautām, bija arī Kiprā, Feniķijā un tālajā Lībijā, kuras tautas slavenas ar saviem neskaitāmajiem ganāmpulkiem. Menelājs saņēma daudz vērtīgu dāvanu, ieguva milzīgas bagātības. Ēģiptē Toanta sieva Polidamna uzdāvināja skaistajai Helenai brīnišķīgas zāles, kas biia pagatavotas no burvestības auga sulas. Kas iedzēra ar vīnu šīs zāles, tas aizmirsa vislielākās bēdas. Beidzot atpakaļceļā no Ēģiptes Menelājs piestāja pie Faras salas. Šai salā viņš divdesmit dienas gaidīja ceļavēju. Sala bija neapdzīvota, pārtika gāja uz beigām. Visiem draudēja bada nāve. Menelāju un viņa ceļabiedrus izglāba dieve Eidoteja, jūras dieva Proteja meita. Atnākusi pie Menelāja, viņa to pamācīja, kā dabūt savā varā Proteju un piespiest viņu atklāt dievu gribu. Agri no rīta, kad ausmas dieve Eosa tikko bija uzlidojusi debess jumā, Menelājs ar trim spēcīgiem un drosmīgiem pavadoņiem aizgāja uz jūras krastu. Tur viņus gaidīja Eidoteja ar četrām roņādām. Eidoteja uzvilka Menelājam un viņa pavadoņiem šīs ādas un iezieda viņiem degunu ar ambrosiju, lai viņi varētu panest ādu smirdoņu. Nekustēdamies gulēja Menelājs ar saviem pavadoņiem jūras krastā. Beidzot izpeldēja ar roņu baru Protejs. Viņš pārskaitīja roņus, mierīgi atgūlās smiltīs un aizmiga. Menelājs ar pavadoņiem kliegdami uzbruka Protejam. Sākās nikna cīņa. Protejs pārvērtā:* gan par lauvu, pūķi, panteru, mežakuili, gan par ūdeni un koku, bet Menelājs un viņa pavadoņi to stipri turēja ciet. Beidzot vecais vairs nepretojās, pieņēma savu agrāko izskatu un jautāja Menelājam, ko tas gribot no viņa zināt. Menelājs jautāja jūras vecim, kurš no dieviem uz viņu sadusmojies un nesūta viņam ceļavēju. Protejs lika Menelājam atgriezties Ēģiptē un upurēt tur dieviem hekatombu1 , tikai tad dievi par viņu apžēlosies un ļaus viņam laimīgi atgriezties dzimtenē. Viedīgais Protejs pareģoja Menelāja un viņa sievas likteni, atklāja arī visu citu varoņu likteņus, kas tos sagaida atpakaļceļā no Trojas. Menelājs paklausīja Proteja padomam, atgriezās Ēģiptē un upurēja dieviem. Dievi sūtīja viņam ceļavēju. Viņš mierīgi pārbrauca dzimtajā Spartā un ilgi tur dzīvoja laimīgi, bet pēc nāves Menelāju un viņa sievu — skaisto Helenu — pārcēla uz Svētlaimīgo salām, kur viņi dzīvo mūžīgi, nezinādami, kas ir bēdas.

J Hekatomba — Ļoti liels upuris.

Daudz briesmu nācās pārciest ceļā uz dzimteni arī valdniekam Agamemnonam. Viņam un viņa ceļabiedriem laimīgi izdevās sasniegt Eibojas krastus. Šeit, pie paša Geraista zemesraga, sacēlās liela vētra. To uzsūtīja dieve Atēna, kas dusmojās uz grieķiem. It sevišķi viņa dusmojās uz Oileja dēlu Ajantu. Daudz kuģu tika sadragāti pret klintīm un gāja bojā. Tika sadragāts arī Ajanta kuģis. Xiņš pats būtu gājis bojā, ja par viņu nebūtu apžēlojies lielais zemes tricinātājs — jūras dievs Poseidons. Viņš pavēlēja viļņiem izmest Ajantu uz Geraista klintīm, un Ajants izglābās. Viņš sevi pazudināja ar savu augstprātību. Neprātīgi dižodamies, Ajants iesaucās, ka viņš pats izglābies bez dievu palīdzības, pat pret viņu gribu. Poseidons dzirdēja tā vīra nekaunīgos vārdus, kuru viņš bija izglābis. Briesmīgās dusmās viņš atvēzējās un trieca savu trijzari pret klinti, uz kuras stāvēja Ajants. Klints pāršķēlās. Viena puse ar briesmīgu dārdoņu iebruka jūrā un aizrāva sev līdzi Ajantu. Tā viņš gāja bojā dzelmē, no kuras viņu tikko bija izglābis Poseidons. Agamemnona kuģi, ar grūtībām izglābušies no vētras, beidzot nonāca pie dzimtajiem krastiem. Ar zeltu bagātajās Mikēnās Agamemnonu gaidīja nevis priekpilna dzīve, bet gan nāve no neuzticīgās sievas Klitaimnestras rokas.

ODISEJA

ODISEJS PIE NIMFAS KALIPSO

Daudz lielu nelaimju, daudz bīstamu briesmu pārcieta varonis Odisejs, atgriezdamies no Trojas Itakā1. Ceļā viņš zaudēja visus biedrus, nevienu no viņiem nesaudzēja ļaunais liktenis. Ilgi klīdis apkārt, Odisejs nonāca pie nimfas Kalipso Ogigijas2 salā. Septiņus ilgus gadus nācās Odisejam tvīkt dzimtenes ilgās pie varenās burves Kalipso.

Bija atnācis jau astotais gads. Odisejs ilgojās pēc dzimtās Itakas, pēc savas ģimenes; viņš lūdza atlaist to uz dzimteni, bet Kalipso nelaida viņu. Beidzot Olimpa dievi iežēlojās par Odiseju. Dievu sapulcē pēc savas meitas Atēnas Pallādas lūguma Zevs nolēma ļaut Odisejam atgriezties dzimtenē, kaut gan jūras dievs Poseidons visur uz jūras vajāja Odiseju, dusmodamies uz viņu par to, ka tas izdūris vienīgo aci Poseidona dēlam Polifēmam.

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

ITAKĀ PRECINIEKI ODISEJA PROMBŪTNES LAIKĀ RĪKOJAS PATVARĪGI UN IZPUTINA VIŅA MANTU

Kad dievi nolēma ļaut Odisejam atgriezties dzimtenē, dieve karotāja Atēna tūlīt devās lejup no augstā Olimpa uz Itaku un, pieņēmusi tafiešu valdnieka Menta izskatu, devās uz Odiseja namu. Šeit viņa redzēja trokšņainos preciniekus, kas gribēja iegūt Odiseja sievu Pēnelopi. Precinieki sēdēja dzīru zālē un, gaidīdami mielastu, kuru gatavoja vergi un kalpi, spēlēja kauliņus. Pirmais Atēnu ieraudzīja Odiseja dēls Tēlemahs. Laipni viņš saņēma šķietamo Mentu. Viņš ieveda to namā, nosēdināja pie atsevišķa galda, atstatāk no tā, pie kura sēdēja precinieki. Sākās dzīres. Kad precinieki bija paēduši, viņi pasauca dziedoni Fēmiju, lai tas viņus uzjautrinātu ar savām dziesmām. Kamēr Fēmijs dziedāja, Tēlemahs pieliecās pie Menta un sāka žēloties, bet tā, lai precinieki nedzirdētu, par tām pārestībām, kas viņam jāpacieš no preciniekiem. Tēlemahs bēdājās, ka tik ilgi neatgriežas viņa tēvs Odisejs. Ja tēvs atgrieztos, tad beigtos visas viņa nelaimes, par to Tēlemahs bija pārliecināts. Tēlemahs jautāja viesim, kas viņš ir un kā viņu sauc. Atēna Pallāda, pateikusi, ka viņa esot Ments, piebilda, ka viņa pazinusi Odiseju, kuram tik līdzīgs esot tā dēls Tēlemahs, un, it kā nezinādama, kas notiek Odiseja namā, jautāja Tēlemaham, vai viņš svinot kāzas vai kādus svētkus un kāpēc tik patvarīgi esot viņa viesi. Tēlemahs izstāstīja viesim savas bēdas. Viņš tam pastāstīja, ka varmācīgie precinieki spiežot viņa māti Pēnelopi izvēlēties vienu no viņiem sev par vīru, cik patvarīgi tie rīkojoties, kā putinot viņa mantu. Atēna noklausījās Tēlemahu un deva tam padomu meklēt palīdzību pie Itakas tautas, sasaukt tautas sapulci un žēloties sapulcē par preciniekiem. Atēna ieteica Tēlemaham aizbraukt arī uz Pilu pie sirmā Nestora un uz Spartu pie valdnieka Menelāja un apklausīties tur par Odiseja likteni. Devusi Tēlemaham tādu padomu, Atēna viņu atstāja. Viņa pārvērtās par putnu un pazuda no Tēlemaha acīm. Tad Tēlemahs saprata, ka viņš patlaban bija runājis ar dievu.

Šai brīdī no savas istabas Pēnelope nokāpa lejā dzīru zālē. Viņa dzirdēja, ka Fēmijs dzied par varoņu atgriešanos no Trojas. Pēnelope lūdza Fēmiju beigt šo skumjo dziesmu un dziedāt citu, bet Tēlemahs viņu pārtrauca. Viņš teica, ka dziesmas izvēlē nav vainojams dziedonis, bet Zevs, kas iedvesmojis dziedāt tieši šo dziesmu. Tēlemahs lūdza māti iet atpakaļ uz savu istabu un tur nodarboties ar to, kas pieklājas viņai kā sievietei un namamātei, — vērpt, aust, pieskatīt kalpones un rūpēties par kārtību namā. Viņš lūdza māti nejaukties arī lietās, kas tai nepiederas, un sacīja, ka sava tēva Odiseja namā vienīgi viņš ir noteicējs. Pēnelope paklausīja dēlam, padevīgi gāja uz savu istabu, ieslēdzās tajā un, atcerēdamās Odiseju, rūgti raudāja, kamēr Atēna uzsūtīja tai saldu miegu.

Kad Pēnelope bija aizgājusi, precinieki ilgi strīdējās, kuram no viņiem jākļūst par tās vīru, beidzot viņus pārtrauca Tēlemahs. Viņš teica, ka griezīsies pēc palīdzības pie tautas sapulces, lai tā aizliegtu tiem putināt viņa mantu. Tēlemahs draudēja viņiem ar dievu dusmām, bet viņa draudi maz līdzēja, precinieki, tāpat kā agrāk, trokšņoja, dziedāja im dejoja, trakodami līdz pat naktij. Viņi izklīda tikai vēlu naktī.

Arī Tēlemahs devās uz savu istabu. Viņu pavadīja uzticamā Odiseja kalpone — vecā Eirikleja, kas viņu mazu bija izauklējusi. Tēlemahs atgūlās savā guļasvietā, bet visu nakti neaizvēra acis, arvien vēl domāja par Atēnas Pallādas vārdiem.

Nākamajā dienā agri no rīta_Tēlemahs pavēlēja saucējiem saaicināt tautas sapulci. Atri sanāca tauta. Ieradās tautas sapulcē arī Tēlemahs, rokā viņam bija šķēps, divi suņi skrēja viņam līdzi. Viņš bija tik skaists, ka visi viņu apbrīnoja. Itakas vecie vīri deva ceļu viņam, un viņš atsēdās sava tēva vietā. Tēlemahs griezās pie tautas ar lūgumu aizsargāt viņu no precinieku patvarībām, jo tie izlaupot viņa namu. Zevu un taisnības dievi Temīdu piesaukdams, viņš lūdza tautu palīdzēt.

Beidzis savu sašutuma pilno runu, Tēlemahs apsēdās, nokāra galvu, un asaras straumēm plūda pār viņa vaigiem. Visa tautas sapulce apklusa, bet viens no preciniekiem — Antinojs sāka izaicinoši atbildēt Tēlemaham. Viņš pārmeta Pēnelopei, ka tā viltīgi cenšoties izvairīties no laulības ar kādu no preciniekiem. Viņa taču esot teikusi, ka izvēlēsies vienu no viņiem sev par vīru tad, kad beigs aust krāšņu segu. Dienā Pēnelope tiešām auda segu, bet pa nakti izārdīja, ko bija paspējusi pa dienu noaust. Antinojs draudēja, ka precinieki neatstās Odiseja namu, kamēr Pēnelope neizvēlēsies no viņiem sev vīru. Antinojs pat pieprasīja, lai Tēlemahs sūta savu māti prom pie viņas tēva. Tā viņš gribēja piespiest viņu izvēlēties sev vīru. Tēlemahs atteicās padzīt māti no mājām; viņš piesauca Zevu par liecinieku, kāds apvainojums un ļaunums viņam jāpacieš no preciniekiem. Zevs, zibeņmetis, viņu dzirdēja un darīja zīmi. Pār tautas sapulci augstu uzlidoja divi ērgļi, aizlidoja līdz sapulces laukuma vidum un metās viens otram virsū; asinīs tie saplosīja krūtis un kaklus un ātri pazuda no pārsteigtās tautas acīm. Putnureģis Haliterss pasludināja visai tautai, ka šī zīme vēsta Odiseja drīzu atgriešanos un tad lai sargās precinieki. Neviena nepazīts, atgriezīsies Odisejs un nežēlīgi sodīs tos, kas izlaupa viņa namu. To pasludināja Haliterss tautai, Kāds no preciniekiem — Eirimahs sāka ļauni zoboties par putnureģi. Viņš draudēja, ka precinieki nogalināšot arī pašu Odiseju. Eirimahs augstprātīgi paziņoja, ka precinieki ne no viena nebaidās: ne no Tēlemaha, ne no viedīgiem putniem, ar kuriem tos baida putnureģis.

Tēlemahs nemēģināja vairs pārliecināt preciniekus, lai tie izbeigtu patvarības. Viņš lūdza tautu dot viņam ātru kuģi, lai viņš varētu aizbraukt uz Pilu pie Nestora; tur viņš cerēja kaut ko uzzināt par tēvu. Tēlemahu atbalstīja vienīgi saprātīgais Mentors, Odiseja draugs; viņš pārmeta tautai, ka tā pieļauj preciniekiem tik daudz darīt pāri Tēlemaham. Pilsoņi sēdēja un neteica ne vārda. Tad piecēlās Leokrits, viens no preciniekiem. Zobodamies par Tēlemahu, viņš draudēja nogalināt Odiseju, ja tas atgriezies mēģinās padzīt no sava nama preciniekus. Leokrits bija pat tik nekaunīgs, ka patvarīgi atlaida tautas sapulci.

Dziļi apbēdināts, aizgāja Tēlemahs uz jūras krastu un tur lūdza palīdzību no Atēnas Pallādas. Pieņēmusi Mentora izskatu, dieve ieradās pie tā. Viņa deva tam padomu atstāt preciniekus mierā, jo tie savā neprātā paši iet pretī bojāejai, un tā jau ir tuvu. Dieve apsolīja sagādāt Tēlemaham kuģi un pavadīt to ceļā uz Pilu. Viņa lika tam iet mājās un sagatavot visu nepieciešamo tālajam ceļam.

Tēlemahs viņai paklausīja. Mājās viņš atrada preciniekus, kas gatavojās sākt dzīres. Antinojs saņēma Tēlemahu ar izsmieklu un, satvēris to aiz rokas, aicināja piedalīties dzīrēs, bet Tēlemahs sašutis izrāva roku un aizgāja, draudēdams preciniekiem ar dievu dusmām. Viņš pasauca uzticamo kalponi Eirikleju un devās uz Odiseja lielo mantnīcu, lai paņemtu visu, kas nepieciešams ceļojumam. Vienīgi Eiriklejai Tēlemahs pateica, ka nolēmis braukt uz Pilu, un piekodināja viņa prombūtnes laikā rūpēties par māti. Uzticamā kalpone sāka lūgt, lai viņš neatstāj Itaku, viņa baidījās, ka Odiseja dēls ies bojā, bet Tēlemahs bija nelokāms.

Atēna Pallāda šai laikā, pieņēmusi Tēlemaha izskatu, apstaigāja visu pilsētu, savāca divdesmit zaļoksnējus airētājus un aizgāja ari pie Noēmona lūgt kuģi. Noēmons labprāt deva savu labo kuģi. Tagad viss bija sagatavots aizbraukšanai. Atēna — nevienam neredzama — iegāja zālē, kur dzīroja precinieki, un uzsūtīja viņiem visiem dziļu miegu. Pēc tam, atkal pieņēmusi Mentora izskatu, viņa izveda no pils Tēlemahu un aizveda uz jūras krastu pie kuģa.

Tēlemaha ceļabiedri ātri aiznesa uz kuģi Eiriklejas sagādātos krājumus. Tēlemahs ar šķietamo Mentoru iekāpa kuģī. Atēna sūtīja ceļavēju, un kuģis ātri aiztrauca atklātā jūrā.

TELEMAHS PIE NESTORA UN MENELĀJA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Atēna sūtīja Tēlemaham brīnišķīgu ceļavēju. Jau nākamajā rītā, tikko saules dievs Hēlijs ar saviem sniegbaltajiem zirgiem bija uzbraucis debess jumā, Tēlemaha kuģis nonāca Pilā[150] . Šeit visa Nestora tauta pašlaik upurēja jūras dievam Poseidonam. Daudz vēršu pilieši bija nokāvuši pie ziedokļa un tad sagatavojuši bagātīgas dzīres. Viņi sēdēja pie deviņiem galdiem, pa piecsimt cilvēku pie katra. Kalpi jau sāka nest apkārt ēdienu, kad Nestors ieraudzīja nākam svešzemniekus, pa priekšu tiem nāca Atēna Pallāda Mentora izskatā. Sirmais Pilas valdnieks laipni saņēma svešzemniekus. Viņa dēls Peisistrats aicināja viņus piedalīties dzīrēs. Viņš pasniedza Atēnai kausu ar vīnu, lūdza to liet lejamo upuri Poseidonam, kuram par godu rīkojot šīs dzīres. Atēnai patika, ka jauneklis Peisistrats ir viņu pagodinājis ar pirmo kausu.

Kad dzīres bija beigušās, Nestors jautāja svešzemniekiem, no kurienes viņi ieradušies. Tēlemahs atbildēja, ka viņš esot Odiseja dēls un ieradies Pilā, lai dabūtu kaut ko zināt par tēva likteni. Nestors priecājās, dzirdēdams, ka viņa priekšā ir Odiseja dēls, jo Odiseju viņš cienīja vairāk par visiem varoņiem tā gudrības dēļ. Viņš brīnījās, cik Tēlemahs līdzīgs tēvam ne tikai izskatā, bet arī gudrībā. Nestors pastāstīja Tēlemaham par likstām, kuras varoņiem nācies izciest atpakaļceļā, bet par Odiseju viņš nekā nevarēja pastāstīt. 2ēl bija Nestoram, ka Tēlemaham jācieš tik daudz pārestību no preciniekiem, kas izputina viņa mantu. Gudrais sirmgalvis deva viņam padomu drīzāk atgriezties mājās, bet vispirms tomēr apmeklēt valdnieku Menelāju, jo tas vēlāk par citiem pārbraucis dzimtenē un ir iespējams, ka viņš kaut ko zina par Odiseju. Nestors bija pārliecināts, ka dievi, un jo sevišķi Atēna Pallāda, palīdzēs Odiseja dēlam uzzināt, kur atrodas viņa tēvs.

Atnāca nakts. Tēlemahs gribēja jau doties uz savu kuģi, lai tur pārgulētu, bet Nestors viņu nelaida. Viņš gribēja, lai Odiseja dēls paliek pa nakti viņa pilī. Arī Mentors ieteica Tēlemaham pārnakšņot pie Nestora, bet pats viņš taisījās iet uz kuģi, jo viņam vajagot, kā viņš teica, braukt uz kaukoņu zemi, lai dabūtu no tiem vecu parādu. To teicis, šķietamais Mentors pēkšņi pārvērtās par jūras ērgli un pazuda no pārsteigto piliešu acīm. Nestors un visi klātesošie nu saprata, ka Tēlemaham palīdz pati dieve Atēna.

Nākamajā rītā Nestors upurēja lielajai dievei Atēnai teli ar apzeltītiem ragiem. Pēc upurēšanas un dzīrēm Nestora dēli iejūdza ratos zirgus. Ratos iekāpa Tēlemahs un Nestora jaunākais dēls Peisistrats un devās ceļā pie Menelāja.

Zirgi skrēja ātri. Pret vakaru ceļinieki nonāca Fērās[151] , kur dzīvoja varonis Diokls. Viņš deva naktsmājas Peisistratam un Tēlemaham, bet no rīta, tiklīdz ausma sārtoja debesis, viņi devās tālāk un, vakaram metoties, bija jau Spartā.

Kad Tēlemahs ar Peisistratu nonāca Spartā, tur Menelāja pilī bija lielas svinības: Menelājs sūtīja savu meitu Ahilleja dēlam Neoptolemam, jau nometnē pie Trojas tā bija apsolīta viņam par sievu. Turklāt Menelājs vēl svinēja sava dēla Megapenta kāzas. Jautri dzīroja Menelāja viesi. Viņiem pakavēja laiku dziedoņi, spēlēdami uz lirām, un divi jaunekļi dejoja pie liru skaņām. Liksmība dzīrēs bija sasniegusi augstāko pakāpi, kad pie pils piebrauca Tēlemahs ar Peisistratu. Viņus sagaidīja Menelāja kalps. Ieraudzījis svešzemniekus, viņš aizskrēja pie Menelāja un jautāja, vai viņš uzņemšot pilī atbraucējus, Menelājs lika tūlīt izjūgt svešzemnieku zirgus un aicināt pašus uz dzīrēm. Pārcietis daudz likstu ceļā, kad arī viņam nācās bieži būt viesim citu namā, Menelājs viesmīlīgi uzņēma visus svešiniekus. Kalps aizsteidzās izpildīt valdnieka pavēli. Zirgus izjūdza un svešzemniekus ieveda pilī. Nomazgājušies lieliskās vannās un apvilkuši tīras drānas, Tēlemahs un Peisistrats iegāja dzīru zālē. Viņi bija pārsteigti par neredzēto bagātību un krāšņumu, kuru uz katra soļa redzēja Menelāja pilī. Menelājs laipni uzņēma svešzemniekus un aicinājat atsēsties sev blakus.

Bagātīgas bija Menelāja dzīres. Par krāšņo pili un dzīrēm pārsteigts, Tēlemahs pieliecās pie Peisistrata un klusām teica, ka viņš nekur neesot redzējis tādu krāšņumu un domājot, ka tikai paša Zeva pils varot būt lieliskāka. Menelājs dzirdēja Tēlemaha vārdus un smaidīdams teica, ka nevar mirstīgie mēroties ar nemirstīgajiem dieviem, ja arī lielas ir viņa pils bagātības, tad grūtas ir arī bijušas pūles un lielas bijušas briesmas, kuras viņš izcietis savā mūžā, lai iegūtu tās. Bet, ja lielas ir bijušas briesmas, kuras viņš izcietis, tad tomēr tas nav nekas salīdzinājumā ar Odiseja likteni. Tā teica Menelājs, un Tēlemahs, dzirdēdams tēvu pieminam, sāka raudāt. Šai brīdī ienāca Menelāja sieva — skaistmate Helena. Viņu pavadīja verdzenes, nesdamas zelta vārpstu un sudraba groziņu ar zelta malām dzijai. Ieraudzījusi svešzemniekus, Helena bija pārsteigta, cik līdzīgs viens no tiem ir Odisejam. Viņa pateica to Menelājam. Peisistrats, dzirdēdams viņas vārdus, teica, ka viņas priekšā ir Odiseja dēls Tēlemahs. Menelājs priecājās, ka blakus tam sēž viņa mīļotā drauga dēls, kas tik daudz likstu cietis viņa dēļ. Viņš sāka stāstīt par Odiseja varoņdarbiem un nelaimēm, kuras grieķi cietuši pie Trojas. Arī Helena stāstīja par Odiseju. Asaras atkal saskrēja Tēlemaham acīs, klausoties šais atmiņās par tēvu. Raudāja Peisistrats, atcerēdamies pie Trojas bojā gājušo brāli Antilohu, un skumji kļuva Menelājam, domājot par kritušajiem draugiem. Tad Helena, lai ielīksmotu dzīrotājus un aizdzītu drūmās domas, pielēja vīnam brīnišķīga auga sulu. Šo sulu, kas liek aizmirst bēdas, viņai bija dāvinājusi Ēģiptē valdniece Polidamna. Bija jau laiks dzīres beigt. Drīz valdnieks Menelājs un viņa viesi devās pie miera. Sarunu ar Tēlemahu Spartas valdnieks atlika uz rītu.

Agri no rīta Menelājs iznāca no savas guļamistabas, aizgāja uz telpu, kurā pārnakšņoja Tēlemahs, un tam jautāja, kālab tas atbraucis uz Spartu. Tēlemahs teica, ka ieradies Spartā, lai uzzinātu kaut ko par tēva likteni. Menelājs izstāstīja Odiseja dēlam par visiem saviem piedzīvojumiem un par to, ka jūras dievs Protejs atklājis viņam, kā klājies varoņiem, kad tie atgriezušies mājās no Trojas; Protejs viņam teicis, ka Odisejs tvīkstot nebrīvībā un ilgās pēc dzimtenes nimfas Kalipso salā. Tas arī bija viss, ko Menelājs varēja pastāstīt Tēlemaham par tēvu. Spartas valdnieks sāka pierunāt Tēlemahu viesoties pie viņa divpadsmit dienas, bet Tēlemahs lūdza Menelaju atlaist to ātrāk mājās. Menelājs ar Tēlemahu ilgi apspriedās.

Kamēr viņi sarunājās, valdnieka pili bija atkal sapulcējušies viesi. Drīz vajadzēja sākties jautrām dzīrēm.

PRECINIEKI GRIB NOGALINAT TĒLEMAHU, KAD VIŅŠ ATGRIEZĪSIES ITAKĀ

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Kamēr Tēlemahs bija Pilā un Spartā, gadījās, ka pie preciniekiem atnāca Noēmons un no viņa tie dabūja zināt, ka Tēlemahs atstājis Itaku. Tie izbijās, domādami, ka Tēlemahs aizbraucis pēc palīdzības uz Pilu un Spartu. Antinojs deva preciniekiem padomu izbraukt ar kuģi jūrā un gaidīt Tēlemahu, lai negaidot tam uzbruktu un to nogalinātu. Visi precinieki tūlīt piekrita šim ļaunajam nodomam. Sameklējuši airētājus, viņi devās uz jūras krastu, sarīkoja kuģi un izbrauca Asterīdas salas virzienā, lai šinī salā ierīkotu slēpni.

Par viņu ļauno nodomu dabūja zināt Pēnelope. Viņa krita izmisumā. Viņa taču nezināja, ka Tēlemahs aizbraucis no Itakas. Viņa jau gribēja sūtīt kalpu pie sirmā Lāerta, Odiseja tēva, lai paziņotu par briesmām, kas draud viņa mazdēlam, bet kalpone Eirikleja to atturēja. Viņa deva Pēnelopei padomu lūgt palīdzību no dieves Atēnas. Valdniece paklausīja Eiriklejai, upurēja dievei un lūdza to palīdzēt. Tad viņa atgūlās savā krāšņajā gultā un aizmiga. Dieve Atēna uzklausīja viņas lūgumu. Tā sūtīja pie guļošās Pēnelopes rēgu viņas māsas Iftīmes izskatā. Rēgs paziņoja Pēnelopei, ka Tēlemahs neies bojā, bet, kad Pēnelope jautāja par sava vīra likteni, Iftīmes rēgs nekā viņai neatbildēja un izgaisa kā viegla migla. Kad Pēnelope pamodās, viņa saprata, ka šo parādību tai sūtījuši dievi.

ODISEJS ATSTĀJ NIMFAS KALIPSO SALU

Nemirstīgie dievi savā apspriedē nolēma, ka Atēna palīdzēs Tēlemaham sveikam un veselam atgriezties dzimtenē un neļaus preciniekiem tam uzbrukt, bet Hermejam vajadzēja lidot uz Ogīgijas salu un pavēlēt niaifai Kalipso atlaist Odiseju. Zibeņmetis tūlīt aizsūtīja Hermeju pie nimfas Kalipso.

Apāvis savas spārnotās sandales un paņēmis rokā zizli, Hermejs ātri kā doma aizlidoja no Olimpa, kā jūras ērglis aiztrauca viņš pār jūru un vienā acumirklī sasniedza Ogīgiju. Skaista bija šī sala. Šeit auga brīnišķīgas platānas, papeles, priedes, ciedri un cipreses. Mauros zāle bija sulīga un zaļa, un tajā smaržoja krāšņas lilijas un vijolītes. Četri avoti deva ūdeni strautiem, kas līčloču tecēja starp kokiem. Salā bija vēsa ala, un šinī alā tad arī dzīvoja nimfa Kalipso. Viņas ala bija aizaugusi ar vīnogulājiem, tajos karājās nobrieduši ķekari. Kad Hermejs iegāja alā, Kalipso ar zelta šaudīklu auda brīnišķīgi izrakstītu segu. Odiseja alā nebija. Vientuļš viņš sēdēja uz klints pie pašas jūras, un viņa skatiens kavējās tālē. Odisejs raudāja, atcerēdamies dzimto Itaku. Tā viņš tur sēdēja veselām dienām — vientuļš un skumjš.

Ieraudzījusi Hermeju ienākam, Kalipso piecēlās viņu saņemt. Viņa aicināja to piesēsties un piedāvāja tam ambrosiju un nektāru. Paēdis dievu ēdienu, Hermejs paziņoja nimfai dievu un cilvēku valdnieka Zeva gribu. Dabūjusi zināt, ka viņai jāšķiras no Odiseja, Kalipso noskuma. Viņa bija gribējusi to vienmēr paturēt salā pie sevis un dāvāt tam nemirstību, bet neuzdrošinājās pretoties Zeva gribai.

Kad Hermejs bija atstājis nimfu, viņa aizgāja uz jūras krastu, kur sēdēja noskumušais Odisejs, un teica tam:

—    Odisej, noslauki savas asaras, nebēdājies vairs. Es atlaižu tevi uz dzimteni. Ej paņem cirvi, sacērt kokus un uztaisi stipru plostu. Ar to tu dosies ceļā, un es sūtīšu tev ceļavēju. Ja dievi to gribēs, tu atgriezīsies dzimtenē.

—    Dieve, —• atbildēja Odisejs nimfai, — tu gatavo man nevis atgriešanos dzimtenē, bet kaut ko citu. Vai tad es varu ar nedrošu plostu pārbraukt pāri vētrainai jūrai? Ne vienmēr laimīgi pārbrauc pār to arī ātrs kuģis. Nē, dieve, es tikai tad speršu kāju uz plosta, ja tu zvērēsi man nepārkāpjamo dievu zvērestu, ka neesi nodomājusi mani pazudināt.

—    Taisnību par tevi runā, Odisej, ka tu esot pats gudrākais un tālredzīgākais no mirstīgajiem! — izsaucās dieve Kalipso. — Es zvēru tev pie Stiksas[152] ūdeņiem, ka nevēlos tavu bojāeju.

Kalipso un Odisejs atgriezās alā. Tur, sēžot pie mielasta galda, viņa sāka pierunāt Odiseju palikt, solot tam nemirstību; viņa teica — ja Odisejs tikai zinātu, cik briesmu tam nāksies pieredzēt cejā, tas paliktu pie viņas. Bet pārāk stipra bija Odiseja vēlēšanās atgriezties dzimtenē, ne ar kādiem solījumiem Kalipso nevarēja viņu pārliecināt aizmirst dzimto Itaku un savu ģimeni.

Nākamajā rītā Odisejs sāka taisīt plostu. Četras dienas viņš pūlējās — cirta kokus, aptēsa baļķus, sasēja tos un sastiprināja ar dēļiem. Beidzot plosts bija gatavs, un uz tā tika uzcelts masts ar buru. Kalipso Odisejam iedeva ceļam pārtiku un atvadījās no tā. Odisejs uzvilka buru, un plosts ar labu ceļavēju izgāja jūrā.

Jau astoņpadsmit dienas brauca Odisejs, noteikdams ceļu pēc zvaigznājiem — Plejādām un Lielā Lāča. Beidzot tālē parādījās zeme — tā bija fajāku sala. Sai brīdī Odiseja plostu ieraudzīja Poseidons, atgriezdamies no aitiopu zemes. Sadusmojās jūru pavēlnieks. Viņš tvēra savu trijzari un sita ar to jūru. Sacēlās briesmīga vētra. Mākoņi apklāja debesis. Kļuva tik tumšs, it kā būtu pienākusi nakts. Vēji, drāzdamies no visām pusēm, sabangoja jūru. Šausmas pārņēma Odiseju. Izbailēs viņš apskauda pat tos varoņus, kas krituši slavas pilnā nāvē pie Trojas. Milzīgs vilnis gāzās pāri Odiseja plostam un aizrāva to jūrā. Odisejs nogrima dziļi jūras dzelmē, tik tikko spēdams pēc tam uzpeldēt. Viņu kavēja drānas, kuras atvadoties bija devusi nimfa Kalipso. Viņš tomēr panāca savu plostu, pieķērās pie tā un ar lielām pūlēm uzrāpās augšā. Vēji nikni mētāja plostu šurp un turp. Te to dzina niknais Borejs, te Nots, te ar to rotaļājās Eirs un paspēlējies pasvieda Zefiram. Kā kalni visapkārt plostam cēlās viļņi.

Šādās briesmas Odiseju ieraudzīja jūras dieve Leikoteja. Viņa izlidoja niras izskatā no jūras, nolaidās uz Odiseja plosta un atkal pieņēma savu īsto izskatu. Viņa lika Odisejam novilkt drēbes, mesties no plosta jūrā un peldus saspiegt krastu. Dieve iedeva Odisejam brīnišķīgu plīvuru, tas viņu izglābšot. To teikusi, Leikoteja pieņēma niras izskatu un aizlidoja. Odisejs tomēr neuzdrošinājās atstāt plostu. Bet tad Poseidons lika pacelties vilnim kalna augstumā un gāzties virsū Odiseja plostam. Kā vēja brāziens izmētā uz visām pusēm salmu kaudzi, tā izmētāja vilnis plosta baļķus. Odisejs tikko paspēja pieķerties pie kāda baļķa un uzsēsties uz tā. Viņš ātri norāva drēbes, apsēja sev apkārt Leikotejas plīvuru, metās jūrā un peldēja uz krastu. Poseidons to redzēja un iesaucās:

— Nu, tagad tev pietiks! Peldi nu pa sabangoto jūru, kamēr kāds tevi izglābs. Vai tagad tu būsi apmierināts ar mani?

Tā izsaukdamies, Poseidons aizbrauca uz savu zemūdens pili, bet Odisejam palīgā nāca Atēna Pallāda. Viņa visiem vējiem, izņemot Boreju, aizliedza pūst un sāka nomierināt sabangoto jūru.

Divas dienas un divas naktis viļņi mētāja Odiseju pa sabangoto jūru. Tikai trešajā dienā jūra nomierinājās. No kāda augsta viļņa muguras Odisejs ieraudzīja tuvumā

?mi, un līksma kļuva tam sirds, bet, piepeldējis tuvāk krastam, viņš dzirdēja, ka viļņi krākdami triecās pret krasta klintīm un zemūdens akmeņiem. Nenovēršama būtu Odiseja bojāeja un viņu sadragātu pret klinšu krauju, ja arī tagad viņam nepalīdzētu Atēna Pallāda. Odisejs paguva pieķerties pie kādas klints, bet vilnis, plūzdams atpakaļ, norāva viņu no tās un aiznesa atkal jūrā. Tagad Odisejs sāka peldēt gar krastu, meklēdams vietu, kur varētu izkļūt malā. Beidzot viņš ieraudzīja kādas upes ieteku. Viņš lūdza šīs upes dievu viņam palīdzēt. Upes dievs viņa lūgšanu dzirdēja, apturēja upes straumi un palīdzēja Odisejam nokļūt līdz krastam. Diženais varonis izkāpa krastā, bet ilgā peldēšana bija viņu tā nogurdinājusi, ka viņš saļima nemaņā. Tikai pēc laba laika Odisejs atkal atguvās. Viņš noraisīja Leikotejas plīvuru un atmuguriski iesvieda to jūrā. Plīvurs ātri aizpeldēja un atgriezās atkal pie dieves. Odisejs netālu no krasta atrada divus kuplus olīvkokus, zem kuriem bija liela kaudze sausu lapu. Viņš ierakās lapās, lai paglābtos no nakts dzestruma, un dieve Atēna sūtīja tam dziļu miegu.

ODISEJS UN NAUSIKAJA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Kamēr Odisejs gulēja, ieracies sauso lapu kaudzē, dieve Atēna devās uz fajāku[153] pilsētu. Tur viņa iegāja valdnieka Alkinoja pili un, pieņēmusi jūrasbraucēja Dimanta meitas izskatu, parādījās guļošajai valdnieka meitai Nausikajai. Dieve pārmeta Nausikajai, ka viņa nerūpējas par drānām. Atēna atgādināja daiļajai valdnieka meitai, ka nav vairs tālu viņas kāzu diena, tādēļ viņai jāgādā par tīrām drānām šai dienā saviem tuviniekiem un tiem, kas vedīs viņu uz līgavaiņa namu. Dieve steidzināja Nausikaju braukt drīzāk ar verdzenēm uz ūdens tvertnēm jūras krastā un izmazgāt tur drānas. To teikusi, dieve atstaja Nausikaju un devās augšup uz gaišo Olimpu.

Rītausmā Nausikaja pamodās. Redzētais sapnis viņu pārsteidza, un viņa tūlīt devās pie saviem vecākiem. Viņa atrada savu māti Arēti pie pavarda. Kalpoņu vidū tā vērpa purpura dziju. Tēvu Nausikaja sastapa durvīs, viņš gāja uz fajāku vecajo padomi. Nausikaja piegāja pie tēva un lūdza dot tai ratus un mūļus, lai tā varētu aizbraukt uz upi un izmazgāt drānas.

— Mums ir sakrājies daudz netīru drānu, — teica Nausikaja, — es braukšu tās izmazgāt. Vecajo padomē tev vajag būt mirdzoši baltās drānās, un arī tavi jaunie dēli grib iet tīrās drānās uz fajāku meiteņu rotaļdejām, bet par drēbēm rūpējos tikai es.

Tā runāja Nausikaja. Bet par precēšanos, ko viņa vēlējās no visas sirds, neteica ne vārda. Viņai bija kauns par to minēt. Aikinojs nojauta meitas neizteikto domu un, maigi tai uzsmaidījis, lika vergiem sagatavot ratus ar grozu un iejūgt ratos mūļus. Nausikaja ātri saposās. Valdniece Arēte iedeva tai ēdamo un vīnu, lai meita un verdzenes varētu pēc darba remdināt izsalkumu. Viņa iedeva tām ari zelta trauku ar jauki smaržojošu ziedi, ar ko ieziesties pēc peldēšanās.

Nausikaja un viņas verdzenes jautri brauca uz jūras krastu. Atbraukušas pie ūdens tvertnēm, viņas mazgāja drēbes, izskaloja un izklāja žāvēt smilšainajā jūras krastā. Darbu beigušas, jaunās meitenes nomazgājās upē un ieziedās ar smaržīgo ziedi. Pēc tam viņas paēda un sāka draiskoties upes krastā, spēlēdamās ar bumbu. Tad Atēna Pallāda izdomāja, kā pamodināt Odiseju. Nausikaja svieda biedrenēm bumbu, bet Atēna, kas meitenēm nebija redzama, spēcīgi to atsita, un bumba iekrita jūrā. Meitenes skaļi iekliedzās. No šī kliedziena atmodās Odisejs. Viņš nezināja, ko iesākt: iet vai neiet laukā no savas paslēptuves? Beidzot viņš izgāja pie meitenēm, aizsedzis savu kailumu ar zariem. Odisejs izskatījās drausmīgs, viss apklāts ar jūras gļotām un aļģēm. Meitenes izbijās un bēga kur kura. Palika tikai Nausikaja: dieve Atēna tai bija devusi drosmi. Odisejs tomēr neuzdrošinājās tuvoties daiļajai jaunavai. Iztālēm viņš sāka lūgt to palīdzēt viņam, sacīdams:

—    Ai, daiļā jaunava, lūgdams es izstiepju pret tevi rokas. Tu esi daiļa kā Artemīda. Vai tik tu neesi dieve? Bet, ja tu esi mirstīgā, cik gan laimīgi ir tavi vecāki, ka viņiem ir tāda meita! Ar savu daiļumu tu atgādini man slaidu palmu, kuru es kādreiz apbrīnoju pie Apollona ziedokļa Dēlas salā. Apžēlojies par mani, daiļā jaunava! Divdesmit dienas es biju vēju un viļņu varā vētrainā jūrā. Dod man kaut niecīgu drānas gabalu, ar ko apsegt kailumu! Lai nemirstīgie dievi par to izpilda visas tavas vēlēšanās! Lai viņi dod tev laimīgu laulības dzīvi!

—    Svešzemniek, — Nausikaja atbildēja Odisejam, — no tavas runas var redzēt, ka tu neesi vienkāršs cilvēks un ka dievi ir devuši tev gudrību.. Bet kā dižciltīgiem, tā arī vienkāršiem ļaudīm Zevs sūta gan laimi, gan nelaimi. Pacietīgi panes visu, ko Zevs tev sūtījis. Seit, pie mums, tev nekā netrūks. Es parādīšu tev ceļu uz pilsētu. Es esmu fajāku valdnieka Alkinoja meita.

Nausikaja pasauca savas verdzenes, lika tām dot Odisejam tīras drēbes un viņu paēdināt. Odisejs nomazgājās upē, ieziedās ar smaržīgo ziedi un apvilka tam iedotās drānas. Bet Atēna apveltīja Odiseju, kad viņš apsēdās jūras krastā, ar tādu skaistumu, ka Nausikaja pat nodomāja, vai tikai kāds no dieviem nav nonācis zemes virsū. Daiļā valdnieka meita labprāt būtu izvēlējusies sev tādu vīru. Verdzenes pasniedza Odisejam ēdienu un vīnu, un viņš remdināja savu mokošo izsalkumu.

Tikmēr viss bija sagatavots, lai atgrieztos pilsētā. Nausikaja aicināja Odiseju līdzi. Viņa tikai lūdza to neiet iekšā pilsētā kopā ar viņu un viņas verdzenēm, bet pagaidīt Alkinoja dārzā pie pilsētas vārtiem, netālu no dievei Atēnai veltītās birzs, kamēr viņa ieies pilī. Nausikaja baidījās, ka fajākieši sāks tenkot, redzēdami viņu kopā ar skaisto svešzemnieku, un spriest, vai viņa nav to izvēlējusies par savu līgavaini. Tad Nausikaja deva Odisejam vēl šādu padomu: kad viņš ienāks pilī, vispirms krist pie kājām valdniecei Arētei un lūgt viņas palīdzību, jo visa tauta viņu godā kā dievi tās lielās gudrības dēļ. To teikusi, Nausikaja pievilka grožus un brauca uz pilsētu. Odisejs un verdzenes gāja kājām, un Nausikaja neļāva mūļiem skriet, lai viņi tiktu līdzi.

ODISEJS ALKINOJA PILI

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Kad Nausikaja atgriezās pilī, pretī iznāca viņas brāļi, izjūdza mūļus un ienesa grozu ar drēbēm pilī, bet Nausikaja aizgāja uz savāni istabām, kur viņai bija sagatavojusi bagātīgas vakariņas aukle un verdzene Eirimedūsa.

Mazliet pagaidījis pie vārtiem, Odisejs iegāja pilsētā. Dieve Atēna apklāja viņu ar tumšu mākoni un padarīja neredzamu, lai varoni neapvainotu kāds no fajākiem. Pilsētas vārtos fajāku jaunavas izskatā nāca pretī pati Atēna Pallāda, un, kad Odisejs lūdza parādīt viņam ceļu uz Alkinoja pili, Atēna bija ar mieru viņu turp aizvest, tikai lūdza nejautāt nekā pretimnācējiem, jo fajāki, kā viņa teica, neesot viesmīlīgi. Odisejs klusēdams sekoja dievei. Viņš apbrīnoja bagāto pilsētu, ostu ar daudzajiem kuģiem, lielo pilsētas laukumu un tās stipros un augstos mūrus. Tad viņi nonāca pie Alkinoja pils. Atstādama Odiseju, dieve vēlreiz, tāpat kā Nausikaja, deva tam padomu vispirms griezties ar lūgumu pie valdnieces Arētes. Devusi šo padomu, Atēna aizgāja.

Odisejs bija pārsteigts par bagāto pilsētu, bet vēl vairāk to pārsteidza krāšņā Alkinoja pils. Visa pils bija no mirdzoša vara. Pils mūru augšējā daļa bija izrotāta ar dzelzi; pils durvis bija liedinātas no tīra zelta, paiodas no sudraba, bet slieksnis no vara. Durvis sargāja divi paša Hēfaista kalti suņi, tie bija dzīvi un nemirstīgi, viens bija no zelta, otrs — no sudraba. Kad Odisejs iegāja pilī, viņš redzēja pie sienām bagātīgi izrotātus, ar dārgām segām apklātus solus. Uz pjedestāla stāvēja no zelta lietas jaunekļu statujas ar lāpām rokās. Brīnišķīga bija Alkinoja pils. Vēl brīnišķīgāks bija dārzs pie pils. Vienmēr — gan ziemu, gan vasaru — dārzā ienācās daždažādi augļi un vēsmoja siltais Zefirs. Turpat bija arī vīna dārzs, un visu cauru gadu tajā bija ienākušies ķekari. Dārzā burbuļoja dzidrs avots, bet otrs avots izplūda no zemes pie pašām pils durvīm. Odisejs ilgi brīnījās par visu to, tad viņš iegāja dzīru zālē, kur sēdēja Alkinojs, Arēte un dižciltīgākie fajāki. Par upuri Hermejam viņi lēja smaržīgu vīnu. Mākoņa klāts, Odisejs piegāja pie Arētes un krita tai pie kājām. Sajā brīdī Atēna izkliedēja mākoni, visi ieraudzīja lielo varoni un bija pārsteigti. Bet Odisejs gauži lūdza valdnieci palīdzēt viņam, nelaimīgam ceļiniekam. Izteicis

savu lūgumu, Odisejs atgāja nost un kā aizsardzības lūdzējs atsēdās pelnos pie pavarda. Paklausīdams kāda fajāka padomam, kas bija vecākais no visiem, Aikinojs paņēma Odiseju aiz rokas un nosēdināja viņu sev blakus. Kalpi pasniedza Odisejam ēdienu un vīnu, un visi klātesošie nesa lejamo upuri, godinādami ceļinieku sargātāju — zibeņmeti Zevu. Bet Aikinojs uzaicināja visus klātesošos ierasties pie viņa arī nākamajā dienā, lai godinātu viesi ar lieliskām dzīrēm, jo Aikinojs domāja, ka mirstīga cilvēka izskatā pie viņa ir ieradies kāds no dieviem. Odisejs pārliecināja Alkinoju, ka tas maldās. Viņš izstāstīja valdniekam, cik daudz nelaimju izcietis ceļā no nimfas Kalipso salas, izstāstīja arī, kā viņam palīdzējusi Alkinoja meita Nausikaja, kuru tas sastapis jūras krastā. Ļoti uzmanīgi Aikinojs klausījās Odiseju un, pārsteigts par viņa gudrību, izsaucās:

—   Ai, gaišie Olimpa dievi! Ja jūs dotu Nausikajai tādu vīru kā šis svešzemnieks, es viņai dotu lielu bagātību pūrā! Bet tevi, svešzemniek, mēs neaizturēsim pret tavu gribu mūsu salā. Mēs nogādāsim tevi dzimtenē. Nekāds brauciens pa jūru nebaida fajākus, lai tas būtu, cik tāls būdams.

Bija jau vēls, dzīres beigušās. Valdniece Arēte lika sagatavot Odisejam guļasvietu, un viņš drīz aizmiga dziļā miegā. Miegā ieslīga visa Alkinbja pils.

Nākamajā rītā Aikinojs lika sanākt visiem fajākiem, lai nolemtu, kā nogādāt Odiseju dzimtenē. Pati Atēna Pallāda saucēja izskatā apstaigāja pilsētu, aicinādama visus uz agoru. Aikinojs atveda uz agoru arī Odiseju un nosēdināja sev blakus. Drīz vien bija sanākusi visa tauta. Fajāki pārsteigti raudzījās uz varoni, jo Atēna Pallāda viņam bija devusi neizsakāmu skaistumu un cildenumu. Valdnieks Aikinojs uzrunāja sapulci, teikdams:

—    Klausieties, pilsoņi! Pie mums ir ieradies svešzemnieks, viņš lūdz, lai mēs palīdzētu tam atgriezties dzimtenē. Nekad mēs vēl neesam atteikušies palīdzēt svešzemniekiem. Sarīkosim kuģi, aizvedīsim uz dzimteni mūsu viesi. Visus, kas dosies ceļā, es aicinu pie sevis, aicinu arī visus vecajos. Manā pilī mēs godināsim viesi ar lieliskām dzīrēm. Lai aicina šurp dziedoni Dēmodoku, viņš iepriecinās viesus ar savām brīnišķīgajām dziesmām.

Tā teica Aikinojs. Tūlīt piecdesmit divi airētāji devās sarīkot kuģi braucienam. Visi vecajie aizgāja Alkinojam līdzi uz pili. Valdnieka kalpi sagatavoja bagātīgas dzīres, nokāva divus vēršus, divpadsmit aitas un astoņas cūkas. Alkinoja kalps atveda arī aklo dziedoni Dēmodoku. Viesi sēdās pie galdiem un sāka jautri dzīrot. Kad visi bija paēduši, Dēmodoks noņēma no sienas savu kitaru, kas bija pakārta virs viņa galvas. Dziedonis tvēra skanīgās stīgas un sāka dziedāt, kā reiz svinīgās dzīrēs sastrīdējušies divi varoņi, Odisejs un Ahillejs. Skumjas atmiņas uzmācās Odisejam, dzirdot šo dziesmu, un asaras sāka ritēt tam pa vaigiem. Lai viņa asaras neredzētu fajāki, viņš apsedza galvu ar purpura apmetni. Dēmodoks beidza šo dziesmu. Odisejs noslaucīja asaras un, paņēmis zelta kausu, nolēja zemē vīnu par godu nemirstīgajiem dieviem. Atkal sāka dziedāt Dēmodoks par varoņdarbiem cīņās pie Trojas, un atkal raudāja Odisejs. Neviens neievēroja viņa asaras, tikai valdnieks Alkinojs sāka domāt, kāpēc svešzemnieks raud, un tad viņš saprata šo asaru cēloni.

Kad Dēmodoks bija beidzis dziedāt, Alkinojs aicināja visus iet uz agoru un piedalīties sacensībās. Visi gāja aiz valdnieka, bet Odisejs gāja tam blakus. Fajāku jaunekļi sāka mēroties spēkiem dažādos sacensību veidos: viņi skrēja, cīkstējās, lēca, meta disku, cīnījās dūru cīņā. Kad sacensības gāja uz beigām, skaistais un spēcīgais Eirials piegāja pie valdnieka Alkinoja dēla Lāodamanla, kas bija pats skaistākais no visiem jaunekļiem, un ieteica aicināt arī svešzemnieku piedalīties sacensībās, pēc izskata tas liekoties ļoti spēcīgs. Sākumā skaistais Lāodamanls šaubījās, tad viņš piegāja pie Odiseja un laipni aicināja to piedalīties sacensībās, bet Odisejs atteicās, jo viņš ilgojās pēc dzimtenes un skumjš bija viņa prāts. Eirials dzirdēja Odiseja atteikšanos un zobodamies teica:

—   Ceļinieki Es redzu, ka tu, protams, nevari mēroties ar spēcīgiem, jauniem atlētiem. Tu droši vien esi kāds no tirgotājiem, kas, apbraukādami jūras, nodarbojas tikai ar tirdzniecību.

Bargi sarauca Odisejs uzacis un atbildēja Eirialam:

—   Aizskarošus vārdus tu pateici, Eirial. Pēc tevis var spriest, ka ne visas savas dāvanas dievi dod cilvēkiem. Tev viņi ir devuši skaistumu, bet nav devuši gudrību. Tu apvainoji mani ar saviem vārdiem, bet zini, kā man ir liela pieredze sacensībās. Es esmu bijis daudzās kaujās, daudz bēdu esmu pārcietis, daudz briesmu pieredzējis, nav man vairs agrākā spēka, bet es gribu redzēt, cik tā vēl palicis.

To teicis, Odisejs sagrāba milzīgu akmeni un svieda to ar savu spēcīgo roku. Šņākdams pārlidoja akmens pār fajāku galvām. Tie pieliecās, lai akmens viņus neķertu, bet tas pārlidoja pāri visam ļaužu pulkam un nokrita tik tālu, ka neviens jauneklis tā neaizsviestu pat disku, kaut gan disks ir daudz vieglāks par šo akmeni. Dieve Atēna, pieņēmusi fajāku sirmgalvja izskatu, atzīmēja to vietu, kur akmens bija nokritis, un teica, ka akmens aizsviests ļoti tālu. Tik tālu to neaizsviedīšot neviens fajāks, lai viņš būtu, cik stiprs būdams. Tad Odisejs priecīgi izsaucās:

—    Fajāku jaunieši! Aizmetiet disku tikpat tālu, cik tālu es aizmetu akmeni. Ja jūs aizmetīsiet disku līdz manam akmenim, tad es metīšu vēl otru akmeni varbūt vēl tālāk nekā pirmo. Visus es izaicinu uz sacensību dūru cīņā un skriešanā. Vienīgi ar Lāodamantu es necīnīšos. Es nepacelšu savu roku pret to, kura namā esmu uzņemts kā viesis.

Aikinojs tad atbildēja Odisejam:

—    Svešzemniek, es redzu, ka tikai nekaunīgā Eiriala zobošanās ir pamudinājusi tevi izaicināt uz cīņu visus sacensību dalībniekus, lai parādītu mums savu lielo spēku. Visur varbūt tu būsi pārāks par mums, bet tikai ne skriešanā, jo dievi tā gribējuši, ka fajāki ir labākie skrējēji un labākie jūrasbraucēji pasaulē. Mēs visi turklāt mīlam dziesmas, mūziku, jautras deijas un krāšņas dzīres. Tūlīt pasauks šurp labākos dejotājus jauniešus, un tu redzēsi, ka mēs dibināti lepojamies ar šo mākslu.

Aikinojs lika atnest kitaru dziedonim Dēmodokam. Tūlīt kalps izpildīja viņa pavēli. Dēmodoks paņēma no kalpa kitaru, tvēra tās zelta stīgas un sāka dziedāt jautru dziesmu. Viņa dziesmai skanot, jaunieši sāka griezties jautrā dejā. Odisejs bija sajūsmināts, viņos noraugoties, un nevarēja nobrīnīties vien par skaistajām kustībām. Kad jaunieši beidza dejot, valdnieks Aikinojs lika, lai katrs no vecajiem pasniedz Odisejam kā dāvanu krāšņu tērpu un talantu zelta. Eirialam turklāt vēl vajadzēja pagodināt Odiseju ar īpašu dāvanu kā gandarījumu par apvainojumu. Eirials tūlīt noraisīja savu dārgo zobenu, pasniedza to Odisejam un teica:

—    Ai, svešzemniek, ja esmu teicis tev apvainojošu vārdu, tad lai aiziet tas pa visiem vējiem. Aizmirsti to. Lai dievi dod tev laimīgu atgriešanos dzimtenē, lai dod viņi tev drīz redzēt tavu sievu un visu tavu ģimeni.

—    Lai dievi sargā arī tevi, Eirial! — atbildēja Odisejs. — Nenožēlo nekad, ka uzdāvināji man zobenu kā gandarījumu par apvainojumu.

Saule jau rietēja, un visi steidzās uz valdnieka Alkinoja pili. Tur Odisejs devās uz istabu, kuru Alkinojs bija nodevis viņa rīcībā, salika visas tam pasniegtās dāvanas krāšņā Arētes atsūtītā šķirstā, apsēja to ar virvi un galus sasēja sarežģītā mezglā, ko tam bija iemācījusi Kirke. Tērpies krāšņās drēbēs, Odisejs iegāja dzīru zālē. Tur viņš sastapa Nausikaju, šķiršanās skumjas bija dzirdamas valdnieka meitas vārdos, kad tā teica Odisejam:

—    Skaistais svešzemnieki Tu drīz atgriezīsies dzimtenē. Atceries tur mani, jo tev arī man jāpateicas par savu izglābšanos.

—    Ai, daiļā Nausikaja, — atbildēja Odisejs, — ja zibeņmetis Zevs ļaus man laimīgi atgriezties dzimtenē, es tur katru dienu pielūgšu tevi kā dievi, pateikdamies par savu izglābšanos.

To teicis, Odisejs apsēdās blakus Alkinojam, un sākās līksmas dzīres. Viesiem dzīrojot, Odisejs palūdza Dēmodoku nodziedāt dziesmu par koka zirgu, ko grieķi bija uztaisījuši nometnē pie Trojas. Dēmodoks sāka dziedāt, un atkal rūgtas asaras ritēja pa Odiseja vaigiem. Redzēdams svešzemnieku raudam, Alkinojs pārtrauca Dēmodoka dziesmu un jautāja, kāpēc svešzemnieks raudot katru reizi, kad dzirdot dziesmu par varoņdarbiem pie Trojas. Viņš lūdza svešzemnieku pateikt, kas viņš ir, kas viņa tēvs un māte. Alkinojs apsolīja aizvest viņu uz dzimteni, lai viņš būtu kas būdamš. Viņš deva vārdu, ka izpildīs savu solījumu, kaut gan zināja, ka jūras dievs Poseidons draud sodīt fajākus par to, ka tie pret tā gribu ved ceļiniekus uz dzimteni. Poseidons bija piedraudējis, ka viņš kādreiz to kuģi, kas būs aizvedis ceļinieku uz dzimteni, pārvērtīs par klinti un pilsētu uz visiem laikiem aizsegs ar augstu kalnu. To zināja Alkinojs un tomēr nolēma nogādāt Odiseju dzimtenē, bet tagad viņš gribēja zināt, kas ir šis svešzemnieks, kas sēž tam blakus; tāpēc viņš arī lūdza Odiseju pateikt, kas viņš tāds ir, un pastāstīt par visu, ko piedzīvojis.

—   Valdniek Alkinoj, — atbildēja Odisejs, — tu gribi zināt par visām nelaimēm, kādas es esmu pieredzējis, tu gribi zināt arī, kas es esmu, kur mana dzimtene, kas mans tēvs. Tad zini jel, es esmu Odisejs, Lāerta dēls, Itakas salas valdnieks. Tu jau zini, ko es esmu pieredzējis pēc tam, kad atstāju nimfas Kalipso salu, bet tagad es pastāstīšu tev arī par visiem citiem maniem piedzīvojumiem, kas man bija lemti, dodoties mājās no Trojas. Tad klausies jel!

Tā teica Odisejs un sāka stāstīt par saviem piedzīvojumiem.

— Aizbraukuši ar labu ceļavēju no Trojas, — tā sāka stāstīt Odisejs, — mēs mierīgi braucām pa bezgalīgo jūru un beidzot nonācām kikonu zemē. Mēs ielauzāmies viņu pilsētā Ismarā, apkāvām visus vīriešus, saņēmām gūstā sievietes un nopostījām pilsētu. Ilgi es centos pierunāt savus ceļabiedrus braukt drīzāk uz dzimteni, bet viņi mani neklausīja. Pa to laiku tie Ismaras pilsētas iedzīvotāji, kas bija izglābušies, bija dabūjuši sev palīgā apkārtējos kikonus un uzbruka mums. Viņu bija tik daudz, cik mežā ir lapu, cik pļavās pavasara puķu. Mēs ilgi cīnījāmies ar kikoniem pie saviem kuģiem, bet kikoni mūs pieveica, un mums nācās glābties bēgot. Katrs mans kuģis bija zaudējis pa sešiem drosmīgiem airētājiem. Pirms izbraucām atklātā jūrā, mēs trīs reizes saucām tos biedrus, kuru vairs nebija starp mums, un tikai pēc tam izbraucām atklātā jūrā, bēdādamies par nogalinātajiem ceļabiedriem un priecādamies, ka paši esam izglābušies.

Tikko bijām izbraukuši atklātā jūrā, zibeņmetis Zevs uzsūtīja mums ziemeļvēju dievu Boreju. Viņš sacēla jūrā lielu vētru. Melni mākoņi trauca pa debess jumu. Viss bija tumsā tīts. Trīs reizes brāzmainais Borejs norāva mums buras no mastiem. Beidzot, ķērušies pie airiem, mēs ar lielām pūlēm, nonācām līdz kādai neapdzīvotai salai. Divas dienas un divas naktis mēs gaidījām, kad rimsies vētra. Trešajā dienā uzcēlām mastus, uzvilkām buras un devāmies tālāk ceļā. Bet mēs nenokļuvām karsti mīļotajā dzimtenē. Vētras laikā bijām nomaldījušies no ceļa. Desmitajā brauciena dienā atkal piestājām pie kādas salas. Tā bija lotofāgu sala. Iekūrām uz krasta uguni un sākām gatavot pusdienas. Es aizsūtīju trīs savus ceļabiedrus uzzināt, kas šajā salā dzīvo par tautu. Lotofāgi viņus laipni saņēma un piedāvāja viņiem saldos lotosus. Tikko mani ceļabiedri tos bija nogaršojuši, viņi aizmirsa savu dzimteni un nevēlējās vairs atgriezties Itakā; viņi gribēja uz visiem laikiem palikt lotofagu salā, bet mēs ar varu atvedām tos uz kuģi un tur piesējām, lai viņi mums neaizbēgtu. Es tūlīt pavēlēju saviem ceļabiedriem sēsties pie airiem un pēc iespējas ātrāk atstāt lotofāgu salu. Baidījos, ka arī citi, nobaudījuši saldos lotosus, aizmirsīs dzimto zemi.

ODISEJS KIKLOPU SALĀ. POLIFĒMS

Atstāstīts pēc Hcmēra poēmas «Odiseja»

Pēc ilga brauciena es ar saviem ceļabiedriem nonācu mežonīgo kiklopu zemē, kuriem nav nekādu likumu. Viņi neapstrādā zemi, tomēr zeme pati viņiem dod visu pārpilnībā. Milži kiklopi dzīvo alās, katrs pazīst tikai savu ģimeni, un viņi nesanāk uz tautas sapulcēm. Ne jau tūlīt mēs piestājām pie viņu zemes. Vispirms mēs iebraucām kādas nelielas saliņas līcī, kas nebija tālu no kiklopu salas. Neviens cilvēks līdz tam nebija bijis tajā salā, kaut gan tā bija ļoti auglīga. Tur bija ļoti daudz meža kazu, un, tā kā šīs kazas vēl nekad nebija redzējušas cilvēkus tad tās no mums nebaidījās. Naktī piestājuši pie salas, mēs mierīgi apgūlāmies uz krasta, bet no rīta sākām medīt kazas. Uz katru kuģi iznāca pa deviņām kazām, bet tam kuģim, ar kuru braucu es pats, paņēmu desmit kazas. Pēc šīm medībām mēs atpūtāmies veselu dienu, jautri dzīrodami uz jūras krasta. Mēs varējām dzirdēt, kā kiklopi sarunājās savā salā, kā blēj viņu kazas un aitas. Nākamajā rītā es nolēmu braukt ar savu kuģi uz kiklopu salu, lai izzinātu, kas tā par tautu. Atri mēs pārbraucām pār nelielu jūras šaurumu un piestājāmies pie krasta.. Pie pašas jūras mēs ieraudzījām ar lauru kokiem aizaugušu alu, to iežogoja sēta, sakrauta no milzīgiem akmeņiem. Es paņēmu līdz divpadsmit biedrus, uz kuriem varēju pajauties, paņēmu arī ēdamo un ādas maisu ar vīnu, un mēs iegājām kiklopa alā. Kā mēs vēlāk dabūjām zināt, šis kiklops bija šausmīgi nikns, viņš dzīvoja atsevišķi no citiem un viens pats ganīja savas aitas un kazas. Tāpat kā visi kiklopi, viņš nemaz nebija līdzīgs pārējiem cilvēkiem. Tas bija drausmīgi stiprs milzis, un pierē tam bija tikai viena acs. Kad mēs iegājām alā, kiklopa nebija mājās, viņš ganīja savas aitas un kazas. Kiklopa alā grozos bija daudz sieru, spaiņos un toveros saliets rūgušpiens. Jēriem un kazlēniem alā bija atsevišķi aizžogojumi. Biedri sāka mani pierunāt paņemt labākos jērus un kazlēnus, paņemt arī sierus un steigties uz kuģi, bet, par nelaimi, es viņiem neklausīju. Es gribēju redzēt pašu kiklopu. Beidzot atnāca arī pats kiklops un pie alas nosvieda zemē milzīgu klēpi malkas. Ieraudzījuši kiklopu, mēs izbailēs paslēpāmies pašā tumšākajā alas kaktā, bet kiklops iedzina alā savu ganāmpulku, aizvēla alas priekšā klints bluķi un sāka slaukt kazas un aitas. Tās izslaucis, viņš iekūra uguni, lai pagatavotu sev ēdienu. Tagad viņš mūs ieraudzīja un bargi jautāja pērkondimdošā balsī:

—   Kas jūs tādi esat? No kurienes esat atnākuši? Droši vien bez darba klaiņojat pa jūrām, darīdami daudz ļauna visām tautām.

—   Mēs visi esam grieķi, — es atbildēju kiklopam, — braucam mājās no Trojas. Surp mūs ir atdzinusi vētra. Mēs gauži lūdzam tevi uzņemt mūs draudzīgi kā viesus. Tu taču zini, ka Zevs soda tos, kas dara pāri ceļiniekiem, un viņus viesmīlīgi neuzņem.

—   Redzams, ka tu esi nācis no tālienes, svešzemniek, — man nikni uzbļāva kiklops, — ja tu iedomājies, ka es baidos no taviem dieviem. Kas man daļas gar Zevu! Es nebaidos no Zeva dusmām. Nedomāju jūs saudzēt. Es darīšu, kā man tīk. Saki — kur ir tavs kuģis?

Es sapratu, kāpēc kiklops man jautā par kuģi, un atbildēju viņam:

—   Vētra sadragāja manu kuģi pret krasta klintīm, izglābos vienīgi es ar saviem biedriem.

Kiklops neko neatbildēja. Ar savām milzīgajām rokām viņš sagrāba divus manus pavadoņus, trieca tos pret zemi un nogalināja. Tad viņš tos sacirta gabalos, izvārīja un apēda. Neaprakstāmas šausmas mūs pārņēma, un mēs lūdzām Zevu mūs glābt, bet kiklops, paēdis savas drausmīgās vakariņās, mierīgi izstiepās garšļaukus un aizmiga. Es gribēju viņu nogalināt un izvilku jau zobenu, bet, paskatījies uz milzīgo klints bluķi, kas bija aizvelts priekšā izejai, sapratu, ka tā mēs neizglābsimies. Atnāca rīts. Atkal kiklops nosita divus manus pavadoņus. Tos apēdis, viņš izdzina ganāmpulku no alas un izejai atkal aizvēla priekšā klints bluķi. Ilgi es gudroju, kā mēs varētu izglābties, un beidzot izdomāju. Alā es atradu milzīgu baļķi, kas atgādināja mastu. Kiklops droši vien no tā gribēja iztaisīt sev nūju. Ar zobenu es nocirtu baļķim galu, noasināju to, apdedzināju uz oglēm un noslēpu. Vakarā ar ganāmpulku atgriezās mājās kiklops. Atkal viņš nosita divus manus biedrus un, paēdis savas riebīgās vakariņas, taisījās likties gulēt, bet es piegāju pie viņa un piedāvāju kausu vīna. Kiklops izdzēra vīnu un pieprasīja vēl, teikdams:

—    Ielej man vēl un saki, kā tevi sauc, es gribu tev sagatavot dāvanu.

Es ielēju kiklopam otru kausu, viņš pieprasīja trešo, ielēju arī trešo. Pasniegdams to, es teicu kiklopam:

—   Tu gribi zināt, kā mani sauc? Mans vārds ir Neviens.

—    Nu tad zini, Neviens, tevi es apēdīšu pēdējo, tā tev būs mana dāvana, — kiklops smiedamies atbildēja. Viņš izdzēra arī trešo kausu, noreiba, likās gar zemi un aizmiga.

Tad es devu zīmi biedriem, mēs paņēmām baļķa noasināto galu, apdedzinājām uz ugunskura un izdedzinājām ar to kiklopam vienīgo aci. Šausmīgās sāpēs viņš iebrēcās, izrāva no acs kūpošo mietu un sāka saukt palīgā citus kiklopus. Atskrējuši tie jautāja:

—    Kas ar tevi noticis, Polifēm? Kas tev nodarīts? Vai tev aizdzinuši ganāmpulkus? Kāpēc tu mūs uzmodināji? Kas tev dara pāri?

Mežonīgi brēkdams, Polifēms atbildēja:

—    Neviens.

Kiklopi sadusmojās un uzkliedza Polifēmam:

—   Ja tev neviens nekā nedara, tad nevajag tā bļaut! Bet, ja tu esi saslimis, tad tāda ir Zeva griba un grozīt tur nekā nevar.

To pateikuši, kiklopi aizgāja.

Atnāca rīts. Sāpīgi vaidēdams, kiklops pabīdīja nost no izejas klints bluķi un sāka laist laukā ganāmpulku, aptaustīdams katras aitas un katras kazas muguru. Tad, lai glābtu biedrus, es sasēju kopā pa trim aunus un zem katra vidējā piesēju kādu no maniem biedriem, bet es pats ieķēros ar rokām milzīga auna — Polifēma mīluļa — biezajā vilnā un karājos zem tā. Pagāja Polifēmam garām auni, zem kuriem bija piesieti mani pavadoņi. Auns, zem kura karājos es, gāja beidzamais. Polifēms to apturēja, sāka glāstīt un žēloties par savu nelaimi, par to, ko viņam nodarījis nekaunīgais Neviens. Tad viņš izlaida arī šo aunu. Tā mēs izglābāmies no drošas bojāejas. Steidzīgi aizdzinām Polifēma ganāmpulku uz kuģi, kur mūs gaidīja biedri. Mums nebija laika apraudāt bojā gājušos. Ātri sakāpām kuģī, paņēmuši līdzi Polifēma aitas, un braucām prom. Kad mēs bijām aizbraukuši tik tālu, ka vēl varēja dzirdēt cilvēka balsi, es skaļi kliedzu kiklopam:

—    Klausies, kiklop! Ar savu nežēlību tu pats esi izpelnījies Zeva sodību. Tu vairs nenogalināsi un neēdīsi nelaimīgos ceļiniekus.

Kiklops mani dzirdēja, trakās dusmās viņš pacēla klints gabalu un iesvieda to jūrā, gandrīz vai sašķaidīdams kuģa priekšgalu. Krizdams tas sabangoja jūru. Milzīgs vilnis pacēla manu kuģi un svieda to pret krastu, bet es atgrūdu kuģi ar kārti, un mēs atkal izbraucām jūrā. Aizbraucis nost no krasta, es uzsaucu Polifēmam:

—    Zini jel, Polifēm, ka aci tev izdūra Itakas valdnieks Odisejs!

Mežonīgais kiklops iegaudojās niknās dusmās un skaļi sauca:

—    Ir piepildījies tas, ko man reiz teica pareģis! Es domāju, ka Odisejs ir varens milzis, nevis tāds niecīgs tārps kā tu!

Polifēms sāka lūgt savu tēvu Poseidonu, lai viņš mani sodītu par to, ka es izdūru t^m aci. Viņš sagrāba klints gabalu, vēl lielāku par pirmo, un iesvieda jūrā. Klints gabals nokrita aiz kuģa pakaļgala. Milzīgs vilnis pacēla manu kuģi un aiznesa tālu jūrā. Tā mēs izglābāmies. Laimīgi mēs sasniedzām salu, kur mūs gaidīja pārējie kuģi. Tur mēs bagātīgi upurējām dieviem. Pārgulējuši nakti šīs salas krastā, mēs nākamajā dienā devāmies tālākajā ceļā pa bezgalīgo jūru, sērodami par bojā gājušajiem biedriem.

ODISEJS AIOLA SALA

Drīz nonācām Aiola salā. Tā peld pa jūru, salai apkārt ir nesagraujams vara mūris, tās krasti paceļas no jūras viļņiem kā kraujas klintis. Šai salā dzīvo Aiols ar savu sievu, sešiem dēliem un sešām meitām. Laimīga un bezrūpīga bija Aiola dzīve. Viņa dienas pagāja, jautri dzīrojot ar savu ģimeni krāšņajā pilī. Veselu mēnesi Aiols mums par godu rīkoja dzīres un klausījās manus stāstus par varoņdarbiem cīņās pie Trojas.

Tad beidzot es sāku viņu lūgt, lai atlaiž mūs uz dzimteni. Aiols bija ar mieru. Atvadoties viņš man iedeva lielu ādas maisu, kas bija aizsiets ar sudraba auklu. Šai maisā bija Aiolam padotie vēji. Tikai Zefirs bija atstāts brīvībā. Viņam bija jādzen mani kuģi uz dzimto Itaku. Aiols aizliedza attaisīt maisu, kamēr es nebūšu nonācis dzimtenē. Tomēr atgriezties dzimtenē lielais Zevs nebija vēlējis. Kad desmitajā brauciena dienā varējām jau redzēt Itaku, dievi uzsūtīja man dziļu miegu. Bet mani ceļabiedri jau bija sākuši savā starpā runāt, ka Aiols droši vien salicis man ādas maisā daudz zelta un sudraba, ja jau es neļauju to attaisīt. Ziņkārības mocīti, mani ceļabiedri attaisīja maisu. Izdrāzās laukā no maisa vēji un sacēla jūrā briesmīgu vētru. Es pamodos no vētras kaukšanas un izmisumā gribēju mesties jūrā, bet padevos liktenim, ietinos savā apmetnī un nolikos kuģa pakaļgalā.

Vētra mūs aizdzina atpakaļ uz Aiola salu. Ar vienu no saviem ceļabiedriem es iegāju Aiola pilī un lūdzu viņu vēlreiz palīdzēt man atgriezties dzimtenē, bet Aiols uz mani sadusmojās. Viņš izraidīja mani no savas pils, sacīdams, ka nekad nepalīdzēs tam, kuru dievi tā ienīst un vajā kā mani. Gauži raudādams, es aizgāju no Aiola pils.

ODISEJS PIE LAISTRIGONIEM

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Devāmies ceļā pa jūru. Sešas dienas un sešas naktis braucām, līdz nonācām pie kādas salas un iebraucām mierīgā līcī. Vienpadsmit mani kuģi piestāja pie krasta, un mani ceļabiedri izvilka tos uz smiltīm, bet savu kuģi es novietoju pie ieejas līcī. Es uzkāpu uz kādas klints, lai izlūkotu apkārtni. Nekur nebija redzami ne ganāmpulki, ne apstrādāti lauki, tikai šur un tur tālumā pacēlās dūmi. Es aizsūtīju trīs savus ceļabiedrus uzzināt, kas dzīvo šai salā, un viņi devās ceļā. Netālu no lielas pilsētas mani ceļabiedri sastapa pie akas milzīga auguma jaunavu; tā aizveda viņus uz pilsētu, uz sava tēva — laistrigonu valdnieka — Antifata pilī. Pilī viņi ieraudzīja Antifata sievu laba kalna lielumā. Tā lika pasaukt savu vīru, kas bija vecajo sapulcē. Atsteidzies tas sagrāba vienu manu ceļabiedru, saplosīja to un pagatavoja no tā sev pusdienas. Mani ceļabiedri aizbēga un atskrēja pie kuģiem, bet Antifats sasauca laistrigonus. Tie atskrēja uz jūras krastu, lauza lielus klinšu gabalus un sāka dragāt kuģus. Brīkšķēdamas lūza rājas, nāves bailēs kliedza jūrnieki. Laistrigoni nonāvēja visus manus ceļabiedrus, kas brauca vienpadsmit kuģos, un, sadūruši tos uz mietiem, aiznesa uz pilsētu. Es tikko izglābos ar savu kuģi. No divpadsmit kuģiem vairs bija palicis tikai viens.

ODISEJS BURVES KIRKES SALĀ

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Ilgi mēs braucām pa bezgalīgo jūru un apraudājām bojā gājušos biedrus. Beidzot nonācām Aiajas salā[156] , kur dzīvoja skaistmate burve, Hēlija meita Kirke. Divas dienas mēs nodzīvojām mierīga līča krastā. Trešajā dienā, apjozis zobenu un paņēmis šķēpu, es devos salas iekšienē. No augstas klints tālumā ieraudzīju aiz meža paceļamies dūmus. Nolēmu atgriezties pie kuģa un aizsūtīt dažus ceļabiedrus uzzināt, kas salā dzīvo. Nākot uz kuģi, man izdevās ar šķēpu nodurt milzīgu briedi. Aiznesu to uz kuģi, mēs sagatavojām sev mielastu un, stiprinājušies ar ēdienu un dzērienu, aizmigām, jūras viļņu šalkoņas iežūžoti. No rīta sadalīju savus ceļabiedrus divās nodaļās. Vienu vadīju es pats, otru uzdevu vadīt Eiriloham, Mēs lozējām, kuram jādodas salas iekšienē. Loze krita Eiriloham ar divpadsmit biedriem.

Viņi devās ceļā un drīz sasniedza Kirkes pili. Ap to skraidīja piejaucēti lauvas un vilki. Ieraudzījuši manus ceļabiedrus, tie pieskrēja viņiem klāt un sāka izturēties kā suņi, kas pieluncinās saviem saimniekiem, — tik rāmus tos ar burvestības dzērienu bija padarījusi Kirke. Sai brīdī mani ceļabiedri dzirdēja pilī jauku dziedāšanu. Tie izsauca no pils Kirki. Viņa iznāca laukā un laipni lūdza tos ienākt. Pilī viņa tiem piedāvāja kausos vīnu, mazliet piejaukusi tam burvestības zāļu sulu. Mani ceļabiedri izdzēra vīnu, un Kirke, pieskārusies katram no tiem ar zizli, pārvērta tos visus par cūkām, atstādama tiem tomēr prātu. Kirke sadzina tos kūtī un iemeta kā barību zīles.

Gauži raudāja mani biedri. Izglābās tikai Eirilohs. Viņš nebija iegājis pilī kopā ar citiem.

Eirilohs atskrēja uz kuģi un šausmās stāstīja par nelaimi, kas nolikusi ar maniem ceļabiedriem. Es tūlīt devos uz Kirkes pili, domādams tikai par to, kā glābt savus biedrus. Ceļā man parādījās Hermejs skaista jaunekļa izskatā. Viņš pamācija mani, kā atbrīvot biedrus no burves varas, un iedeva brīnišķīgu sakni, lai man nekaitētu Kirkes Zintis. Nonācu pie Kirkes pils. Viņa laipni mani saņēma, ieveda pilī un, nosēdinājusi bagātīgi izrotātā krēslā, pasniedza burvestības dzērienu. Es to mierīgi izdzēru, bet viņa pieskārās man ar zizli un teica:

—    Ej nu tagad uz cūkkūti un valsties tur kopā ar citiem.

Bet es, izvilcis zobenu, kā man bija licis Hermejs, piesteidzos pie viņas un draudēju viņu nogalināt. Kirke nokrita manā priekšā ceļos.

—    Ai, kas tu tāds esi? — viņa izsaucās. — Līdz šim vēl neviens nav varējis pretoties manas burvestības dziras spēkam. Ai, es zinu, tu esi viltprātis Odisejs! Jau sen man pareģoja Hermejs, ka tu atnāksi pie manis. Bet bāz jel savu zobenu makstī.

Un es, iebāzis zobenu makstī, piespiedu Kirki zvērēt, ka viņa man nedarīs nekā ļauna. Viņa zvērēja nepārkāpjamo dievu zvērestu. Pēc tam Kirke lūdza mani palikt pie viņas un atpūsties. Es biju ar mieru. Kamēr atpūtos, Kirkes kalpones, upju un strautu dievu meitas, bija sagatavojušas bagātīgu mielastu. Pēc atpūtas es apvilku krāšņas drānas, iegāju dzīru zālē, apsēdos pie gardiem ēdieniem apkrautā galda un nogrimu skumjās domās. Aiz bēdām es nevarēju nekā ēst, un Kirke man jautāja, kāpēc es tik noskumis. Atbildēju viņai, ka nekā neēdīšu, kamēr viņa nebūs atdevusi agrāko izskatu maniem ceļabiedriem. Tūlīt Kirke izdzina cūkas no kūts un, ieziedusi tās ar burvestības ziedi, atdeva maniem biedriem viņu agrāko izskatu; viņi tagad bija kļuvuši pat skaistāki un spēcīgāki nekā agrāk. Viņi priecājās, mani redzot, un viņu prieks aizkustināja pat Kirki. Burve lūdza mani noiet uz jūras krastu pēc citiem tur palikušajiem maniem biedriem un atvest viņus visus uz pili. Es tūlīt izpildīju Kirkes lūgumu un aizvedu pie tās visus savus ceļabiedrus, kaut gan Eirilohs centās mani pārliecināt neuzticēties ļaunprātīgajai burvei. Kad mēs visi bijām sapulcējušies Kirkes pilī, viņa mums sarīkoja lieliskas dzīres.

Veselu gadu mēs nodzīvojām Kirkes pilī. Kad gads bija pagājis, es sāku lūgt Kirki atlaist mūs uz dzimteni. Lielā burve bija ar mieru. Viņa tikai teica, ka pirms atgriešanās dzimtenē man jānokāpjot drūmajā Aīda valstībā un tur no Tēbu pareģa Teiresija ēnas jādabū zināt mans liktenis. Kirke man izstāstīja, kā atrast ieeju pazemes ēnu valstībā, un pamācīja, kā man jāupurē un kā jāpiesauc mirušo ēnas. Es uzklausīju dieves pamācības un liku biedriem posties ceļā. Mums pošoties, no trokšņa pamodās Elpēnors, kas gulēja uz pils jumta. Viņš uzlēca no savas guļasvietas un, aizmirsis, ka atrodas uz jumta, devās turp, kur skanēja biedru balsis. Viņš nokrita zemē no augstā jumta un bija uz vietas pagalam. Mēs gauži raudājām par biedra nāvi, bet tūlīt nevarējām viņu apbedīt: mums bija steidzīgi jādodas tālā ceļā uz zemes malu, uz ieeju drūmajā Aīda valstībā.

ODISEJS NOKĀPJ AĪDA VALSTĪBĀ

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Tā teica Odisejs, bet visi dzīru viesi lūdza Odiseju stāstu turpināt, lūdza to arī Arēte un valdnieks Alkinojs. Visi bija ar mieru klausīties Odiseju līdz pašai rītausmai, un Odisejs turpināja savu stāstu:

— Redzēju Aīda valstībā arī valdnieka Agamemnona dvēseli. Viņš rūgti žēlojās par savu sievu Klitaimnestru un Aigistu, kas Mikēnu valdnieku nogalinājuši viņa atgriešanās dienā. Agamemnona dvēsele deva man padomu neuzticēties pēc atgriešanās Itakā manai sievai Pēnelopei, Redzēju arī Ahilleja, Patrokla, Antiloha un Telamona dēla Ajanta dvēseles. Ahillejam es pastāstīju par viņa dēla Neoptolema lielajiem varoņdarbiem, viņš ļoti priecājās, kaut gan pirms tam bija gauži žēlojies par skumju pilno dzīvi mirušo valstībā un vēlējies labāk būt par pēdējo, kalpu virs zemes nekā par valdnieku mirušo dvēseļu valstībā. Gribēju izlīgt ar vareno Ajantu — es tam biju nodarījis lielu pārestību, kad mēs strīdējāmies Ahilleja apbruņojuma dēļ, — bet Ajants aizgāja klusēdams, neteicis man ne vārda. Es redzēju arī mirušo soģi — valdnieku Mīnoju, redzēju Tantala un Sīsifa mokas. Pie manis pienāca arī lielā varoņa Hērakla dvēsele, bet pats viņš ir Olimpā, nemirstīgo dievu pulkā. Es gaidīju, ka pienāks arī citi sendienu lielie varoņi, bet dvēseles sāka tik briesmīgi kliegt, ka es izbijos un bēgu uz kuģi. Es baidījos, ka, Persefones sūtīta, atnāks briesmīgā Gorgona Medūza.

Atri ievilkām kuģi sirmā Okeāna ūdeņos un atstājām kimmeriešu zemi. Drīz mēs laimīgi sasniedzām arī Aiajas salu un, piestājuši pie krasta, mierīgi aizmigām.

ODISEJA BRAUCIENS GAR SIRĒNU SALU UN GAR SKILLU UN HARIBDU

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Nākamajā dienā mēs apbedījām Elpēnora līķi un uzbērām pār to augstu kapkalnu. Dabūjusi zināt par mūsu atgriešanos, uz jūras krastu atnāca arī burve Kirke, ko pavadīja viņas kalpones; tās atnesa uz kuģi daudz gardu ēdienu un ādas maisus ar vīnu. Līdz vēlai naktij mēs dzīrojām uz jūras krasta. Kad mani ceļabiedri nolikās gulēt, burve Kirke man pastāstīja, kādas briesmas draud mums ceļā, un pamācīja, kā no tām izvairīties.

Līdzko rītausmā sārtojās debess jums, es pamodināju savus biedrus. Mēs ieviikām kuģi jūrā, airētāji sparīgi metās airos, un kuģis aiztrauca prom no salas. Labs ceļavējš piepūta buras, un mēs mierīgi braucām pa jūru. Nebija vairs tālu arī sirēnu sala. Tad es teicu saviem biedriem:

—    Draugil Tūlīt mums būs jābrauc garām sirēnu salai. Ar savu dziedāšanu viņas ievilina garāmbraucošos jūrniekus un briesmīgā kārtā tos nonāvē. Visa viņu sala ir kā sētin nosēta ar saplosīto cilvēku kauliem. Es aizlipināšu jums ausis ar valkanu vasku, lai jūs nedzirdētu viņu dziedāšanu un neietu bojā, bet mani jūs piesieniet pie masta — burve Kirke atļāva man klausīties sirēnu dziesmas. Ja es, viņu dziesmu valdzināts, lūgšu jūs mani atraisīt, tad piesieniet mani vēl stiprāk.

Tikko es to pateicu, piepeši norima ceļavējš. Mani biedri nolaida buru un ķērās pie airiem. Jau bija redzama sirēnu sala. Es aizlipināju saviem ceļabiedriem ausis ar vasku, un viņi mani tik stipri piesēja pie masta, ka es nevarēju pakustināt nevienu locekli. Mūsu kuģis ātri brauca garām salai, un valdzinoši tajā dziedāja sirēnas.

—    Ai, brauc pie mums, vareno Odisej, — dziedāja sirēnas, — griez uz krastu savu kuģi, lai priecātos par mūsu dziedāšanu. Neviens jūrnieks nepabrauc garām, nenoklausījies mūsu jaukās dziesmas. Aplaimots viņš atstāj mūs, dabūjis daudz ko zināt. Mēs visu zinām — gan to, ko pēc dievu gribas izcietuši grieķi pie Trojas, gan to, kas pašlaik notiek virs zemes.

Viņu dziesmas valdzināts, es devu zīmi biedriem mani atraisīt, bet, atcerēdamies manus norādījumus, viņi vēl stiprāk mani sasēja. Tikai tad mani biedri izņēma vasku no ausīm un atraisīja mani no masta, kad sirēnu sala nebija vairs redzama.

Kuģis mierīgi brauca arvien tālāk, bet tad es dzirdēju tālumā briesmīgu troksni un ieraudzīju dūmus. Es zināju, ka tā ir Haribda. Mani biedri izbijās, airi izšļuka tiem no rokām, un kuģis apstājās. Pieiedams pie katra, es sāku tos uzmundrināt.

—    Draugi! — es teicu tiem. — Daudz nelaimju mēs esam pieredzējuši, no daudzām briesmām izglābušies, briesmas, kas mums tagad jāpārvar, nav bīstamākas par tām, kuras mums draudēja Polifēma alā. Nezaudējiet drosmi, metieties sparīgāk airos! Zevs palīdzēs izglābties mums no bojāejas. Grieziet tālāk kuģi no tās vietas, kur redzami dūmi un dzirdama briesmīgā krākšana. Stūrējiet cieši gar klinti!

Mani vārdi iedvesa biedriem drosmi, un viņi airēja, cik vien jaudas. Es tiem tomēr nekā neteicu par Skillu. Es zināju, ka Skilla izraus no mūsu vidus tikai sešus biedrus, bet Haribdā mēs visi būtu gājuši bojā. Es pats, aizmirsis Kirkes norādījumus, paķēru šķēpu un sāku gaidīt Skillas uzbrukumu. Velti es centos to ieraudzīt.

Atri trauca mūsu kuģis pa šaurumu. Mēs redzējām, kā Haribda ierija jūras ūdeni, viļņi bangoja, gāzdamies iekšā rīklē, un dziļi tās vēderā kā katlā mutuļoja jūras gļotas un zeme. Bet, kad tā atkal ūdeni izgrūda atpakaļ, tas, briesmīgi krākdams, griezās vērpetē un sāļās šļakatas uzlidoja līdz pašai klints galotnei. Bāls no šausmām, es raudzījos uz Haribdu. Šai brīdī briesmīgā Skilla izstiepa visus savus sešus kaklus un sagrāba sešus manus biedrus savās milzīgajās rīklēs — katrā bija pa trim rindām zobu. Es tikai redzēju, kā pazibēja gaisā viņu rokas un kājas, un dzirdēju, kā viņi sauca mani palīgā. Pie ieejas savā alā Skilla tos aprija. Velti nelaimīgie izstiepa pret mani savas rokas, lūgdami palīdzību.

Ar lielām pūlēm pabraucām garām Haribdai un Skillai un devāmies uz Hēlija salu Trīnakriju.

ODISEJS TRINAKRIJAS SALĀ. ODISEJA KUĢA BOJĀEJA

Drīz tālē parādījās Hēlija sala. Tā tuvojās arvien ātrāk. Es jau skaidri dzirdēju Hēlija vēršu maurošanu un aitu blēšanu. Atcerēdamies Teiresija pareģojumu un burves brīdinājumu, es centos pārliecināt biedrus — pabraukt salai garām un nepiestāt pie tās. Es gribēju izbēgt no lielām briesmām. Bet Eirilohs man teica:

— Cik tu esi nežēlīgs, Odisej! Pats tu esi kā no vara liets un nepazīsti noguruma. Mēs esam noguruši; cik nakšu neesam gulējuši, bet tu liedz mums izkāpt krastā, stiprināties ar ēdienu un atpūsties. Bīstami braukt naktī pa jūru. Dažreiz pat pret dievu gribu iet bojā kuģi, kad naktī pēkšņi saceļas vētra un sāk trakot jūra. Nē, mums ir jāpiestāj pie krasta, bet, līdzko ausīs rīts, mēs dosimies tālāk.

Arī pārējie mani ceļabiedri piekrita Eiriloham. Es sapratu, ka no nelaimes mums neizbēgt. Piestājām pie salas un izvilkām kuģi uz krasta. Es liku biedriem zvērēt, ka

viņi nenogalinās Hēlija vēršus. Pagatavojām sev vakariņas un, tās ēzdami, raudājām, pieminēdami biedrus, kurus bija aprijusi Skilla. Paēduši mēs visi mierīgi aizmigām uz jūras krasta.

Naktī Zevs uzsūtīja briesmīgu vētru. Draudoši iegaudojās nevaldāmais Borejs, mākoņi apklāja visas debesis, vēl drūmāka kļuva tumšā nakts. No rīta mēs ieviikām savu kuģi kādā piekrastes alā, lai vētra to nesadragātu. Vēlreiz es ludzu biedrus neaiztikt Hēlija ganāmpulkus, un viņi apsolījās izpildīt manu lūgumu. Veselu mēnesi pūta pretvējš, un mēs nevarējām doties ceļā. Tad izbeidzās visi mūsu pārtikās krājumi. Nācās iztikt ar to, ko mēs ieguvām ar medībām un zveju. Arvien vairāk un vairāk manus ceļabiedrus sāka mocīt bads. Reiz iegāju tālāk salā, lai vienatnē lūgtu dievus sūtīt mums ceļavēju. Neviena netraucēts, lūdzu Olimpa dievus izpildīt manu vēlēšanos. Pašam to nemaz nemanot, es ieslīgu dzijā, dievu sūtītā miegā. Kamēr es gulēju, Eirilohs pierunāja manus biedrus nokaut dažus vēršus no Hēlija ganāmpulka. Viņš teica, ka, atgriezušies dzimtenē, mēs atgūš6t Hēlija labvēlībuuzceldami viņam krāšņu templi un veltīdami dārgas dāvanas. Pat ja dievi par vēršu nokaušanu lemtu viņiem bojāeju, tad labāka par bada nāvi ir tomēr nāve jūras dzelmē.

Mani ceļabiedri paklausīja Eiriloham. Viņi izmeklēja no ganāmpulka labākos vēršus un tos nokāva. Vienu daļu gaļas viņi ziedoja dieviem. Upurmiltu vietā viņi ņēma ozollapas un vīna vietā — ūdeni, jo mums vairs nebija ne miltu, ne vīna; Upurējuši dieviem, tie sāka cept gaļu uz ugunskuriem. Šai brīdī es pamodos un devos uz kuģi. Jau no tālienes sajutu, ka ož pēc ceptas gaļas, un sapratu, kas noticis. Šausmās es izsaucos:

— Ai, lielie Olimpa dievi! Kāpēc jūs man uzsūtījāt miegu? Lielu noziegumu izdarījuši mani biedri, viņi ir nokāvuši Hēlija vēršus.

Nimfa Lampetija jau bija izstāstījusi Hēlijam, kas noticis. Sadusmojās lielais Hēlijs. Viņš žēlojās dieviem, ka mani biedri to esot apvainojuši, draudēja, uz visiem laikiem noiet drūmā Aīda valstībā un nekad vairs nespīdēt dieviem un cilvēkiem. Lai remdinātu saules dieva dusmas, Zevs apsolīja sadragāt ar savu zibeni manu kuģi un. iznīcināt visus manus biedrus.

Velti es pārmetu saviem biedriem viņu noziegumu. Dievi sūtīja mums baigu zīmi. Nodīrātās vēršu ādas kustējās, it kā būtu dzīvas, un gaļa žēli īdēja. Sešas dienas

trakoja vētra, un visas šīs dienas mani ceļabiedri kāva un ēda Hēlija vēršus. Beidzot septītajā dienā vētra norima un sāka pūst labs ceļavējš. Tūlīt mēs devāmies tālāk. Bet, tikko Trīnakrijas sala pazuda no mūsu acīm, zibeņmetis Zevs pārklāja debess jumu pār mūsu galvām ar negaisa mākoņiem. Gaudodams brāza rietumvējš, sacēlās briesmīga vētra. Kā skals salūza mūsu masts un nokrita uz kuģa, krītot sašķaidīdams stūresvīram galvu, un tas bez dzīvības iegāzās jūrā. Uzliesmoja Zeva zibens un druskās sadragāja kuģi. Visus manus ceļabiedrus aprija jūra. Vienīgi es izglābos. Ar lielām pūlēm man izdevās pieķerties pie kāda salauzta masta gabala un sasiet to kopā ar mana kuģa ķīli. Vētra norima. Sāka pūst Nots. Tas dzina mani tieši uz Haribdu. Šai brīdī tā kaukdama ierija jūras ūdeni. Es tikko paguvu pieķerties pie vīģes koka, kas auga uz klints pie pašas Haribdas, un paliku karājamies tieši virs šausmīgās Haribdas. Ilgi gaidīju, kamēr tā līdz ar ūdeni izgrūdis atpakaļ mastu un ķīli. Beidzot tie izpeldēja no viņas briesmīgās rīkles. Palaidu vaļā vīģes koku un metos lejā tieši uz sava kuģa dragām. Tā es izglābos no bojāejas baismīgajā Haribdas rīklē. Arī tā bija Zeva griba, ka es izglābos no šausmīgās Skillas. Viņa nepamanīja mani peldam pa bangojošās jūras viļņiem.

Deviņas dienas vējš un viļņi dzenāja mani pa bezgalīgo jūru un beidzot izmeta nimfap Kalipso salā, bet par to es jau esmu jums, Alkinoj un Arēte, stāstījis, ari to, kādas lielas briesmas man bija jāpiedzīvo, pirms es nonācu jūsu salā. Nebūtu prātīgi, ja es atkal to stāstītu, un jums būtu garlaicīgi mani klausīties.

Tā beidzās stāsts par Odiseja piedzīvojumiem.

ODISEJA ATGRIEŠANĀS ITAKĀ

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Nākamajā dienā fajāki sagatavoja visu braucienam un sakrāva kuģī bagātīgas dāvanas, kuras bija saņēmis Odisejs. Pats Alkinojs vadīja sagatavošanās darbus. Kad viss bija gatavs, Alkinoja pilī upurēja Zevam un sarīkoja atvadu dzīres. Odisejs nepacietīgi gaidīja vakaru. Viņš priecājās, redzēdams, ka saule slīd uz rietu un vakars jau tuvu. Kad sāka mesties krēsla, Odisejs atvadījās no valdnieka Alkinoja un dievei līdzīgās Arētes un devās uz kuģi. Viņu pavadīja kalpones, nesdamas vīnu un pārtiku ceļam. Odisejs iekāpa kuģī un atgūlās viņam sagatavotā guļasvietā. Spēcīgie airētāji metās airos, un kuģis izbrauca atklātā jūrā. Dievi ieaijāja Odiseju dziļā miegā, un viņš mierīgi gulēja visu ceļu. Ātrāk par vanagu trauca kuģis pa jūru un, gaismai austot, jau piestāja pie Itakas krasta, netālu no najādām veltītās alas. Fajāki uzmanīgi iznesa Odiseju krastā un noguldīja uz smiltīm. Viņam blakus tie nolika visas fajāku dotās dāvanas un devās atpakaļceļā. Poseidons ieraudzīja kuģi atgriežamies un briesmīgi sadusmojās uz fajākiem, ka tie pret viņa gribu ir atveduši Odiseju dzimtenē. Poseidons žēlojās par fajākiem zibeņmetim Zevam. Tas deva savam brālim padomu par sodu pārvērst fajāku kuģi, kad tas iebrauks dzimtajā ostā, par augstu klinti. Poseidons devās uz fajāku salu un gaidīja tur kuģi atgriežamies. Tālu jūrā jau parādījās kuģis. Krastā bija sanācis liels ļaužu pūlis sagaidīt jūrniekus. Kuģis jau tepat pie ieejas ostā. Pēkšņi tas kļūst par klinti. Par šo brīnumu paziņoja valdniekam Alkinojam. Viņš saprata, ka Poseidons ir izpildījis savus draudus — sodījis fajākus par to, ka viņi vadā pa jūrām ceļiniekus. Aikinojs sasauca visus iedzīvotājus un lika upurēt Poseidonam, lai remdētu viņa dusmas. Fajāki dedzīgi lūdza Poseidonu neturēt uz viņiem ļaunu prātu un neaizšķērsot ar augstu kalnu pieeju viņu pilsētai. Tie deva svinīgu solījumu nekad vairs nevest ceļiniekus uz dzimteni.

Pēc kāda laika Odisejs jūras krastā pamodās. Viņš nepazina dzimto Itaku, jo dieve Atēna visu apkārtni bija tinusi miglā, un Odisejs krita izmisumā, Viņš domāja, ka fajāki to atstājuši kādā neapdzīvotā salā, un sāka gauži žēloties par savu bēdpilno likteni.

Apkārt apskatījies, viņš ieraudzīja sev blakus fajāku dāvanas. Tās visas bija neskartas. Noskumis Odisejs sāka iet pa jūras krastu un sastapa skaistu jaunekli. Viņš jautāja tam, kas šī par zemi, un pārsteigts dzirdēja, ka viņš ir Itakā. Arī jauneklis jautāja Odisejam, kas viņš tāds. Piesardzīgais Odisejs atbildēja, ka viņš esot ceļinieks, dzimis Krētā, bet no turienes esot bēdzis, jo aiz atriebības nogalinājis īdomeneja dēlu Arhilohu. Ar feniķiešu kuģi viņš gribējis doties uz Pilu vai Elīdu, bet feniķieši, kad viņš aizmidzis, to nodevīgi pametuši šeit, uz krasta, paņemdami līdz visas viņa bagātības. Jauneklis noklausījās šo stāstu, pasmaidīja un pēkšņi mainīja savu izskatu. Odiseja priekšā stāvēja dieve Atēna Pallāda. Viņa atzinīgi izteicas par Odiseja piesardzību un iedrosmināja viņu, apsolīdama savu palīdzību; dieve teica, ka līdz šim tā ne vienmēr viņam palīdzējusi tāpēc, ka neesot gribējusi sadusmot Poseidonu. Atēna ieteica Odisejam nevienam neatklāt, kas viņš ir. Bet Odisejs vēl arvien nebija pārliecināts, ka viņš atrodas Itakā. Tad Atēna lika izklīst miglai, kas klāja Itaku, un Odisejs pazina savu dzimteni. Viņš metās ceļos un sajūsmā sāka skūpstīt zemi, bet Atēna pārvērta Odiseju par nožēlojamu ubagu. Sakrunkojās āda uz viņa sejas un pleciem, viņš izdēdēja, krāšņās cirtas pazuda no viņa galvas, izdzisa viņa acu mirdzums, un kreveļaini kļuva viņa plakstiņi. Atēna ietērpa viņu netīrās skrandās, pārmeta viņam pār plecu virvē piesietu salāpītu ubaga tarbu un iedeva kūju rokā. Viņa deva Odisejam padomu noglabāt fajāku dāvanas alā un iet kā ubagam pie cūkgana Eimaja. Viņa pati tūlīt aizsteidzās uz Spartu, lai liktu atgriezties mājās Odiseja dēlam Tēlemaham.

ODISEJS PIE EIMAJA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Kad Odisejs pienāca pie cūkgana Eimaja mitekļa, viņš ieraudzīja Eimaju, kas sēdēja pie durvīm un strādāja. Odiseju pamanīja suņi un, nikni riedami, bruka tam virsū. Suņi būtu saplosījuši Odiseju, ja nebūtu piesteidzies Eimajs un tos aizgaiņājis.

— Ceļiniek, — Eimajs teica Odisejam, nepazīdams viņu ubaga izskatā, — ja suņi tevi saplosītu, man būtu uzbrukušas jaunas bēdas, kaut gan es jau tā bēdājos par bojā gājušo Odiseju. Bet ienāc pie manis, es tevi paēdināšu un ļaušu atpūsties.

Odisejs iegāja Eimaja mājā, kas bija sakrauta no neapstrādātiem akmeņiem. Pagalmā, netālu no mājas, bija cūkkūts. Eimajs ar Odiseju iegāja iekšā, un Eimajs nosēdināja ceļinieku uz sakrautiem žagariem, kas bija apklāti ar kalnu kazas ādu. Pēc tam viņš iegāja sivēnu kūtī, paņēma divus sivēnus, nokāva un izcepa. Eimajs ielēja mielastam koka kausā arī vīnu un lika to visu galdā. Gatavodams mielastu, Eimajs gauži žēlojās par patvarīgajiem preciniekiem, kas ļaunāk par jūras laupītājiem postot Odiseja namu un iznīcinot viņa lielos ganāmpulkus. Odisejs uzmanīgi klausījās viņu un domāja, kā atriebties preciniekiem. Mielasta laikā Odisejs sāka izjautāt Eimaju par viņa kungu, un, kad cūkgans teica, ka viņa saimnieks ir gājis bojā, Odisejs zvērēja, ka saimnieks atgriezīsies, un tas būs drīz. Bet Eimajs neticēja viņa zvērestiem un jautāja ceļiniekam, kas viņš esot. Tad Odisejs viņam izstāstīja izdomātu stāstu par savām likstām.

Viņš stāstīja, ka viņam nodarījuši pāri vecākie brāļi, apkrāpdami, mantojumu dalot, ka viņš apprecējis bagātu mantinieci, kļuvis pats bagāts, bijis karā pie Trojas un pēc atgriešanās dzimtenē devies uz Ēģipti. Stāstīja, ka ēģiptieši apkāvuši gandrīz visus viņa ceļabiedrus, jo tie laupījuši viņu pilsētu. Bet viņš izlūdzies no Ēģiptes valdnieka apžēlošanu un tā izglābies. Septiņus gadus viņš esot bijis Ēģiptē un no turienes devies uz Feniķiju. Kāds feniķietis pierunājis viņu braukt uz Lībiju. Viņš devies ar to kopā ceļā, bet Zevs sadragājis ar zibeni viņu kuģi. Izglābies tikai viņš viens pats; tesprotiešu[160] zemē viņu izmetuši malā viļņi. Šai salā tesprotiešu valdnieks viņam esot stāstījis, ka Odisejs ar bagātīgām dāvanām atgriežoties dzimtenē. Tad viņš devies ar tesprotiešu kuģi uz Dūlihiju, bet tesprotieši gribējuši pārdot viņu verdzībā; tikai ar lielām grūtībām viņam izdevies aizbēgt no tiem, kad viņi piestājuši Itakas krastā. Eimajs noticēja visam šim izdomātajam stāstam, neticēja tikai tam, ko Odisejs it kā dzirdējis no tesprotiešu valdnieka. Eimajs pārmeta ceļiniekam, ka par Odiseju viņš stāstot tikai tāpēc, lai šeit, Itakā, dabūtu dāvanas no viņa tuviniekiem. Bet Odisejs viņam teica:

— Klausies, Eimaj, apsoli man dot jaunas drēbes, ja Odisejs atgriezīsies, bet, ja es tevi esmu krāpis, tad sasauc ganus un nomet mani no klints jūrā, lai turpmāk dažādi klaidoņi neuzdrošinātos izdomāt blēņas.

Drīz atgriezās gani ar cūku baru. Viņi nokāva treknu cūku un sēdās vakariņot. Vakariņas ēdot, Eimajs pagodināja ceļinieku, pasniegdams tam labāko gabalu un piedāvāja kā viesim pirmajam vīna kausu.

Viņiem visiem tā mierīgi vakariņojot, ārā sacēlās stipra vētra ar lietu. Kļuva auksti. Bet Odisejam nebija pat apmetņa, ar ko guļot apsegties, Tad viņš pastāstīja Eimajam un ganiem kādu stāstu, lai viņi saprastu mājienu un dotu viņam apmetni.

— Klausies, Eimaj, klausieties arī jūs, — tā sāka Odisejs. — Kādreiz pie Trojas Menelājs, Odisejs un es gulējām slēpnī. Naktī meldrājā bija auksti, sniga lielām pārslām sniegs, bet es biju piemirsis paņemt savu apmetni; pēc kāda laika es to pateicu Odisejam. Viņam tūlīt iešāvās prātā viltība. Piecēlies viņš pamodināja tam blakus guļošos kareivjus un teica: viņš redzējis nelāgu sapni un tāpēc baidoties, ka viņi tik tālu aizgājuši no kuģiem; vajagot aizsūtīt kādu pie Agamemnona pēc pastiprinājuma. Tūlīt piecēlās kāds no kareivjiem, nometa savu apmetni un aizgāja uz kuģiem, bet es paņēmu apmetni, apsedzos ar to un mierīgi nogulēju līdz pašai gaismai.

Eimajs saprata mājienu. Sagatavoja Odisejam guļasvietu pie pavarda, paklāja aitādu un kazādu un deva Odisejam apsegties ar savu apmetni, kuru tas valkāja ziemā. Odisejs saldi aizmiga, bet Eimajs pats nepalika mājās. Uzkāris pār plecu zobenu, paņēmis šķēpu rokā un ietinies apmetnī, viņš aizgāja pie cūkām, kas ganījās klints pakājē.

TĒLEMAHA ATGRIEŠANĀS ITAKĀ

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Atstājusi par ubagu pārvērsto Odiseju, Atēna Pallāda devās uz Spartu un ātri to sasniedza. Viņa iegāja tieši tanī valdnieka Menelāja pils istabā, kur gulēja Tēlemahs ar Peisistratu. Peisistrats gulēja mierīgi, bet Tēlemaha miegs bija nemierpilns. Arī miegā Tēlemahs domāja par tēvu un bēdājās par to. Atēna piegāja pie Odiseja dēla gultas galvgaļa un teica viņam:

— Laiks tev, Tēlemah, atgriezties dzimtenē, kur tu esi atstājis visu savu mantu. Patvarīgi precinieki to izšķiež, viņi izšķiedīs visu, ja tu neatgriezīsies. Padomā arī par to, cik nepastāvīgas ir sievietes. Ja tava māte būs ar mieru apprecēties ar Eirimahu, tad viņa aizmirsīs tevi un rūpēsies tikai par otrā vīra bērniem. Atgriezies drīzāk mājās. Bet zini: precinieki tev gatavo slazdus. Lai no tiem izbēgtu, aizbrauc naktī garām salai, bet no rīta, līdzko aust gaisma, piestāj vientuļā vietā pie Itakas krasta. Kuģi tad aizsūti uz pilsētu, pats aizej pie cūkgana Eimaja, bet no viņa aizsūti vēstnesi paziņot Pēnelopei par savu ierašanos.

To teikusi, Atēna aizgāja.

Tēlemahs tūlīt pamodināja Peisistratu un sāka steidzināt viņu atpakaļ uz Pilu, bet Peisistrats pierunāja to pagaidīt līdz rītam. Nevarēja taču naktī atstāt Menelāju, no viņa neatvadoties. Tēlemahs paklausīja Peisistrata padomam. Drīz uzlidoja debess jumā arī ausmas dieve Eosa, Atnāca rīts. Pie jaunekļiem ieradās valdnieks Menelājs. Odiseja dēls sagaidīja Menelāju pie durvīm un lūdza drīzāk atlaist viņu mājās uz Itaku. Menelājs nemēģināja atturēt Tēlemahu, viņš tikai lūdza pagaidīt, kamēr sagatavos dāvanas, un pirms došanās ceļā stiprināties ar ēdienu.

Menelājs aizgāja, lai liktu vergiem ātrāk sagādāt mielastu, tad, pasaucis Helenu un savu dēlu Megapentu, viņš devās ar tiem uz savu mantnīcu. Tur viņš izmeklēja Tēlemaham dāvanas; skaistā Helena arī izraudzīja Tēlemaha nākamajai līgavai dāvanu — viņas pašas austu krāšņu tērpu.

Stiprinājušies ar ēdienu un saņēmuši Menelāja dāvanas, jaunie varoņi posās ceļā. Menelājs iznāca no pils ar vīna kausu, piesauca dievus un, tos godādams, lēja zemē vīnu un lūdza jauniešus nodot viņa sveicienu sirmajam Nestoram. Kad Tēlemahs bija iekāpis ratos un jau saņēmis grožus rokās, pār pili pēkšņi uzlidoja ērglis, nesdams nagos zosi. Menelāja kalpi kliegdami skrēja tam pakaļ, bet ērglis pacēlās augstu gaisā un pazuda, aizlidodams pa labi no pils. Visi saprata, ka tā ir dieva zīme, un Tēlemahs lūdza Menelāju zīmi iztulkot. Spartas valdnieks ilgi domāja. Viņa vietā atbildēja skaistā Helena:

—    Uzklausiet, ko es jums teikšu! To man darījuši zināmu Olimpa dievi. Kā ērglis sagrāba zosi un to saplosīja, tā arī Odisejs, mājās atgriezies, nogalinās preciniekus. Varbūt viņš jau ir atgriezies un prāto, kā sodīt preciniekus.

—   Ai, skaistā Helena, — izsaucās Tēlemahs, — ja lielais Zevs izpildīs to, ko tu saki, tad es, mājās atgriezies, godāšu tevi kā dievi.

To teicis, Tēlemahs pamudināja ar pātagu zirgus, un tie ātri aizbrauca pa ceļu uz Pilu.

Ceļā jaunieši pārnakšņoja Fērās pie varoņa Diokla un nākamajā dienā nonāca Pilā. Tēlemahs pierunāja Peisistratu neiegriezties pilī pie Nestora; Odiseja dēls baidījās, ka sirmgalvis aizturēs viņu vēl vienu dienu. Peisistrats piekrita un aizveda savu draugu tieši uz kuģi, kaut gan zināja, ka tēvam tas nepatiks. Viņš pat sāka steidzināt Tēlemahu braukt ātrāk projām, lai Nestors, dabūjis zināt par viņa atgriešanos, neatnāktu uz jūras krastu un viņu neaizturētu. Tēlemaha pavadoņi steidzīgi uzcēla mastu un jau gribēja doties jūrā, kad pie kuģa pienāca viedīgais Teoklimens. Viņš bija bēdzis no Argosas, baidīdamies no atriebības, jo bija kādu nogalinājis. Teoklimens lūdza Tēlemahu ņemt viņu līdzi kuģī un aizvest uz Itaku; tur viņu nevajātu nogalinātā radinieki. Tēlemahs bija ar mieru un uzņēma Teoklimenu kuģī. Atri tas devās prom no krasta un ar labu ceļavēju trauca atklātajā jūrā.

Šai laikā Odisejs vēl bija pie Eimaja. No rīta viņš gribēja iet uz pilsētu, lai lūgtu žēlastības dāvanas; viņš pat bija nodomājis lūgt preciniekus, lai tie pieņem viņu par kalpu, bet Eimajs, pastāstījis Odisejam, cik patvarīgi un nežēlīgi ir precinieki, pārliecināja viņu to nedarīt. Tad Odisejs sāka jautāt par savu tēvu Lāertu un sievu Pēnelopi. Eimajs visu viņam izstāstīja, nenojauzdams, ka viņš to stāsta nevis ceļiniekam, bet pašam Odisejam. Beidzot Odisejs lūdza Eimaju pastāstīt kā Eimajs pats nonācis Itakā. Eimajs nelika sevi daudz lūgt un pastāstīja Odisejam, ka viņš esot valdnieka Ktēsija dēls no Sirijas salas. Kādreiz pie salas piebraukuši feniķiešu tirgotāji. Tie pierunājuši viņa tēva verdzeni, arī feniķieti, nozagt viņu tēvam, solīdami par to aizvest verdzeni uz dzimteni. Verdzene bijusi ar mieru, slepeni izvedusi viņu no tēva pils un aizvedusi uz feniķiešu kuģi. Feniķieši izbraukuši jūrā, dodamies atpakaļ uz Feniķiju. Viņi braukuši sešas dienas. Septītajā dienā dieve Artemīda nogalinājusi ar savu šautru nodevīgo verdzeni, bet feniķieši, piestājuši Itakā, pārdevuši mazo Eimaju Lāertam.

Odisejs uzmanīgi klausījās Eimaja stāstu. Bija jau vēla nakts, kad Eimajs beidza stāstīt. Tad viņi abi gāja pie miera, bet nedabūja ilgi gulēt — drīz rītausma sārtoja debess jumu un viņiem vajadzēja atstāt savas guļasvietas.

Tai rītā ieradās Itakā arī Tēlemahs. Viņš piestāja pie krasta vientuļā vietā, kā viņam bija likusi Atēna, izkāpa no kuģa, lūdza savu draugu Peiraju dot kādu laiku patvērumu Teoklimenam un gribēja jau doties pie Eimaja. Pēkšņi tiem pāri pārlidoja vanags ar balodi nagos. Teoklimens paņēma Tēlemahu aiz rokas un klusu tam teica:

— Tā ir laba zīme, Tēlemah. Itakā nav varenākas dzimtas par tavu dzimtu. Mūžīgi jūs valdīsiet pār visu Itaku.

Tēlemahs priecājās par šo pareģojumu. Viņš aizsūtīja savus ceļabiedrus ar kuģi uz pilsētas ostu, bet pats priecīgi devās pie cūkgana Eimaja.

TĒLEMAHS IERODAS PIE EIMAJA. ODISEJS UN TĒLEMAHS

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Odisejs un Eimajs pamodās agri. Viņi sev pagatavoja brokastis un sāka stiprināties. Piepeši Eimaja suņi, priecīgi riedami, skrēja pretī Tēlemaham, kas nāca pie Eimaja, un luncinājās ap to. Odisejs dzirdēja soļus, un tūlīt pie ieejas Eimaja miteklī parādījās arī pats Tēlemahs. Cūkgans Eimajs steidzās tam pretī. Viņš apkampa ienākušo Tēlemahu un, prieka asaras raudādams, sāka to skūpstīt. Eimajs priecājās par Tēlemaha atgriešanos, kā tēvs priecājas par vienīgā dēla atgriešanos pēc ilgas šķiršanās. Odisejs piecēlās, viņš gribēja dot savu vietu dēlam. Tēlemahs laipni viņu uzrunāja, teikdams:

—     Sēdies, ceļinieki Nerūpējies, gan Eimajs man atradīs vietu, kur apsēsties.

Eimajs steidzīgi atbrīvoja Tēlemaham sēdekli un pasniedza viņam ēdienu im vīnu. Mielasta laikā Tēlemahs jautāja Eimajam, no kurienes šis ceļinieks, kas viņu atvedis uz Itaku. Eimajs viņam izstāstīja izdomāto stāstu, kuru pats bija dzirdējis no Odiseja, un lūdza uzņemt ceļinieku savā namā, bet Tēlemahs nevarēja solīties, ka to darīs. Kā gan viņš varēja, būdams vēl tik jauns, tikt galā ar patvarīgo precinieku baru? Viņš varēja tikai apsolīt, ka atsūtīs ceļiniekam jaunas drēbes un zobenu un palīdzēs tam atgriezties dzimtenē. Odisejam kļuva Tēlemaha žēl, un viņš, it kā neko nezinādams, sāka to izjautāt par precinieku patvarību un jautāja, vai Itakas tauta un Tēlemaha radinieki neizturas pret viņu naidīgi.

—    Labāk jau mēģināt aiztrenkt no sava nama patvarīgos preciniekus, kaut arī pašam būtu jāiet bojā, nekā paciest apvainojumus un noraudzīties savas mantas izlaupīšanā, — tā Odisejs nobeidza šo sarunu.

'Ko gan varēja uz to atbildēt Tēlemahs? Viņš varēja tikai teikt, ka grūti viņam, vienīgajam dēlam, cīnīties ar patvarīgo precinieku baru, kas turklāt vēl ir nodomājuši viņu nogalināt. Tēlemahs pat baidījās paziņot Pēnelopei par savu atgriešanos. Viņš aizsūtīja Eimaju uz pilsētu un lika tam slepeni, lai precinieki nedabūtu to zināt, paziņot mātei, ka viņš ir atgriezies, bet Pēnelopei vajadzēja ar šo ziņu aizsūtīt kādu no savām uzticamajām verdzenēm pie sirmgalvja Lāerta, kas arī bija ļoti norūpējies par sava mazdēla likteni.

Eimajs steidzīgi aizgāja izpildīt Tēlemaha uzdevumu. Tikko viņš bija izgājis, Odisejam parādījās Atēna Pallāda, kas palika Tēlemaham neredzama; viņa izsauca Odiseju laukā un tur pie pagalma sētas, pieskardamās viņam ar zizli, atdeva agrāko izskatu un lika pateikt Tēlemaham, kas viņš ir.

Kad Odisejs atgriezās atpakaļ, Tēlemahs brīnīdamies raudzījās uz viņu; viņš domāja, ka ienācis kāds no nemirstīgajiem dieviem, tik skaists un dižens bija Odisejs.

—    Ai, ceļinieki — izsaucās Tēlemahs. — Citā veidā tu tagad parādies mani Tu esi kāds no nemirstīgajiem dieviem. Apžēlojies par mums! Mēs bagātīgi tev upurēsim.

—    Nē, es neesmu dievs, — atbildēja Odisejs, — es esmu tavs tēvs Odisejs, kura dēļ tev vajadzēja ciest pārestības no patvarīgajiem preciniekiem.

Mīļi apkampa Odisejs savu dēlu un ar asarām acīs to skūpstīja, bet Tēlemahs nespēja tūlīt ticēt, ka tiešām dzimtenē beidzot ir atgriezies viņa tēvs. Vēl nupat taču viņš to bija redzējis vecu, nelaimīga ceļinieka izskatā. Kā viņš varēja tā pārvērsties, vai mirstīgais var darīt tādus brīnumus! Šaubas māca Tēlemahu, bet Odisejs izklaidēja šīs šaubas, teikdams, ka dieve Atēna pārvērtusi viņu par ubagu, viņa pati tam arī atdevusi īsto izskatu. Tad Tēlemahs ticēja, ka viņa priekšā ir tēvs, un apkampa to. Viņi raudāja prieka asaras. Beidzotj kad bija rimis pirmais atkalredzēšanās prieks, Tēlemahs jautāja tēvam, kā viņš ir atgriezies dzimtenē, kas viņu atvedis ar kuģi Itakā. Odisejs izstāstīja dēlam, kā fajāki viņu atveduši, kā viņš paslēpis fajāku dāvanas dziļā alā un kā viņš sastapis dievi Atēnu, kas aizsūtījusi viņu pie Eimaja. Odisejs sāka izjautāt Tēlemahu par preciniekiem. Viņš bija sašutuma pilns un gribēja tiem atriebties par visām pārestībām. Vai tas ir iespējams? Precinieku taču ir daudz. Viņi sanākuši no visām malām. Pavisam to ir simt sešpadsmit. Vai tad viņi divi — Odisejs un Tēlemahs — var sākt atklātu cīņu ar tādu baru? Bet Odisejam ir vareni palīgi, ar kuriem nespēj cīnīties mirstīgie, lai viņu būtu cik būdams, — šie palīgi ir zibeņmetis Zevs un viņa meita Atēna Pallāda.

Paļaudamies uz viņu palīdzību, Odisejs nolēma rīkoties šādi: Tēlemaham vajadzēja iet uz pilsētu pie preciniekiem, bet vēlāk ar Eimaju turp ubaga un klaidoņa izskatā aizies arī viņš pats, it kā lai lūgtu žēlastības dāvanas. Lai arī precinieki viņu apvainotu kā apvainodami, Odisejs visu panesīs. Tad, kad būs dota zīme, Tēlemaham jāiznes laukā visi ieroči, atstājot ieročus tikai sev un tēvam. Bet par visu vairāk jātur lielā slepenībā Odiseja atgriešanās, lai neviens — pat Pēnelope — to nezinātu, jo ne jau visi vergi un verdzenes ir palikuši uzticīgi Odisejam. Odisejs ar Tēlemahu ilgi apspriedās.

Pa to laiku pilsētā atgriezās arī Tēlemaha kuģis. Viņa ceļabiedri tūlīt aizsūtīja pie Pēnelopes vēstnesi paziņot par dēla atgriešanos. Šo vēstnesi pie pašas Odiseja pils sastapa Eimajs. Kopā viņi iegāja pie Pēnelopes. Visiem dzirdot, vēstnesis paziņoja Pēnelopei par dēla atgriešanos, bet Eimajs, pieliekdamies pie tās, klusu izstāstīja visu, ko viņam bija licis Tēlemahs. Pēnelope priecājās, ka dēls ir atkal mājās.

Vēsts par Tēlemaha atgriešanos drīz nonāca arī līdz preciniekiem, un viņi izbijās. Precinieki sanāca pilsētas laukumā un sāka apspriesties, ko darīt. Antinojs ierosināja nogalināt Tēlemahu, jo tas esot viņu vienīgais kavēklis, bet Amfions tam nepiekrita. Viņš baidījās sadusmot Zevu un deva padomu vispirms jautāt par to dieviem. Ja dievi dos labu zīmi, tad viņš ir ar mieru pats nogalināt Tēlemahu, ja ne, tad viņš arī citiem neieteicot pacelt roku pret Tēlemahu. Precinieki piekrita Amfionam un aizgāja uz Odiseja pili.

Saucējs Medonts pateica Pēnelopei, ko nodomājuši precinieki. Izgāja viņa pie tiem un rūgti pārmeta viņiem ļaunprātību. Sevišķi Pēnelope pārmeta Antinojam, kura tēvu Odisejs kādreiz bija izglābis no tautas dusmām; Eirimahs sāka mierināt Pēnelopi. Viņš teica, ka precinieki nekad nepacels roku pret Tēlemahu. Bet, kaut gan Eirimahs tā runāja, pats viņš par to vien domāja, kā nogalināt Tēlemahu.

Pa to laiku Eimajs bija atgriezies savā miteklī. Dieve Atēna atkal bija pārvērtusi Odiseju par ubagu, lai Eimajs viņu nepazītu. Cūkgans izstāstīja, ko redzējis pilsētā, un sāka gatavot visiem vakariņas. Paēduši viņi likās gulēt.

ODISEJS ATNĀK KĀ UBAGS UZ SAVU PILI

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Nākamajā dienā, līdzko debess mala iedegās rītausmas košajā purpurā, Tēlemahs devās uz pilsētu. Aiziedams viņš lika Eimajam aizvest uz pilsētu ceļinieku, lai tas varētu tur lūgt žēlastības dāvanas. Atnācis mājās, Tēlemahs vispirms satika savu veco aukli Eirikleju. Ieraudzījusi Tēlemahu ienākam, viņa neizsakāmi priecājās un raudādama to apkampa. Visas verdzenes iznāca laukā sagaidīt Odiseja dēlu. Arī Pēnelope, dabūjusi zināt, ka dēls atgriezies, iznāca tam pretī. Viņa apkampa dēlu un sāka to izjautāt, ko tas dabūjis zināt sava brauciena laikā. Bet Tēlemahs tai neko nestāstīja, — viņš steidzās uz pilsētas laukumu, lai atvestu uz savu namu Teoklimenu.

Kad Tēlemahs ieradās pilsētas laukumā, to apstāja precinieku bars, katrs steidzās novēlēt tam kaut ko labu, bet sirds dzijumos viņi prātoja, kā nogalināt Tēlemahu. Drīz uz laukumu atnāca arī Teoklimens ar Peiraju, kas Tēlemaha prombūtnes laikā bija devis Teoklimenam pajumti.

Tēlemahs tūlīt aicināja Teoklimenu pie sevis uz mājām un aizgāja kopā ar viņu. Mājās Tēlemahs un Teoklimens nomazgājās skaistās marmora vannās un sēdās pie mielasta galda. Pie viņiem iznāca arī Pēnelope un atsēdās ar savu darbu netālu no viņu galda. Tēlemahs pastāstīja mātei par savu braucienu uz Pilu un Spartu. Pēnelope noskuma, ka Tēlemahs nav nekā dabūjis zināt par tēvu, bet Teoklimens, to mierinādams, apgalvoja, ka Odisejs esot jau Itakā un droši vien kaut kur slēpjoties, lai labāk varētu uzveikt preciniekus. Teoklimens teica — ja Odisejs nebūtu atgriezies Itakā, tad dievi, Tēlemaham mājās braucot, nebūtu darījuši zīmi.

Pēnelopei tā sarunājoties ar Tēlemahu un Teoklimenu, precinieki pagalmā kavēja laiku, mezdami disku un šķēpu. Drīz gani atdzina kazas un aitas precinieku dzīrēm. Drūzmēdamies iegāja precinieki Odiseja namā un sāka gatavoties dzīrēm. Saucējs Medonts aicināja tos dzīru zālē.

Šai laikā Odisejs ar Eimaju lēnā gaitā devās uz pilsētu. Atbalstīdamies uz spieķa, Odisejs gāja kā nevarīgs ubags. Viņi vairs nebija tālu no pilsētas, kad pie avota, kur pilsētas iedzīvotāji smēla ūdeni, viņus sastapa gans Melantijs. Ieraudzījis Eimaju kopā ar ubagu, bezkaunīgais Melantijs, par tiem ņirgādamies, sauca:

— Redziet, kur viens nelietis ved otru! Kur gan tu, stulbais Eimaj, ved to ubagu? Tu redzēsi, ka precinieki tam visas ribas salauzīs, ja tik viņš iedrošināsies parādīties Odiseja namā!

Tā kliegdams, Melantijs stipri iespēra Odisejam, bet tas pat nepakustējās no šī spēriena. Odisejs tik tikko savaldījās, lai nenogalinātu bezkauņu, triecot to ar galvu pret zemi. Eimajs sāka draudēt Melantijam, ka slikti tam klāšoties, kad atgriezīšoties Odisejs, bet Melantijs rupji atbildēja, ka velti viņš cerot uz Odiseja atgriešanos, drīz precinieki nogalināšot arī Tēlemahu un Eimaju pašu pārdošot kādam svešzemniekam. Tā draudēdams, Melantijs aizgāja.

Eimajs ar Odiseju lēnām gāja tālāk. Beidzot viņi pienāca pie Odiseja pils. Varēja dzirdēt, ka tur dziedāja un spēlēja kitaru. Ļoti jautri pašlaik dzīroja precinieki. Skaļi sarunādamies, Eimajs ar Odiseju iegāja pagalmā. Tur pie pašiem vārtiem uz mēslu kaudzes gulēja Odiseja vecais suns Args. Tas sāka ausīties, līdzko izdzirdēja sava saimnieka balsi. Uzticamais suns pazina savu kungu, luncināja asti un gribēja uzcelties, lai steigtos tam pretī, bet vairs nespēja. Gals bija klāt vecajam, visu pamestajam sunim. Arī Odisejs pazina savu uzticamo draugu. Asaras saskrēja viņam acīs; ātri viņš noslaucīja tās, lai Eimajs nepamanītu. Args vēl sakustējās un nobeidzās. Divdesmit gadus viņš bija gaidījis savu kungu un tūlīt pazina to pat ubaga izskatā.

Eimajs pirmais iegāja dzīru zālē un apsēdās netālu no Tēlemaha. Aiz Eimaja iegāja arī Odisejs. Viņš gan negāja pie viesiem, bet apsēdās pie pašām durvīm, atspiezdamies pret tām. Tēlemahs tūlīt paņēma maizi un gaļu, lika aiznest Odisejam un pateikt tam, lai viņš droši nākot pie viesiem lūgt dāvanas. Odisejs piecēlās un sāka apstaigāt viesus. Visi viņam deva, atteicās tikai Antinojs. Bet Odisejs neatlaidīgi lūdza arī no viņa dāvanu. Nežēlīgais un rupjais Antinojs sadusmojās un aizraidīja projām Odiseju. Tas aizgāja no viņa, teikdams:

—   Jā, es redzu, ka sirds tev nav tik laba, cik skaista tava seja, ja jau tev žēl dot man pat maizes garoziņu, kas turklāt vēl nav tava paša.

Antinojs iedegās dusmās, paķēra solu, svieda ar to no visa spēka Odisejam un trāpīja pa muguru, bet Odisejs no stiprā trieciena pat nesagrīļojās, viņš stāvēja kā nesatricināma klints un, draudoši papurinājis galvu, atsēdās atkal pie pašām durvīm, teikdams:

—   Nav nekāda nelaime, ja, aizsargādams savu īpašumu, kāds pacieš sitienus. Ja tikai atriebības dieves Erīnijas sargā arī ubagus, tad kāzu vietā Antinoju šeit gaida nāve.

Antinojs sadusmojās vēl vairāk, dzirdēdams Odiseja vārdus, bet precinieki pārmeta viņam, ka viņš apvainojis ceļinieku, kas ieradies namā kā viesis, jo ne vienreiz vien nemirstīgie dievi ir atnākuši kā ceļinieki pie cilvēkiem. Sāpīgi bija arī Tēlemaham redzēt, ka Antinojs apvaino viņa tēvu, bet, atcerēdamies norunu, viņš savaldīja dusmas.

Arī Pēnelope dabūja zināt, ka Antinojs apvainojis nelaimīgo ceļinieku. Vēl vairāk viņa sāka ienīst augstprātīgo Antinoju. Ataicinājusi Eimaju, viņa to izjautāja par ceļinieku un, dabūjusi zināt, ka Odisejs kādreiz bijis viesis ceļinieka tēva namā, izsaucās:

— Ai, es ticu, ka Odisejs un Tēlemahs nežēlīgi atriebsies preciniekiem, kad Odisejs atgriezīsies!

Tikko Pēnelope to bija pateikusi. Tēlemahs skaļi nošķaudījās. Pēnelope priecājās par šo zīmi, tagad viņa bija pārliecināta, ka agrāk vai vēlāk precinieki ies bojā no viņas vīra rokas.

Viņa lika Eimajam atvest pie sevis ceļinieku, lai izjautātu to par Odiseju, bet Odisejs atteicās tūlīt iet pie Pēnelopes; negribēdams vēl vairāk kaitināt preciniekus, viņš lūdza Pēnelopi pagaidīt līdz vakaram. Pēnelope bija ar mieru gaidīt. Precinieku dzīres kļuva arvien trokšņainākas un trokšņainākas.

Pienāca nakts. Eimajs jau sen bija aizgājis mājās, bet precinieki vēl turpināja dzīres. Pēkšņi durvīs parādījās kāds ubags, visā Itakā pazīstams rīļa un dzērājs. Viņu sauca par Iru. Ieraudzījis pie durvīm ceļinieku, Irs sāka to dzīt prom, bet Odisejs negāja. Tad īrs draudēja viņu piekaut, ja viņš tūlīt neaizies. Sākās strīds. To dzirdēja Antinojs un, gribēdams uzjautrināt pats sevi un citus preciniekus, nolēma piespiest īru cīnīties ar ceļinieku. Uzvarētājam viņš apsolīja kā balvu ceptu kazas kuņģi, turklāt vēl apsolīja, ka tas varēs nākt katru dienu un lūgt dāvanas. Precinieki sastājās apkārt īram un Odisejam un kūdīja viņus mēroties spēkiem. Odisejs bija ar mieru cīnīties, bet vispirms viņš lika preciniekiem zvērēt, ka tie nepalīdzēs īram. Precinieki to zvērēja. Tad Odisejs novilka savas skrandas un apjozās ar tām. Piecinieki brīnīdamies raudzījās uz Odiseja vareno stāvu, uz viņa muskuļainajām rokām, platajām krūtīm un pleciem. īrs briesmīgi izbijās, bet viņš vairs nevarēja atteikties no cīņas ar Odiseju, jo vergi viņu bija sagrābuši, apjozuši un nostādījuši pretī Odisejam. Aiz bailēm īrs tikko varēja nostāvēt kājās. Odisejs paskatījās uz viņu un nezināja, vai nogalināt viņu ar dūres sitienu vai tikai notriekt zemē. Odisejs saprata, ka viņa spēcīgais sitiens var radīt preciniekos aizdomas, tāpēc, kad Irs iesita viņam pa piecu, viņš savukārt iesita tam pa galvu virs pašas auss. īrs nokrita zemē, brēkdams aiz sāpēm, Odisejs sagrāba to aiz kājas, izvilka no dzīru zāles pagalmā, nosēdināja tur pie sienas, netālu no vārtiem, pārmeta tam pār plecu paša sadriskāto tarbu un iedeva rokā spieķi. Tā Odisejs pārmācīja īru par to, ka tas bezkaunīgi bija dzinis projām viņu, ceļinieku, no viņa paša mājas. Precinieki bija Joti priecīgi, ka Odisejs palīdzējis viņiem tikt vaļā no uzbāzīgā īra. Viņi priecīgi sveica to ar uzvaru, un viens no tiem, Amfinoms, pasniedza Odisejam kausu ar vīnu un novēlēja, lai dievi tam atkal dotu bagātību un laimi. Amfinoms bija pats krietnākais no preciniekiem, bieži viņš bija pārējos atturējis no patvarībām un vienmēr aizstāvējis Tēlemahu. Odisejs to zināja un, gribēdams Amfinomu glābt, deva tam padomu atstāt precinieku baru un atgriezties pie sava tēva, jo Odisejs drīz atgriezīšoties, un tad visiem preciniekiem draud bojāeja. Bet Amfinoms nepaklausīja Odiseja padomam, pats viņš gāja pretī savai nāvei.

Šai brīdī Atēna Pallāda pamudināja Pēnelopi iznākt pie preciniekiem, lai vēl stiprāk iekvēlinātu tajos vēlēšanos viņu apprecēt un lai Odisejs un Tēlemahs vēl augstāk vērtētu viņas uzticību un mīlu. Pēnelope tūlīt pasauca Eirinomi un lika tai atsūtīt divas verdzenes, kas viņu pavadītu uz dzīru zāli pie preciniekiem. Kad Eirinome izgāja, Atēna sūtīja Pēnelopei uz īsu brīdi miegu un guļot deva viņai tādu daiļumu, ka viņa staroja, it kā būtu pati mīlas dieve Afrodīte. Verdzenes ienāca un uzmodināja Pēnelopi. Pēnelope uzcēlās un izgāja pie preciniekiem. Sajūsmā viņi raudzījās uz ienākušo Odiseja sievu, bet Pēnelope piesauca sev klāt Tēlemahu un pārmeta viņam, ka viņš ļāvis savā namā apvainot nelaimīgu ceļinieku. Tēlemahs padevīgi noklausījās savas mātes pārmetumus. Tad kāds no preciniekiem, Eirimahs, sāka runāt ar Pēnelopi un cildināt viņas skaistumu. Pēnelope viņu noklausījās un atbildēja, ka neesot jau viņai vairs agrākā skaistuma, tas viņai zudis jau no tā laika, kad viņu atstājis Odisejs; tikai tad, ja atgrieztos Odisejs, viņa varētu atgūt savu skaistumu. Viņa pārmeta preciniekiem, ka tie spiež viņu doties ar kādu no tiem laulībā, kaut gan tas viņai ir pretīgi, turklāt vēl izputina ar savām dzīrēm Odiseja namu. Senāk tas tā neesot bijis, tad precinieki centušies ar dāvanām iegūt līgavas piekrišanu un neizšķieduši cita mantu. Bet

precinieki neievēroja Pēnelopes pārmetumus; mierīgi tos noklausījušies, viņi aizsūtīja savus kalpus pēc bagātīgām dāvanām un apdāvināja ar tām Pēnelopi, domādami ar dāvanām iegūt viņas piekrišanu laulībām. Pēnelope klusēdama pieņēma dāvanas un aizgāja ar abām verdzenēm uz savām telpām.

Tikko Pēnelope bija aizgājusi, precinieki lika verdzenēm atnest trīs lielas ugunsplātnes un aizdedzināt uz tām uguni, lai spožāk apgaismotu dzīru zāli. Verdzenes pavēli izpildīja, bet Odisejs tām teica, lai viņas ejot darīt savu darbu, ugunsplātnes pieskatīšot viņš pats. Melanto, kāda no verdzenēm, sāka par viņu ņirgāties un to bārt. Odisejs piedraudēja bezkaunīgajai Melanto, ka žēlošoties par viņu Pēnelopei. Verdzenes izbijās no šiem draudiem un stei^ dzīgi aizgāja, bet Odisejs sāka pieskatīt uguni uz plātnēm. Tad Eirimahs, lai uzjautrinātu preciniekus, zobodamies teica:

—    Es redzu — šo ceļinieku mums ir atsūtījis kāds dievs, lai mums dzīrojot būtu gaišāk. Gaisma nāk nevis no ugunsplātnēm, bet no viņa plikā paura, uz kura nav neviena matiņa.

Precinieki smējās, un Eirimahs sāka vēl vairāk ņirgāties par Odiseju. Odisejs mierīgi atteica:

—    Eirimah, liela ir tava augstprātība, bet tu tikai tāpēc iedomājies sevi stipru, ka šeit nav spēcīgu vīru. Ja tev, par nelaimi, gadītos, ka šai brīdī atgrieztos Odisejs, šīs platās durvis tev tūliņ liktos pārāk šauras, tik steidzīgi tu mestos bēgt.

Eirimahs briesmīgi sadusmojās, paķēra solu un atvēzējies svieda ar to Odisejam, bet Odisejs veikli izvairījās no trieciena. Sols trāpīja pa roku vergam, kas iznēsāja vīnu, un tas ievaidēdamies nokrita uz grīdas, kauss izšļuka tam no rokām. Precinieki sāka kliegt. Tie dusmojās, ka viņu dzīrēs, sākot ar to brīdi, kad ieradies ceļinieks, vienmēr izceļoties strīdi, bet Tēlemahs teica, ka ne jau tas esot strīdu cēlonis; tie izceļoties tāpēc, ka visi esot iereibuši, un laiks jau dzīres beigt. Lai gan preciniekiem šādi Tēlemaha vārdi nepatika, viņi tomēr bija spiesti dzīrošanu beigt. Tie vēlreiz ielēja vīnu kausos, izdzēra un devās katrs uz savām mājām.

Kad precinieki bija aizgājuši, Odisejs teica Tēlemaham, ka tagad vajagot no dzīru zāles iznest visus ieročus. Tēlemahs atsauca Eirikleju un lika tai ieslēgt visas kalpones viņu istabās, lai viņas neredzētu, kā nesīs lauka ieročus, kurus vajagot aizvākt, lai tie nebojātos no dūmiem. Eirikleja izpildīja Tēlemaha pavēli. Tēlemahs un Odisejs sāka nest laukā ieročus, un dieve Atēna, aizdedzinājusi savu lāpu, viņiem neredzama, rādīja gaismu. Tēlemahs brīnījās, redzēdams, ka visur līst gaisma no neredzamās lāpas, un jautāja Odisejam, no kurienes šī gaisma. Bet Odisejs aizliedza dēlam par to jautāt; viņš baidījās, ka Tēlemahs ar saviem jautājumiem nesadusmo dievi. Aizvācis visus ieročus, Odisejs devās uz Pēnelopes istabām. Viņa nepacietīgi gaidīja ceļinieku, lai izjautātu par Odiseju, bet Tēlemahs aizgāja uz savu istabu un mierīgi aizmiga.

ODISEJS UN PĒNELOPE

Kad Tēlemahs bija aizgājis gulēt, uz dzīru zāli Pēnelope atnāca ar savām verdzenēm. Verdzenes nolika savai kundzei pie pavarda ar sudrabu apkaltu ziloņkaula krēslu un novāca galdu, pie kura bija dzīrojuši precinieki. Verdzene Melanto sāka atkal zākāt Odiseju, dzīt viņu projām no mājas un draudēt, ka sviedīs ar degošu pagali, ja viņš neaizies. Odisejs draudoši paskatījās uz viņu un teica:

—    Ko tu dusmojies uz mani? Tiesa, es esmu ubags. Tāds jau nu ir mans liktenis, bet bija kādreiz laiks, kad arī es biju bagāts, tā ir bijusi Zeva griba, ka esmu visu zaudējis. Varbūt arī tu zaudēsi savu skaistumu, un neieredzēs tevi tava kundze. Sargies, Odisejs atgriezīsies, un tev būs jāatbild par savu bezkaunību. Ja viņš arī neatgrieztos, tad Tēlemahs taču ir mājās, viņš zina, kā izturas verdzenes. Nekas viņam nepaliek apslēpts.

Odiseja vārdus dzirdēja arī Pēnelope un bargi teica Melanto:

—    Pret visiem tu esi ļauna kā ķēdes suns. Sargies, es zinu, kā tu izturies! Ar savu galvu tu samaksāsi par tādu izturēšanos. Vai tad tu nezini, ka es pati aicināju šurp šo ceļinieku?

Pēnelope pavēlēja nolikt pie pavarda krēslu Odisejam un, kad viņš bija apsēdies tai blakus, sāka izjautāt par savu vīru. Ceļinieks tai pastāstīja, ka viņš pats Krētā esot uzņēmis pie sevis Odiseju kā viesi, kad to, braucot uz Troju, pārsteigusi vētra un tas piestājis pie Krētas krasta. Pēnelope sāka raudāt, dzirdēdama, ka ceļinieks pirms divdesmit gadiem redzējis Odiseju. Gribēdama pārbaudīt, vai viņš runā tainību, Pēnelope jautāja, kā Odisejs bijis apģērbts. Nekas ceļiniekam nevarēja būt vieglāk, kā pastāstīt pašam par savām drānām. Viņš izstāstīja par tām, minēdams pašus niecīgākos sīkumus, un Pēnelope viņam noticēja. Ceļinieks sāka turklāt noteikti apgalvot, ka Odisejs esot dzīvs, ka nesen tas bijis tesprotiešu zemē un no turienes aizbraucis uz Dodonu1 prasīt padomu Zeva orākulam.

—   Odisejs drīz atgriezīsies, — teica ceļinieks, — gads vēl nebūs beidzies, vēl nebūs sācies jauns mēnesis, kad Odisejs atgriezīsies.

Pēnelope labprāt viņam ticētu, bet nevarēja, jo tik daudzus gadus viņa bija gaidījusi Odiseju, tomēr tas neatgriezās. Pēnelope lika verdzenēm sataisīt ceļiniekam mīkstu guļasvietu. Odisejs viņai pateicās un lūdza, lai vecā Eirikleja pirms tam nomazgātu viņam kājas.

Eirikleja labprāt bija ar mieru nomazgāt ceļiniekam kājas, jo viņa augums, viss viņa izskats un pat balss tai atgādināja Odiseju, kuru pati bija kādreiz izauklējusi. Eirikleja atnesa ūdeni vara mazgājamā bļodā un noliecās, lai nomazgātu ceļiniekam kājas. Pēkšņi viņa ieraudzīja rētu Odiseja kājā. Viņa labi pazina šo rētu. Kādreiz mežakuilis bija cirtis Odisejam dziļu brūci, kad viņš ar Autolika dēliem medīja Parnāsa kalna nogāzēs. Pēc šīs rētas Eirikleja pazina Odiseju. Pārsteigumā viņa apgāza mazgājamo bļodu ar ūdeni. Asaras aizmigloja viņai acis, un aiz prieka drebošā balsī viņa teica:

—   Odisej, vai tas esi tu, mans dārgais bērns? Kā gan es tevi agrāk nepazinu?

Eirikleja gribēja pateikt arī Pēnelopei, ka beidzot ir atgriezies viņas vīrs, bet Odisejs ātri aizspieda tai muti ar roku un klusu teica:

—   Jā, es esmu Odisejs, kuru tu izauklēji. Bet ciet klusu, neizpaud manu noslēpumu, citādi tu mani pazudināsi. Sargies pateikt kādam par manu atgriešanos! Bargs sods tevi sagaida, un es tevi nesaudzēšu, kaut gan tu esi mana aukle. Kad sodīšu verdzenes par viņu pārkāpumiem, sodīšu arī tevi, ja tās būs dabūjušas no tevis zināt, ka es esmu atgriezies.

Eirikleja zvērēja glabāt noslēpumu. Priecādamās par Odiseja atgriešanos, viņa atnesa vēl ūdeni un nomazgāja viņam kājas. Pēnelope nepamanīja, kas bija noticis; viņas uzmanību bija saistījusi dieve Atēna.

Kad Odisejs atkal atsēdās pie uguns, Pēnelope sāka žēloties par savu likteni un izstāstīja sapni, kuru nesen redzējusi. Viņa bija redzējusi, ka ērglis saplosījis visas viņas sniegbaltās zosis un visas Itakas sievietes apraudājušas tās kopā ar viņu. Bet tad ērglis atlidojis atpakaļ, nolaidies uz pils jumta un teicis cilvēka balsī: «Pēnelope, tas nav sapnis, bet zīme tam, kas notiks. Zosis ir precinieki, bet es esmu Odisejs, kas drīz atgriezīsies.»

Tad Odisejs teica Pēnelopei, ka viņas sapnis — viņa pati taču to redzot — esot tik skaidrs, ka tur neesot ko iztulkot. Bet pat tādam sapnim Pēnelope nespēja ticēt, viņa neticēja, ka beidzot atgriezīsies Odisejs. Viņa teica ceļiniekam, ka esot nolēmusi nākamajā dienā pārbaudīt preciniekus: iznest Odiseja loku un likt, lai to uzvelk un trāpa uzstādītajā mērķī; kurš šo uzdevumu veikšot, to viņa esot nolēmusi izvēlēties sev par vīru. Ceļinieks deva Pēnelopei padomu neatlikt šo pārbaudi un piebilda:

— Pirms kāds no preciniekiem uzvilks loku un trāpīs mērķī, atgriezīsies Odisejs.

Tā Pēnelope sarunājās ar ceļinieku, nenojauzdama, ka viņa runā ar Odiseju. Bet bija jau vēls. Kaut gan Pēnelope labprāt runātu visu nakti ar ceļinieku, tomēr viņai bija laiks iet pie miera. Viņa piecēlās un devās ar verdzenēm uz savu istabu, un Atēna tur viņai sūtīja saldu miegu.

Odisejs, sataisījis sev guļasvietu no vēršādas un aitādām, atgūlās uz tās, bet nevarēja aizmigt. Viņš visu laiku domāja, kā atriebties preciniekiem. Pie viņa pienāca Atēna, nomierināja, apsolīja savu palīdzību un teica, ka drīz jau beigšoties visas viņa likstas.

Tad Atēna deva Odisejam miegu, bet ilgi viņš negulēja, viņu pamodināja Pēnelopes skaļas raudas; Pēnelope žēlojās, ka dievi neļaujot atgriezties Odisejam. Odisejs piecēlās, sakārtoja savu guļasvietu un, izgājis pagalmā, lūdza Zevu, lai tas darītu viņam labu zīmi ar pirmajiem vārdiem, kurus viņš dzirdēs šai rītā. Zevs uzklausīja Odiseju, un debesīs nodārdēja pērkona grāviens, bet pirmos vārdus, kurus dzirdēja Odisejs, teica verdzene, kas mala miltus ar rokas dzirnavām. Viņa vēlējās, lai šī būtu pēdējā diena, kuru precinieki dzīrodami aizvadīs Odiseja namā. Odisejs bija priecīgs. Tagad viņš zināja, ka zibeņmetis Zevs viņam palīdzēs atriebties preciniekiem.

ODISEJS NOGALINA PRECINIEKUS

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

No rīta daudz verdzeņu sanāca dzīru zālē un sāka to uzpost precinieku dzīrēm. Eirikleja aizsūtīja verdzenes pēc ūdens, lika uzmazgāt grīdu, apklāt solus ar jauniem purpura pārklājiem un nomazgāt traukus. Drīz arī Tēlemahs iznāca no savām istabām un, izjautājis Eirikleju, kā pavadījis nakti ceļinieks, aizgāja uz pilsētas laukumu. Eimajs, Filotijs un Melantijs atdzina precinieku dzīrēm kazas, aitas, cūkas un govi. Eimajs un Filotijs laipni apsveicinājās ar ceļinieku, nožēlodami, ka tam bez pajumtes jāklīst pa pasauli. Filotijs atcerējās Odiseju, un viņam žēl bija sava kunga. Raudzīdamies uz ceļinieku, viņš domāja, vai arī viņa kungam ir jāklīst svešumā bez pajumtes. Eimajs un Filotijs lūdza dievus, lai viņi atvestu mājās Odiseju. Gribēdams iepriecināt savus uzticamos kalpus, Odisejs, griezdamies pie Filotija, teica:

—   Zvēru tev pie lielā Zeva un pie svētā pavarda Odiseja namā, ka tu vēl nepagūsi aiziet no šejienes, kad Odisejs atgriezīsies un tu redzēsi, kā viņš atriebsies patvarīgajiem preciniekiem.

Eimajs un Filotijs bija laipni ar ceļinieku, bet rupjais Melantijs atkal sāka to apvainot un draudēja piekaut, ja tas neaizies no Odiseja nama. Odisejs neko neatbildēja Melantijam, tikai draudoši sarauca uzacis.

Beidzot sāka pulcēties arī precinieki. Viņi bija nodomājuši nogalināt Tēlemahu, bet dievu darītā zīme viņus atturēja. Precinieki sēdās pie galdiem, un dzīres sākās. Tēlemahs nolika pie durvīm solu un galdu Odisejam un lika aiznest viņam ēdienu un vīnu; Odiseja dēls turklāt bargi piebilda:

—   Ceļinieki Sēdi šeit un mierīgi dzīro ar maniem viesiem. Zini, ka nevienam es neļaušu tevi apvainot! Mans nams nav nekāda dzertuve, kur sanāk dažādi salašņas, bet valdnieka Odiseja pils.

Dzirdēdams Tēlemaha vārdus, Antinojs izaicinoši izsaucās:

—    Draugi! Lai Tēlemahs draud, ja viņam tas patīk! Ja Zevs nebūtu darījis baigu zīmi, mēs uz visiem laikiem viņu nomierinātu un viņš nebūtu vairs tāds neciešams pļāpa!

Tēlemahs nekā neatbildēja uz šiem draudiem. Viņš sēdēja klusēdams un gaidīja, kamēr Odisejs dos viņam norunāto zīmi. Atēna vēl vairāk satracināja dauzonīgos preciniekus, lai vēl jo stiprāk Odiseja krūtīs uzliesmotu atriebības alkas. Atēnas pamudināts, kāds no preciniekiem, Ktēsips, izsaucās:

—    Klausieties, ko es jums teikšu! Ceļinieks ir dabūjis no Telemaha diezgan daudz ediena un dzērienu. Arī mums viņam kaut kas jādod. Es jau esmu sagādājis ubaga dāvanu.

To teikdams, Ktēsips paķēra govs kāju un no visa spēka svieda ar to Odisejam. Viņš tikko paguva izvairīties no trieciena. Tēlemahs bargi uzkliedza Ktēsipam:

—    Tava laime, ka tu aizsviedi' garām! Es būtu labāk trāpījis tev ar savu šķēpu, un tavam tēvam būtu jārīko tev nevis kāzas, bet bēres. Vēlreiz es jums saku, ka es neļaušu šeit, manā namā, apvainot viesus.

Precinieki neko neatbildēja, bet Aglājs ieteica tiem neapvainot vairs ceļinieku.

Te pēkšņi dieve Atēna izraisīja preciniekiem neprātīgus smieklus un aptumšoja viņu prātus. Viņi sāka nejēdzīgi smieties, sejas nobālēja, un asaras saskrēja viņiem acīs, skumjas kā knaibles sažņaudza viņu sirdis. Kā plēsīgi zvēri viņi sāka rīt jēlu gaļu. Savā neprātā precinieki ņirgājās par Tēlemahu. Bet Tēlemahs neievēroja viņu zobošanos un sēdēja klusēdams. Arī Pēnelope savās istabās dzirdēja precinieku mežonīgo klaigāšanu pie bagātīgi klātā galda. Vēl nekad neviens nebija sarīkojis tādas dzīres, kādas preciniekiem bija sataisījusi dieve Atēna un Pēnelopes vīrs.

Beidzot Pēnelope piecēlās un devās uz mantnīcu, kur glabājās Odiseja dārgumi. Tur viņa paņēma Odiseja stingro loku. Sis loks kādreiz bija piederējis Eiritam, un Odisejam to bija uzdāvinājis Eirita1 dēls īfits. Paņēmusi loku un bultnesi pilnu ar bultām, Pēnelope devās uz dzīru zāli. Tur, nostājusies pie kolonnas, viņa teica preciniekiem:

—    Uzklausiet mani! Es atnesu jums Odiseja loku. Es precēšu to, kurš uzvilks šo loku un izšaus bultu tā, ka tā izlidos cauri divpadsmit gredzeniem.

Pēnelope iedeva Odiseja loku Eimajam. Ieraudzījis sava saimnieka loku, Eimajs sāka raudāt un aiznesa Hb preciniekiem. Arī uzticamais Filotijs sāka raudāt. Precinieki sadusmojās uz viņiem, ka viņi raud. Bet Tēlemahs iedūra zemē divpadsmit mietus ar gredzeniem un izlīdzināja tos. Viņš pirmais mēģināja uzvilkt loku; trīs reizes viņš to salieca, bet nevarēja atvilkt stiegru. Viņš gribēja saliekt ceturto reizi, bet Odisejs pamāja tam ar galvu, un Tēlemahs vairs nemēģināja. Precinieki nolēma, ka viņiem pēc kārtas jāmēģina uzvilkt loku. Pirmais mēģināja Leiods, bet viņš nevarēja pat mazliet saliekt loku, tik stingrs tas bija. Antinojs tad pasauca Melantiju un lika tam atnest taukus, ar ko ieziest loku. Antinojs domāja, ka ieziests loks vieglāk lieksies. Bet veltas bija precinieku pūles, neviens no tiem nevarēja atvilkt stiegru.

Šajā brīdī Eimajs un Filotijs izgāja no zāles, tiem sekoja arī Odisejs. Pagalmā viņš apturēja uzticamos kalpus un atklāja tiem, kas viņš ir, parādīdams kājā rētu, ko bija atstājuši mežakuija ilkņi. Eimajs ar Filotiju priecājās un skūpstīja viņam rokas un kājas. Odisejs tos nomierināja. Viņš lika Eimajam tai pašā brīdī, kad viņš paņems loku, doties pie Eiriklejas un pateikt tai, lai viņa ieslēdz kalpones un nekur tās neizlaiž, bet Filotijam Odisejs lika labi aizslēgt vārtus. Devis šos rīkojumus, Odisejs atgriezās dzīru zālē un mierīgi apsēdās savā vietā pie durvīm.

Kad Odisejs atgriezās, Eirimahs, ieziedis loku ar taukiem, sildīja to virs uguns. Sasildījis loku, Eirimahs mēģināja to saliekt, bet nevarēja. Redzēdami, ka visi viņu mēģinājumi ir velti, precinieki nolēma likt loku mierā un pamēģināt to saliekt nākamajā dienā, bet pašlaik labāk turpināt dzīrot. Tad Odisejs negaidot lūdza preciniekus, lai tie atļaujot viņam pamēģināt saliekt loku. Precinieki, dzirdēdami viņa lūgumu, sāka par viņu zoboties, bet īstenībā tie baidījās, ka ceļinieks padarīs tiem kaunu. Pēnelope savukārt noteikti pieprasīja, lai ceļiniekam katrā ziņā dotu loku. Tēlemahs pārtrauca māti un lūdza viņu doties uz savām istabām, bet Eimajam lika, lai padod loku Odisejam. Kad Eimajs nesa loku Odisejam, precinieki sacēla negantu brēku. Eimajs izbijās, bet Tēlemahs bargi tam uzkliedza un lika aiznest loku ceļiniekam. Pasniedzis loku Odisejam, Eimajs steidzīgi devās pie Eiriklejas un nodeva tai Odiseja pavēli, bet Filotijs cieši aizslēdza vārtus.

Odisejs paņēma savu loku un sāka to uzmanīgi aplūkot; tā dziedonis aplūko savu kitaru, gatavodamies sākt dziesmu. Bez mazākām pūlēm Odisejs salieca savu loku un atvilka stiegru, pēc tam pamēģināja ar pirkstu, vai tā ir stingra. Draudoši ieskanējās stiegra, un nobālēja precinieki. Nodārdēja debesīs pērkona grāviens — tā Zevs darīja zīmi Odisejam. Prieka pilna kļuva viņa sirds. Odisejs paņēma bultu un, nepieceldamies no savas vietas, izšāva mērķī. Bulta izlidoja cauri visiem divpadsmit gredzeniem, un, Odisejs, griezdamies pie Tēlemaha, izsaucās:

—   Tēlemah! Tavs viesis nedara tev kaunu! Tu redzēji, ka es ilgi nenopūlējos,' uzvelkot loku. Nē, mans spēks vēl nav iedragāts! Tagad mēs sataisīsim citu cienastu preciniekiem, tagad cita kitara skanēs dzīrēs!

Odisejs deva Tēlemaham zīmi, saraucot uzacis. Tēlemahs apjoza zobenu, paņēma šķēpu rokā un, aplicis spožas vara bruņas, nostājās blakus Odisejam.

Odisejs nometa savus kankarus, nostājās uz sliekšņa pašās durvīs, izbēra no bultneša bultas sev pie kājām uz grīdas un uzsauca preciniekiem:

—    Pirmajā mērķī es trāpīju labi. Tagad es esmu izmeklējis jaunu mērķi, kurā vēl neviens nav raidījis bultas. Trāpīt tanī man palīdzēs bultraidis Apollons!

Tā izsaukdamies, Odisejs raidīja bultu uz Antinoju. Bulta trāpīja viņam kaklā un izurbās cauri tieši tajā brīdī, kad Antinojs taisījās izdzert kausu vīna. Applūzdams asinīm, Antinojs sagrīļojās, pagrūda galdu, apgāza to un saļima bez dzīvības. Precinieki kliegdami uzlēca kājās. Viņi steidzās pie ieročiem, kas agrāk bija pakārti pie sienām, bet ieroču nebija. Odisejs vēlreiz bargi tiem uzsauca:

—   Ai, nožēlojamie suņi! Jūs domājāt, ka es neatgriezīšos? Ka jūs varēsiet nesodīti laupīt? Nē, tagad jūs visus gaida nāve.

Velti Eirimahs lūdza Odiseju viņus saudzēt, pieņemt no viņiem bagātīgu atlīdzību par visu, ko viņi izlaupījuši, bet Odisejs negribēja par to ne dzirdēt. Viņš viss dega atriebības kārē. Precinieki saprata, ka tiem nāksies aizstāvēties. Viņi izvilka zobenus un sāka aizsargāties no Odiseja bultām ar galdiem. Eirimahs metās Odisejam virsū ar zobenu rokā, bet bulta ķēra viņu krūtīs, un viņš bez dzīvības nokrita uz grīdas. Arī Amfinoms uzbruka Odisejam, bet Tēlemahs to notrieca zemē ar šķēpu. Nogalinājis Amfinomu, Tēlemahs aizsteidzās pēc ieročiem. Viņš iznesa no mantnīcas četras bruņucepures, četrus vairogus un astoņus šķēpus Odisejam, sev, Eimajam un Filotijam. Bet Odisejs, kamēr Tēlemahs gāja pēc ieročiem, raidīja uz preciniekiem bultu pēc bultas. Katra viņa raidītā bulta nesa nāvi kādam no preciniekiem, cits pēc cita tie sabruka bez dzīvības uz grīdas. Tad ieradās Tēlemahs ar ieročiem. Odisejs apbruņojās, un tam blakus, šķēpus vicinādami, nostājās Tēlemahs, Eimajs un Filotijs.

Nodevējs Melantijs bija pamanījis, ka Tēlemahs iet pēc ieročiem; viņš slepeni ielavījās mantnīcā un paņēma no turienes divpadsmit vairogus un šķēpus, jo Tēlemahs, steigdamies pie tēva, bija aizmirsis aizslēgt mantnīcas durvis. Apbruņojās arī precinieki. Odisejs izbijās, redzēdams tos pēkšņi apbruņotus. Viņš saprata, ka tiem kāds pagādājis ieročus. Par laimi, Eimajs pamanīja Melantiju, kas gribēja atkal aizlavīties pēc ieročiem, un pateica to Odisejam. Tas pavēlēja Eimajam un Filotijam sagrābt Melantiju mantnīcā un ieslēgt viņu tur, sasienot labi stipri ar virvi. Eimajs un Filotijs klusu piezagās pie mantnīcas un, kad Melantijs nesa laukā ieročus, sagrāba to, nogāza zemē uz grīdas un sasēja, atliekuši tam uz muguras rokas un kājas, pēc tam viņi to pakāra mantnīcā pie griestu sijas un izsmiedami teica:

—   Sargā tagad ieročus, Melantij! Mēs esam sataisījuši tev mīkstu guļasvietu, tagad tu nenogulēsi rītausmu.

To teikuši, viņi paņēma vēl ieročus un steidzās palīgā Odisejam, kas pa to laiku ar Tēlemahu atvairīja preciniekus. Šai brīdī Odisejam parādījās Atēna Pallāda Mentora izskatā. Odisejs sāka saukt Mentoru palīgā, bet precihieki draudēja viņu nogalināt, ja tas palīdzēs Odisejam.

Atēna vēl vairāk sadusmojās uz preciniekiem. Pārmetuši Odisejam, ka viņš necīnās tik drosmīgi ar preciniekiem, kā bija cīnījies pie Trojas, viņa pēkšņi pārvērtās par bezdelīgu, pacēlās spārnos un nolaidās uz griestu sijas virs preciniekiem. Trīs reizes precinieki uzbruka Odisejam, mezdami šķēpus uz viņu, uz Tēlemahu un uz abiem uzticamajiem kalpiem, bet Atēna novērsa no tiem precinieku šķēpus. Odisejs un viņa cīņasbiedri savukārt katru reizi notrieca zemē četrus preciniekus. Filotijs ar savu šķēpu nogalināja arī nekaunīgo Ktēsipu un gavilēdams izsaucās:

—   Tagad tu vairs nelamāsies, nekauņai Tu dabūji no manis lielisku dāvanu par to govs kāju, ar kuru tu tik laipni pacienāji Odiseju.

Cits pēc cita precinieki krita bez dzīvības. Piepeši Atēna savicināja pār viņu galvām savu drausmīgo aigīdu.

Precinieki šausmās traucās kā neprātīgi šurp un turp — tā trauc pa ganībām vēršu bars, kad vasarā tos dzeļ vesels mākonis dunduru. Kā vanagi, kas uzbrūk baložiem, trieca zemē preciniekus Odisejs, Tēlemahs, Eimajs un Filotijs. Precinieki briesmīgi kliedza. Nekur viņi nevarēja patverties. Pie Odiseja pieskrēja Leiods un lūdza viņu saudzēt, bet Odisejs nesaudzēja un ar zobenu nocirta viņam galvu. Tikai dziedoni Fēmiju, Tēlemaham par viņu aizlūdzot, Odisejs saudzēja, jo Fēmijs bija dziedājis preciniekiem pret savu gribu; saudzēja arī saucēju Medontu, kas bija paslēpies zem govs ādas. Odisejs pavēlēja Fēmijam un Medontam iziet pagalmā un gaidīt tur, bet pats raudzījās visapkārt, vai nav vēl palicis dzīvs kāds precinieks, bet visi viņi bija pagalam, neviens neizglābās.

Tad Odisejs lika pasaukt Eirikleju. Paklausot sava kunga rīkojumam, viņa tūlīt ieradās un redzēja, ka viņš, asinīm notašķīts, stāv starp precinieku līķiem kā lauva, kas saplosījis vēršus. Odisejs pavēlēja Eiriklejai pasaukt tās verdzenes, kas bija noziegušās, būdamas labvēlīgas preciniekiem. Eirikleja atsauca divpadsmit verdzenes. Viņas atnāca un, gauži raudādamas, sāka pēc Odiseja pavēles nest laukā precinieku līķus un likt tos citu citam blakus pils kolonnu ejā. Verdzenes iznesa līķus un izmazgāja dzīru zāli, un, kad viņas to visu bija izdarījušas, Odisejs lika viņas sodīt ar nāvi. Visas vainīgās verdzenes pakāra, un ar savu nāvi tās izpirka noziegumu pret Odiseju un Pēnelopi. Ar mokpilnu nāvi sodīja" Odisejs arī nodevēju Melantiju.

Kad Melantijs un verdzenes bija saņēmušas pelnīto sodu, Odisejs lika Eiriklejai atnest kvēpināmās zāles un ar tām izsvēpēja visu dzīru zāli. Sanāca visas Odiseja verdzenes; tās apstāja savu kungu un skūpstīja viņam rokas, priecādamās par viņa atgriešanos. Raudāja arī Odisejs, atkal redzēdams savus mājiniekus.

ODISEJS DODAS PAZĪSTAMS PĒNELOPEI

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

PENELOPE

PENELOPE

Kamēr Odiseju apsveica visi viņa mājinieki, Eirikleja aizsteidzās uz Pēnelopes istabām, uzmodināja viņu un paziņoja prieka vēsti, ka beidzot ir atgriezies viņas vīrs un atriebies preciniekiem, tos visus apkaudams. Pēnelope negribēja tam ticēt. Viņa domāja, ka Eirikleja par viņu smejas. Ilgi centās pārliecināt Eirikleja savu kundzi, ka Odisejs tiešām atgriezies, ka tas cejinieks, ar kuru Pēnelope tik ilgi bija sarunājusies, ir Odisejs, ka viņa to pazinusi pēc rētas kājā un ka viņš licis savu atgriešanos turēt slepenībā pat no Pēnelopes. Neraugoties uz Eiriklejas pārliecinājumiem, Pēnelopei likās neticami, ka Odisejs viens pats varējis nogalināt visus preciniekus. Beidzot Pēnelope bija ar mieru aiziet uz dzīru zāli. Tur nonākusi, viņa nevarēja tūlīt izšķirties, vai mesties Odiseja apkampienos vai vispirms viņu izjautāt, lai galīgi pārliecinātos, ka cejinieks ir tiešām viņas vīrs. Pēnelope atsēdās ceļiniekam blakus un cieši raudzījās viņā — drīz viņai likās, ka tas ir Odisejs, drīz viņa atkal sāka šaubīties. Redzēdams viņas svārstīšanos, Tēlemahs sāka viņai pārmest.

—   Ai, sirdsmīļā māte, — teica Tēlemahs, — vai tiešām krūtīs tev sirds ir no akmens. Beidzot atgriezies tavs vīrs, bet tu sēdi un nesaki ne vārda. Nez vai atradīsies visā pasaulē tāda sieva, kas tik nelaipni saņemtu vīru, kurš atgriezies pēc ilgas prombūtnes.

—   Mans dēls, tu redzi, ka es aiz uztraukuma nevaru pateikt neviena vārda, — atbildēja Tēlemaham Pēnelope. — Ja ceļinieks ir tiešām Odisejs, tad mums abiem ir kāds noslēpums, kuru atklājuši mēs vienmēr pazīsim viens otru.

Odisejs pasmaidīja un teica Tēlemaham:

—   Mans dēls! Neuztrauc māti. Izjautājusi mani, viņa pārliecināsies, ka es esmu Odisejs. Grūti viņai mani pazīt šais skrandās. Tagad mums ir jāizlemj, kā saglabāt slepenībā kādu laiku no pilsētas iedzīvotājiem precinieku bojāeju, lai neizceltos dumpis. Mēs taču esam nogalinājuši pašus dižciltīgākos jaunekļus, un viņu radinieki gribēs mums atriebties.

Odisejs pavēlēja visiem vergiem un verdzenēm dziedāt un jautri dejot im Fēmijam spēlēt kitaru, lai visi domātu, ka Odiseja pilī tiek svinēti svētki. Tūlīt tika izpildīta viņa pavēle, un tiešām visi, kas gāja pilij garām, domāja, ka tur Pēnelope svin kāzas ar kādu no preciniekiem.

Bet Odisejs, nomazgājies un tērpies krāšņās drānās, atkal iegāja pils zālē un nosēdās pretī Pēnelopei. Ar dievišķīgu skaistumu apveltīja viņu Atēna. Lai pārliecinātu Pēnelopi, Odisejs nolēma atklāt tai noslēpumu, kuru zināja tikai viņi abi. Pasaucis Eirikleju, viņš lika tai sataisīt sev guļasvietu, bet Pēnelope teica Eiriklejai:

—    Labi, uzklāj viņam gultu, Eirikleja, bet tikai ne tanī istabā, kuru izbūvēja pats Odisejs. Izstum no šīs guļamistabas skaisto gultu un uzklāj to.

—    Ai, valdniece! — izsaucās Odisejs. — Kas gan var pakustināt to gultu, kuru es pats sev uztaisīju? Tu taču zini, ka tā ir taisīta no milzīga olīvas celma, kas auga netālu no pils. Es pats to nocirtu un, uzcēlis apkārt sienu, no celma iztaisīju gultu un pēc tam to izrotāju ar zeltu, sudrabu un ziloņkaulu. Bet varbūt manā prombūtnes laikā kāds ir nozāģējis celmu un aiznesis gultu?

Tagad Pēnelope zināja, ka viņas priekšā ir Odisejs. Tikai viņi abi zināja noslēpumu, kā gulta uztaisīta. Pēnelope sāka raudāt, metās Odiseja apkampienos un mīļi to skūpstīja. Raudādams Odisejs apkampa savu uzticīgo sievu, piekļāva to pie krūtīm un apbēra ar skūpstiem — tā skūpsta zemi krastā izmests peldētājs, kas izglābies no vētras. Ilgi raudāja Odisejs un Pēnelope, apkampuši viens otru. Tā viņus būtu atradusi arī rītausma, ja Atēna nebūtu pagarinājusi nakti un aizliegusi ausmas dievei — rožpirkstei Eosai — uzlidot debess jumā.

Odisejs un Pēnelope atstāja dzīru zāli un aizgāja uz savu istabu, bet Tēlemahs lika vergiem un verdzenēm beigt dziedāšanu un dejošanu, un visa pils ieslīga miegā. Negulēja tikai Odisejs un Pēnelope. Odisejs stāstīja viņai par saviem piedzīvojumiem, un aizrautīgi klausījās viņā uzticīgā Pēnelope. Arī viņa izstāstīja vīram visu, kas viņai bijis jāizcieš no preciniekiem tā prombūtnes laikā.

PRECINIEKU DVĒSELES AĪDA VALSTĪBA

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Hermejs izsauca precinieku dvēseles no viņu līķiem ar savu zelta zizli, ar kuru viņš gan aizdara miegā cilvēku acis, gan ari aizdzen miegu. Zēli brēkdamas, aizlidoja dvēseles dievam līdzi. Viņu brēkšana atgādināja sikspārņu pīkstēšanu, kas izbailēs lido šurp un turp pa tumšo alu, ja kāds no tiem atrāvies no akmens, pie kura tas bija karājies, un nokritis zemē.

Precinieku dvēseles garā rindā traucās pa baigo ceļu Hermejam pakaļ. Viņš veda tās arvien tālāk gar sirmā

—    Saki man — kāpēc jūs esat ieradušies tādā barā šai tumsības valstībā? Vai esat gājuši bojā vētrā, vai jūs nogalinājuši ienaidnieki, kad izlaupījāt viņu mājas un vedāt prom viņu mantu?

Amfimedonta ēna pastāstīja, ka viņi gribējuši precēt Pēnelopi, domādami, ka Odisejs neatgriezīsies, bet Pēnelope bijusi uzticīga Odisejam un pat dzirdēt nav gribējusi par precībām. Beidzot atgriezies Odisejs un nežēlīgi tiem atriebies par patvaribu viņa mājā un par viņa mantas izšķiešanu. Agamemnona dvēsele priecājās, dabūjusi zināt, ka Odisejs laimīgi pārcietis visas briesmas, un izsaucās:

—    Ai, cik tu esi laimīgs, mīļotais Odisej! Liels būs tavas uzticīgās sievas Pēnelopes gods, cildinās viņu dziesmās un nekad neaizmirsīs! Citāds bija mans liktenis. Sieva mani nodeva. Ar šausmām vienmēr viņu atcerēsies ļaudis.

ODISEJS PIE LĀERTA

Agri no rīta, tērpušies mirdzošās bruņās, ar vairogiem un šķēpiem Odisejs, Eimajs un Filotijs devās pie Lāerta, bet Pēnelopei Odisejs pavēlēja nekur neiziet no pils, jo viņš zināja, ka vēsts par precinieku nogalināšanu ātri izplatīsies pilsētā. Biezā miglā tīti, Odisejs un viņa pavadoņi drīz atstāja aiz sevis pilsētu. Ātri viņi sasniedza Lāerta māju, kur viņš dzīvoja ar saviem vergiem un veco kalponi. Odisejs aizsūtīja savus pavadoņus uz Lāerta māju un lika tiem sagatavot mielastu, bet pats aizgāja dārzā uzmeklēt Lāertu. Odisejs atrada savu veco tēvu strādājam. Viņš apraka jaunu kociņu. Lāerta drēbes bija vienos ielāpos, kājās viņam bija sandales, galvā apbružāta kazādas cepure un rokās cimdi. Ieraudzījis tēvu, Odisejs sāka raudāt. Viņam kļuva žēl vecā vīra, kad viņš redzēja to apģērbtu kā ubagu. Odisejs nevarēja izšķirties, ko darīt, — vai tūlīt doties tēvam 'pazīstams vai arī sākumā neteikt, kas viņš ir, lai redzētu, vai tēvs pats viņu pazīs.

Beidzot Odisejs nolēma rīkoties šādi: viņš piegāja pie tēva un, izlikdamies, ka to nepazīst, sāka runāt ar to kā ar vienkāršu strādnieku un izjautāt, kam pieder dārzs un kā sauc saimnieku. Odisejs izstāstīja par sevi izdomātu stāstu, teica, ka viņš esot svešzemnieks, un piemetināja:

—   Kādreiz es uzņēmu savā namā kā viesi Odiseju un bagātīgi viņu apdāvināju. Tagad esmu ieradies pie viņa kā viesis. Saki man — vai es tiešām esmu atbraucis Itakas salā?

Liela asara noritēja pār sirmā Lāerta vaigiem, un viņš atbildēja:

—   Svešzemniek! Tu tiešām esi Itakā, bet nesastapsi Odiseju. Ļauni cilvēki sagrābuši viņa namu. Odisejs droši vien ir gājis bojā. Es esmu viņa tēvs. Bet saki man — kas tu tāds? No kurienes tu atbrauci?

Odisejs atkal nosauca sevi izdomātā vārdā un atkal sāka runāt par Odiseju, teikdams, ka pagājuši jau pieci gadi no tās dienas, kad viņš uzņēmis pie sevis Odiseju. To dzirdēdams, Lāerts noskuma. Viņš pagrāba ar abām rokām zemi, apbārstīja savu galvu un ievaidējās neizturamās bēdās. Odisejs to vairs nevarēja noskatīties. Viņš piesteidzās pie tēva, apskāva to un izsaucās:

—   Tēvs! Es esmu tavs Odisejs! Dievi ir gribējuši, ka es atgriežos Itakā. Neraudi vairs! Es jau esmu atriebies preciniekiem, kas putināja manu namu.

Lāerts neticēja, viņš prasīja pierādījumus, ka viņa priekšā tiešām atrodas dēls. Tad Odisejs parādīja rētu kājā, parādīja visus augļu kokus, kurus Lāerts viņam bija dāvinājis vēl bērnībā. Sirmgalvis no prieka sāka raudāt, apkampa Odiseju un izsaucās:

—   Ai, lielais Zev! Gaišajā Olimpā ir vēl dievi, ja ļaundari ar nāvi izpirkuši savu noziegumu! Bet es baidos, ka šurp atnāks visi Itakas iedzīvotāji atriebties par tuvinieku nāvi.

Odisejs nomierināja tēvu un aizveda viņu uz māju, kur jau bija sagatavots mielasts. Tur Lāerts nomazgājās un apvilka jaunas, tīras drēbes, bet Atēna padarīja viņu mundrāku un jaunāku. Priecīgi visi sēdās pie galda. Sai brīdī atgriezās vecais vergs Dolijs ar saviem dēliem. Ienācis viņš pārsteigumā apstājās, ieraudzīdams pie galda viesi, un piepeši pazina, ka tas ir Odisejs. Viņš piesteidzās pie Odiseja un sāka skūpstīt tam rokas un kājas, priecīgi izlūgdamies viņam dievu svētību. Līksms bija mielasts sirmā Lāerta namā.

PILSOŅU SACELŠANAS UN VIŅU IZLĪGUMS AR ODISEJU

Pa to laiku pilsētā sāka rimāt, ka Odisejs atgriezies un apkāvis visus preciniekus. Sašutumā kliegdami, atsteidzās uz Odiseja pili precinieku radinieki ar visu tautu un iznesa nogalinātos. Pēc tam viņi sapulcējās pilsētas laukumā un sāka spriest, kā tiem rīkoties. Vecais Eipeits, Antinoja tēvs, sāka musināt tautu sacelties pret Odiseju un atriebties par precinieku apkaušanu. Tikai dziedonis Fēmijs un saucējs Medonts centās pierunāt pilsoņus nepacelt roku pret Odiseju, jo viņi paši redzējuši, ka dievi ir Odiseja pusē, tā bijusi Zeva griba, ka preciniekiem jāiet bojā. Odiseju aizstāvēdams, runāja arī pareģis Haliterss. Viņš atgādināja pilsoņiem, ka viņš pats un Mentors ir devuši tiem padomu neļaut preciniekiem patvarīgi rīkoties Odiseja namā. Pilsoņi tagad esot paši vainīgi. Labāk nesākt cīņu ar Odiseju, lai nekristu vēl lielākā nelaimē. Viena dala pilsoņu paklausīja Halitersam, bet otra daja Eipeita vadībā ķērās pie ieročiem.

Atēna no augstā Olimpa visu to redzēja un jautāja zibeņmetim Zevam:

—    Mans tēvs Zev, saki man — ko tu esi nolēmis? Vai tu tagad liksi notikt lielai kaujai vai arī nodibināsi mieru starp naidniekiem?

—   Mana mīlā meita, — Zevs atbildēja Atēnai, — tu taču pati biji nolēmusi, ka Odisejam ir jāatriebjas preciniekiem. Viņš atriebās, un viņam bija tiesības tā darīt. Odisejs būs Itakas valdnieks. Mēs nodosim aizmirstībai precinieku nāvi. Tāpat kā agrāk, Itakā valdīs mīlestība, labklājība un miers.

Tā teica Zevs. Tūlīt aizsteidzās Atēna uz Itaku. Liels pilsoņu bars jau tuvojās Lāerta mājai. Tos ieraudzīja viens no Dolija dēliem. Visi, kas bija Lāerta mājās, apbruņojās. Pie ieročiem ķērās pat sirmgalvji — Lāerts un Dolijs. Visi iznāca mājas pagalmā, tur Odisejam Mentora izskatā parādījās dieve Atēna. Pazinis dievi, viņš priecājās un, griezdamies pie Tēlemaha, teica:

—    Mans dēls! Tagad pierādi, vai tu atceries, ka esi cēlies no slavenas dzimtas, kuras varonību daudzina visā zemē.

—   Mans mīļais tēvs, — izsaucās Tēlemahs, — tu redzēsi, ka es nedarīšu kaunu tavai slavenajai dzimtai!

Šos vārdus dzirdēja arī Lāerts. Līksma kļuva viņa sirds, un viņš izsaucās:

—    Ai, cik jauku dienu jūs sūtāt man, dievi! Kā es priecājos! Mans dēls un mazdēls sacenšas, kurš no viņiem drošsirdīgāks.

Atēna piegāja pie Lāerta un lika tam bez mērķēšanas mest šķēpu uz ienaidniekiem, piesaucot palīgā Atēnu un viņas tēvu Zevu. Atvēzējās Lāerts ar šķēpu un svieda. Šķēps izurbās cauri Eipeita vara bruņucepurei, sadragāja tam galvaskausu, un Eipeits saļima bez dzīvības. Metās ienaidniekiem virsū Odisejs ar Tēlemahu, un visi Itakas pilsoņi būtu dabūjuši galu, ja dieve Atēna nebūtu tiem bargi uzklieguši:

—    Izbeidziet kauju, Itakas pilsoņi! Izklīstiet ātrāk, neizlejiet asinis!

Itakas pilsoņus sagrāba lielas šausmas. Ieroči izšļuka viņiem no rokām, un, dzirdot dieves saucienu, viņi nokrita zemē. Atjēgušies viņi sāka bēgt, glābdami savu dzīvību. Skaļi kliegdams, Odisejs metās vajāt bēgošos, bet Zevs svieda savu zibeni, un tas liesmodams nokrita zemē Atēnas priekšā. Atēna apturēja Odiseju, teikdama:

—   Dieviem līdzīgais Lāerta dēls, savaldi savu sirdi! Atturies no asiņainās cīņas, lai nesadusmotu zibeņmeti Zevu!

Odisejs priecīgs apstājās un vairs nevajāja bēgošos Itakas pilsoņus. Drīz vien Atēna Pallāda, pieņēmusi Mentora izskatu, nodibināja ilgstošu mieru starp tautu un valdnieku Odiseju, ko abas puses apstiprināja ar zvērestu.

AGAMEMNONS UN VIŅA DĒLS ORESTS. AGAMEMNONA NĀVE

Atstāstīts pēc Aishila traģēdijas «Agamemnons»

AGAMEMNONA NĀVE

Agamemnons, dodamies karagājienā uz Troju, apsolīja savai sievai Klitaimnestrai tūlīt paziņot, kad būs kritusi

Troja un asiņainais karš beidzies. Viņa sūtītajiem kalpiem vajadzēja aizdedzināt ugunskurus kalnu galotnēs. Tāds signāls, kuru dotu no vienas kalnu virsotnes uz otru, drīz vien nonāktu līdz viņa pilij, un Klitaimnestra ātrāk nekā citi dabūtu zināt par lielās Trojas krišanu.

Deviņus gadus jau bija ilgusi Trojas aplenkšana. Atnāca pēdējais, desmitais gads, kad tai pēc pareģojuma vajadzēja krist. Klitaimnestra tagad kuru katru dienu varēja saņemt vēsti par Trojas krišanu un par to, ka viņas vīrs Agamemnons atgriežas mājās. Lai vīra atgriešanās to nepārsteigtu negaidīti, Klitaimnestra katru nakti sūtīja vergu uz pils augsto jumtu. Tur, neatlaidīgi vērdamies nakts tumsā, vergs stāvēja visu nakti un neaizdarīja acis. Gan siltās vasaras naktīs, gan negaisā un vētrā, gan ziemas salā, kad snieg sniegs un locekļi stingst no aukstuma, vergs stāvēja naktī uz jumta. Dienas gāja cita pēc citas, un valdnieces paklausīgais vergs katru nakti gaidīja norunāto signālu. Arī Klitaimnestra gaidīja to, bet ne jau tādēļ, lai gavilēdama steigtos pretī savam vīram. Nē — viņa to bija aizmirsusi cita dēļ, aizmirsusi Aigista dēļ un gatavoja bojāeju valdniekam Agamemnonam tai dienā, kad viņš, uzvaras vainagots, atgriezīsies dzimtenē.

Bija tumša nakts. Lūk, austrumos jau sāka svīst gaisma. Tuvojās rīts. Te pēkšņi vergs ieraudzīja tālā kalna virsotnē gaišu uguni. Tas bija sengaidītais signāls.

Kritusi lielā Troja; drīz atgriezīsies mājās Agamemnons. Vergs priecājās, jo tagad beigusies viņa grūtā naktssardze. Viņš steidzās pie Klitaimnestras un ziņoja tai prieka vēsti. Bet vai Klitaimnestrai tā bija prieka vēsts?

Lai uz viņu nekristu pat niecīgākās aizdomas, Klitaimnestra izlikās priecājamies par šo vēsti un, sasaukusi verdzenes, devās upurēt dieviem pateicības upuri, bet sirds dziļumos nodevīgā Klitaimnestra prātoja, kā pazudināt Agamemnonu.

Arī_ pilsētas iedzīvotāji sapulcējās pie Agamemnona pils. Atri bija nonākusi arī līdz viņiem vēsts, ka lielā Troja beidzot kritusi.

Vecajie gribēja sagaidīt Agamemnonu pils pagalmā, kaut gan dažbrīd viņi sāka šaubīties, vai tiešām viņu valdnieks tik drīz atgriezīsies. Šīs šaubas izkliedēja vēstneša ierašanās: tas paziņoja, ka Agamemnons nav vairs tālu. Klitaimnestra atkal izlikās priecājamies. Viņa steidzās uz pili it kā tāpēc, lai visu sagatavotu vīra saņemšanai, kaut gan viņa gatavojās nevis saņemt vīru, bet to nogalināt.

Beidzot tālumā parādījās rati un tajos pats Agamemnons sava karaspēka priekšgalā. Greznojušies ar ziediem un zaļumiem, gāja kareivji, tiem sekoja daudzas gūsteknes, un tika vests liels laupījums. Ratos blakus valdniekam sēdēja Priama noskumusi meita, viedīgā Kasandra. Ar skaļiem saucieniem tauta apsveica valdnieku. Tam pretī iznāca arī Klitaimnestra. Ar purpura drānām viņa bija likusi izklāt visu ceļu līdz pilij. Kā dievu viņa saņēma Agamemnonu. Viņš pat baidījās, ka, saņemdams tādu godu, sadusmos dievus. Novilcis sandales, Agamemnons pa purpura paklāju gāja uz pili, tam sekoja nodevīgā Klitaimnestra, stāstīdama, kā viņa to gaidījusi, kā cietusi, būdama šķirta no viņa, bet pie pils durvīm Agamemnona sieva apstājās un izsaucās:

— Zev! Zev! Izpildi manu lūgumu! Palīdzi man izdarīt to, ko esmu nodomājusi!

To teikdama, Klitaimnestra iegāja pilī.

Klusēdami drūzmējās pilsoņi pie Agamemnona pils. Viņus māca baiga nojauta, ka draud liela nelaime, un viņi neizklīda.

Te no pils atskanēja briesmīgs mirstošā Agamemnona kliedziens. Klitaimnestra bija nogalinājusi Agamemnonu, kad viņš kāpa laukā no vannas. Viņa uzmeta tam virsū platu un garu segu, Agamemnons tajā sapinās kā tīklā un nevarēja aizsargāties. Ar trim āvas cirtieniem Klitaimnestra nogalināja vīru.

Ar asiņaino āvu rokās un asinīm notašķītām drēbēm Klitaimnestra iznāca pie tautas. Šausmas pārņēma visus pilsoņus, redzot viņas noziegumu, bet viņa ar to lepojās, it kā būtu izdarījusi lielu varoņdarbu. Pamazām arī viņā modās sirdsapziņas pārmetumi: viņa baidījās, ka būs jācieš sods par šo slepkavību, ka radīsies nepielūdzams Agamemnona atriebējs.

Iznāca no pils arī Aigists. Viņš jau bija tērpies valdnieka drānās un paņēmis rokā valdnieka zizli. Briesmīgs sašutums pārņēma tautu. Tā būtu saplosījusi Aigistu, ja Klitaimnestra nebūtu to aizsargājusi. Noskumuši par Agamemnona bojāeju, pilsoņi pamazām sāka izklīst, bet Aigists un Klitaimnestra iegāja pilī, triumfēdami, ka viņi sagrābuši varu, izdarot lielu noziegumu. Tomēr viņiem nebija lemts izbēgt no atriebības, par šo ļaundarību viņus gaidīja nežēlīgs sods, to viņiem bija lēmis nepielūdzamais liktenis.

ORESTS ATRIEBJAS PAR TĒVA NOGALINĀŠANU[162]

Atstāstīts pēc Aishila traģēdijas «Ziedotājas». Ziedotājas, godinādamas mirušos, veltī tiem pie kapa lejamo upuri

Jau pagājuši daudzi gadi pēc Agamemnona nogalināšanas. Kādreiz pie viņa kapa, kas atradās pie pašas pils, pienāca divi jaunekļi ceļinieku tērpā. Viens no viņiem, pēc izskata gadus astoņpadsmit vecs, bija apjozies ar zobenu, bet otrs, nedaudz vecāks, turēja rokā divus šķēpus. Jaunākais piegāja pie kapa, nogrieza matu cirtu un nolika to uz kapa. Tas bija Agamemnona dēls Orests, kuru aukle bija izglābusi Agamemnona noslepkavošanas dienā un tālu no dzimtenes uzaudzinājis Fokīdas valdnieks Strofijs. Otrs bija viņa draugs, Strofija dēls Pilāds. Tikko Orests bija veltījis savu upuri tēvam, pils durvīs parādījās verdzenes melnos tērpos. Viņas nāca pie Agamemnona kapa. Starp viņām bija arī nogalinātā valdnieka meita Elektra. Viņa, tāpat kā visas verdzenes, bija ģērbusies melnās drānās, mati viņai bija nogriezti, un valdnieka meita ne ar ko neatšķīrās no verdzenēm. Orests un Pilāds pasteidzās paslēpties netālu no kapa un sāka novērot, ko darīs verdzenes. Tās, pienākušas pie kapa, sāka gauži raudāt un trīsreiz apgāja apkārt kapam. Verdzenes bija sūtījusi Klitaimnestra, jo naktī viņa bija redzējusi baigu sapni un baidījās, ka Agamemnona dvēsele dusmojas uz viņu. Verdzenēm vajadzēja remdēt šīs dusmas. Verdzenes neieredzēja Klitaimnestru par to, ka viņa bija nogalinājusi Agamemnonu un bija ļauna pret tām. Bet ļauna pret verdzenēm Klitaimnestra bija tāpēc, ka visas tās bija sagūstītās trojietes un, ieraugot tās, viņa atcerējās noslepkavoto vīru. Lai gan Elektrai vajadzēja lūgt Agamemnona ēnu nedusmoties, viņa, verdzeņu pamudināta, lūdza dievus atriebties Klitaimnestrai. Un citādi viņa arī nevarēja rīkoties. No visas sirds ienīda Elektra savu māli slepkavu.

Kad upurēšana bija pabeigta un verdzenes jau taisījās iet projām,' Elektra piepeši ieraudzīja uz kapa matu cirtu. Tā kā mati bija līdzīgi viņas matiem, Elektra tūlīt saprata, ka tie ir Oresta mati. Viņa pacēla matu cirtu un sāka domāt, kāpēc Orests nav atnācis pats, tāpēc viņš atsūtījis tikai savu matu cirtu. Tad klusu pienāca pie māsas Orests un sauca to vārdā. Elektra tūlīt nepazina Orestu, viņa taču to bija redzējusi tikai kā mazu bērnu. Bet Orests parādīja māsai drānas, kuras viņa pati tam bija audusi. Elektra bija priecīga, un Orests pastāstīja tai, ka viņš šeit ieradies, Apollona sūtīts, jo Apollons Delfos viņam pavēlējis atriebties mātei un Aigistam par tēva nāvi. Ar ārprātu Apollons draudējis Orestam, ja viņš neizpildīs tā pavēli. Orests lūdza māsu būt piesardzīgai un nevienam neteikt, ka viņš ieradies dzimtajā pilsētā.

Kādu laiku pēc tam, kad Elektra bija aizgājusi uz pili, pie pils durvīm pieklauvēja Orests un Pilāds; viņi teica kalpam, kas iznāca tiem pretī, ka viņiem vajagot redzēt Klitaimnestru, lai paziņotu tai svarīgu vēsti. Kalps izsauca Klitaimnestru no pils, un Orests pateica tai, ko Fokīdas valdnieks licis viņai paziņot: Orests esot miris un valdnieks nezinot, ko darīt ar viņa līķi. To dzirdot, Klitaimnestra priecājās, jo tagad bija miris tas, kas varēja tai atriebties par vīra nogalināšanu. Klitaimnestra paziņoja par Oresta nāvi arī Aigistam, kas pašlaik bija pilsētā, un viņš steidzīgi devās uz pili, nepaņēmis līdz pat savus kareivjus, kas visur viņu sargāja. Aigists steidzās pretī neizbēgamai bojāejai. Tikko ienācis pilī, viņš krita, Oresta zobena caurdurts. Šausmās steidzās pie Klitaimnestras kāds no vergiem, saukdams palīgā, bet viņa saprata, ka viņu gaida atmaksa par noziegumu.

Te ienāca Orests ar asinīm notašķītu zobenu. Klitaimnestra metās Orestam pie kājām un sāka lūgt, lai tas viņu saudzējot, viņa taču esot tā māte, kas ar savu krūti viņu barojusi. Orests nevarēja saudzēt māti, viņam bija jāizpilda Apollona griba. Viņš sagrāba māti aiz rokas, aizvilka pie Aigista līķa un tur nogalināja. Tā Orests atrieba tēvu.

Šausmu pārņemta, pie pils durvīm sāka pulcēties tauta, dabūjusi zināt par Klitaimnestras un Aigista nogalināšanu. Neviens no pilsoņiem nejuta ne mazāko līdzcietību pret ienīsto tirānu Aigistu un ļaunprātīgo Klitaimnestru. Atvērās pils durvis, un visi ieraudzīja Aigista un Klitaimnestras asiņainos līķus, pie tiem ar zobenu rokā stāvēja Orests. Nogalinājis Aigistu un Klitaimnestru, Orests nejutās vainīgs, jo viņš, atriebdamies par tēva nāvi, bija izpildījis Apollona gribu. Te pēkšņi Oresta priekšā parādījās nepielūdzamās atriebības dieves Erīnijas. Ap viņu galvām vijās indīgas čūskas, viņu acīs gailēja briesmīgs niknums. Orests nodrebēja, viņas ieraugot. Viņš juta, ka prāts sāk aptumšoties. Erīniju vajāts, viņš atstāja pili un devās uz Apollona svētvietu Delfos, cerēdams, ka dievs, kura gribu viņš bija izpildījis, to aizsargās.

APOLLONS UN ATĒNA PALLĀDA GLĀBJ ORESTU NO ERĪNIJU VAJĀSANAS

Atstāstīts pēc Aishila traģēdijas «Labvēlīgās»

Atriebīgo Erīniju vajāts , līdz nāvei noguris no bēdām un maldu gaitām, Orests beidzot nonāca svētajos Delfos un apsēdās tur Apollona templī pie Omfala[163] . pat apollona templi viņam sekoja briesmīgās dieves, bet tur viņas iemidzināja bultraidis dievs, un miegs aizdarīja viņu drausmīgās acis.

Apollons, Erīnijām nezinot, parādījās Orestam, lika viņam doties uz Atēnām un tur lūgt aizsardzību pie sena dieves Atēnas tēla. Apollons apsolījās palīdzēt nelaimīgajam Orestam un deva viņam par pavadoni savu brāli Hermeju. Orests uzcēlās, klusītiņām izgāja no tempļa un devās ar Hermeju uz Atēnām.

Tikko viņš bija aizgājis, Apollona templī no pazemes iznāca Klitaimnestras ēna. Redzēdama guļošās Erīnijas, viņa sāka tās modināt un pārmest tām, ka tās mitējušās vajāt slepkavu, kas izlējis savas mātes asinis. Viņa steidzināja tās dzīties pakaļ aizbēgušajam Orestam un nedot tam ne mirkli miera. Bet Erīnijas gulēja dziļā un smagā miegā, šad un tad ievaidēdamās un iekliegdamās, it kā tās vajātu bēgošo slepkavu. Beidzot ar mokām viena no Erīnijām atmodās un uzmodināja pārējās. Erīnijas saniknojās, redzēdamas, ka Orests ir nozudis, un pārmeta Apollonam, ka tas izglābis no viņu rokām slepkavu, bet Apollons, draudēdams ar loku, izdzina tās no sava tempļa. Degdamas niknās dusmās, dieves juceklīgā barā aizsteidzās pakaļ Orestam.

Orests pa to laiku bija ieradies Atēnās un apsēdies pie dieves Atēnas tēla, apkampdams to abām rokām. Drīz atsteidzās arī Erīnijas. Viņas visur bija meklējušas Orestu. Atriebības dieves negantās dusmās būtu saplosījušas nelaimīgo, bet viņas neiedrošinājās aizskart Atēnas svēto tēlu.

Erīniju niknos kliedzienus dzirdēja Atēna un parādījās tām, mirdzēdama savā apbruņojumā. Erīnijas bargi pieprasīja, lai dieve atdod viņām Orestu, viņas gribēja to briesmīgi mocīt par mātes slepkavību, bet Orests iūdza dievieti viņu sargāt. Viņš atgādināja Atēnai Pallādai savu tēvu Agamemnonu, atgādināja, ka tas ir miris no ļaunprātīgās Klitaimnestras rokas. Vai tad Orests pats ir gribējis atriebties mātei! Viņš taču izpildījis tikai Apollona pavēli. Orests lūdza Atēnu, lai tā pati viņu tiesātu. Atēna ievēroja Oresta lūgumu. Lai izlemtu tā lietu, viņa iecēla tiesu no Atēnu vecajiem, Šai tiesai — Areopagam — no šī laika vajadzēja vienmēr būt Atēnās un sapulcēties tanī pakalnā, kur kādreiz bija apmetušās amazones, kad viņas uzbruka Tēsējam. No tā laika šo pakalnu sauca par Arēja pakalnu, jo amazones upurēja Arējam.

Sanāca Atēnās izvēlētie tiesneši, atnesa divas urnas, kurās tiesnešiem balsojot vajadzēja iemest akmentiņus, un tiesa sākās. Kā tiesnese piedalījās arī dieve Atēna. Visapkārt drūzmējās tauta, gribēdama dzirdēt, ko tiesneši lems. Erīnijas apvainoja Orestu un bargi pieprasīja, lai to notiesātu. Ieradās pats Apollons un mierīgi runāja, aizstāvēdams Orestu. Viņš atzina par pareizu tā rīcību, jo Orests ir atriebies Klitaimnestrai par briesmīgu noziegumu — sava vīra, lielā varoņa un valdnieka Agamemnona nogalināšanu. Un galu galā Orests ir tikai izpildījis viņa — Apollona gribu. Tiesneši noklausījās sūdzētājas un aizstāvi un sāka balsot.

Bija nolemts — ja par Oresta notiesāšanu un attaisnošanu būs nodots vienāds balsu skaits, tad viņu attaisnos. Kad tiesnešu balsis saskaitīja, izrādījās, ka par notiesāšanu un attaisnošanu ir nodots vienāds balsu skaits. Bet vienāds balsu skaits bija tāpēc, ka Orestam par labu balsoja Atēna, teikdama, ka viņa balso par attaisnošanu, jo viņai neesot mātes, vienīgi tēvs — Zevs.

Tā Orestu attaisnoja, un Erīnijām vajadzēja izbeigt viņa vajāšanu.

Erīnijas drausmīgi sadusmojās, tiesa bija atņēmusi viņām sensenās tiesības sodīt ar briesmīgām mokām noziedzniekus. Erīnijas draudēja nopostīt visu Atiku un iegrūst to posta bezdibenī. Bet Atēna remdēja dieviešu dusmas: viņa pārliecināja tās palikt uz visiem laikiem Atikā svētā alā, kur visi atēnieši parādīs tām lielu godu.

Bargās dieves bija ar mieru. Svinīgā gājienā ar Atēnu un viņas priesterienēm priekšgalā pilsoņi aizveda Erīnijas uz viņu svētvietu — uz alu Arēja pakalnā.

No šī laika Erīnijas kļuvušas par Atikas aizstāvēm, un tās sāka saukt par Labvēlīgajām.

ORESTS BRAUC UZ TAURU ZEMI PĒC ARTEMĪDAS  SVĒTA TĒLA

Atstāstīts pēc Eiripīda traģēdijas «Ifigenija tauru zemē»

Erīnijas nemitējās vajāt Orestu, jo ne visas atzina Areopaga lēmumu. Dažas no tam turpināja vajāt Orestu, nedodot tam mieru ne dienu, ne nakti. Beidzot izmocītais un novārdzinātais Orests atkal bēga uz Apollona svētvietu Delfos. Tur viņam Apollons lika braukt uz tālo tauru zemi un atvest no turienes dieves Artemīdas svēto tēlu. Tas bija bīstams pasākums, jo tur dzīvoja tauru cilts, un tie upurēja šī tēla priekšā visus svešzemniekus, kas pie viņiem ieradās. Tāds liktenis varēja piemeklēt arī Orestu.

Orests tomēr devās tālajā ceļā. Viņš gribēja glābties no Erīnijām, lai tas maksātu ko maksādams. Pēc laimīga brauciena Orests ar savu draugu Pilādu nonāca tauru zemē un, paslēpuši savu kuģi krastā starp klintīm, devās uz Artemīdas templi. Orestam pat prātā nenāca, ka šī tempļa priesteriene ir viņa māsa Ifigenija, kuru grieķi kādreiz gribēja upurēt dievietei Artemīdai. Orests un Pilāds neuzdrošinājās nolaupīt Artemīdas tēlu un gaidīja nakts iestāšanos, bet viņus ieraudzīja gani, uzbruka viņiem, pēc ilgas cīņas sasēja un aizveda pie valdnieka. Valdnieks nolēma, ka viņi abi jāupurē Artemīdai.

No rīta viņus saistītus aizveda uz templi. Ifigenijai, kas nekā nenojauta, vajadzēja īpašā rituālā brāli iesvētīt pirms upurēšanas. Naktī viņa bija redzējusi baigu sapni — no zemestrīces bija sabrukusi viņas tēva pils un palikusi tikai viena kolonna, kuru rotāja gaišas cirtas, un viņa bija nomazgājusi kolonnu, it kā gribēdama to upurēt. Ifigenija nosprieda, ka viņas brālis Orests ir gājis bojā, un nolēma upurēt par godu mirušajam brālim. Viņai upurējot, valdnieka kalpi atveda pie viņas saistīto Orestu un Pilādu. Viņa sāka tos izjautāt, kas viņi tādi un no kurienes. Dabūjusi zināt, ka viņi ir grieķi, Ifigenija viņiem jautāja par Agamemnona likteni un par savu brāli Orestu. Neko priecīgu nevarēja tai pastāstīt Orests un Pilāds.

Tad Ifigenija nolēma pieļaut tikai viena jaunekļa upurēšanu, bet otru sūtīt ar vēstuli Orestam uz Grieķiju, lai Orests zinātu, ka viņa māsa Ifigenija ir dzīva. Tikai tad atklājās, ka sastapušies brālis un māsa. Priecājās Orests un Ifigenija par šo sastapšanos. Bet kā viņiem glābties? Kā bēgt no tauru zemes?

Ifigenija nolēma to izdarīt ar viltu. Viņa paziņoja tauru valdniekam, ka Artemīdas tēls esot apgānīts. Tēlu un upuri — abus svešzemniekus — vajagot nomazgāt jūrā. Tauru valdnieks tam piekrita.

Svinīgā gājienā Ifigenija ar tempļa kalponēm devās uz jūras krastu, kur bija paslēpts Oresta kuģis. Kalpones nesa Artemīdas tēlu, valdnieka kalpi veda saistītos

Orestu un Pilādu. Nonākusi jūras krastā, Ifigenija pavēlēja valdnieka kalpiem paiet nostāk, jo viņi nedrīkstot redzēt slepenos šķīstīšanas ritus. Kad kalpi bija aizgājuši, Ifigenija atbrīvoja brāli un viņa uzticamo draugu un steidzīgi devās ar tiem uz kuģi. Valdnieka kalpiem likās aizdomīgi, ka šķīstīšana velkas pārāk ilgi. Viņi devās uz krastu un pārsteigti ieraudzīja kuģi, ar kuru Orests gribēja aizvest Ifigeniju. Valdnieka kalpi uzbruka Orestam, lai atņemtu viņam savu priesterieni. Sākās cīņa, un valdnieka kalpiem nācās bēgt no Oresta un Pilāda. Orests un Ifigenija ar saviem pavadoņiem iekāpa kuģī. Airētāji sēdās pie airiem, un kuģis izbrauca atklātā jūrā. Bet viņiem nebija lemts tik viegli atstāt tauru zemi.

Sacēlās briesmīga vētra un atdzina kuģi atkal pie krasta. Nonākdami tauru valdnieka varā, būtu gājuši bojā visi grieķi, ja tiem nebūtu palīdzējusi Atēna Pallāda. Viņa parādījās tauru valdniekam un pavēlēja tam atlaist uz Grieķiju ne tikai Ifigeniju, viņas brāli un visus viņas pavadoņus, bet pat visas Artemīdas tempļa kalpones. Valdnieks nepretojās dieves gribai. Tagad Ifigenija varēja atgriezties dzimtenē, no kuras viņu kādreiz Artemīda bija aiznesusi pie tauriem.

Laimīgs bija Oresta atpakaļbrauciens. Dzimtenē atgriezies, viņš nogalināja Aigista dēlu Alētu, kas viņa prombūtnes laikā bija sagrābis troni. Savam draugam Pilādam, kas tauru zemē bija ar mieru viņa dēļ mirt, Orests deva par sievu savu māsu Elektru, bet Ifigenija kļuva par Artemīdas priesterieni templī, ko uzcēla Atikas krastā netālu no Atēnām.

TĒBU CIKLS

OIDIPS. VIŅA BĒRNĪBA, JAUNĪBA UN ATGRIEŠANAS TĒBĀS

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Valdnieks Oidips»

Tēbu valdniekam — Kadma dēlam Polidoram un viņa sievai Niktīdai bija dēls Labdaks, kas tad arī mantoja varu Tēbās. Labdaka dēls un pēcnācējs bija Lājs. Kādreiz Lājs apmeklēja valdnieku Pelopu un ilgi viesojās pie viņa Pīsā. Ar nelietību atmaksāja Lājs Pelopam par viņa viesmīlību. Lājs nolaupīja Pelopa mazo dēlu Hrīsipu un aizveda to sev līdz uz Tēbām. Sadusmotais un noskumušais tēvs nolādēja Lāju un savos lāstos tam novēlēja, lai dievi laupītāju sodītu, ka to nogalinātu Lāja paša dēls. Tā nolādēja Hrīsipa tēvs Lāju, un šiem tēva lāstiem bija lemts piepildīties.

Atgriezies septiņvārtu Tēbās, Lājs apprecēja Menoikeja meitu Lokasti. Ilgi un mierīgi Lājs dzīvoja Tēbās, un bažas viņam radīja tikai tas, ka viņam nebija bērnu. Tad Lājs nolēma doties uz Delfiem un tur jautāt Apollonam, kāpēc viņam nav bērnu. Apollona priesteriene Pīti ja deva Lājam drausmīgu atbildi, Viņa teica:

— Labdaka dēls, dievi izpildīs tavu vēlēšanos, tev būs dēls, bet zini: tu iesi bojā no sava dēla rokas. Piepildīsies Pelopa lāsti.

Šausmas sagrāba Lāju. Ilgi viņš domāja, kā viņam izbēgt no nepielūdzamā likteņa; beidzot viņš nolēma nogalināt savu dēlu tūlīt pēc piedzimšanas.

Lājam tiešām drīz piedzima dēls. Nežēlīgais tēvs pārdūra jaunpiedzimušajam kāju pēdas ar asu dzelzi un kājas sasēja ar siksnu, tad viņš pasauca vergu un lika tam aiznest mazulīti uz mežu Kitairona[165] kalnos un tur atstāt, lai viņu saplosītu plēsīgi zvēri. Bet vergs neizpildīja Lāja pavēli. Viņam kļuva bērna žēl, un viņš slepeni to nodeva

Korintas valdnieka Poliba vergam. Šis vergs tai laikā ganīja Kitairona kalnos sava kunga lopus. Vergs aiznesa zēnu valdniekam Polibam, un, tā kā Polibam pašam bērnu nebija, viņš nolēma to izaudzināt par savu mantinieku. Valdnieks Polibs zēnu nosauca par Oidipu, jo viņam no ievainojumiem bija sapampušas kājas.

Tā Oidips uzauga pie Poliba un viņa sievas Meropes, kuri to sauca par savu dēlu, un Oidips pats domāja, ka tie ir viņa vecāki. Eet, kad Oidips jau bija izaudzis par spēcīgu jaunekli, kādās dzīrēs viens no viņa draugiem dzērumā viņu nosauca par audžudēlu, un tas pārsteidza Oidipu. Viņa dvēselē iezagās šaubas. Viņš aizgāja pie Poliba un Meropes un ilgi centās pierunāt, lai tie atklātu viņa izcelsmes noslēpumu, bet Polibs un Merope nekā viņam neteica. Tad Oidips nolēma doties uz Delfiem un tur izzināt savas izcelsmes noslēpumu.

Kā vienkāršs ceļinieks Oidips devās uz Delfiem. Tur ieradies, viņš griezās pie orākula. Starojošais Apollons atbildēja viņam ar pareģotājas Pītijas muti:

— Oidip, šausmīgs ir tavs liktenis! Tu nogalināsi savu tēvu, apprecēsi savu māti, un no šīs laulības tev piedzims bērni — dievu nolādēti un visu cilvēku ienīsti.

Šausmas sagrāba Oidipu. Kā izbēgt viņam no ļaunā likteņa, kas viņam būtu jādara, lai nenogalinātu savu tēvu un neapprecētu savu māti? Orākuls taču nepateica, kas ir viņa vecāki. Oidips nolēma vairs neatgriezties Korintā. Var būt, ka Polibs un un Merope ir viņa vecāki. Vai tiešām viņš nogalinās Polibu un kļūs par Meropes vīru? Oidips nolēma kļūt par mūžīgu klejotāju bez ģimenes, bez dzimtas, bez tēvijas.

Bet vai tad var izbēgt no likteņa lēmuma? Oidips nezināja vienu: jo vairāk viņš centīsies izbēgt no sava likteņa, jo ātrāk ies pa to ceļu, kuru liktenis tam lēmis.

Kā klejotājs, kuram nav pajumtes, Oidips aizgāja no Delfiem. Viņš nezināja, kurp doties, un izvēlējās pirmo ceļu, kas tam gadījās. Tas bija ceļš, kas gāja uz Tēbām. Šai ceļā — tur, kur Parnāsa pakājē tas sazarojās, — Oidips šaurā aizā sastapa ratus. Ratos sēdēja sirms, majestātiska izskata vīrs; zirgus vadīja saucējs, un tiem sekoja kalpi. Saucējs rupji uzkliedza Oidipam, lika tam iet nost no ceļa un draudēja ar pātagu. Oidips sadusmojās, iesita saucējam un gribēja jau paiet ratiem garām, bet sirmgalvis atvēzējās ar zizli un iesita Oidipam pa galvu.

Neprātīgas dusmas pārņēma Oidipu, un viņš tik stipri iesita sirmgalvim ar zizli, ka tas bez dzīvības nokrita atmuguriski zemē. Oidips uzbruka arī pavadoņiem un viņus visus apsita, tikai vienam vergam izdevās nemanot pazust. Tā piepildījās likteņa lēmums: Oidips, pats to nezinādams, nogalināja savu tēvu Lāju, jo šis sirmgalvis bija Lājs. Viņš brauca uz Delfiem, lai jautātu Apollonam, kā glābt viņam Tēbas no asinskārīgās Sfinksas.

Oidips mierīgi gāja tālāk. Viņš nedomāja, ka vainīgs slepkavībā: viņš taču neuzbruka pirmais, viņš aizsargājās. Arvien tālāk un tālāk gāja Oidips pa ceļu, kuru tas bija sācis iet, un nonāca beidzot Tēbās.

Tēbās visi bija drūmi un nobēdājušies. Divas nelaimes bija piemeklējušas Kadma pilsētu. Briesmīgā Sfinksa, Tīfona un Ebidnas meita, bija apmetusies netālu no Tēbām Sfingija kalnā un prasīja arvien jaunus un jaunus upurus, un tad vēl vergs atnesa ziņu, ka valdnieku Lāju nogalinājis kāds nepazīstams svešinieks. Redzot pilsoņu bēdas, Oidips nolēma izglābt tos no nelaimes; viņš nolēma pats iet pie Sfinksas.

Sfinksa bija šausmīgs briesmonis: tam bija sievietes galva, milzīgs lauvas ķermenis, ķetnas ar asiem lauvas nagiem un milzīgi spārni. Dievi bija nolēmuši, ka Sfinksa tik ilgi paliks Tēbu tuvumā, kamēr kāds atminēs viņas mīklu. So mīklu Sfinksai bija pateikušas mūzas. Visiem, kas gāja garām, Sfinksa lika minēt šo mīklu, bet neviens nevarēja to uzminēt, un visi mira mokpilnā nāvē Sfinksas ķetnu dzelžainajās skavās. Daudz krietnu tēbiešu mēģināja glābt Tēbas no Sfinksas, bet visi viņi gāja bojā.

Oidips aizgāja pie Sfinksas, un tā lika viņam minēt savu mīklu:

—   Saki man — kas no rīta staigā uz četrām kājām, pusdienā — uz divām, bet vakarā — uz trim? Neviens no visiem radījumiem, kas dzīvo virs zemes, tā nemainās kā viņš. Kad viņš iet uz četrām kājām, tad viņam ir mazāk spēka un viņš kustas lēnāk nekā citā laikā.

Nevienu mirkli nedomāja Oidips un tūlīt atbildēja:

—   Tas ir cilvēks. Kad viņš ir mazs, vēl tikai savā dzīves rītā, viņš ir nevarīgs un lēnām iet četrrāpus. Pusdienā, tas ir, spēka gados, viņš staigā uz divām kājām, bet vakarā, tas ir, vecumā, kļūst nespēcīgs, tad viņam vajadzīgs balsts un viņš ņem spieķi: tad viņš staigā uz trim kājām.

OIDIPS ATMIN SFINKSAS MĪKLU

Tā Oidips uzminēja Sfinksas mīklu, bet Sfinksa savēcināja spārnus un metās no klints jūrā. Dievi bija nolēmuši, ka Sfinksai jāiet bojā, ja kāds uzminēs viņas mīklu. Tā Oidips atbrīvoja Tēbas no šīs nelaimes.

Kad Oidips atgriezās Tēbās, tēbieši izsauca viņu par valdnieku, jo jau agrāk Kreonts, kas valdīja nogalinātā Lāja vietā, bija nolēmis, ka par Tēbu valdnieku jākļūst tam, kas pilsētu izglābs no Sfinksas. Kļuvis par valdnieku Tēbās, Oidips apprecēja Lāja atraitni Iokasti, un viņam piedzima no tās divas meitas, Antigone un Ismēne, un divi dēli, Eteokls un Polineiks. Tā piepildījās arī otrs likteņa lēmums. Oidips kļuva par savas mātes vīru, un no viņas tam piedzima bērni.

OIDIPS KLŪST VALDNIEKS TĒBĀS

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Valdnieks Oidips»

Izsaukts par valdnieku, Oidips gudri valdīja Tēbās. Ilgu laiku nekas netraucēja mieru Tēbās un valdnieka ģimenē. Bet liktenis taču bija lēmis Oidipam nelaimes. Un tad liela nelaime piemeklēja Tēbas. Bultraidis Apollons uzsūtīja Tēbām briesmīgu sērgu. Tanī gāja bojā pilsoņi — kā veci, tā jauni. Tēbas kļuva it kā par milzīgu kapsētu. Uz ielām un laukumiem gulēja neapbedīti līķi. Visur bija dzirdami vaidi uri vaimanas, visur raudāja sievas un mātes. Tēbās plosījās ne tikai briesmīga sērga, bet arī bads, jo lauki nedeva ražu un mēris iznīcināja ganāmpulkus. Likās, ka pienākušas lielā Kadma pilsētas pēdējās dienas. Velti pilsoņi upurēja dieviem, izlūgdamies no tiem glābiņu. Nedzirdēja dievi viņu lūgšanas; arvien lielāka kļuva nelaime.

Pilsoņi bariem nāca pie sava valdnieka Oidipa un lūdza viņu palīdzēt, lūdza pamācīt, kā glābties no šīm nelaimēm, kas draud visu iznīcināt. Oidips taču jau reiz ir palīdzējis pilsoņiem glābties no Sfinksas. Viņš pats cieta Tēbu un savas dzimtas dēļ un bija jau aizsūtījis Iokastes brāli Kreontu uz Delfiem jautāt Apollonam, kā glābties no šīm nelaimēm. Kreontam vajadzēja drīz atgriezties, un Oidips viņu nepacietīgi gaidīja.

Tad atgriezās Kreonts. Viņš atnesa orākula atbildi. Apollons pavēl izraidīt to, kura noziegums ir par cēloni Tēbu nelaimēm. Pilsoņi, izraidot slepkavu vai pat sodot viņu ar nāvi, dos gandarījumu par valdnieka Lāja izlietajām asinīm. Bet kā lai atrod Lāja slepkavu? Viņu taču nogalināja ceļā un apkāva ari visus viņa pavadoņus, izņemot vienu vergu. Oidips nolēma katrā ziņā atrast slepkavu, lai tas būtu kas būdams, lai slēptos kur slēpdamies, kaut arī viņa paša pilī, kaut arī slepkava būtu viņam tuvs cilvēks. Viņš sauca visu tautu uz sapulci, lai apspriestos, kā atrast slepkavu. Tauta norādīja uz pareģi Teiresiju, vienīgi tas varot palīdzēt. Atveda aklo pareģi Teiresiju. Oidips lūdza viņu pateikt, kas nogalinājis Lāju. Ko lai pareģis Oidipam atbild? Jā, viņš zina, kas ir slepkava, bet nevar to teikt.

—   Ai, laid mani mājās, mums abiem tā būs vieglāk nest to nastu, kuru mums uzlicis liktenis, — saka Teiresijs.

Bet Oidips prasīja atbildi.

—   Tu negribi atbildēt, nekrietnais! — iesaucās Oidips. — Ar savu stūrgalvību tu vari sadusmot pat akmeni.

Ilgi Teiresijs stūrgalvīgi klusēja, ilgi negribēja teikt, kas ir slepkava, tad beidzot dusmu pilnie Oidipa vārdi piespieda viņu to pateikt:

—   Tu pats, Oidip, apgāni šo zemi, tanī valdīdams. Tu pats esi slepkava, kuru tu meklē! Pats to nezinādams, tu esi apprecējis to, kas mums ir dārgāks par visu, tu esi apprecējis savu māti.

Dzirdēdams šos vārdus, Oidips briesmīgi sadusmojās uz Teiresiju. Viņš sauca to par viltus pareģi, draudēja tam ar nāves sodu, viņš saka, ka Kreonts ir licis viņam to teikt, lai sagrābtu viņa varu. Mierīgi, labi apzinādamies, ka viņš ir teicis patiesību, Teiresijs noklausījās valdnieka sašutuma pilnos vārdus. Viņš zināja — kaut gan Oidips ir redzīgs, viņš tomēr neredz visu to ļaunumu, kuru, pats negribēdams, dara. Oidips neredz, kur viņš dzīvo, neredz, ka viņš ir ienaidnieks pats sev un savai ģimenei. Nekādi draudi nebaidīja Teiresiju, viņš droši sacīja Oidipam, ka slepkava ir šeit, viņa priekšā. Kaut gan Oidips atnācis uz Tēbām kā svešzemnieks, bet īstenībā viņš ir dzimis tēbietis. Ļauns liktenis piemeklēs slepkavu: viņš redz, bet kļūs akls, viņš ir bagāts, bet kļūs nabags, zaudējis visu, viņš aizies no Tēbām trimdā.

Šausmas sagrāba pilsoņus, dzirdot Teiresija vārdus, tie zināja, ka vēl nekad meli nav aptraipījuši viņa lūpas.

Bet sadusmotais Oidips apvainoja Kreontu, ka tas samācījis Teiresiju tā teikt. Viņš pārmeta Kreontam, ka tas gribot sagrābt Tēbās varu. Atnāca arī Iokaste; Oidips izstāstīja viņai visu, ko teicis Teiresijs, un apvainoja ļaunā nodomā viņas brāli. Viņš jautāja Iokastei par Lāja nogalināšanu un par to, kā ticis izlikts Kitairona mežā Lāja vienīgais dēls. Iokaste visu tam izstāstīja. Pirmoreiz Oidipa dvēselē modās šaubas. Baiga nojauta par kaut ko šausmīgu sažņaudza viņa sirdi.

— Ai, Zev! — izsaucās Oidips. — Kādu likteni tu man esi lēmis! Vai tiešām akls biju es, nevis neredzīgais Teiresijs!

Oidips jautāja arī par vergu, kas toreiz izglābies, kur viņš tagad, vai viņš vēl dzīvs, un dabūja zināt, ka šis vergs tagad ir gans Kitairona kalnos. Tūlīt Oidips sūtīja pēc tā. Viņš gribēja zināt visu patiesību, lai tā būtu, cik šausmīga būdama.

Tikko bija aizsūtīts cilvēks pēc verga, no Korintas ieradās vēstnesis. Viņš atnesa ziņu par valdnieka Poliba nāvi, kas bija miris no slimības. Tātad Polibu nav nogalinājis viņa dēls. Ja Oidips ir Poliba dēls, likteņa lēmums nav piepildījies, jo Oidipam bija lemts nogalināt savu tēvu. Bet varbūt Oidips nav Poliba dēls? Oidips cerēja, ka ir izbēdzis no tā, ko solīja viņam liktenis. Bet vēstnesis sagrāva šo cerību. Viņš pateica Oidipam, ka Polibs nav tā tēvs, ka viņš pats to gluži mazu aiznesis Korintas valdniekam, kad viņam to iedevis valdnieka Lāja gans.

Oidipu sagrāba šausmas, klausoties vēstnesi, arvien skaidrāka un skaidrāka kļuva briesmīgā patiesība.

Drīz ieradās arī gans. Sākumā viņš negribēja nekā teikt, viņš gribēja visu noslēpt, bet Oidips draudēja ganam ar briesmīgu sodu, ja tas slēps patiesību.

Izbailēs gans atzinās, ka zēns, kuru viņš kādreiz iedevis vēstnesim, bijis Lāja dēls; tēvs bija nolēmis viņu nogalināt, bet gans apžēlojies par nelaimīgo bērnu.

Ai, kā Oidips vēlējās, kaut viņš toreiz būtu miris kā nevainīgs bērns, kā viņš pārmeta ganam, ka tas nav ļāvis viņam iet bojā! Tagad Oidipam viss bija skaidrs. Iokaste viņam bija stāstījusi par Lāja nāvi, viņš zināja, ka pats nogalinājis savu tēvu, un no gana vārdiem viņam kļuva skaidrs, ka viņš ir Lāja un Iokastes dēls. Piepildījies likteņa lēmums, lai gan Oidips tik ļoti bija centies no tā izbēgt. Izmisis viņš aizgāja uz pili. Viņš bija tēva slepkava un savas mātes vīrs, viņa bērni tam ir gan bērni, gan brāļi un māsas no mātes puses.

Pilī Oidipu sagaidīja jauns trieciens. Iokaste nebija varējusi panest visas šausmas, kas viņai atklājās, un padarījusi sev galu, pakārdamās savā istabā. Kā prātu zaudējis no bēdām, Oidips norāva no Iokastes drānām saktu un ar tās adatu izdūra sev acis. Viņš negribēja vairs redzēt saules gaismu, negribēja redzēt savus bērnus, redzēt dzimtās Tēbas. Tagad viņam viss gājis bojā, viņa dzīvē vairs nevarēja būt prieka. Oidips lūdza Kreontu izraidīt viņu no Tēbām un lūdza tikai vienu — parūpēties par viņa bērniem.

OIDIPA NAVE

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Oidips Kolonā»

Kreonts tūlīt neizraidīja Oidipu no Tēbām. Kādu laiku Oidips dzīvoja pilī pilnīgā vientulībā, nodevies savam bēdām. Bet tēbieši baidījās, ka Oidipa uzturēšanās Tēbās izraisīs dievu dusmas pār visu zemi. Viņi pieprasīja nekavējoši izraidīt aklo Oidipu. Sim lēmumam nepretojās arī Oidipa dēli Eteokls un Polineiks. Viņi paši gribēja valdīt Tēbās. Tēbieši izraidīja Oidipu, un viņa dēli dalījās varā ar Kreontu.

Aklais un nevarīgais Oidips devās trimdā uz svešumu. Viņam, vecam un nespēcīgam, būtu neizbēgami jāiet bojā, ja Antigone, viņa krietnā un drosmīgā meita, nebūtu nolēmusi pilnīgi ziedoties savam tēvam. Viņa sekoja Oidipam trimdā. Antigones vests, nelaimīgais sirmgalvis gāja no vienas valsts uz otru. Antigone uzmanīgi veda viņu pa kalniem un mežu biezokņiem, kopējas bija tiem likstas grūtajā ceļā, abiem tiem draudēja vienas un tās pašas briesmas.

Pēc ilgiem klaidu gadiem Oidips beidzot nonāca pie Atēnām Atikā, bet Antigone nezināja, kur viņa ir atvedusi tēvu. Netālu tikko uzlēkušās saules staros mirgoja

Atēnu mūri un torņi. Turpat. zaļoja arī lauru birzs un krāšņi vijās ap kokiem efejas un vīnogulāji. Sur un tur starp lauriem mirdzēja olīvu sudrabotā lapotne. Visa birzs skanēja melodiskās lakstīgalu dziesmās. Strauti burbuļodami trauca pa zaļo ieleju. Kā zvaigznītes visur zālē baltoja narcises un vizēja dzeltenie, smaržīgie krokusi. Zaļajā birzī daudz cietušais Oidips atsēdās lauru ēnā uz akmens, bet Antigone gribēja iet un izzināt, kas šī par vietu! Garām gāja kāds zemnieks, viņš teica Oidipam, ka tā ir Kolona, ciems netālu no Atēnām1 , ka birzs, kurā sēž Oidips, ir Labvēlīgo svētbirzs, bet visa apkaime veltīta Poseidonam un titānam Prometejam. Pilsēta, kuru varot redzēt no birzs, esot Atēnas, tur valdot diženais varonis Aigeja dēls Tēsējs. To dzirdēdams, Oidips lūdza zemnieku sūtīt kādu pie valdnieka Tēsēja, jo viņš gribot tam izdarīt lielu pakalpojumu, ja Tēsējs būšot ar mieru dot viņam kādu laiku patvērumu. Grūti bija zemniekam ticēt, ka vārgais un turklāt vēl aklais sirmgalvis var būt kaut kādi noderīgs varenajam Atēnu valdniekam. Stipri šaubīdamies, tas gāja uz Kolonu, lai tur pastāstītu par aklo sirmgalvi, kas sēž Labvēlīgo svētbirzī un solās izdarīt lielu pakalpojumu pašam Tēsējam.

Bet Oidips, dabūjis zināt, ka viņš atrodas Labvēlīgo svētbirzī, saprata, ka nav vairs tālu viņa pēdējā stunda, beigas visām viņa ciešanām. Jau sen viņam bija pareģojis Apollons, ka pēc ilgiem, ciešanu pilniem klaidu gadiem viņš mirs lielu dieviešu svētbirzī un ka tas, kas dos viņam patvērumu, tiks bagātīgi apbalvots, bet tos, kas viņu izraidīs, dievi bargi sodīs. Tagad Oidips sa-» prata, ka lielās dieves ir Labvēlīgās, kas viņu tik nežē« līgi bija vajājušas visu mūžu. Oidips bija pārliecināts, ka tagad arī viņš iegūs mieru.

Bet Kolonas pilsoņi steidzās uz birzi, lai dabūtu zināt, kas iedrošinājies tajā ieiet, jo pilsoņi paši baidās pat izrunāt bargo dieviešu vārdu, neiedrošinājās pat paskatīties uz viņu svētvietu. Līdzko Oidips dzirdēja koloniešu balsis, viņš lūdza Antigoni ievest to dziļāk birzī, bet, kad tie sāka viņu saukt par svētbirzs apgānītāju, viņš iznāca no tās un, atbildēdams pateica, kas viņš ir. Kolonieši iztrūkās. Pie viņiem atnācis Oidips! Kas gan Grieķijā nezināja viņa drausmīgo likteni, kas nezināja tos noziegumus, kurus, pats to negribēdams, bija

1 Kolona atradās kādus septiņus kilometrus no Atēnām,

izdarījis nelaimīgais Lāja dēls! Nē, kolonieši nevar pieļaut, ka Oidips paliek šeit, viņi baidās no dievu dusmām. Viņi neklausījās ne Oidipa, ne Antigones lūgšanas un pieprasīja, lai aklais sirmgalvis tūlīt atstātu Kolonas apkaimi. Vai tiešām arī Atēnās Oidips neatradīs pajumti, tajās Atēnās, ko visā Grieķijā cildina kā svētu pilsētu, jo tā dod patvērumu visiem, kas to lūdz? Oidips taču nav atnācis šeit pats no laba prāta; viņa ierašanās būs par lielu svētību Atēnu pilsoņiem. Viņš lūdza pilsoņus vismaz pagaidīt, kamēr atnāks Tēsējs. Lai Atēnu valdnieks izlemj, vai Oidips var šeit palikt, vai viņš jāpadzen arī no šejienes.

Pilsoņi bija ar mieru nogaidīt Tēsēja ierašanos. Šai brīdī tālumā parādījās rati, tanīs brauca kāda sieviete tesāliešu cepurē ar platām malām, kas aizsedza tās seju. Antigone vērīgi raudzījās uz braucēju, un tai šķita, ka šī sieviete ir viņas māsa Ismēne. Rati jau tuvojās, vēl uzmanīgāk raudzījās Antigone, un nu viņa tiešām pazina Ismēni.

—    Tēvs! — sacīja Antigone. — Es redzu, ka šurp brauc tava meita Ismēne, tūlīt tu dzirdēsi viņas balsi.

Piebraukusi pie Oidipa, Ismēne izkāpa no ratiem Un metās tēva apkampienos.

—    Mans tēvs, mans nelaimīgais tēvs! — izsaucās Ismēne. — Eeidzot es atkal apkampju tevi un Antigoni.

Oidips priecājās par Ismēnes atbraukšanu, tagad pie viņa bija abas meitas: viņa uzticamā pavadone un palīgs Antigone un Ismēne, kura nekad nebija aizmirsusi tēvu un vienmēr bija sūtījusi viņam vēstis no Tēbām.

Ismēne bija meklējusi Oidipu, lai aizvestu tam ļoti bēdīgas ziņas: Oidipa dēli sākumā bija kopīgi valdījuši Tēbās, bet jaunākais dēls Eteokls sagrābis viens pats varu un padzinis no Tēbām vecāko brāli Polineiku. Tad Polineiks devies uz Argosu un tur atradis sev palīgu. Tagad viņš ar karaspēku iet pret Tēbām, lai tās vai nu ar varu atgūtu, vai kristu kaujā. Ismēne stāstīja, ka Delfu orākuls pareģojis uzvaru tam, kura pusē būs Oidips. Viņa b'ija pārliecināta, ka drīz šeit ieradīsies Kreonts, kas valdīja kopā ar Eteoklu, lai sagrābtu Oidipu ar varu, bet Oidips negribēja nostāties ne viena, ne otra dēla pusē; viņš dusmojās uz dēliem, jo vara tiem bija svarīgāka nekā bērnu pienākums pret tēvu. Viņš negribēja palīdzēt dēliem, kas nevienu vārdu nebija teikuši, kad viņu izraidīja no Tēbām. Nē, tie neiegūs ar tēva palīdzību varu Tēbās. Oidips paliks šeit, viņš būs Atēnu sargs.

Kolonas pilsoņi deva Oidipam padomu upurēt Labvēlīgajām samierināšanās upurus, ja viņš ir nolēmis palikt uz visiem laikiem Atēnās. Oidips lūdza, lai kāds tos upurētu, jo viņš pats, nevarīgs un akls, to nespēja. Upurēt apņēmās Ismēne un iegāja Labvēlīgo birzī.

Tikko Ismēne bija aizgājusi, uz Labvēlīgo birzi ar saviem pavadoņiem atnāca Tēsējs. Viņš laipni apsveica Oidipu un apsolīja tam aizsardzību. Tēsējs, zināja, cik grūts ir svešzemnieka liktenis, cik daudz likstu tam bijis jācieš. yiņš pats izbaudījis, cik grūta dzīve ir svešumā, un tāpēc nevarēja liegt nelaimīgajam trimdiniekam aizsardzību.

Oidips pateicās Tēsējam un savukārt apsolīja arī viņam savu aizsardzību, viņš sacīja, ka viņa kaps vienmēr būs Atēnu uzticams sargātājs.

Bet Oidipam nebija lemts tūlīt rast mieru. Tikko Tēsējs bija aizgājis, no Tēbām ieradās Kreonts ar nelielu kareivjunodaļu. Viņš gribēja sagrābt Oidipu, lai nodrošinātu sev un Eteoklam uzvaru pār Polineiku un viņa sabiedrotajiem. Kreonts mēģināja pierunāt Oidipu nākt viņam līdzi; viņš centās to pārliecināt iet uz Tēbām un apsolīja tam, ka viņš dzīvošot tur mierīgi savu tuvinieku vidū, kas vienmēr par to rūpēšoties. Bet Oidipa lēmums nebija grozāms. Un Kreontam viņš arī neticēja. Oidips zināja, kas spiež Kreontu viņu pārliecināt, lai tas atgriežas Tēbās. Nē, viņš neies tam līdz, nedos uzvaru tiem, kas sagādājuši viņam tik daudz nelaimju.

Redzēdams Oidipa nepiekāpību, Kreonts sāka draudēt, ka viņš ar varu piespiedīšot Oidipu nākt līdz uz Tēbām. Oidips no varmācības nebaidījās — viņš taču ir Tēsēja un visu atēniešu aizsardzībā, bet Kreonts, ļauni priecādamies, sacīja aklajam, nevarīgajam sirmgalvim, ka viena no viņa meitām, Ismēne, jau esot viņa gūstekne; Kreonts draudēja sagrābt arī viņa pašaizliedzīgo meitu Antigoni, Oidipa vienīgo atbalstu. Kreonts tūlīt arī izpildīja savus draudus un pavēlēja sagrābt Antigoni. Velti viņa sauca palīgā atēniešus, velti izstiepa pret tēvu rokas — viņu aizveda. Tagad Oidipam laupīts beidzamais balsts, viņam atņemtas tās acis, ar kurām viņš redzēja. Viņš piesauca par lieciniecēm Labvēlīgās, viņš nolādēja Kreontu un novēlēja tam piedzīvot tādu pašu likteni, kādu ir piedzīvojis viņš pats, novēlēja arī Kreontam zaudēt savus bērnus. Bet Kreonts, reiz jau lietojis varu, gribēja varmācīgi rīkoties arī turpmāk. Viņš sagrāba Oidipu un gribēja to aizvest. Oidipu aizstāvēja Kolonas iedzīvotāji, bet viņu nebija daudz, un viņiem nebija pa spēkam cīnīties ar Kreonta kareivjiem. Kolonieši skaļi sauca pēc palīdzības. Viņu palīgā saucienus dzirdēja Tēsējs un steidzās turp ar saviem pavadoņiem.

Tēsējs bija sašutis par Kreontavarmācīgo rīcību. Kā viņš iedrošinājies sagrābt Oidipu un viņa meitas šeit, pie Labvēlīgo birzs, vai viņš tiešām domāja, ka Atēnās tik maz cilvēku, vai Tēsējs, pēc viņa domām, nebija nekas, ja viņš iedrošinājās ar varu aizvest tos, kas atradās Atēnu aizsardzībā? Vai Tēbās viņu samācījuši tik pretlikumīgi rīkoties? Nē, Tēsējs zināja, ka Tēbās necietīs pretlikumību. Kreonts apkaunoja savu pilsētu un savu dzimteni; kaut gan pēc gadiem viņš bija vecs vīrs, bet rīkojās kā neprātīgs jauneklis. Tēsējs pieprasīja, lai tūlīt tiktu atdotas Oidipa meitas. Kreonts centās Tēsēja priekšā attaisnot savu rīcību ar to, ka viņš — tā viņš vismaz izteicās — esot bijis pārliecināts, ka Atēnas nedošot patvērumu tēva slepkavam un tam, kas apprecējis pats savu māti. Tēsēja lēmums tomēr bija noteikts un negrozāms; viņš prasīja, lai Kreonts atdotu Oidipam meitas, un sacīja, ka neies prom, kamēr meitas atkal nebūs pie Oidipa. Kreonts izpildīja Tēsēja prasību, un drīz jau sirmgalvis apkampa meitas un, pateikdamies augstsirdīgajam Atēnu valdniekam, lūdza dievus būt pret viņu labvēlīgiem.

Bet Tēsējs teica Oidipam:

—    Uzklausi mani, Oidip! Seit, pie Poseidona ziedokļa, kur es upurēju pirms Kreonta ierašanās, sēž jauneklis, viņš grib ar tevi runāt.

—    Bet kas gan ir šis jauneklis? — vaicāja Oidips.

—    Es nezinu. Jauneklis ir nācis no Argosas. Padomā, — atbildēja Tēsējs, — vai tev Argosā nav kāds tuvinieks.

To dzirdēdams, Oidips izsaucās:

—    Ai, neprasi, Tēsej, lai es runātu ar šo jaunekli! No tā, ko tu teici, es sapratu, ka tas ir mans dēls Polineiks, kuru es ienīstu. Viņa vārdi man sagādās tiķai ciešanas.

—    Bet viņš taču nācis kā lūdzējs, — sacīja Tēsējs, — tu nevari viņam atteikt, nesadusmodams dievus.

Dzirdēdama, ka Polineiks ir šeit, arī Antigone lūdza tēvu viņu uzklausīt, kaut gan viņš daudz darījis pāri tēvam. Oidips bija ar mieru uzklausīt dēlu, un Tēsējs aizgāja viņam pakaļ.

Ieradās Polineiks. Viņa acīs bija asaras. Viņš raudāja, redzēdams tēvu: aklu, ubaga drēbēs, viņa sirmos matus plandīja vējš, viņa sejā bija redzamas ilgas badošanās un pārciesto grūtību pēdas. Tikai tagad Polineiks saprata, cik cietsirdīgi viņš bija izturējies pret savu miesīgo tēvu. Izstiepdams pret tēvu rokas, viņš sacīja:

—    Tēvs, teic man tikai vienu vārdu, nenovērsies no manisl Atbildi man, neatstāj mani bez atbildes! Māsas! Pārlieciniet kaut jūs tēvu, lai viņš nepamet mani, neteicis neviena vārda.

Antigone lūdza brāli pateikt tēvam, kāpēc viņš nācis; viņa bija pārliecināta, ka Oidips neatstās dēlu bez atbildes.

Polineiks stāstīja, ka jaunākais brālis viņu padzinis no Tēbām, ka viņš devies uz Argosu, apprecējis tur Adrasta meitu un atradis sev palīgus, lai atņemtu brālim varu, uz kuru viņam kā vecākajam bija tiesības.

—    Ai, tēvs, — turpināja Polineiks, — mēs visi, kas dodamies pret Tēbām, tavu bērnu, tavas dzīves dēļ lūgtin lūdzam — aizmirsti savas dusmas un palīdzi mums atriebties Eteoldam, kas mani ir padzinis un atņēmis man dzimteni. Ja orākuli runā tikai patiesību, tad uzvaru gūs tie, ar kuriem būsi tu. Ai, uzklausi mani labvēlīgi! Dievus piesaucot, es lūdzu tevi — nāc man līdzi. Es aizvedīšu tevi uz tavām dzimtajām mājām, bet šeit, svešumā, tu esi tāds pats ubags kā es.

Oidips neuzklausīja dēlu. Lūgšanas to neaizkustināja. Tagad viņš vajadzīgs Polineikam, lai tas atgūtu Tēbas, bet vai vēl nesen viņš to neizraidīja no Tēbām. Vai viņa dēļ tam nav jāklīst svešumā, vai viņa dēļ nav jāvalkā šīs skrandas? Abi dēli ir aizmirsuši savu pienākumu pret tēvu, tikai meitas palikušas tam uzticīgas, rūpējušās par to un godājušas to.

—    Nē, es nepalīdzēšu tev satriekt drupās Tēbas. Tu neieņemsi Tēbas, tu kritīsi, asinīm noplūdīs, un līdz ar tevi kritīs arī tavs brālis Eteokls, — teica Oidips. — Es saucu postu pār jūsu galvu, lai jūs zinātu, ka tēvs jāgodā. Bēdz no šejienes, atstumtais, tev nav vairs tēva! Aiznes sev līdz manus lāstus! Mirsti cīņā ar brāli. Nogalini to, kas tevi padzina. Es piesaucu Labvēlīgās un Arēju, kas izraisīja jūsu starpā šo brāļu karu, lai viņi jūs soda. Ej un paziņo visiem saviem ceļabiedriem, kādas balvas Oidips sadalījis saviem dēliem līdzīgās daļās.

—    Vai manu! Ai, es nelaimīgais! — izsaucās Polineiks. — Vai es varu pateikt tēva atbildi saviem ceļabiedriem! Nē, kiusu ciešot, man jāiet pretī savam liktenim.

Polineiks aizgāja, neizlūdzies no tēva piedošanu un aizstāvību, aizgāja, neuzklausījis Antigones lūgumu atgriezties Argosā un nesākt karu, kas draud ar bojāeju viņam pašam, viņa brālim un Tēbām.

Tuvu jau bija Oidipa pēdējā stunda. No pērkona grāviena drebēja skaidrais debess jums, un liesmoja zibens. Visi, kas stāvēja pie Labvēlīgo svētbirzs, bija pārsteigti par šo bargo Zeva zīmi. Vēlreiz nodārdēja pērkons. Atkal spoži uzliesmoja zibens. Visi nodrebēja bailēs.

Bet Oidips, pasaucis savas meitas, tām teica:

—    Ai, bērni, pasauciet ātrāk Tēsēju! Šie Zeva pērkoni man vēstī, ka es drīz nokāpšu drūmajā Aīda valstībā. Nekavējieties! Sūtiet ātrāk pēc Tēsēja! Tuvu ir mans gals.

Tikko Oidips to bija pateicis, atkal nodārdēja pērkona grāvieni, it kā viņa vārdus apstiprinādami. Tēsējs ātri atnāca uz Labvēlīgo birzi. Dzirdēdams viņa balsi, Oidips teica:

—    Atēnu valdniek! Mans gals ir klāt, Zeva pērkoni un zibeņi junda manu nāvi, un es gribu mirt, izpildījis to, ko es tev apsolīju. Es pats aizvedīšu tevi uz to vietu, kur es miršu, bet tu neatklāj nevienam, kur atrodas mans kaps, tas sargās tavu pilsētu labāk nekā daudzi vairogi un šķēpi. Tu tur dzirdēsi to, ko es nevaru tagad teikt. Glabā šo noslēpumu un atklāj to tikai mirstot savam vecākajai» dēlam, un viņš lai to pasaka savam mantiniekam. Tad nu ejam, Tēsej, ejam, bērni. Tagad es, aklais, būšu jūsu vedējs, bet mani vedīs Hermejs un Persefone.

Tēsējs, Antigone un Ismēne sekoja Oidipam, un viņš tos veda, it kā būtu redzīgs. Viņš aizgāja līdz tai vietai, kur nokāpj tumsas pilnajā ēnu valstībā, un apsēdās tur uz akmens. Sagatavojies nāvei, Oidips apkampa savas meitas un teica tām:

—    Bērni, sākot ar šo dienu, jums vairs nebūs tēva. Es esmu jau nāves dieva Tanata varā. Atkritīs jums grūtais pienākums rūpēties par mani.

ANTIGONE IZVED SAVU TĒVU NO TĒBĀM

Gauži raudādamas, Antigone un Ismēne apkampa tēvu. Te no dziļuma atskanēja dīvaina balss: «Ātrāk, ātrāk, Oidip! Kāpēc tu kavējies? Pārāk ilgi tu kavējies!» Dzirdēdams dīvaino balsi, Oidips pasauca Tēsēju, ielika viņa rokā savu meitu rokas un lūdza Tēsēju būt tām par aizstāvi. Tēsējs zvērēja izpildīt Oidipa lūgumu. Tad Oidips pavēlēja meitām aiziet, jo viņām nebija jāredz tas, kas notiks, un viņām nebija jādzird tas noslēpums, kuru Oidips gribēja pateikt Tēsējam. Antigone un Ismēne sāka iet prom; mazliet pagājušas, viņas atskatījās, lai vēlreiz redzētu tēvu, bet tēva vairs nebija, tikai Tēsējs stāvēja, aizklājis ar rokām acis, it kā būtu redzējis baigu parādību. Tad Antigone un Ismēne redzēja, ka Tēsējs locīja savus ceļus un pielūdza dievus. Tā beidza savu ciešanu pilno dzīvi Oidips, un neviens no mirstīgajiem nezināja, kā viņš miris un kur atrodas viņa kaps. Bez vaida, bez sāpēm viņš aizgāja uz Aīda valstību, aizgāja turp tā, kā neaiziet neviens cilvēks.

SEPTIŅI PRET TĒBĀM

Atstāstīts pēc Aishila traģēdijas «Septiņi pret Tēbām» un pēc Eiriplda traģēdijas «Feniķietes»

Kad aklais Oidips bija izraidīts no Tēbām, viņa dēli un Kreonts sadalīja varu. Katram no viņiem vajadzēja pēc kārtas valdīt vienu gadu. Eteokls negribēja dalīties varā ar vecāko brāli Polineiku, viņš izraidīja brāli no septiņvārtu Tēbām un viens pats sagrāba Tēbās varu, bet Polineiks aizgāja uz Argosu, kur valdīja Adrasts.

Valdnieks Adrasts bija cēlies no Amitaonīdu dzimtas. Kādreiz divi varoņi, lielais pareģis Melampods un Biants, varoņa Amitāona dēli, apprecēja valdnieka Proita meitas. -Tas notika tā: Proita meitas bija sadusmojušas dievus un sodītas ar ārprātu, kuru tām uzsūtīja dievi. Ārprāta lēkmē Proita meitas iedomājās, ka viņas ir govis, un maudamas skraidīja pa apkārtējiem mežiem un laukiem. Melampods, zinādams noslēpumu, kā izārstēt Proita meitas, apņēmās viņas izdziedināt, bet prasīja, lai Proits par to atdotu trešo daļu no saviem īpašumiem. Proits nebija mierā. Nelaime kļuva vēl lielāka: ārprātīgas kļuva arī citas sievietes. Atkal Proits griezās pie Melampoda. Melampods tagad prasīja nevis vienu, bet divas trešdaļas — vienu sev, otru savam brālim Biantam. Proitam bija jāpiekrīt. Melampods ar jauniešu pulku devās kalnos, pēc ilgas vajāšanas sagūstīja visas ārprātīgās sievietes un Proita meitas un tās izdziedināja, bet Proits atdeva savas meitas Melampodam un Biantam par sievām.

Melampodam bija dēls Antifats, Antifatarn Oikls, bet Oiklam Amfiarājs. Biantam bija dēls Talajs, un Talaja bērni bija Adrasts un Erifīla. Kad Melampoda un Bianta pēcnācēji, Adrasts un Amfiarājs, bija sasnieguši vīra gadus, viņu starpā izcēlās naids. Adrastam nācās bēgt uz Sikionu[167] pie valdnieka Poliba. Tur viņš apprecēja valdnieka meitu un ieguva varu pār Sikionu. Bet vēlāk Adrasts atgriezās dzimtajā Argosā, samierinājās ar Amfiarāju un atdeva tam savu māsu Erililu par sievu. Adrasts un Amfiarājs zvērēja viens otram, ka Erifīla būs vienmēr šķīrējtiesnese viņu strīdos un ka viņiem bez ierunām jāpadodas tās lēmumiem. Amfiarājs nedomāja, ka šis lēmums būs par iemeslu viņa paša un viņa dzimtas bojāejai.

Pie valdnieka Adrasta pils tad ari vēlu naktī ieradās Polineiks, cerēdams šeit atrast aizsardzību un palīdzību. Pie pils Polineiks sastapa varoni Tīdeju, Oineja dēlu, kas, nogalinājis savā dzimtenē tēvabrāli un brālēnus, arī bija bēdzis uz Argosu. Starp abiem varoņiem izcēlās ļoti ass strīds. Nevaldāmais Tīdejs, kas necieta nekādus iebildumus, ķērās pie zobena. Arī Polineiks, aizsedzies ar vairogu, izvilka zobenu. Varoņi sāka cīņu. Šķindēja viņu zobeni, atsitoties pret varā kaltajiem vairogiem. Kā divi nikni lauvas varoņi cīnījās tumsā. Adrasts dzirdēja cīņas troksni un iznāca no pils. Cik pārsteigts viņš bija, redzēdams divus jaunekļus nikni cīnāmies! Vienam no viņiem, Polineikam, pāri bruņām bija uzmesta lauvas āda, bet Tīdejam — milzīga mežakuiļa āda. Adrasts atcerējās orākula pareģojumu, ka viņam savas meitas jādod par sievām lauvam un mežakuilim. Steidzīgi viņš izšķīra varoņus un veda tos kā viesus savā pilī. Drīz vien valdnieks Adrasts izprecināja savas meitas: vienu no tām — Dēipilu Polineikam, otru — Argeju Tīdejam.

Kļuvuši par Adrasta znotiem, Polineiks un Tīdejs sāka lūgt, lai viņš palīdzētu tiem atgūt varu viņu dzimtenē. Adrasts bija ar mieru, bet tikai ar noteikumu, ka arī Amfiarājs, varenais karavīrs un lielais pareģis, piedalās karagājienā.

Nolēma vispirms doties pret septiņvārtu Tēbām. Amfiarājs atteicās piedalīties šai karagājienā, jo viņš zināja, ka varoņi šo karagājienu sāk pret dievu gribu. Amfiarājs, kuru mīlēja Zevs un Apollons, negribēja sadusmot dievus, neievērojot viņu gribu. Lai kā arī Tīdejs centās pierunāt Amfiarāju, tā lēmums bija negrozāms. Tīdejs iedegās nevaldāmās dusmās, un varoņi uz visiem laikiem kļūtu par ienaidniekiem, ja viņus nesamierinātu Adrasts. Lai tomēr piespiestu Amfiarāju piedalīties karagājiena, Polineiks nolēma rīkoties ar viltu. Viņš nodomāja dabūt savā pusē Erifīlu, lai tā ar savu lēmumu piespiestu Amfiarāju iet pret Tēbām; Pazīdams Erifīlas mantkārību, Polineiks apsolīja uzdāvināt tai Harmonijas, pirmā Tēbu valdnieka Kadma sievas, dārgo kaklarotu. Brīnišķīgās dāvanas iekārdināta, Erifīla nolēma, ka viņas vīram ir jāpiedalās karagājienā. Amfiarājs nevarēja atteikties, viņš taču kādreiz bija zvērējis, ka padosies visiem Erifīlas lēmumiem. Tā Erifīla, iekārdināta ar dārgo kaklarotu, sūtīja, drošā nāvē savu vīru. Viņa nezināja, ka lielu nelaimi kaklarota nes tam, kam tā pieder.

Daudz varoņu bija ar mieru piedalīties šai karagājienā. Tajā piedalījās varenie Proita pēcnācēji: Kapanejs, kas bija stiprs kā dievs, un Eteokls, slavenās Arkādijas mednieces Atalantas dēls, jaunais un skaistais Partenopajs, slavenais Hipomedonts un daudz citi varoņi. Polineiks lūdza palīdzību arī no Mikēņām; jau bija piekritis Mikēnu valdnieks piedalīties karagājienā, bet viņu no tā atturēja lielā zibeņmeša Zeva baigās zīmes. Sanāca tomēr liels karaspēks. Septiņi vadoņi veda karaspēku pret Tēbām, bet virsvadība bija Adrasta rokās. Varoņi gāja pretī bojāejai. Viņi neklausījās pareģi Amfiarāju, kas lūdza nesākt šo karagājienu. Visiem viņiem bija tikai viena dedzīga vēlēšanās — cīnīties pie Tēbu mūriem.

Karaspēks devās ceļā. Arī Amfiarājs atvadījās no savas ģimenes, viņš apkampa meitas un dēlus, vēl gluži jauno Alkmaionu un mazo Amfilohu, kas vēl bija aukles rokās. Pirms prombraukšanas Amfiarājs svinīgi atgādināja savam dēlam Alkmaionam atriebties mātei, kas sūtījusi nāvē viņa tēvu. Dziļi noskumis, Amfiarājs iekāpa ratos: viņš zināja, ka pēdējo reizi redz savus bērnus. Ratos stāvēdams, Amfiarājs griezās pie savas sievas Erifīlas, draudēja tai ar kailu zobenu un nolādēja par to, ka tā raida viņu nāvē.

Izgājis pa mežiem apaugušā Kitairona aizām, karaspēks nonāca pie septiņvārtu Tēbu mūriem. Aplenkšanu vadoņi nesāka tūlīt. Viņi nolēma sūtīt uz Tēbām Tīdeju, lai tas vestu sarunas ar Tēbu pilsoņiem. Nonācis Tēbās, Tīdejs atrada dižciltīgākos lēbiešus dzīrojam pie Eteokla. Tēbieši negribēja Tīdeju pat uzklausīt-un smiedamies aicināja to piedalīties dzīrēs. Tīdejs sadusmojās, un, kaut gan viņš bija viens un visapkārt tam ienaidnieki, viņš izaicināja tos uz divcīņu un visus citu pēc cita uzvarēja, jo savam mīlulim palīdzēja Atēna Pallāda. Dusmas pārņēma tēbiešus, un viņi nolēma nogalināt diženo varoni. Viņi izsūtīja piecdesmit jauniešus Maiona un Likofona vadībā, lai viņi no slēpņa uzbruktu Tīdejam, kad viņš dosies atpakaļ uz aplencēju nometni. Bet arī tagad Tīdejs negāja bojā, viņš apkāva visus jauniešus, tikai Maionu viņš atstāja dzīvu, kā dievi to bija pavēlējuši, lai Maions varētu paziņot tēbiešiem par Tīdeja varoņdarbu.

Pēc tam vēl niknāk uzliesmoja naids starp tēbiešiem un varoņiem, kas bija atnākuši no Argosas. Visi septiņi varoņi upurēja Arējam, visiem kaujas dieviem un nāves dievam Tanatam. Iemērkuši rokas upuru asinīs, viņi zvērēja vai nu sagraut Tēbu mūru, vai krist kaujā un ar savām asinīm slacīt Tēbu zemi. Argosas karaspēks gatavojās iet triecienā. Adrasts nostādīja karapulkus, katram no septiņiem varoņiem vajadzēja doties triecienā pret vieniem no septiņiem vārtiem.

Pretim Proita vārtiem, alkdams asinis kā nikns pūķis, nostājās Tīdejs ar saviem ļaudīm. Uz viņa bruņucepures plīvoja spalvas, uz viņa vairoga bija attēlotas zvaigžņotas debesis un pašā vidū — pilns mēness kā nakts acs. Preti Elektras vārtiem novietoja savus ļaudis Kapanejs, liels kā milzis. Viņš draudēja tēbiešiem, ka ieņemšot pilsētu, kaut arī paši dievi tam pretotos; viņš teica, ka viņu neatturēšot pat Zeva, zibeņmeša, visu satriecošās dusmas. Uz vairoga Kapanejam bija attēlots kails varonis ar lāpu rokās. Eteokls, Proita pēcnācējs, ar saviem ļaudīm nostājās pretī Nēidas vārtiem, un arī uz viņa vairoga bija emblēma: vīrs, kas rāpjas pa kāpnēm uz aplenktas pilsētas torņa, un apakšā rakstīts: «Pats Arējs mani nenogāzīs.» Atēnas vārtiem pretī nostājās Hipomedonts; uz viņa vairoga, kas mirdzēja kā saule, bija attēlots Tīfons, kam liesmas šāvās laukā pa daudzajām rīklēm. Niknuma pilns bija Hipomedonta kaujas sauciens, viņa acu skatiens draudēja visiem ar nāvi.

Skaistais jauneklis Partenopajs veda savus ļaudis pret Boreja vārtiem. Uz viņa vairoga bija attēlota sfinksa ar mirstošu tēbieti ķetnās. Pareģis Amfiarājs apsēda Homoloeja vārtus. Viņš dusmojās uz Tīdeju, kara sācēju, sauca to par slepkavu, pilsētu postītāju un nežēlības cildinātāju, par palīgu slepkavošanā un kūdītāju uz visu ļaunu. Viņš neieredzēja šo karagājienu, viņš pārmeta Polineikam, ka tas atvedis svešzemnieku karaspēku sagraut savas dzimtās Tēbas. Amfiarājs zināja, ka pēcnācēji nolādēs šī karagājiena dalībniekus. Viņš zināja arī, ka pats kritīs kaujā un Tēbu zeme viņu aprīs. Uz Amfiarāja vairoga nebija nekādas emblēmas: viņa izskats vien jau bija briesmīgāks par katru emblēmu. Pretī pēdējiem — septītiem vārtiem — stāvēja Polineiks. Uz viņa vairoga bija attēlota dieve, kas ved apbruņotu kareivi, un uz vairoga bija lasāms: «Es ievedīšu šo vīru viņa pilsētā un viņa tēva namā.» Viss bija sagatavots, lai dotos triecienā pret nesagraujamiem Tēbu mūriem.

Ari tēbieši bija sagatavojušies kaujai: Eteokls pie katriem vārtiem bija novietojis kareivjus ar kādu ievērojamu varoni priekšgalā. Pats viņš uzņēmās aizsargāt tos vārtus, pret kuriem bija nostājies viņa brālis Polineiks. Pretī Tīdejam devās diženais Astaha dēls Melanips; viņš bija cēlies no tiem kareivjiem, kas bija izauguši no Kadma nogalinātā pūķa zobiem. Pret Kapaneju Eteokls sūtīja Politontu, kuru sargāja pati Artemīda. Kreonta dēls Megarejs ar saviem kareivjiem nostājās pie tiem vārtiem, kuriem vajadzēja uzbrukt Proita pēcnācējam Eteoklam; Oinora dēlu Hiperbiju sūtīja pret Hipomedontu, varoni Aktoru — pret Partenopaju, un pret Amfiarāju gāja Leistens, kam bija jaunekļa spēks un veca vīra prāts. Starp tēbiešu varoņiem bija arī neuzvaramais Periklimens, varenais Poseidona dēls.

Pirms kaujas Eteokls jautāja pareģim Teiresijam par tās iznākumu. Teiresijs solīja uzvaru tikai tai gadījumā, ja Kreonta dēlu Menoikeju upurēs Arējam, kas arvien vēl dusmojās par to, ka Kadms bija nogalinājis viņam veltīto pūķi, Dabūjis zināt par šo pareģojumu, jauneklis Menoikejs uzkāpa uz Tēbu mūra un, nostājies pretī alai, kur kādreiz bija dzīvojis Arējam veltītais pūķis, pats iedūra sev zobenu krūtīs. Tā nomira Kreonta dēls; viņš labprātīgi ziedoja sevi, lai glābtu savu dzimteni Tēbas.

Viss solīja tēbiešiem uzvaru. Remdētas ir Arēja dusmas, dievi ir tēbiešu pusē, jo tie paklausa viņiem un ievēro viņu zīmes. Bet uzvaru tēbieši neguva uzreiz. Iznākuši no pilsētas, viņi pie Apollona svētvietas sāka kauju ar argiešu karaspēku, bet neizturēja ienaidnieka triecienu: tiem vajadzēja atkāpties un atkal patverties aiz mūriem. Argieši metās vajāt tēbiešus un devās triecienā pret mūriem. Dižodamies ar savu pārcilvēcisko spēku, augstprātīgais Kapanejs pielika kāpnes pie mūra un gandrīz jau iebruka pilsētā, bet Zevs nepielaida, ka pret viņa gribu kāds iekļūtu Tēbās. Viņš svieda Kapanejam, kas jau stāvēja uz mūra, ar savu liesmojošo zibeni. Zeva zibens nonāvēja Kapaneju; visu viņu apņēma liesmas, un viņa kūpošais līķis nokrita no mūra argiešiem pie kājām.

Uzbrūkot Tēbām, krita arī jauneklis Partenopajs; varenais Periklimens nosvieda no mūra viņam uz galvas milzīgu akmeni klints lielumā. Sašķaidīja šis akmens Partenopajam galvu, un viņš bez dzīvības nokrita zemē.

Argieši atkāpās no mūriem; viņi pārliecinājās, ka triecienā tie Tēbas neieņems. Tagad tēbieši varēja gavilēt; Tēbu mūri stāvēja nesatricināmi.

Tad abas naidīgās puses nolēma, ka brāļiem Polineikam un Eteoklam divcīņā jāizšķir, kuram no viņiem piederēs Tēbās vara. Oidipa dēli sagatavojās cīņai. No Tēbu vārtiem, bruņās mirdzēdams, iznāca Eteokls; viņam pretī no&amp;gt; argiešu nometnes nāca Polineiks. Tūlīt vajadzēja sākties cīņai uz dzīvību un nāvi. Brāli dega naidā viens pret otru. Vienam no tiem neizbēgami bija jākrīt, bet lielās, nepielūdzamās likteņa dieves Moiras bija lēmušas citādi. Atriebes dieves nebija aizmirsušas Oidipa lāstus, nebija aizmirsušas arī Pelopa lāstus un Lāja noziegumus.

Kā divi nikni lauvas, kas cīnās laupījuma dēļ, tā nežēlīgā divcīņā trauca viens otram pretī abi brāļi. Viņi cīnās, aizsegušies ar vairogiem, un, naidā degošās acis nenovērsdami, tie uzmanīgi seko viens otra kustībām. Eteokls paklūp, tūlīt Polineiks sviež brālim ar šķēpu un ievaino to gurnā. No brūces plūst asinis, bet sviežot Polineika plecu nesedz vairogs, un tūlīt to ķer Eteokla šķēps. Šķēps saliecas, ietriekdamies Polineika bruņās, un tam pārlūst kāts. Eteoklam paliek tikai zobens. Viņš ātri noliecas, paķer milzīgu akmeni un sviež ar to brālim. Akmens ķer Polineika šķēpu, un tas salūst. Tagad abiem brāļiem ir tikai zobeni. Brāļi cīnās, atspieduši vairogu pret vairogu, abi viņi ir ievainoti, asinis krāso viņu bruņas. Eteokls ātri atlec vienu soli atpakaļ; Polineks to negaida un pacel vairogu, bet šai brīdī viņa brālis tam ietriec vēderā zobenu. Polineiks nokrīt zemē, asinsstraume izšļācas no briesmīgās brūces, viņa acis klāj nāves krēsla. Gavilēdams par uzvaru un domādams, ka viņš brāli nogalinājis, Eteokls ātri noliecas pār to, gribēdams noņemt viņa bruņas. Saņēmis pēdējos spēkus, Polineiks atbalstās uz elkoņa un iegrūž brālim zobenu krūtīs, līdz ar šo triecienu Polineika dvēsele aizlido uz drūmo Aīda valstību. Kā nocirsts ozols Eteokls sabruka bez dzīvības uz brāļa līķa, un viņu asinis sajaucās, un zeme no tām visapkārt kļuva sarkana. Tēbieši un argieši šausmās noraudzījās uz brāļu cīņas iznākumu.

Pamiers starp aplenktajiem un aplencējiem neturpinājās ilgi. Atkal iedegās asiņaina cīņa viņu starpā. Šai cīņā dievi bija labvēlīgi tēbiešiem. Krita Hipomedonts un Proita pēcnācējs Eteokls, varenais Melanips nāvīgi ievainoja neuzvaramo Tīdeju. Kaut gan Tīdejs bija nāvīgi ievainots, viņam tomēr vēl pietika spēka atriebties Melanipam un notriekt to zemē ar šķēpu. Redzēdama mirstošo, asinīm noplūdušo Tīdeju, Atēna Pallāda izlūdzās no Zeva atjauju glābt savu mīluli un pat dāvāt tam nemirstību. Atēna steidzās pie Tīdeja, bet šai brīdī Amliarājs nocirta Melanipam galvu un pasvieda to mirstošajam Tīdejam. Neprātīgā niknumā Tīdejs to sagrāba, pārsita galvaskausu un kā plēsīgs zvērs sāka dzert sava ienaidnieka smadzenes. Atēna nodrebēja, redzot Tīdeja niknumu un asinskāri, viņa atstāja to, un mirstošais Tīdejs paguva tikai čukstus pateikt aizejošajai dievei savu pēdējo lūgumu — dāvāt viņa dēlam Diomēdam to nemirstību, kuru nebija dabūjis viņš pats.

Tēbieši uzvarēja argiešus; viss argiešu karaspēks atrada nāvi pie Tēbām. Galu dabūja arī Amfiarājs. Viņš gribēja aizbēgt savos ratos, kurus vadīja Batons. Viņam pakaļ dzinās varenais Periklimens. Periklimens bija jau tuvu lielajam pareģim, jau atvēzējās ar šķēpu, lai to nogalinātu, kad piepeši uzliesmoja Zeva zibens un nodārdēja pērkons, zeme atvērās un aprija Amfiarāju ar viņa kaujas ratiem, No visiem varoņiem izglābās vienīgi Adrasts. Viņš aizauļoja ar savu zirgu Areionu, kas bija ātrs kā vējš, un patvērās Atēnās. No turienes viņš atgriezās Argosā.

Tēbieši gavilēja — Tēbas bija glābtas. Viņi svinīgi apbedīja savus kritušos varoņus, bet varoņus un visus kareivjus, kas bija atnākuši ar Polineiku no Argosas, viņi pameta bez apbedīšanas. Neapbedīts gulēja kaujas laukā arī Polineiks, kas bija pacēlis roku pret savu dzimteni.

Par to, ka Argosas varoņi palikuši neapbedīti, dabūja zināt viņu sievas un mātes. Bēdu sagrauztas, viņas ar Adrastu atnāca uz Atiku lūgt valdnieku Tēsēju palīdzēt viņām nelaimē un piespiest tēbiešus izdot viņām kritušo līķus. Eleisīnā pie Dēmetras tempļa viņas satika Tēsēja māti un izlūdzās, lai viņa pierunā savu dēlu un tas pieprasa izdot Argosas kareivju liķus. Tēsējs nevalēja ilgi izšķirties, beidzot viņš tomēr nolēma palīdzēt Argosas sievietēm un Adrastam. Tieši šai laikā atnāca sūtnis no Tēbu valdnieka Kreonta. Viņš pieprasīja Tēsējam, lai tas nepalīdz Argosas sievietēm un izraida Adrastu no Atikas.

Tēsējs sadusmojās, Kā Kreonts drīkst prasīt no viņa paklausību? Vai tad viņš vairs nedrīkst pats lemt? Tēsējs devās ar karaspēku pret Tēbām, uzvarēja tēbiešus un piespieda tos izdot visu kritušo kareivju līķus. Pie Eleiterām sakrāva septiņus sārtus un uz tiem sadedzināja visu kritušo kareivju līķus, bet vadoņu līķus pārnesa uz Eleisīnu un sadedzināja. Pelnus viņu sievas un mātes aizveda uz dzimteni, uz Argosu.

Tikai Zeva zibens nogalinātā Kapaneja pīšļi palika Eleisīnā. Kapaneja līķis bija svēts, jo viņu bija nogalinājis pats zibeņmetis. Atēnieši sakrāva milzīgu sārtu un uzlika uz tā Kapaneja līķi. Kad uguns sāka liesmot pilnā spēkā un liesmu mēles jau skāra varoņa līķi, uz Eleisīnu atnāca Kapaneja sieva, Ifita skaistā meita Eiadne. Viņa nevarēja pārciest mīļotā vīra nāvi. Tērpusies krāšņās bēru drānās, viņa uzkāpa uz klints, kas atradās pie paša sārta, un metās liesmās.

Tā gāja bojā Eiadne, un viņas ēna nogāja kopā ar Vīra ēnu drūmajā Aīda valstībā.

ANTIGONE

Atstāstīts pēc Sofokla traģēdijas «Antigone»

Pēc uzvaras pār argiešiem tēbieši sarīkoja Eteoklam un visiem kritušajiem kareivjiem krāšņu apbedīšanu, bet Polineiku Kreonts un tēbieši nolēma atstāt neapbedītu, jo viņš bija vedis pret Tēbām svešzemnieku karaspēku. Viņa līķis gulēja laukā pie pilsētas mūriem, atstāts saplosīšanai plēsīgiem zvēriem un putniem, Polineika dvēselei bija lemts mūžīgi klīst apkārt, tā nevarēja rast mieru ēnu valstībā.

Oidipa meitai — cildenajai Antigonei, kas vienmēr bija gatava upurēties, — sāpīgi bija redzēt to negodu, kādā bija pamests viņas brālis. Viņa nolēma, lai notiktu kas notikdams, pati apbedīt Polineika līķi. Viņu nebaidīja nāve, ar kuru Kreonts draudēja katram, kas iedrošināsies guldīt zemes klēpī Polineiku un izpildīt visus apbedīšanas ritus. Antigone aicināja nākt līdzi arī savu māsu Ismēni, bet biklā Ismēne neuzdrošinājās palīdzēt māsai, baidīdamās no Kreonta dusmām. Viņa pat mēģināja pierunāt Antigoni nerīkoties pret Tēbu valdnieka gribu, viņa tai atgādināja likteni, kas piemeklējis viņu māti un brāļus.

Vai tiešām Antigone grib pazudināt sevi un savu māsu?

Antigone nepaklausīja īsmēnei; viņa ir ar mieru viena pati izpildīt pienākumu pret brāli, ar mieru bez kurnēšanas paciest visu, lai tikai Polineiks nepaliktu neapbedīts. Un Antigone izpildīja savu apņemšanos.

Drīz Kreonts dabūja zināt, ka viņa pavēle nav ievērota. Viens no sargiem tam pastāstīja, ka kāds slepeni aizgājis pie Polineika līķa, apbēris to ar zemi un izpildījis apbedīšanas ritu. Kreonts briesmīgi sadusmojās, viņš draudēja sargam ar drausmīgām mocībām, ja sargs un viņa biedri neatradīs, kas izpildījis apbedīšanas ritu pie Polineika līķa, viņš zvērēja pie paša Zeva izpildīt savus draudus.

Sargs aizgāja pie Polineika līķa. Norausuši no tā zemi, sargi apsēdās mazliet nostāk uz pakalna, lai nejustu pūstošā liķa smirdoņu. Ap pusdienas laiku pēkšņi sacēlās vētra, un putekļu vērpetes klāja visu lauku. Kad vētra norima, sargi ieraudzīja meiteni, kas, noliekusies pār līķi, apraudāja Polineiku; viņas balss skanēja skumji kā putna žēlas raudas, kad tas redz, ka ļauna roka ir nolaupījusi tā mazuļus. Meitene jau lēja upuri par godu pazemes dieviem,, pēkšņi sargi to sagrāba un aizveda pie Kreonta. Šī meitene bija Antigone.

Sašutuma pilni bija Kreonta vārdi, kad viņš runāja ar Antigoni un pieprasīja, lai tā atzīstas noziegumā, bet Antigone nemaz nedomāja noliegt savu vainu. Viņa ir pārkāpusi Kreonta pavēli, toties izpildījusi dievu gribu un likumu. Antigone ir izpildījusi savu pienākumu pret brāli, apbedīdama viņa līķi. Nāve viņu nebaida, viņa pēc nāves ilgojas, jo viņas dzīvē ir tikai bēdas. Kreonls briesmīgās dusmās draudēja sodīt ar nāvi ne tikai Antigoni, bet arī Ismēni, jo viņš bija pārliecināts, ka tā palīdzējusi Antigonei.

Dzirdēdama, ka arī Ismēni Kreonts grib sodīt ar nāvi, Antigone nodrebēja šausmās. Vai tiešām viņa būs vainīga māsas nāvē? Bet kalpi jau aizgāja pēc Ismēnes, un tur arī viņa parādījās pils durvīs. Asaras ritēja pār Ismēnes vaigiem, viņa skuma par savu māsu.

Dabūjusi zināt, ka māsai draud nāve, vienmēr biklā Ismēne atrada sevī drosmi doties nāvē kopā ar Antigoni. Uz Kreonta jautājumiem viņa noteikti atbildēja, ka arī viņa esot izpildījusi apbedīšanas ritus pie Polineika līķa.

Antigone negribēja, ka pilnīgi nevainīgo Ismēni sodītu tāpat kā viņu. Velti Ismēne viņu lūdza:

—    Ai, māsa, nenoraidi mani, nesaki, ka es neesmu cienīga mirt kopā ar tevil Vai tad manai dzīvei bez tevis ir kāda jēga? Neapvaino mani

Bet Antigone atbildēja māsai:

—    Nē, tev nevajag mirt kopā ar mani, tev nav jāsaka, ka tu esi darījusi to, ko neesi darījusi, Pietiks ar manu nāvi vien. Tu izvēlējies dzīvību, es izvēlējos nāvi.

Ismēne lūdza Kreontu saudzēt Antigoni, viņa tam aizrādīja, ka viņš taču raida nāvē sava dēla līgavu. Bet Kreontu neaizkustināja Ismēnes lūgšanas. Viņš atbildēja, ka nejaus savam dēlam Haimonam ņemt par sievu noziedznieci. Nē, Antigonei ir jāmirst, nāve to šķirs no Haimona. Kreonts lika saviem kalpiem aizvest Antigoni un Ismēni uz pili un tur tās sargāt, lai viņas nemēģinātu aizbēgt, un kalpi aizveda Oidipa meitas. Klusēdami stāvēja ļaudis. Viņiem bija Antigones žēl, viņi saprata, ka Antigone ir izdarījusi varoņdarbu. Taisnība bija Antigonei, kad viņa teica Kreontam: tauta nepiekristu viņas sodīšanai, ja bailes no bargā Kreonta neliktu tai klusēt.

Kreonta dēls Haimons, dabūjis zināt, kāds liktenis draud viņa līgavai, nāca pie tēva un lūdza apžēlot Oidipa meitu. Haimons zināja, ka visai tautai ir žēl nevainīgās Antigones un ļaudis kurn, ka viņai draud nāve par drosmīgu un labu darbu. I-Iaiijnons lūdza tēvu nebūt stūrgalvīgam un atzīt savu kļūdu.

—    Visi Tēbās domā, ka Antigone nav jāsoda, — Haimons droši sacīja Kreontam. — Tēvs, es redzu, ka tu esi netaisns. Tu pats pārkāp dievu likumu.

Arvien vairāk Kreonts iedegās dusmās; viņš domāja, ka tikai mīla uz Antigoni liek Haimonam viņu aizstāvēt. Dusmīgi viņš kliedza uz dēlu:

—   Tu spried kā nicināms sievietes vergs.

—    Nē, — atbildēja Haimons, — bet tu nekad nepanāksi, lai es atbalstītu ļaunu darbu. Tevis paša labā es to lūdzu.

Bet Kreonts nemaz nedzirdēja Haimona vārdus, viņš sacīja, ka esot noteikti apņēmies sodīt Antigoni ar nāvi.

Dzirdēdams tādu tēva lēmumu, Haimons teica:

—    Ja viņa mirs, tad nāvē tai sekos arī kāds cits.

Bet Kreonta dusmām vairs nebija robežu. Viņš lika kareivjiem atvest Antigoni un nogalināt viņu šeit, Haimona acu priekšā.

Nē, viņa nemirs manu acu priekšāl — izsaucās Haimons. — Nekad tu mani vairs neredzēsi! Neprātīgais, tu varēsi palikt viens pats ar saviem lišķīgajiem draugiem.

To pateicis, Haimons aizgāja. Velti pilsoņi brīdināja Kreontu, ka tikai nelaimi var nest tāds sašutums, kādā aizgāja no viņa Haimons, bet Kreonts nebija pārliecināms.

Jau atveda Antigoni, lai izpildītu drausmīgo nāves sodu. Kreonts bija nolēmis viņu dzīvu iemūrēt Labdakīdu kapenēs. Antigone gāja pēdējā ceļā uz Aherontas krastu. Dzīvu viņu iemūrēs kapā; viņa vairs nebūs starp dzīvajiem, bet būs starp mirušajiem, viņa nepiederēs ne dzīvībai, ne nāvei. Viņu nepavada draugi; neapraudātu ved viņu uz kapu. Viņa vairs neredzēs gaišo sauli.

Tikko bija aizvesta Antigone, kad, zēna vests, pie Kreonta atnāca aklais pareģis Teiresijs. Upurējot dievi tam sūtījuši baigas zīmes. Dievi ir sadusmoti, ka nogalinātā līķis nav apbedīts, ka to izvazā suņi un putni. Kreonts savā neprātīgajā stūrgalvībā neklausīja pat Teiresiju, kas dod padomu apbedīt Polineiku. Kreonts saka, ka pat tad, ja Zeva ērglis aiznestu gabalu no līķa pie paša zibeņmeša troņa, Polineiku neapbedīs. Kreonts apvainoja Teiresiju, ka tas esot piekukuļots un mantkārības dēļ dodot viņam tādus padomus. Sadusmotais Teiresijs bargi atbildēja Kreontam, ka pie visa vainīgs tikai viņš pats: viņš ir apvainojis dievus, ieslodzīdams Antigoni dzīvu kapenēs, viņš apgānījis Polineika līķi, viņš ir pārkāpis dievu likumus. Dievi viņu sodīs. Bēdas nāks pār visu Kreonta namu, nelaime piemeklēs to, kas Kreontam dārgāks par visu. Kreontam atriebsies Erīnijas, kas nepazīst saudzības. Nekas neglābs viņu no briesmīgās atriebības.

Kreonts izbijās no viedīgā Teiresija vārdiem. Viņš atsauca savu pavēli neapbedīt Polineika līķi. Kreonts pats steidzās izpildīt apbedīšanas ritus un lūdza Aīdu un Hekati nedusmoties uz viņu un Tēbām. Apbedījis Polineiku, Kreonts ar saviem pavadoņiem devās uz Labdakīdu kapenēm, lai izvestu no tām Antigoni. Par vēlu! Antigone bija savijusi no savām drēbēm auklu un pakārusies. Kreonts atrada kapenēs Haimonu, kas raudāja pie mirušās līgavas. Velti Kreonts lūdza savu dēlu nākt laukā no kapenēm. Tēva acu priekšā Haimons pāršķēla sev krūtis ar zobenu un bez dzīvības saļima blakus līgavai. Kreonts bija dziļi izmisis — viņš bija zaudējis savu pēdējo dēlu. Viņš gauži raudāja pie sava dēla.

Pēc kāda brīža vēstnesis ziņoja Kreonta sievai Eiridikei par Haimona nāvi; Eiridike klusēdama noklausījās viņu un iegāja pilī. Tur viņa nonāvējās, pāršķeldama sev krūtis ar zobenu tāpat kā Haimons. Tikko Eiridike bija izdarījusi pašnāvību, atgriezās Kreonts, nesdams mirušo dēlu. Šeit, pie pils durvīm, to sagaidīja cita drausmīga bēdu vēsts — viņš dabūja zināt par sievas nāvi. Bija lauzta Kreonta augstprātība un varmācība. Izmisumā viņš sauca nāvi, lai vismaz, tā izbeigtu viņa ciešanas. Kreonts bija zaudējis visus tos, kurus mīlēja.

EPIGOŅU[169] KARAGĀJIENS

Atstāstīts pēc dažādiem darbiem

Pagāja desmit gadi pēc septiņu varoņu karagājiena pret Tēbām. Šai laikā par vīriem bija izauguši pie Tēbām kritušo varoņu dēli. Viņi nolēma atriebties tēbiešiem par savu tēvu sakāvi un uzsāka jaunu karagājienu. Šai karagājienā piedalījās Adrasta dēls Aigialejs, Amfiarāja dēls Alkmaions, Tīdeja dēls Diomēds, Polineika dēls Tersandrs, Partenopaja dēls Promahs, Kapaneja dēls Stenels, Hipomedonta dēls Polidors un Menesteja dēls Eirials. Apstākļi šai karagājiena laikā bija citi. Dievi bija labvēlīgi epigoņiem (tā sauca varoņus, kas bija sākuši jaunu karagājienu pret Tēbām).

Dellu orākuls paredzēja uzvaru epigoņiem, ja karagājienā piedalīsies Amfiarāja dēls Alkmaions.

Polineika dēls Tersandrs apņēmās pierunāt Alkmaionu neatteikties no piedalīšanās karagājienā. Alkmaions ilgi nevarēja izšķirties. Viņš neuzdrošinājās doties pret Tēbām, pirms nebūs izpildījis sava tēva pēdējo gribu un atriebies mātei par to, ka tā sūtījusi savu vīru drošā nāvē. Tersandrs, tāpat kā viņa tēvs Polineiks, nolēma panākt Alkmaiona mātes Erifīlas atbalstu. Viņš to piekukuļoja, uzdāvinādams tai Kadma sievas Harmonijas dārgo tērpu, kuru Harmonijai bija izaudusi pati Atēna Pallāda. Erifīlu iekārdināja tērps — kādreiz viņu tāpat bija iekārdinājusi Harmonijas kaklarota —, un viņa ar savu neatlaidību panāca, ka Alkmaions un viņa brālis Amfilohs piedalījās karagājienā.

Epigoņu karaspēks izgāja no Argosas. Šis karaspēks nebija liels, bet tam vajadzēja gūt uzvaru. Far vadoni ievēlēja Tldeja dēlu Diomēdu, kas bija tikpat spēcīgs un drosmīgs kā viņa tēvs, Varoņi priecīgi devās karagājienā, dedzīgi vēlēdamies atriebties par saviem tēviem.

Potnijās, netālu no Tēbām, viņi jautāja Amfiarāja orākulam par karagājiena iznākumu. Orākuls tiem atbildēja, ka viņš redzot Amfiarāja slavas mantinieku Alkmaionu kā uzvarētāju ieejam pa Tēbu vārtiem. Epigoņi uzvarēs. Kaujā jākrīt vienīgi Adrasta dēlam Aigialejam, kura tēvs bija vienīgais, kas izglābās pirmā karagājiena laikā.

Beidzot epigoņu karaspēks nonāca pie septiņvārtu Tēbām. Nopostījuši visu apkaimi, epigoņi uzsāka aplenkšanu. Tēbieši iznāca no pilsētas, lai atvairītu Tēbu aplencējus. Viņus vadīja karstgalvis Lāomedonts, Eteokla dēls. Sākās asiņaina cīņa. Šai cīņā Lāomedonta šķēpa ķerts, krita Aigialejs, bet Lāomedontu savukārt nogalināja Alkmaions. Tēbieši tika uzvarēti un patvērās aiz stiprajiem pilsētas mūriem.

Uzvarētie tēbieši sāka sarunas ar aplencējiem, bet paši naktī, paklausīdami Teiresija padomam, ar sievām un bērniem aizgāja no Tēbām, tā ka aplencēji to nemaz nepamanīja. Viņi devās uz ziemeļiem, uz Tesāliju. Ceļā uz turieni pie nimfas Talpūsas avota nomira viedīgais Teiresijs, kas tik ilgi bija palīdzējis tēbiešiem un ne vienreiz vien tos glābis no bojāejas.

Pēc ilga gājiena tēbieši nonāca Tesālijā un apmetās Hestiaiotīdā.

Bet epigoņu ieņemtās Tēbas tika nopostītas. Epigoņi sadalīja savā starpā lielo laupījumu, kās bija kritis tiem rokās. Labāko laupījuma daļu un arī Teiresija meitu — viedīgo Manto — viņi dāvināja Delfu orākulam.

Epigoņi laimīgi atgriezās dzimtenē. Bet Polineika dēls Tersandrs atjaunoja Tēbas un sāka tanīs valdīt.

ALKMAIONS

Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Odiseja»

Atgriezies no karagājiena pret Tēbām, Alkmaions izpildīja sava tēva Amfiarāja gribu un atriebās mātei par tēva bojāeju. Pats ar savu roku Alkmaions nogalināja māti.

Māte mirdama nolādēja dēlu — savu slepkavu — un nolādēja to zemi, kas tam dos patvērumu.

Bet arī šeit liktenis vajāja Alkmaionu. Kalliroja dabūja zināt par dārgo kaklarotu un par pašas Atēnas austo tērpu, ko Polineiks un viņa dēls Tersandrs bija uzdāvinājuši Eirifīlai. Viņa pieprasīja, lai viņas vīrs atnestu šos dārgumus. Kalliroja nezināja, ka šie dārgumi ir pazudinājuši tos, kam tie piederējuši. Alkmaions devās uz Psofisu un pieprasīja Fēgejam atdot tam kaklarotu un tērpu. Viņš teica, ka gribot šos dārgumus veltīt Delfu orākulam, lai viņam piedotu bultraidis dievs. Fēgejs noticēja Alkmaiona vārdiem un atdeva viņam dārgumus. Bet Alkmaiona vergs pateica Fēgejam, kam paredzēta kaklarota un tērps. Sadusmotais Fēgejs pasauca savus dēlus Pronoju un Agēnoru un lika tiem uzbrukt Alkmaionam, kad viņš atgriezīsies uz Ahelojas grīvu. Viņi izpildīja tēva pavēli un nogalināja Alkmaionu.

Par sava vīra nogalināšanu dabūja zināt Arsinoja, Alkmaiona pirmā sieva, kas to vēl mīlēja. Viņa nolādēja bēdās savus brāļus, bet brāļi to aizveda pie valdnieka Agapēnora uz Arkādiju un, apvainojuši viņu Alkmaiona nogalināšanā, sodīja ar nāvi.

Arī Kalliroja dabūja zināt par Alkmaiona nāvi un nolēma atriebties Fēgeja dēliem un viņam pašam par vīra nogalināšanu. Bet kas gan varēja būt atriebējs? Kallirojas dēli Akarnāns un Amfoters bija vēl pavisam mazi un gulēja šūpulī. Kalliroja lūdza Zevu, lai viņš tūlīt padarītu viņas dēlus par spēcīgiem jaunekļiem, un Zevs paklausīja Kallirojas lūgumam. Viņas dēli vienā naktī izauga par spēkavīriem. Viņi devās uz Tegeju pie valdnieka Agapēnora un nogalināja tur Fēgeja dēlus. Pēc tam Psofisā viņi nogalināja arī pašu Fēgeju. Tā dāvanas, kuras kādreiz Eirifīla bija dabūjusi no Polineika un Tersandra, bija par iemeslu Fēgeja un visas viņa dzimtas bojāejai.

Akarnāns un Amfoters, paņēmuši dārgo kaklarotu un Atēnas austo tērpu, veltīja tos ar mātes piekrišanu Delfu Apollonam. Dzimtenē viņi nepalika, bet aizgāja uz zemi, kas Akarnāna vārdā ir nosaukta par Akarnāniju; tur viņi nodibināja jaunu valsti.

SATURS

Ievads

PIRMS DAĻA DIEVI UN VAROŅI Dievi

Pasaules un dievu raganās

Zevs

Zeva dzimšana

Zevs gāž Kronu. Olimpa dievu cīna ar titāniem

Zeva ciņa ar Tilonu

Olimps

Poseidons un jūras dievības

Drūma Aīda (Plūtona) valstība

Hēra

lo .

Apollons

Apollona dzimšana

Apollona cīņa ar Pitonu un Delfu orākula dibināšana

Dafne

Apollons pie Admēta

Apollons un mūzas

Aloeja dēli

Marsijs

Asklēpijs

Artemīda

Aktaions

Atēna Pallāda

Atēnas dzimšana

Arahne

Hermejs

Hermejs nozog Apollonam govis

Arējs, Afrodite, Erots un Himenajs

Arējs

Afrodīte1.

Pigmalions ; .

Narkiss (NarcissJ

Adonids ,

Erots

Himenajs

Hēfaists

Dēmetra un Persefone

Aīds nolaupa Persefoni

Triptolems

Erisiliton3 .

Nikte, Selēne, Eosa un Hēlijs

Faetonts

Dioniss

Dionisa dzimšana un audzināšana

Dioniss un viņa pavadoņi

Likurgs .

Minija meitas .

Tirēņu jūras laupītaji

Ikarijs

Mids

Pans

Pāns un Sīringa

Pāns sacenšas ar Apollonu

Varoņi

Pieci laikmeti

Deikalions un Pirra (Plūdi)

Prometejs

Pandora

Ajaks

Danaidas

Persejs

Perseja dzimšana

Persejs nogalina Gorgonu Medūzu

Persejs un Atlants

Persejs izglābj Andromedu

Perseja kāzas

Perseja atgriešanās Šerifā

Persejs Argosā

Sisifs

Bellerofonta

Tantals

Pelops

Eiropa

Kadras zēts un amfions  niobe

Hērakls

Hērakla dzimšana un audzināšanā

Hērakls Tēbās

Hērakls kalpo Eiristejam

Nemejas lauva (pirmais varoņdarbs)

Lernas hidra (otrais varoņdarbs)

stimfālas putni (trešais varoņdarbs)

Kerinejas briežu māte (ceturtais varoņdarbs)

Erimanta mežakuilis un cīņa ar kentauriem (piektais varoņdarbs)

valdnieka augeja lopu laidars (sestais varoņdarbs)

krētas vērsis (septītais varoņdarbs)

Diomēda zirgi (astotais varoņdarbs)

Hērakls pie Admēta

hipolites josta (devītais varoņdarbs)

hērakls izglābj Lāomedonta meitu Hēsioni

Gēriona govis (desmitais varoņdarbs)

Kerbers (vienpadsmitais varoņdarbs)

Hesperīdu āboli (divpadsmitais varoņdarbs)

Hērakls un Eirits

Hērakls un Dēianeira

Hērakls pie Omfales

Hērakls ieņem Troju

Dievi un Hērakls cīņā pret gigantiem

Hērakla nāve un viņa uzņemšana dievu pulkā

Heraklīdi

Kekrops, Erihtonijs un Erehtejs

Kefals un Prokrīda

Prokne un Filomēla

Borejs un Orītija

Daidals un Ikars

Tēsējs

Tēsēja dzimšana un audzināšana

Tēsēja varoņdarbi ceļā uz Atēnām

Tēsējs Atēnās

Tēsēja brauciens uz Krētu

Tēsējs un amazones

Tēsējs un Peiritojs

Helenas nolaupīšana. Tēsējs un Peiritojs nolemj

nolaupīt Persefoni. Tēsēja nāve

Meleagrs

Kipress

Oifejs un Eiridike

Orfejs pazemes valstībā

Orfeja nāve

Hiakints

Polifēms, Akids un Galateja

Dioskūri — Kastors un Polideiks

Atrejs un Tiēsts

Aisaks un Hesperija

otra daļa SENGRIEĶU EPOSS Argonauti

Frikss un Helle

Jāsona dzimšana un audzināšana ,

Jāsons Iolkā

Jāsons pulcē ceļabiedrus braucienam uz Kolhldu

Aigonauti Lemnā

Argonauti Kizikas pussalā

Argonauti Misijā

Argonauti Bitīnijā (Amiks)

Argonauti pie Fineja

Simplegādas

Aretiādas sala un ierašanās Kolhidā

Hēra un Atēna pie Afrodītes

Jāsons pie Aiēta

Argonauti lūdz Mēdeju palīdzēt

Jāsons izpilda Aiēta uzdevumu

Mēdeja palīdz Jāsonam iegūt zeltvilnas aunādu

Argonautu atgriešanās

Jāsons un Mēdeja lolkā. Pelija nāve

Jāsons un Mēdeja Korintā. Jāsona nāve ,

Trojas cikls

Zeva un Lēdas meita Helena

Pēlējs un Tetīda

Parīda tiesa

Parīds atgriežas Trojā

Parīds nolaupa Helenu

Menelājs gatavojas karam pret Troju

Ahillejs

Troja

Grieķu varoni Misijā

Grieķi Aulīdā

Grieķu flote ceļā uz Troju. Filoktēts

Pirmie deviņi Trojas aplenkuma gadi

Ahillejs sanaidojas ar Agamemnonu

Tautas sapulce. Tersīts

Menelāja divcīņa ar Parīdu

Pandars pārkāpj zvērestu. Kauja

Hektors Trojā. Hektora atvadīšanās no Andromahes

Kauja turpinās. Hektora divcīņa ar Ajantu .

Trojiešu uzvara

Agamemnons mēģina izlīgt ar Ahilleju

Odisejs un Diomēds iet izlūkos uz trojiešu nometni.

Rēsa zirgi

Kauja pie grieķu nometnes

Kauja pie kuģiem

Patrokla varoņdarbi un nāve

Cīņa par mirušo Patroklu

Tetīda pie Hēfaista. Ahilleja ieroči

Ahillejs izlīgst ar Agamemnonu

Ahillejs dodas cīņā ar trojiešiem

Ahilleja divcīņa ar Hektoru

Patrokla apbedīšana

Priams Ahilleja teltī. Hektora apbedīšana

Cīņa ar amazonēm. Pentesileja

Cīņa ar aitiopiem. Momnons

Ahilleja nāve

Telamona dēla Ajanta nāve

Filoktēts. Trojas pēdējās dienas

Trojas krišana

Grieķu atgriešanās dzimtenē

Odiseja

Odisejs pie nimfas Kalipso

Itakā precinieki Odiseja prombūtnes laikā rīkojas patvarīgi un izputina viņa mantu

Tēlemahs pie Nestora un Menelājaprecinieki grib nogalināt Tēlemahu, kad viņš at-

Odisejs atstāj nimfas Kalipso salu

Odisejs un Nausikaja

Odisejs Alkinoja pili

Odisejs stāsta par saviem piedzīvojumiem

Kikoni un lotolugi

Odisejs kiklopu salā. Polifēma ,

Odisejs Aiola sala

Odisejs pie laistrigoniem

Odisejs burves Kirkes salā

Odisejs nokāpj Aida valstībā

Odiseja brauciens gar sirēnu salu un gar Skillu

un Haribdu

Odisejs Trīnakrijas salā, Odiseja kuģa bojāeja

Odiseja atgriešanās Itakā

Odisejs pie Eimaja

Tēlemaha atgriešanās Itakā

Tēlemahs ierodas pie Eimaja.

Odisejs un Tēlemahs

Odisejs atnāk kā ubags uz savu pili

Odisejs un Pēnelope

Odisejs nogalina preciniekus

Odisejs dodas pazīstams Pēnelopei

Precinieku dvēseles Aīda valstībā

Odisejs pie Lāerta

Pilsoņu sacelšanās un viņu izlīgums ar Odiseju

Agamemuons un viņa dels Orests

Agamemnona nāve ,

Orests atriebjas par tēva nogalināšanu

apollons un atēna pallāda glābj Orestu no Eriniju vajāšanas

Orests brauc uz tauru zemi pēc Artemīdas svētā tēla

Tēbn cikls

Oidips. Viņa bērnība, jaunība un atgriešanās Tēbās

Oidips Tēbās

Oidipa nāve

Septiņi pret Tēbām

Antigone

Epigoņu karagājiens

Alkmaions

Sērija «STĀSTI PAR VĒSTURI» drīzumā iznāks Jāņa Kalniņa grāmata «HRONISTS UN VELNS».

Publicējam fragmentu no tās.

Vecais Velns gribēja redzēt visu, kas Rīgā notika, bet viņš centas savu ziņkāri noslēpt gan pats sev, gan cilvēku acīm. Viņš bez steigas klīda starp jaunās pilsētas nesen celtajām mājām un bija pārsteigts, kam gan vajadzīga tāda Šaurība, kāda šeit bija, kā redzams, godā.

—    Vai viņi nav sapratuši pašu vienkāršāko patiesību: jo šaurāka iela, jo stiprāk tā smird. Jeb varbūt līdziniekiem nemaz nav pretiga nelabā smaka, kas šeit kāpj pret debesīm? Tā var gan būt: pilsēta ir tāds izdomājums, kur ir šauri un smirdīgi. Sie bezastaiņi ir kā uzburti uz šādu vietu būvēšanu. Jo pilsēta ir lielāka, jo viņiem šķiet, ka tā ir labāka. Tāpēc ka tad tā stiprāk smird. Ar to viņi atšķiras no velniem, kam pietiek katram ar savu smaku vien.

Bet tad viņš klusībā pavīpsnāja par šo savu iedomību.

—    Godīgi runājot, arī velni šai ziņā nav bez vainas. Purva akača smaka īstam velnam ir tā mīļākā pasaulē.

Purva akaci atceroties, Vecais Velns pēkšņi juta pāri visai mugurai pārskrienam niezi. īsts velns nevar dzīvot bez ūdens — viņam vismaz reizi dienā patik ielīst kādā dzelmē un tur nosprauslāties tā, ka dūņas gludi noslid gar asti un paceļas pāri galvai. Rigas tuvumā, kā izrādījās, tāda laba ūdens nebija. Ridziņas upe bija pilna laivu un kuģu, te allaž murdēja ļaužu kņada, un Daugava nebija labāka. Tā vien skaties, ka esi kādā brīdī aizmirsies labpatikā un dabū pa pakausi ar kādas tirgoņa laivas aira galu. Pavisam nelaba bija kuģu braucēju un rīdzinieku ieraža — visu, kas lieks, netīrs vai sapuvis, mest Rīdziņā vai Daugavā. Vai viņi nemaz nesaprata, ka tā piedraņķo ūdeņus? Vai viņi tiešām visādā vīzē ir kāri uz jebkuru smirdoņu? Nē, kur paplunčāties vakara vai pusdienas stundās šeit Vecajam Velnam nebija, un šī nelaime uzdzina viņam skumjas.

—    Bet ir jāpaciešas, — viņš pats sevi mierināja. — Ilgi šeit nepalikšu. Katra dzīva radība vislabāk jūtas savā mājā, un ar velnu, pat vecu velnu, ir tāpat. Patiesību sakot, nekas sevišķs tai pilsētā, šai Rīgā, nenotiek. Te galvenais ir gluži neciešams tioksnis un burzma. Ak, jau iepriekš zināms, ka vietās, kur ciivēki ir ciešākā barā kopā, notiek dažādas rīvēšanās un kašķēšanās. Notiek viltniecības, slēpti un atklāti naidi, lielākas un mazākas nelietības. Rīgā, kā redzu, galvenais ir panākt Jaužu samaitāšanu, tāpēc varētu pat domāt, ka velnam pai to jābūt priecīgam. Bet es sacīšu vaļsirdīgi: prieka man par to maz. Seit ļaudis tiek samaitāti kaut kā nelabi — tā, ka man, velnam, sirds līksma netop. Es, jāatzīstas, reizēm no šāda veida samaitāšanas baidos pats par sevi. Vai ari mani tā nevar aizsniegt un pavedināt? Jo tad, kad tie vīri, kurus viņi, svešie atbraucēji, nodēvējuši par priesteriem un mūkiem, met savus krustus, zvana zvanus, skaita pātarus vai gaudenā balsi velk svešādus meldiņus, caur mani šad un tad izskrien itin kā viltniecīga strāva, visstiprāk iecirzdama astes saknē. Tas nav tīkami, tāpēc es izvairos iet garām baznīcām un mūku mājām. Savādi tomēr tas, ka viņu pats lielākais priekšnieks, kas tiek godāts par bīskapu un kam vārds ir Alberts, var darīt, ko grib: skaitīt pātarus, mest krustus, — no viņa izdarībām un viņa svētuma nedz aste3 saknē, nedz kur citur savā miesā es nelabumu nejūtu. Varētu pat domāt, ka viņš slepenībā ir no mūsu gājuma, bet tas nav tiesa, jo viņam ir skaidri izteikta cilvēka smaka un nekad neesnņj ievērojis, ka viņa sirds kārotu pēc kāda akača un tām dūņām, kas ir akaču dziļumos.

Vecais Velns palika Rīgā ilgāk, nekā to domāja sākumā. Viņš gaidīja brīdi, kad varēs izmuļķot šo gliemežu rijēju, šo Indriķi.

«Es viņu izāzēšu tādā veidā, kas šim nejēgam šķiet pats briesmīgākais: es viņam uzlaidīšu miesaskārību,» Vecais Velns sprieda, notālēm uz Indriķi noraudzīdamies. īsteni Vecais Velns bija nesaprašanā: par tādu kārību vajadzētu būt priecīgam ikvienam cilvēkam pasaulē. Vai tiešām šis' priesteris, kas saucas Indriķis, ir tā iekārtots, ka ar viņu šai ziņā ir otrādi? Vai tikai viņš toreiz Bajāru kalnos neblēdījās, par miesaskārību sliktus vārdus sacīdams? Varbūt viņš, viltnieks, bija nojautis, ka esmu pats Velnu Vecis, un slepenībā nolēma mani apmuļķot?»

Tomēr laikam šis priesteris bija runājis taisnību, jo, lai kā Vecais Velns Indriķi uzmanīja, Indriķis ne uz vienu sievišķi acis nemeta.

Tad Vecais Velns nolēma sākt rīkoties.

Николай Кун ЗОЛОТОЕ РУНО Легенды и мифы древней Греции Издание второе Рига «Лиесма» 1985 С русского перевел Г. Лукстиныи Правописание имён собственных проверил А. Фельдхупс Художница Р. Крейца

Nikolajs Kūns

ZELTA AUNADA

Redaktore J. Roze. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore S. Mazvērsite. Korektore M. Tirzite

Nodota salikšanai 13.07.84. Parakstīta iespiešanai 18 02.85. Formāts 84x108/32. Tipogrālijas papīrs K? 3. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 23,52 uzsk. Iespiedi.: 24,36 uzsk. krāsu nov.; 25,80 izdevii 1. Papildmetiens 50 000 eks. Pašūt. 1034-5. Cena 1 rbl. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226017 Rīgn, Padomju bulv. 24. Izdevu. № 45/31960/ J-2832. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 22001! Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Kūns N.

Ku 480 Zelta aunāda: Sengrieķu mīti un varoņteikas / No kr. vai. tulk. G. Lukstiņš; A. Bokščaņina priekšv. — 2. izd. — R-: Liesma, 1985.— 444 lpp.

Atkārtots izdevums.

4702010200 — 45 K MOOl(U) — 85 157 ~ 858233Gr "°

1 Upuru altāra uguns un mājas pavarda dieve, pilsētu un valstu aizstāve. Vēlāk Romā Hestija ir pielīdzināta mājas pavarda dievietei Vestai.

1 Paralēlforma — Cerbers.

s Grieķu dievietēm Hērai, Artemīdai, Afrodītei un Atēnai atbilst romiešu Junona, Diāna, Venera un Minerva,

8 Romiešu Vulkāns.

1 Romiešu Grācijas.

1 Rpmiešiem — Parkas.

1 Aīda pazemes valstības baismīgie suņi, kuru miteklis ir ēnu valstības upes Stiksas krastos.

2 Akmens stabi, kuru augšējā daļā izveidota Hermeja galva.

neieredz savu dēlu Arēju, jo tas vienmēr sāk ķildas, nonāvē cilvēkus un priecājas, kad kaujā straumēm plūst asinis.

5 Afrodīte ir romiešu Venera; Erots — Amors jeb Kupidons; Himenajs — laulības dievs.

1 Upes Trojas apkārtnē.

8 Dēmetra (romiešu Cerera) ir viena no visvairāk godātajām grieķu dievēm. Viņa ir auglības un zemkopības dieve, kuru jo sevišķi godāja zemkopji. Viņai par godu visur Grieķijā svinēja daudzus svētkus. Raksturīgi, ka Homēra poēmās Dēmetra ir it kā nobīdīta otrā vieta. Tas pierāda, ka grieķi viņu sākuši godāt kā lielu dievi tikai tad, kad zemkopība kļuva par svarīgāko nodarbošanos, bet lopkopība bija zaudējusi agrāko nozīmi.

1 Nakts, mēness, ausma, saule.

5 Latma kalns atrodas Kārijā, Mazāzijas dienvidu piekrastē.

8 Pēc dažu domām, Kārijas valdnieka Etlija, pēc citu — Zeva dēls. Iespējams, ka Endimions bija sens Kāriešu miega dievs.

3 — 1034

1 Šis mīts stāsta par grēku plūdiem un par to, kā Deikalions un Pirra Izglābjas milzīgā Šķirstā. Mīts par plūdiem bija arī senajā Babilonijā, tos ir mīts par Pirnapištimu vai Utnapištimu. To aizguvuši ari senie jūdi. Viņu bibelē ir mīts par grēku plūdiem un Noāsu.

1 Mītā par Kadmu mēs atkal atrodam totčrnisma paliekas. Tās izpaužas stāstā par karavīriem, kas radušies no pūķa, pareizāk sakot, bauguši no pūķu zobiem. Arī pats Kadms ar sievu pārvēršas par čūskām.

1 Upe Bololijā, kas ietek Kopaīda ezeiS.

1 Āsopas upes dievs.

1 Kalns Dēlas salā.

3 Pilsēta Argolīdas līča krastā.

J Pilsēta Arkādijā,

1 Ļoti sena pilsēta Tesālijā.

6 1034

1 Viena no Kiklādu salām Egejas jūrā, kura senatnē bija pazīstama ar savu marmoru.

1 Zemesrags Peloponēsas dienvidos.

1 Mītiska upe.

1 Istma spēles bija Visgrieķijas svētki, kurus svinēja katru otro gedu Korintas zemes šaurumā. Svētku laikā, kas ilga vairākas dienas, notika imcensības klasiskajā un dūru cīņā, skriešanā, diska un šķēpa mešanā, notika arī braukšanas sacīkstes. J Pilsēta netālu no Korintas.

8 Novads Istma ziemeļos, kas austrumos robežo ai Atiku.

1 Grieķi domāja, ka izlietas asinis apgāna cilvēkus, tāpēc katram, kas bija kādu nogalinājis, vajadzēja izdarīt sevišķu šķīstīšanas rituālu pie kāda dieva ziedokļa.

s Varoņa Fītala pēcnācēji. Fitals bija nodibinājis Eleisīnā mistērijas — reliģisku kultu par godu dievei Dēmetrai.

8 Meilihijs nozīmē žēlsirdīgais.

71034 1 93

1 Fasidas upe — tagadējā Rioni Kaukāzā. Par Kolhidu grieķi sauca Melnās jūras piekrasti Aizkaukāzā.

1 Novads Mazāzijas rietumos; lielākā pilsēta Pergaraa,

2 Trīs nelielas salas Grieķijas dienvidos, Mesēnijas rietumu piekrastē.

81034

' Atreja dēli Agamemnons un Menelājs.

8 Novads Vidusgrieķijā starp Boiotiju un Aitoliju,

1 Tagadējā Krima.

1 Upes personifikācija.

1 Pilsēta Argolidā, Peloponēsas ziemeļos.

Dievu dzīves aina Olimpā tēlota pēc Homēra «Iliādas» un «Odisejas», kas cildina dzimtu un cilšu aristokrātiju ar tās vadoņiem basilejiern, kuri stāv daudz augstāk par vienkāršo iedzīvotāju masu. Starpība starp Olimpa dieviem un basilejiern ir tikai tā, ka dievi ir nemirstīgi, vareni un var darīt brīnumus. Arī Zevs ir basilejs, kas valda pār zemi un debesīm un balstās uz dievu aristokrātiju. Poseidons ir tāds pats basilejs kā Zevs. Viņš valda pār jūru. Poseidonam tāpat apkārt if jūras dievu aristokrātija. Tātad dievu un arī cilvēku sabiedrībā mēs redzam basilejus, kas valda katrs savā valstībā. Zevs valda pār debesīm un zemi. Poseidons — pār jūru, bet Aīds — pazemes valstībā. Grieķu reliģijā spilgti izpaužas šķirisks raksturs.

[23] 1034

ir sengrieķu drosmīga kareivja ideāls. Salīdzinājumā ar citiem dieviem to godā mazāk. Tas redzams kaut no tā, ka pats Zevs, kā domāja grieķi,

1 Cilts, kas dzīvoja Akarnānijā, Vidusgrieķijas rietumos,

otro gadu nemejas ielejā, Argolīdā; tos svinēja vasaras vidū par godu Zevam. Spēles turpinājās dažas dienas; dalībnieki sacentās skriešanā, diska un šķēpa mešanā, klasiskajā un dūru cīņā. Notika ari braukšanas sacensības. Spēļu laikā Grieķijā tika izsludināts vispārējs miers.

' novads Peloponēsas ziemeļrietumos.

e Sala Saronas līcī, pie Atikas krasta; šeit 480. g. p. m. ē. notika ievērojamā jūras kauja starp grieķiem un persiešiem.

:1 Upe Trāķijā (tagadējā Marica).

1 Kuģa ķīlis.

' simplegādas vai Simplegādu klintis (latviski — klintis, kas saduras), pēc grieķu domām, atradās pie ieejas Melnajā jūrā.

s Tagadējā Anafi sala.

s Ievērojamākā pilsēta Lakonijas novadā, Peioponē

[134] Mītiska tauta — grieķi domāja, ka tā dzīvo zemes pašos dienvidos.

[135] Nots — dienvidvējš, Eirs — austrumu vējš.

[136] «Iliādā» dzejnieks izteicis aristokrātu uzskatus, un visa epizode par Tersītu atstāstīta tā, lai viņiem izdabātu. īstenībā Tersīts izsaka ierindas kareivju domas; tie nemaz nebija ieinteresēti karā pret Troju, un visi viņi par to vien domāja, kā atgriezties dzimtenē. Karš nāca par labu vienīgi vadoņiem aristokrātiem.

[137] Ne jau visi grieķi skaļi smējās un slavēja Odiseju: smējās vadoņi aristokrāti. Bet ierindas kareivji, kuru uzskatus izteica Tersīts, juta viņam līdzi un saprata, ka viņi paši būtu nonākuši tādā stāvoklī kā Tersīts, ja būtu iedrošinājušies izteikt savas domas.

259

[138] Upe, kas tek gar pašu Troju.

[139] Kalns Mazāzijā, uz austrumiem no Trojas, dienvidrietumu Frīģijā.

[140] Slepkava maksāja nogalinātā radiniekiem atlīdzību naudā.

[141] Svara vienība. Ar zeltu maksāja pēc svara, jo monētu nebija.

[142] Rietumvējš.

[143] Skamandras upes dievs.

[144] Upes personifikācija.

[145] Sperhejas upe atrodas Dienvidtesālijā.

[146] Mītiska tauta, kas, pēc grieķu domām, dzīvoja pašos zemes dienvidos.

323

[146] Upe Mazāzijā, tagadējā Čaitaldere.

[147] Tetīda bija iegremdējusi mazo Ahilleju pazemes valstības upē Stiksā, turēdama viņu aiz papēža. No Stiksas ūdens viņa miesa kļuva cieta kā dzelzs, bet papēdi ūdens nebija skāris.

[148] Sala Egejas jūrā, pie Troādas krasta.

[149] Kāda no salām Jonijas jūrā, rietumos no Grieķijas.

[150] Pilsēta Peloponesas dienvidos, Mesēnijā,

[151] Pilsēta Mesēnijā, Mesēnijas līča krastā.

[152] Zvērests pie pazemes upes Stiksas ūdeņiem tika uzskatīts par nepārkāpjamu dievu zvērestu.

[153] FajSki — mītiska tauta; grieķi domāja, ka viņu sala atrodas kaut kur tālu rietumos.

[154] Mītiska tauta.

[155] Lotofāgi — lotosu ēdāji.

[156] Mītiska sala, kas, pēc grieķu domām, atradās tālu ziemeļos,

[157] Mītiska tauta, kas it kā dzīvojusi zemes pašos ziemeļrietumos.

[158] Aherontā, Kokīta un Piriflegetonta — Aīda pazemes valstības upes.

[159] Par Trinakriju grieķi dažkārt sauca tagadējo Sicīliju.

' Bāli dzeltena savvaļas tulpe.

' pēc citas teikas, Nemejas sacensības pirmais sarīkoja Hērakls pēc Nemejas lauvas nogalināšanas,

Content

Kūns Nikolajs Zelta aunāda. Sengrieķu mīti un varoņteikas

Pirmā daļa DIEVI UN VAROŅI

DIEVI

PASAULES UN DIEVU RAŠANĀS

ZEVS* zeva dzimšana

Zevs gāž kronu.

Olimpa dievu ciņa ar titāniem

Skaistais un varenais dievs Zevs

Zeva cīņa ar TĪfonu

OLIMPS

POSEIDONS UN JūRAS DIEVĪBAS

Aīds.

HĒRA

Apollona dzimšana

Apollona ciņa ar Pītonu un delfu orākula dibinašana

DAFNE

Apollons pie Admēta

Apollons un mūzas

ALOEJA DĒLI

Marsijs

Asklēpijs

ARTEMĪDA

AKTAIONS

Atēnas dzimšana

Arahne

HERMEJS NOZOG APOLLONAM GOVIS

AREJS , EROTS UN HIMENAJS

AREJS

AFRODĪTE

PIGMALIONS

NARKISS (NARCISS) Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Adonīds

EROTS

HIMENAJS

DĒMETRA UN PERSEFONE(KORA)

AlDS NOLAUPA PERSEFONI

TRIPTOLEMS

ERISIHTONS

NIKTE, SELĒNE, EOSA UN HĒLIJS1

FAETONTS

DIONĪSS

Dionisa dzimšana un audzināšana

DIONĪSS UN VINA PAVADOŅI

LIKURGS

Minija meitas

Tirēņu jūras laupītāji

IKARIJS

MIDS

PĀNS

PĀNS UN SĪRINGA

PĀNS SACENŠAS AR APOLLONU

VAROŅI (PIECI LAIKMETI)

DEIKALIONS UN PIRRA (PLŪDI)

PROMETEJS

Mīts par to, kā Prometejs pēc Zeva pavēles piekalts pie klints.

PANDORA

AJAKS

DANAĪDAS

PERSEJS

PERSEJS NOGALINA GORGONU MEDŪZU

PERSEJS UN ATLANTS

PERSEJS IZGLĀBJ ANDROMĒDU

PERSEJA KĀZAS

PERSEJA ATGRIEŠANĀS SERĪFĀ

PERSEJS ARGOSĀ

SĪZIFS

TANTALS

PELOPS

EIROPA

KADMS

ZĒTS UN AMFIONS

NIOBE

HĒRAKLS

HERAKLA DZIMŠANA UN AUDZINĀŠANA

HĒRAKLS TĒBĀS

HĒRAKLS KALPO EIRISTEJAM

Nemejas lauva (pirmais varoņdarbs)

Lernes hidra (otrais varoņdarbs)

Stimfālas putni (trešais varoņdarbs)

Kerinejas briežu māte(ceturtais varoņdarbs)

Erimanta mežakuilis un cīņa ar kentauriem (piektais varoņdarbs)

Valdnieka Augeja lopu laidars (sestais varoņdarbs)

Krētas vērsis (septītais varoņdarbs)

Diomēda zirgi (astotais varoņdarbs)

HĒRAKLS PIE ADMĒTA

Hipolītes josta (devītais varoņdarbs)

HĒRAKLS IZGLĀBJ LĀOMEDONTA MEITU HESIONI

Gēriona govis (desmitais varoņdarbs)

Cerbers (vienpadsmitais varoņdarbs)

Hesperīdu āboli (divpadsmitais varoņdarbs)

HĒRAKLS UN EIRĪTS

HĒRAKLS UN DĒIANEIRA

HĒRAKLS PIE OMFALES

HĒRAKLS IEŅEM TROJU

HĒRAKLA NĀVE UN VIŅA UZŅEMŠANA OLIMPA DIEVU PULKĀ

HERAKLĪDI

ATĒNAS

KEFALS UN PROKRIDA

PROKNE UN FILOMĒLA

BOREJS UN ORĪTIJA

DAIDALS UN IKARS

TĒSEJS

TĒSEJA DZIMŠANA UN AUDZINASANA

TĒSEJA VAROŅDARBI CEĻĀ UZ ATĒNĀM

TESEJS ATĒNĀS

TĒSEJA BRAUCIENS UZ KRĒTU

TĒSEJS UN AMAZONES

TĒSEJS UN PEIRITOJS

HELĒNAS NOLAUPĪŠANA. TĒSEJS UN PEIRITOJS NOLEMJ  NOLAUPĪT PERSEFONI. TĒSEJA NĀVE

MELEAGRS

KIPRESS

ORFEJS UN EIRIDIKE

ORFEJS PAZEMES VALSTĪBĀ

ORFEJA NĀVE

HIAKINTS

POLIFĒMS, AKlDS UN GALATEJA

DIOSKŪRI — KASTORS UN POLIDEIKS

ATREJS UN TIESTS

AISAKS UN HESPERIJA

Otra daļa SENGRIEĶU EPOSS ARGONAUTI

FRIKSS UN HELLE

JĀSONA DZIMŠANA UN AUDZINĀŠANA

JĀSONS IOLKĀ

JASONS PULCĒ CEĻABIEDRUS BRAUCIENAM UZ KOLHĪDU

ARGONAUTI LEMNĀ

ARGONAUTI KIZIKAS PUSSALĀ

ARGONAUTI MISIJĀ

ARGONAUTI BITINIJĀ (AMIKS)

ARGONAUTI PIE FĪNEJA

SIMPLEGADAS

ARETIADAS SALA UN IERAŠANĀS KOLHIDA

HĒRA UN ATĒNA PIE AFRODĪTES

JĀSONS PIE AIĒTA

ARGONAUTI LŪDZ MĒDEJU PALĪDZĒT

JĀSONS IZPILDA AIĒTA UZDEVUMU

MĒDEJA PALĪDZ JĀSONAM IEGūT ZELTVILNAS AUNĀDU

ARGONAUTU ATGRIEŠANAS

JĀSONS UN MĒDEJA IOLKA. PĒLIJA NĀVE

JĀSONS UN MĒDEJA KORINTĀ. JĀSONA NĀVE

TROJAS CIKLS

ZEVA UN LĒDAS MEITA HELĒNA

PĒLĒJS UN TETĪDA

PARĪDA TIESA

PARĪDS ATGRIEŽAS TROJĀ

PARĪDS NOLAUPA HELĒNU

MENELĀJS GATAVOJAS KARAM PRET TROJU

AHILLEJS

TROJA

GRIEĶU VAROŅI MISIJĀ

GRIEĶI AUTĪDĀ

GRIEĶU FLOTE CEĻĀ UZ TROJU. FILOKTĒTS

PIRMIE DEVIŅI TROJAS APLENKUMA GADI

AHILLEJS SANAIDOJAS AR AGAMEMNONU

TAUTAS SPULCE. TERSITS

MENELĀJA DIVCĪŅA AR PARĪDU

PANDARS PĀRKĀPJ ZVĒRESTU. KAUJA

HEKTORS TROJĀ. HEKTORA ATVADĪŠANĀS NO ANDROMAHES

KAUJA TURPINĀS.

HEKTORA DIVCĪŅA AR AJANTU

TROJIEŠU UZVARA

AGAMEMNONS MĒĢINA IZLĪGT AR AHILLEJU

ODISEJS UN DIOMĒDS IET IZLŪKOS UZ TROJIESU NOMETNI RĒSA ZIRGI  Atstāstīts pēc Homēra poēmas «Iliāda»

KAUJA PIE GRIEĶU NOMETNES

KAUJA PIE KUĢIEM

PATROKLA VAROŅDARBI UN NĀVE

CĪŅA PAR MIRUŠO PATROKLU

TETĪDA PIE HĒFAISTA. AHILLEJA IEROČI

AHILLEJS IZLĪGST AR AGAMEMNONU

AHILLEJS dodas ClŅĀ ar TROJIEŠIEM

AHILLEJA DIVCĪŅA AR HEKTORU

PATROKLA APBEDĪŠANA

PRIAMS AHILLEJA TELTĪ. HEKTORA APBEDĪŠANA

CIŅA AR AMAZONĒM. PENTESILEJA

CĪŅA AR AITIOPIEM. MEMNONS

AHILLEJA NĀVE

TELAMONA DĒLA AJANTA NAVE

FILOKTĒTS. TROJAS PĒDĒJAS DIENAS

TROJAS KRIŠANA

GRIEĶU ATGRIEŠANAS DZIMTENĒ

ODISEJA

ODISEJS PIE NIMFAS KALIPSO

ITAKĀ PRECINIEKI ODISEJA PROMBŪTNES LAIKĀ RĪKOJAS PATVARĪGI UN IZPUTINA VIŅA MANTU

TELEMAHS PIE NESTORA UN MENELĀJA

PRECINIEKI GRIB NOGALINAT TĒLEMAHU, KAD VIŅŠ ATGRIEZĪSIES ITAKĀ

ODISEJS ATSTĀJ NIMFAS KALIPSO SALU

ODISEJS UN NAUSIKAJA

ODISEJS ALKINOJA PILI

ODISEJS KIKLOPU SALĀ. POLIFĒMS

ODISEJS AIOLA SALA

ODISEJS PIE LAISTRIGONIEM

ODISEJS BURVES KIRKES SALĀ

ODISEJS NOKĀPJ AĪDA VALSTĪBĀ

ODISEJA BRAUCIENS GAR SIRĒNU SALU UN GAR SKILLU UN HARIBDU

ODISEJS TRINAKRIJAS SALĀ. ODISEJA KUĢA BOJĀEJA

ODISEJA ATGRIEŠANĀS ITAKĀ

ODISEJS PIE EIMAJA

TĒLEMAHA ATGRIEŠANĀS ITAKĀ

TĒLEMAHS IERODAS PIE EIMAJA. ODISEJS UN TĒLEMAHS

ODISEJS ATNĀK KĀ UBAGS UZ SAVU PILI

ODISEJS UN PĒNELOPE

ODISEJS NOGALINA PRECINIEKUS

ODISEJS DODAS PAZĪSTAMS PĒNELOPEI

PRECINIEKU DVĒSELES AĪDA VALSTĪBA

ODISEJS PIE LĀERTA

PILSOŅU SACELŠANAS UN VIŅU IZLĪGUMS AR ODISEJU

AGAMEMNONS UN VIŅA DĒLS ORESTS. AGAMEMNONA NĀVE

ORESTS ATRIEBJAS PAR TĒVA NOGALINĀŠANU

APOLLONS UN ATĒNA PALLĀDA GLĀBJ ORESTU NO ERĪNIJU VAJĀSANAS

ORESTS BRAUC UZ TAURU ZEMI PĒC ARTEMĪDAS  SVĒTA TĒLA

TĒBU CIKLS

OIDIPS. VIŅA BĒRNĪBA, JAUNĪBA UN ATGRIEŠANAS TĒBĀS

OIDIPS KLŪST VALDNIEKS TĒBĀS

OIDIPA NAVE

SEPTIŅI PRET TĒBĀM

ANTIGONE

EPIGOŅU KARAGĀJIENS

ALKMAIONS

SATURS

Sērija «STĀSTI PAR VĒSTURI» drīzumā iznāks Jāņa Kalniņa grāmata «HRONISTS UN VELNS».