Suvorovs Viktors

Akvārijs

Viktors Suvorovs

Akvārijs

No krievu valodas tulkoja Alberts Spaile, 1995

1985

TAŅAI

Es esmu spiegs. Ģenerālštāba virsnieks. Galvenās izlūkošanas pārvaldes virsnieks. Izbraucošais. Informāciju gūstošais. Bet šinī visaugstākajā elitē esmu plebejs.

PROLOGS

— Pie mums likums ir vienkāršs — ieeja maksā rubli. Izeja — divus. Tas nozīmē, ka iestāties organizācijā ir grūti, bet izstāties — vēl grūtāk. Teorētiski visiem organizācijas locekļiem ir paredzēta tikai viena izeja — caur skursteni. Vieniem tā ir ar cieņu, citiem ar negodu, bet visiem skurstenis ir tikai viens. Tikai caur to mēs izejam no organizācijas. Tas, lūk, ir tas skurstenis, — Sedojs pamāj uz milzīgu, visas sienas lielumā, logu. — Pamielo acis.

No devītā stāva man atklājas milzīga, bezgalplaša tukša lidlauka panorāma, kas izpletās līdz apvārsnim. Skatoties lejup, varēja redzēt smilšu celiņu mudžekli starp krūmu elastīgajām sienām. Dārza zaļumu un lidlauka izdegušo zāli vienu no otra atdala nesagraujama betona siena ar biezu dzeloņstiepļu tīklu un baltiem skrituļiem.

— Tas pats jau ir .. .— Sedojs pamāj uz pazemu, ap desmit metru augstu, platu četrstūrainu skursteni virs lēzena darvas segta jumta. Melnais jumts peld pa ceriņu zaļajiem viļņiem kā plosts okeānā vai kā veco laiku bruņukuģis ar zemiem bortiem un neglītu skursteni. No skursteņa vijas augšup tikko manāma caurspīdīga dūmu strūkla.

— Tur laikam kāds atstāj organizāciju?

— Nē, — smaidīdams atbild Sedojs. — Skurstenis ir ne tikai izeja mums, bet arī enerģijas avots un mūsu noslēpumu glabātājs. Tur tagad vienkārši dedzina slepenus dokumentus. Ziniet ko, labāk sadedzināt nekā glabāt. Tā ir drošāk. Ja kāds no organizācijas aiziet, tad dūmi ir citādi, tad tie ir biezi, ar sodrējiem. Ja tu reiz iestāsies šinī organizācijā, tad tu kādreiz izlidosi debesīs caur šo skursteni. Bet tas ne tagad. Tagad organizācija dod tev pēdējo iespēju atteikties, pēdējo izdevību padomāt par savu izvēli. Lai tev būtu par ko domāt, parādīšu tev filmu.

Sedojs nospiež pogu uz pults un apsēžas uz krēsla man blakus. Smagie, brūnie aizkari ar vieglu švīkoņu aizklāj platos logus, un tūlīt uz ekrāna — bez titriem un ievadvārdiem — parādās attēls. Filma ir melnbalta, veca un pamatīgi nodilusi. Skanas nav, un tādēļ ir skaidri dzirdama kinoaparāta tarkšķēšana.

Uz ekrāna ir redzama augsta, drūma istaba bez logiem. Kaut kas vidējs starp cehu un katlu telpu. Tuvplānā ir redzama krāsns ar durtiņām, kas atgādina maza cietokšņa vārtus, un vadrenes, kas ved iekšā krāsnī kā sliedes tunelī. Pie kurtuves atrodas cilvēki pelēkos ķiteļos. Kurinātāji. Lūk, padod zārku. Tagad viss ir skaidrs! Krematorija. Laikam gan tā pati, kuru es redzēju pa logu. Cilvēki pelēkajos ķiteļos paceļ zārku un uzstāda to uz vadrenēm. Kurtuves durtiņas lēnām atiet viena no otras, zārku mazliet pagrūž, un tas aiznes savu nezināmo mītnieku iekšā rūcošajās liesmās.

Bet tagad kamera parāda tuvplānā dzīva cilvēka seju. Tā ir klāta ar sviedriem. Pie kurtuves ir karsti. Seju rāda no visām pusēm — ļoti ilgi. Beidzot kamera attālinās un rāda cilvēku visā augumā. Viņš nav ķitelī, bet gan dārgā uzvalkā, tiesa gan, pilnīgi saburzītā. Kaklasaite ir savīta kā striķis. Cilvēks ir stingri piesiets ar tērauda stiepli pie sanitārajām nestuvēm, bet nestuves ir noliktas uz rokturiem pie sienas tā, lai cilvēks varētu redzēt kurtuvi.

Visi kurinātāji pēkšņi pagriežas uz piesietā cilvēka pusi. Piesietajam tāda kurinātāju uzmanība acīmredzot nepatīk. Viņš kliedz. Skaņas nav, bet es zinu, ka no tāda kliedziena dreb stikli. Četri kurinātāji piesardzīgi nolaiž nestuves uz grīdas, pēc tam visi reizē tās paceļ. Piesietais dara visu, kas viņa spēkos, lai neļautu tam notikt. Titānisks sasprindzinājums sejā. Vēna uz pieres ir tik stipri uztūkuši, ka, šķiet, tūlīt pārsprāgs pušu. Mēģinājums iekost kurinātājam rokā neizdodas. Piesietā zobi iecērtas paša rokā, un melna asins strūkla tek pa zodu. Cilvēka zobi ir asi, tas ir skaidrs. Viņa ķermenis ir stingri sasiets, bet viņš lokās kā sagūstīta ķirzaka. Viņa galva, pakļaudamas dzīvnieciskam instinktam, spēcīgiem ritmiskiem vēzieniem sit pa koka rokturi, palīdzēdama ķermenim. Piesietais cīnās ne par dzīvību, bet par vieglāku nāvi. Viņa aprēķins ir skaidrs: sašūpot nestuves un nokrist kopā ar tām uz grīdas. Tas nozīmētu vai nu vieglu nāvi, vai bezsamaņas stāvokli. Ja ir zudusi samaņa, tad arī nejūti, ka tiec iemests krāsnī. Nav bail. Bet kurinātāji prot darīt savu darbu. Viņi pietur nestuves, neļaudami tām sašūpoties. Bet tikt klāt ar zobiem viņu rokām piesietais nevar, pat ja pārsprāgtu viņa kakls. Ir dzirdēts, ka pēdējos savas dzīves mirkļos cilvēks ir spējīgs darīt brīnumus. Pakļaujoties pašsaglabāšanās instinktam, visi viņa muskuļi, visu viņa griba, visi viņa centieni dzīvot koncentrējas vienā īsā rāvienā. Un viņš izdara tādu rāvienu. Ar visu savu ķermeni viņš to veic tā ka to dara lapsa, kas, iekritusi lamatās, raujas vaļā, nokožot nost pašas asiņaino ķepu. Viņš izdara tādu rāvienu, ka pat metāla vadrenes nodreb. Viņš ar šo rāvienu lauž pats savus kaulus un saplēš savas dzīslas. Viņš izdara rāvienu .

Bet stieple ir stipra. Un, lūk, nestuves sāk rāmi virzīties uz priekšu. Kurtuves durvis pašķiras vaļā, un tās liesmas apgaismo sen netīrīto lakoto kurpju zoles. Re, zoles tuvojas ugunij. Cilvēks mēģina saliekt kājas ceļos, lai palielinātu attālumu starp zolēm un rūcošo uguni. Bet tas viņam neizdodas. Operators parāda tuvplānā viņa roku pirkstus. Stieple ir dziļi ieēdusies tajos. Bet cilvēka pirkstu gali ir brīvi. Un, skat, viņš cenšas ar tiem nobremzēt savu pārvietošanos. Pirkstu gali ir izplesti un saspringti. Ja vismaz kaut kas trāpītos tiem ceļā, tad šis cilvēks, bez šaubām, noturētos. Un pēkšņi nestuves apstājas pie pašas kurtuves rīkles. Uz ekrāna parādās jauns personāžs. Viņš ir ģērbies ķitelī, tāpat kā visi kurinātāji. Viņš ar roku dod zīmi. Pakļaudamies viņa žestam, pārējie noņem nestuves no kurtuves vadrenēm un nostāda tās pie sienas uz pakaļrokturiem. Kas ir noticis? Kādēļ tāda aizķeršanās? liet tad uzreiz top skaidrs — krematorijas zālē uz zemiem ratiņiem tiek iestumts vēl viens zārks. Tas jau ir aiznaglots. Ļoti grezns. Tas ir izrotāts ar bārkstīm un apmalītēm. Tas ir goda zārks. Ceļu goda zārkam! Kurinātāji uzstāda to uz vadrenēm, un, lūk, tas dodas savā pēdējā gaitā. Tagad ir ļoti ilgi jāgaida, kamēr tas sadegs. Ir jāgaida vēl un vēl. Nākas būt pacietīgam.

Beidzot nāk piesietā cilvēka kārta. Nestuves ir atkal uz vadrenēm, un es no jauna dzirdu šo nedzirdamo kliedzienu, kas varbūt ir spējīgs izraut durvis no virām. Es ar cerību ielūkojos piesietā cilvēka sejā. Es cenšos atrast vājprātības pazīmes viņa sejā. Trakiem ir viegli šajā pasaulē. Taču tādu pazīmju skaistajā, vīrišķīgajā sejā nav. Šo seju nav sakropļojis vājprātības zīmogs. Vienkārši cilvēkam negribas tikt iebāztam krāsnī, un viņš cenšas to kaut kā izteikt. Bet kā citādi to lai izteic, ja ne ar kliedzienu? Tāpēc viņš arī kliedz. Šis kliedziens, par laimi, nav iemūžināts. Re, lakotās kurpes iegāja ugunī. Velns rāvis, iegāja. Plosās uguns. Droši vien, pūš iekšā skābekli. Abi pārējie kurinātāji atlec nost, un pakaļējie ar spēku grūž nestuves iekšā. Kurtuves durvis aizveras, un aparāta tarkšķēšana apklust.

—   Viņš ir … kas? — pats nezinu, kādēļ uzdevu tādu jautājumu.

Viņš? Pulkvedis. Bijušais pulkvedis. Viņš bija mūsu organizācijā. Augstos amatos. Viņš organizāciju krāpa. Par to viņu izslēdza no organizācijas. Tādēļ viņš arī aizgāja. Tāds pie mums ir likums. Ar varu mēs nevienu organizācijā neiesaistām. Negribi — atsakies. Bet, ja tu esi iestājies, tad piederi organizācijai pilnīgi. Kopā ar kurpēm un šlipsi. Tātad… Dodu pēdējo iespēju atteikties. Apdomāšanai dodu vienu minūti.

—  Man nav vajadzīga minūte apdomāšanai.

—  Tāda ir kārtība. Pat ja tev nav vajadzīga tā minūte, organizācijai tā ir jādod. Pasēdi un pastāvi klusu. — Sedojs noklikšķina pārslēdzēju, un garā rādītāja šautra, precīzi sitot ritmu, sāk virzīties uz priekšu pa ciparnīcu. Bet es no jauna redzu savu acu priekšā pulkveža seju pašā beidzamajā mirklī, kad viņa kājas jau ir ugunī, bet galva vēl dzīvo: vēl pulsē asinis, acīs vēl ir saprāts, bezcerība nāves priekšā, nežēlīgas mokas un neizsīkstoša vēlme dzīvot. Ja mani pieņems šinī organizācijā, es tai kalpošu ar sirdi un dvēseli. Tā ir nopietna un spēcīga organizācija. Man patīk tāda kārtība. Bet, velns parāvis, es nez kādēļ zinu jau iepriekš, ka, ja man nāksies izlidot ārā pa īso, četrstūraino skursteni, tad neparko zārkā ar bārkstīm un apmalītēm. Man nav tāds raksturs … Neesmu no tiem.

—  Laiks ir beidzies. Vai tev vēl ir vajadzīgs laiks apdomāšanai?

—  Nē.

—  Vēl vienu minūti?

—  Nē.

—  Nu ko, kapteini. Tad man ir tas gods pirmajam apsveikt tevi ar iestāšanos mūsu slepenajā brālībā, kuras nosaukums ir Ģenerālštāba Galvenā izlūkošanas pārvalde jeb GIP. Tev būs tikšanās ar GIP priekšnieka vietnieku ģenerālpulkvedi Meščerjakovu un vizīte Centrālajā Komitejā pie ģenerālpulkveža Lemzenko. Tur ir labāk uzdot jautājumus nekā klusēt. Dažreiz mūsu eksāmenu un psiholoģisko testu gaitā parādās tādas lietas, ka jautājumi rodas paši par sevi, nemoki sevi. Uzdod jautājumus. Uzvedies tā, kā tu to darīji te šodien, un tad viss būs kārtībā. Veiksmi tev, kapteini.

PIRMĀ NODAĻA

1.Ja jums pēkšņi ir iegribējies

Ja jums pēkšņi ir iegribējies strādāt KGB sistēmā, tad brauciet uz jebkuru apgabala centru. Centrālajā laukumā noteikti būs Ļeņina statuja, bet aiz tās obligāti — milzīga ēka ar kolonnām. Tā ir partijas apgabala komiteja. Tepat kaut kur blakus atrodas KGB apgabala pārvalde. Turpat uz laukuma pajautājiet jebkuram garāmgājējam, un viņš jums parādīs, re, to pelēko ēku — visai drūmu. Jā, jā, tieši uz to dzelzsbetona ēku Ļeņins rāda ar roku. Bet var arī negriezties pie apgabala pārvaldes. Var griezties specdaļā savā darba vietā. Šeit arī ikviens jums palīdzēs: taisni uz priekšu pa gaiteni, pa labi durvis, apvilktas ar melnu ādu. Var kļūt par KGB darbinieku vēl vienkāršāk. Vajag griezties pie specdarbinieka. Tādu var atrast jebkurā Dieva aizmirstā dzelzceļstacijā, katrā fabrikā, un gadās, ka pat jebkurā cehā. Specdarbinieks ir katrā pulkā, jebkurā institūtā, ikvienā cietumā, ikkatrā partijas komitejā, konstruktoru birojā. Bet komjauniešu organizācijās, arodbiedrībās, sabiedriskajās un brīvprātīgajās organizācijās tādu darbinieku ir pat ļoti daudz. Pieej klāt un saki: es gribu iestāties KGB! Pieņems vai ne — tas ir pavisam cits jautājums (protams, ka nepieņems!), bet ceļš uz KGB ir atvērts visiem, un šo ceļu nav vajadzības ilgi meklēt.

Bet tikt iekšā GI pārvaldē gan nav tik viegli. Pie kā griezties? Kam lūgt padomu? Pie kādām durvīm klauvēt? Varbūt painteresēties milicijā? Milicijā paraustītu plecus: nav tādas organizācijas.

Gruzijā milicija pat izdod mašīnu numuru zīmes ar burtiem GRU (kas nozīmē GIP krievu valodā.— Tulk. piezīme), nenojaušot, ka šiem burtiem varētu būt noslēpumaina nozīme. Brauc tāda mašīna pa valsts ceļiem, un neviens nebrīnās, pat mašīnai pakaļ nepaskatās. Normālam cilvēkam, tāpat kā visai padomju milicijai, šie burti neko nenozīmē un neizsauc nekādas asociācijas. Vienkāršie pilsoņi nav par to neko dzirdējuši, un arī milicija par to neko nav dzirdējusi.

KGB sistēmā ir miljoniem brīvprātīgo, bet ne GI pārvaldē. Tā ir galvenā atšķirība. GIP ir slepena organizācija. Tā nav nevienam zināma, un tādēļ neviens uz turieni pēc savas iniciatīvas neiet. Bet pieņemsim, ka ir atradies tāds brīvprātīgais un viņš ir kaut kādā veidā atradis tās durvis, kur vajag pieklauvēt, un saka: «Pieņemiet.» Vai pieņems? Nē, nepieņems. Brīvprātīgie nav vajadzīgi. Brīvprātīgo nekavējoties arestēs, un viņu gaida smaga un ilga izmeklēšana. Būs daudz jautājumu. Kur tu šos trīs burtus esi dzirdējis? Kā tu varēji mūs atrast? Bet galvenais — kas tev palīdzēja? Kas? Kas? Kas? Atbildi, kuņa! Patiesas atbildes GI pārvaldē prot izspiest. Atbildi no jebkura cilvēka izdabūs. To es jums garantēju. Agri vai vēlu atradīs noplūdes avotu. Tāds izrādīsies tas, kuram ir uzticēts noslēpums, bet kura mēle pārkāpj pieļaujamos standartus. Jā, GIP māk izraut tādas mēles. GIP kopā ar tādām mēlēm atrauj arī galvu. Tas ir zināms ikkatram, kas ir nokļuvis GI pārvaldē. Sargā savu galvu. Bet to var saglabāt, tikai būdams piesardzīgs ar savu mēli. Par GIP drīkst runāt tikai GI pārvaldē. Runāt drīkst tā, lai tava balss nebūtu dzirdama aiz caurspīdīgajām lepnās ēkas sienām Hodinkā. Ikviens, kas ir nokļuvis GI pārvaldē, svēti ievēro Akvārija likumu: «Viss, par ko mēs te iekšā runājam, lai arī paliek te iekšā. Lai neviens mūsu vārds nenokļūst ārpus caurspīdīgajām sienām.» Un šādas kārtības dēļ reti kāds aiz stikla sienām zina par to, kas notiek iekšpusē. Bet tas, kurš zina,— tas klusē, tādēļ ka visi zinošie klusē. Es personiski nekad par GIP neko nebiju dzirdējis.

Es biju rotas komandieris. Pēc «atbrīvošanas» gājiena uz Čehoslovakiju es tiku ierauts pārvietošanu virpulī un tā nokļuvu 318. motostrēlnieku divīzijā Piekarpatu kara apgabala 13. armijas sastāvā. Es dabūju komandēt otro tanku rotu 910. motostrēlnieku pulka tanku bataljona sastāvā. Mana rota nebija no visspldošākajām, bet arī atpalicējos neskaitījās. Savu dzīvi es pārredzēju jau daudzus gadus uz priekšu: pēc rotas es būšu bataljona štāba priekšnieks, pēc tam nāksies iekļūt Maļinovska vārdā nosauktajā Bruņutanku akadēmijā. Tālāk būs bataljons, pulks, varbūt arī kaut kas augstāks. Atšķirības varēja būt tikai karjeras ātruma ziņā, bet ne virzienā. Virzienu es reiz biju izvēlējies uz visu mūžu, un to mainīt nedomāju. Bet liktenis bija izlēmis citādi.

1969. gada 13. aprīlī pulksten četros un desmit minūtēs mans ziņnesis man pieskārās pie pleca:

— Celieties augšā, leitnant, jūs gaida lieli darbi!— Bet viņš tūlīt apķērās, ka miegains es nemēdzu jokot, un tādēļ, pārmainīji' toni, īsi paziņoja:— Kaujas trauksme.

Es apģērbos trīsarpus minūtēs: segu — nost, bikses, zeķes, zābaki. Formas blūzi — mugurā, neaizpogājot — to var izdarīt vēlāk, ejot. Tagad portupeju savilkt līdz pēdējam caurumam, komandiera somu pār plecu un naģeni galvā. Ar plaukstas malu pa cepures nagu: vai kokarde sakrīt ar deguna līniju. Tas ir viss. Un skriešus uz turieni. Savu pistoli es paķeršu pie ieejas pulkā. Bet mana mugursoma, šinelis, kombinezons un aizsargcepure vienmēr glabājas tankā. Skriešus pa trepēm lejā. «Jā, tagad nebūtu slikti zem dušas un noskūties. Bet nav īstais brīdis. Kaujas trauksme!» Strupais GAZ-66 ir jau gandrīz pilns. Visi te ir jauni virsnieki un viņu vēl jaunākie ziņneši.

Bet debesīs zvaigznes jau dziest ārā. Tās aiziet klusi, neatvadoties, kā no mūsu dzīves aiziet ļaudis, smeldzošās atmiņas par kuriem nedod mieru mūsu cietajām dvēselēm.

2.Viss parks dārd no simtiem strādājošu kaujas mašīnu motoriem

Viss parks dārd no simtiem strādājošu kaujas mašīnu motoriem.

Visapkārt stāv pelēka migla un dīzeļeļļas kvēpi. Rūc iedarbinātie tanki. Pa dubļaino betona ceļu lien pelēki zaļās kārbas, stādamās bezgalīgā rindā. Priekšgalā ir izlūkrotas platkrūtainie peldošie tanki, aiz kuriem atrodas štāba un sakaru rotas bruņutransportieri, aiz kuriem savukārt — tanku bataljons, vēl tālāk aiz pagrieziena trīs motostrēlnieku bataljoni izvelk kolonnas, aiz tiem seko pulka artilērija, zenīta un prettanku baterija, sapieri, ķīmiķi, remontnieki. Bet aizmugurdaļām pat nav vietas milzīgajā parkā. Tās sāks izvilkt savas kolonnas, kad priekšējās vienības jau būs aizgājušas tālu uz priekšu.

Skrienu garām mašīnu kolonnai uz savu rotu. Dzirdu, ka pulka komandieris kādu nejauki lamā, visu laiku nevietā pieminēdams māti. Arī pulka štāba priekšnieks lamājas ar bataljona komandieriem, pārkliegdams simtiem motoru. Es skrienu. Un arī citi virsnieki skrien. Ātrāk, ātrāk. Re, kur tā ir — mana rota. Trīs tanki — pirmais vads, trīs — otrais, vēl trīs — trešais. Bet mans komandiera tanks ir priekšgalā. Visi desmit ir savā vietā. Jau dzirdu visus savus desmit motorus. Vispārējā dārdoņā varu tos atšķirt. Katram motoram ir savi niķi, savs raksturs, sava balss. Un neviena no tām nav nepareiza.

Sākumam tas nav slikti. Es jau atrodos savam tankam priekšā. Lecu un pa slīpo pieres bruņuplāksni uzskrienu augšā pie torņa. Mana lūka ir atvērta, un radists man pasniedz aizsargcepuri, kas ir jau pieslēgta klāt iekšējai sakaru sistēmai. Aizsargcepure mani pārnes no dārdoņas un rūkoņas klusumā un mierā. Blakus sēdošais radists pa iekšējo sakaru sistēmu (citādi nāktos kliegt ausī) paziņo pēdējos norādījumus. Galvenokārt par niekiem. Es viņu pārtraucu ar galveno jautājumu:— Karš vai mācības?

— Velns viņu zina.— Viņš parausta plecus.

Lai nu kā, bet mana rota ir kaujai gatava, un to vajag nekavējoties izvest no parka — tāds ir likums. Simtiem mašīnu sablīvējums parka — tas ir mērķis, par ko sapņo mūsu ienaidnieki. Skatos, kas notiek priekšgalā. Bet vai te ir ko iespējams saredzēt? Man priekšā stāv pirmā.teoku rota. Laikam vēl komandieris nav ieradies. Pārējie tur priekšā arī gaida. Izlecu ārā uz tanktorņa jumta. No turienes ir labāk redzams. Tā rādās, ka izlūkrota ir apklusis tanks, aizsprostodams ceļu visam pulkam. Skatos uz pulksteni. Astoņas minūtes ir atlikušas mūsu pulka komandierim, mūsu vecim. Ja pēc astoņām minūtēm pulka kolonnas nesāks kustību uz priekšu, pulka komandierim noraus uzplečus un viņu pašu izdzīs no armijas bez pensijas kā vecu suni. Bet kolonnas priekšgalam klāt nevar tikt neviens vilcējs: viss centrālais ceļš, pelēku un drūmu garāžu saspiests no abām pusēm, ir pieblīvēts līdz maļam ar tankiem. Skatos uz rezerves vārtiem. Ceļu pie tiem ir pārgriezusi dziļa tranšeja: tur ir sākuši likt kabeli vai caurules.

Lecu atpakaļ lūkā un kliedzu vadītājam: «Pa kreisi uz priekšu!» Un tālāk visai rotai. «Darīt man līdzi!» Bet pa kreisi nav nekādu vārtu. Kreisajā pusē stāv ķieģeļu siena starp gariem remontdarbnīcu blokiem. Komandiera tankā ir labākais vadītājs rota. Tā ir bijis noteikts vēl ilgi pirms manis — un visā armijā. Es viņam pa iekšējo sakaru līniju kliedzu: «Tu esi labākais rotā! Es tevi, palaidni, izvēlējos. Es tev, blēdi, izrādīju visaugstāko godu, uzticēdams tev sargāt un auklēt komandiera mašīnu. Attaisno komandiera izvēli! Samīdīšu, sapūdēšu tevi!»

Bet manam vadītājam nav vaļas atbildēt: viņš īsā ceļa posmā attīsta lielu ātrumu, pārslēdzot transmisiju arvien augstāk un augstāk. Briesmīgs ir tanka trieciens pa ķieģeļu sienu. Mūsu tankā viss nodreb, iešķindas, iekaucas. Sadauzītie ķieģeļi sabruka virs mums, laužot prožektorus, antenas, noraujot kastes ar instrumentiem, deformējot degvielas ārējās tvertnes. Bet ierūcās mans tanks un, ietīts dzeloņstiepļu tīklā, izrāvās ārā no ķieģeļu putekļiem uz klusas ukraiņu pilsētiņas aizmigušās ieliņas. Bet es raugos pakaļtripleksa: manas rotas tanki nekautrēdamies jautri dodas caur izlauzto sienu, uz kurieni jau skrien parka dežurants. Viņš māj ar rokam, kaut ko kliedz. Mute ir plati atvērta. Bet ej nu sadzirdi, ko viņš tur bļauj. Kā mēmajā kino. Nākas minēt pēc sejas izteiksmes. Šķiet, piemin māti. Ļoti raksturīga mīmika. Nesajauksi.

Kad desmitais manas rotas tanks gāja caur lūzumu sienā, tur jau bija klāt regulētāji: forma melna, portupejas un ķiveres baltas.

Šie gan ieviesīs kārtību. Šie zina, kurus laist pa priekšu. Izlūkdaļas — tās vispirms. Katrā pulkā ir speciāla izlūkrota ar speciālu tehniku, ar speciāliem kareivjiem un virsniekiem. Bez tas katrā pulka motostrēlnieku un tanku bataljonā ir sagatavots vel pa vienai rotai, kurām nav ne speciālas tehnikas, nedz speciālu kareivju, bet kuras tomēr ir iespējams izmantot izlūkošanas uzdevumu pildīšanai.

Šīs rotas tad ari ir jāpalaiž priekšā. Mūs, baltās ķiveres, laidiet ārā! Mums tagad ir jāizraujas tālu uz priekšu.

3.Raugoties uz rotām divīzijā vai pulkā,

Raugoties uz rotām divīzijā vai pulkā, skatītājam no malas visas tās šķiet vienādas. Bet tā tas nav. Jebkurā bataljonā pirmā rota arī ir pirmā. Lai arī cik slikti būtu kareivji bataljonā, visus tos labākos bataljona komandieris savāc pirmajā rotā. Un, ja trūkst virsnieku, tad svaigu virsnieku papildinājumu noteikti atdos pirmajai rotai. Tāpēc ka pirmā rota vienmēr iet pa bataljona galveno asi. Tā ir pirmā, kas saduras ar pretinieku. No iesaistīšanās kaujā lielā mērā atkarīgs arī tās iznākums.

Otrā rota ikvienā bataljonā ir vidējā. Otrās rotas virsnieki ne ar ko īpašu neatšķiras, ir tādi paši kā es, un tāpat arī kareivji. Toties katra otrā rota ir vēl speciāli papildus apmācīta izlūkošana. Iznāk tā, ka tiem ir vēl viena profesija. Vispirms, protams, tā ir kaujas rota, bet, ja radīsies nepieciešamība, tā varēs veikt izlūkošanu visa bataljona interesēs, varbūt pat visa pulka labā, aizvietojot vai papildinot speciālo pulka izlūkrotu.

Padomju Savienībā ir 2400 motostrēlnieku tanku bataljonu. Un katrā no tiem ir trešā rota — ne tikai pēc numura. Trešajā rotā parasti dien tie, kuri nav tikuši iekšā ne pirmajā, nedz otrajā rotā: pavisam jauni, nepieredzējuši virsnieki, vai ari parbriedušie, bez izredzēm. Trešajā rotā vienmēr trūkst kareivju. Vēl vairāk, Padomju Savienības teritorijā trešās rotas bieži vien vispār ir bez ierindniekiem. Tās kaujas tehnika ir vienmēr konservācija. Ja sāktos karš, tūkstošiem tādu rotu papildinātos ar rezervistiem un ātri sasniegtu parasto kaujas vienību līmeni. Tādai sistēmai ir sava dziļa jēga: papildināt divīziju ar rezervistiem ir desmitreiz labāk nekā veidot pilnīgi jaunas divīzijas tikai no rezervistiem vien.

Mana otrā tanku rota strauji aiziet uz priekšu. Pie pagrieziena es paveros atpakaļ un skaitu tankus. Pagaidām ātrumu iztur visi. Tūlīt aiz manas rotas pēdējā tanka, izsitot dzirksteles no betona, iet kāpurķēžu bruņutransportieris ar baltu karodziņu.

Man kjust vieglāk ap sirdi: mazais baltais karodziņš nozīmē vidutāju klātbūtni. Bet to klātbūtne savukārt nozīmē nevis karu, bet mācības. Tātad vēl kādu laiku padzīvosim.

Bet virs manis ir helikopters, kas atgādina spāri. Tas slīd lejup. Tad pagriežas un iet taisni pret vēju, lai to neaiznestu sāņus. Apstājas taisni virs mana labā borta. Es esmu uz torņa jumta. Labā roka virs galvas. Pilots ir izteikts rudmatis. Seja izrotāta vasaras raibumiem kā žagatas ola. Zobi — mirdzošs sniegs. Viņš smejas. Viņš, helikoptera vadītājs, zina, ka tiem rotu komandieriem, kam viņš nupat atveda pavēles, šī diena nav trāpījusies tā labākā. Helikopters tūlīt paceļas augšup un dodas prom. Var tikai saredzēt, kā atvadoties smejas rudmatainais pilots ar baltajiem zobiem.

4.Mans tanks ar krūti griež Visumu uz pusēm

Mans tanks ar krūti griež Visumu uz pusēm, un tas, kas tā ceļā bija vienots, sadalās. Un lido koku puduri pa labi un pa kreisi. Te iekšā ir ellišķīgs troksnis. Karte uz ceļiem! Un daudz kas kļūst skaidrs. Divīzija tiek mesta pārrāvumā, un tā strauji virzās uz rietumiem. Tikai nav skaidrs, kur atrodas pretinieks. Par to karte neko neteic. Un tieši tādēļ divīzijas priekšā izraujas pāris desmit rotu, to skaitā ari manējā. Šīs rotas atgādina izplestus rokas pirkstus. To uzdevums ir atrast visvājāko vietu pretinieka aizsardzība: pa kuru no tām divīzijas komandieris gāzīs ar savu tukstoštonnīgo dūri. Vājo pretinieka vietu meklē plašā teritorijā, un tādēļ katra uz priekšu aizsūtītā rota virzās pilnīgā vientulībā. Zinu, ka kaut kur mums blakus iet tādas pašas rotas braši un strauji, tomēr apejot pretestības punktus, ciemus un pilsētas. Arī mana rota neiesaistās nogurdinošās sadursmēs: ja esi sastapis pretinieku — paziņo štābam un atkāpies. Ātri atkāpies — un atkal uz priekšu. Bet kaut kur tālumā ir galvenie spēki — kā dunoša straume, kas ir pārrāvusi dambi. «Uz priekšu, puiši, uz priekšu — uz Rietumiem!»

Tomēr bruņutransportieris ar balto karodziņu neatpaliek. Tas, nolādētais, ir divreiz vieglāks par tanku, bet spēks tam ir gandrīz tāds pats. Vairākas reizes pamēģināju atrauties: tā teikt, lieli ātrumi ir uzvaras garantija. Bet neiznāca. Kad es komandēju vadu, tad tādas lietas mierīgi gāja cauri, bet ar rotu joki mazi. Pārtrūks kolonna — pazaudēsi purvos tankus. Par to pateicību negaidi, par to noņems no rotas. Velns ar jums, domāju, pārbaudiet, ja jums tīk, bet rotu garumā nevilkšu.

— Priekšā ir celtnis!— pa radio kliedz komandieris no sestā tanka, kas bija izsūtīts uz priekšu.

«Celtnis? Patiešām! Celtnis! Viss zaļā krāsā. Maskēšanas nolūkos strēle tam izpušķota ar meijām. Kur uz kaujas lauka var ieraudzīt celtni?— Pareizi! Raķešu baterijā! Ne katru dienu trāpās tāda veiksme!»

— Rota!— es kliedzu.— Raķešu baterija! Kaujai… uz priekšu!

Bet mani puiši gan zina, kā tikt galā ar raķešu baterijām. Pirmais vads, apsteidzot mani, izvēršas kaujas līnijā. Otrs, krasi palielinājis ātrumu, pagriežas uz labo pusi, un ar kāpur-ķēdēm mezdams gaisā dubļu pikas, strauji dodas uz priekšu. Trešais vads aiziet pa kreisi, kāša veidā apejot bateriju no flanga.

— Ātrumu!— es rēcu.

Bet vadītājiem tas ir skaidrs ari bez manis. Zinu, ka tagad katram vadītājam labā kāja ir atdūrusies pret bruņu-grīdu, nospiežot pedāli līdz galam. Un tādēļ motori ierūcas nepakļāvīgi un spītīgi. Un tādēļ arī tāda dārdoņa un visi tie neizturamie kvēpi: degviela nepaspēj dzinējos pilnīgi sadegt, un milzīgais gāzes spiediens to izsviež ārā caur izplūdes vārstiem.

— Izlūkošanu pārtraucu … kvadrāts … 13—41 … starta pozīcija … pieņemu kauju.— Tas ir mans radists — lādētājs. Viņš izkliedz ēterā mūsu varbūt pēdējo ziņojumu. Pretinieka raķešu vienības un štābi ir objekti, kam pēc to atklāšanas mūsu vienības tūlīt brūk virsū bez jebkādas pavēles, lai arī kādas būtu izredzes, lai arī ko tas maksātu.

Lādētājs ar klikšķi pārtrauc sakarus un met pirmo šāviņu iebīdītajā. Šāviņš plūdeni ieiet stobra resgalī, un masīvais aizslēgs kā giljotīnas nazis, ar sirdi stindzinošu sitienu aiztaisa ciet stobru. Tornis virzās uz sāniem, bet zem manām kājām uz kreiso pusi lido mehāniķa — vadītāja mugura, kaste ar šāviņiem. Lielgabala stobra resgalis nodrebējis peld augšup. Tēmētājs ir ieķēries ar rokām mērķa pultī, un spēcīgie stabilizatori, pakļaujoties viņa raupjajām plaukstām, ar viegliem rāvieniem notur lielgabalu un torni, neļaujot tiem sekot mežonīgajai tanka dejai, kas lido pāri celmiem un siekstām. Ar labās rokas lielo pirkstu tēmētājs lēnām nospiež sprūdu. Lai šausmīgais trieciens neiedarbotos uz mūsu ausīm negaidīti, visās sakaru aizsargcepurēs atskan spalgs klikšķis, piespiežot bungādiņu sažņaugties, sagaidot iznīcinošo lielgabala grāvienu. Klikšķis austiņās atskan simtdaļsekundi pirms izšaušanas, un tādēļ mēs nedzirdam pašu šāvienu. Uz priekšu lidojošais četrdesmittonnīgais tanks nodreb. Lielgabala stobrs atlec atpakaļ un izsviež šķindošu, dūmojošu patrončaulu. Un tūlīt pat, sekojot pakaļ komandiera lielgabalam, ierējās cits pēc cita arī pārējie. Bet lādētājs ir jau iemetis otru šāviņu iebīdītajā.

— Ātrumu!— es bļauju.

No kāpurķēdēm lido dubļu strūklas. Un kāpurķēžu klaboņa ir skaļāka par lielgabalu grāvieniem. Bet austiņās ir atkal klikšķis. Tas nozīmē, ka tēmētājs no jauna spiež sprūdu. Un atkal nedzirdam pašu šāvienu. Tikai lielgabals krampjaini atraujas atpakaļ un patrončaula briesmīgi šķind, sadūrusies ar atsitēju. Mums ir dzirdami tikai blakus tanku šāvieni. Un tie dzird arī mūs. Šie lielgabalu šāvieni pātago manus brašos aziātus kā ar pletni starp ausīm. Un tie kļūst zvēriem līdzīgi. Es varu katru no viņiem tagad iedomāties. Piektajā tankā tēmētājs īsajos brīžos starp šāvieniem no sajūsmas grauž mērķa gumijas apvalku. Tas ir zināms ne tikai rota, bet pat visā bataljonā. Tas nav labi. Tas novirza viņa uzmanību no situācijas novērošanas. Par to viņu gandrīz vai lādētājos pārcēla. Bet viņš, palaidnis, ļoti precīzi šauj. Astotajā tanka komandieris vienmēr tur pie rokas cirvi, un, kad viņa lielgabals aizrautīgi raida šāviņu pēc šāviņa, tad viņš ar cirvja pietu dauza pa bruņām. Bet trešajā tankā pagājušo reizi komandieris bija ieslēdzis rāciju pārraidei un pēc tam aizmirsis to izslēgt, tādējādi ar trokšņiem traucējot sakaru sistēmu rota. Un visa rota dzirdēja, kā viņš grieza zobus un kauca ka vilks.

— Dragā visu čupā!— es čukstu. Un radioviļņi trīsdesmit kilometru attāluma šos vārdus iznēsā tā, it kā es katram no saviem mazajiem niknajiem aziātiem tos čukstētu taisni ausī.— Dragā visu čupa!

Bet pa ausīm no jauna sit klikšķis, un atkal šķind patrončaulas. Smarža no izšautajām patrončaulām ir reibinoša. Tas, kurš šo smaržu ir ieelpojis, kļūst saldkāram zvēram līdzīgs. Dragā! No dārdoņas, no neredzētā spēka, no ložmetēju kārtām reibst mani tankisti. Viņus tagad nekāds spēks nenoturēs. Lūk, kādēļ viņu tanku vadītāji ir it kā no trako mājas izmukuši. Rauj sviras ar savam lielajam rokām, moka savas mašīnas, dzen tās, nepaklausīgas, taisni prom uz viskarstāko vietu — uz elli. Bet es raugos atpakaļ: lai mūs neapietu no aizmugures. Tālu pakaļ ir palicis bruņutransportieris ar balto karodziņu. Ir atpalicis, pazaudējis speķus. Tie ir nelaimīgi ļaudis: tiem ir jāiztiek bez tāda superjau-dīga lielgabala, tur nav reibinošo grāvienu, nav tās reibinošās smaržas. Tiem dzīve nav baudas, viņi tās nav izjutuši. Tādēļ arī tik bailīgs ir viņu vadītājs, piesardzīgi apiet akmeņus un celmus. «Bet tu nebaidies! Tu sagrab mašīnu ar savām ķepām, rauj to un plosi! Bruņumašīna ir maiga būtne. Bet, ja mašīna sajutīs, ka to vada varens braucējs, tad ari tā kļūs zvēram līdzīga. Un aiznesīs viņa tevi lēkšus pa granīta laukakmeņiem, pāri tūkstošgadīgu ozolu celmiem, pa bumbu bedrēm un grāvjiem. Nebaidies saraut kāpu rķēdes, nebaidies salauzt torsionas. Rauj un grauj, un tanks tevi nesīs kā putns. Viņš, tanks, arī bauda kauju. Viņš ir dzimis kaujai. Dragā visu čupā!»

— Izvest rotu no kaujas …

No kāpurķēdēm šķīst dzirksteles. Rota iebrāžas raķešu baterijas pozīcijās. Dzirdu skraboņu ausīs — vai nu kapurķedes . Šņirkst pa tērauda plāksnēm, vai mana tēmētajā zobi mana galvas telefonā.

— Izvest rotu no kaujas …

Lai cits citu neaizķertu, tanki bez jebkādas pavēles pārtrauc uguni, tikai kauc kā vilki, kad tie plosa briedi. Tanki dauza ar savām bruņupierēm trauslos raķeštransportierus, celtņus un raķešu palaišanas ierīces, iebradājot raķešu artilērijas skaistumu un lepnumu treknajā melnzemē. Dzen visu čupā!

—   Izvest rotu no kaujas …— atkal dzirdu kādu tālu čerkstošu balsi un pēkšņi attopos, ka pārbaudītājs to saka man. Ak, velns! Kurš gan šādā vislielākās, gandrīz seksuālas svētlaimes brīdī atrauj ļaudis no iemīļotās nodarbības? Pārbaudītāj, ak, tavu mati, tu taču manus ērzeļus pārvērtīsi par impotentiem! Kas tev ir devis tiesības maitāt lielisku tanku rotu? Tu esi tautas ienaidnieks vai buržujisks kaitnieks. Pipele tāds! Rota, dzen visu čupa! Un, sizdams ar dūri pa bruņām, izlamājis, pieminēdams mati, atklāta ēterā visus štāba salašņas, kuri pat pulvera dūmus savās kancelejas nav oduši, es atkārtoju pavēli:

—   Rotai kauju pārtraukt! Pa kreisi uz laukumu vads pēc vada — marš!

Mans vadītājs no dusmām rauj kreiso sviru līdz galam, tādēļ tanks ar visu savu masu gandrīz apgāžas uz labo pusi, salauzdams skaistu bērzu. Tūdaļ pat vadītājs meistarīgi pārslēdz transmisiju ar gandrīz sekundes pārtraukumu un, vienā mirklī sasniedzis maksimālo ātrumu, triec bruņudinozauru uz priekšu, caur krūmiem un bedrēm, taisni uz klajo laukumu, un tur, izdarījis krasu pagriezienu, pazemina apgriezienus gandrīz līdz nullei, ka rezultāta mašīna sastingst uz vietas, mezdama mūs uz priekšu, ka tas notiek pēkšņi lidmašīnai bremzējot ieskriešanās beigas. Pārējie tanki ar bezcerīgu rūkoņu cits pēc cita iznirst ārā no meža un, krampjaini bremzēdami, stājas precīzā līnijā.

— Izlādēt! Apskatīt ieročus!— dodu pavēli un izrauju vadu no aizsargcepures kontaktligzdas, bet lādētājs ar klikšķi izslēdz visus sakarus

5.Bruņutransportieris ar pārbaudītājiem ir atpalicis tālu

Bruņutransportieris ar pārbaudītājiem ir atpalicis tālu. Kamēr tas atkuļas līdz rotai, es esmu paguvis pārbaudīt apbruņojumu, saņemt ziņojumus par mašīnu stāvokli, par degvielas un munīcijas patēriņu, nostādīt rotu rindā — un jau sastindzis stāvu laukuma vidū gatavs ziņojumam.

Stāvu, prātā skaitu plusus un mīnusus, par ko mani uzslavēt, par ko sodīt: rota sāka kustēties ārā no parka astoņas minūtes agrāk nekā paredzēts,— par to slavē, par to rotas komandierim dažreiz var uzdāvināt zelta pulkstentiņu. Kara sākumā katra sekunde ir svarīga. Visiem tankiem, visām lidmašīnām, visiem štābiem ir vienā rāvienā jāizvairās no trieciena. Tad pirmais, visbriesmīgākais pretinieka trieciens būs izdarīts pret tukšām kara pilsētiņām. Astoņas minūtes! Šeit man ir neapšaubāms pluss. Visi mani tanki ir darba spējīgi un visu dienu ari tādi palika. Tas ir pluss manam vietniekam tehnikas jautājumos. Žēl tikai, ka oficieru trūkuma dēļ manā rotā nav šāda vietnieka. Es pats izpildu viņa pienākumus. Atbalsta punktus mēs apgājām ar strauju manevru, laicīgi un skaidri par tiem paziņodami. Tas ir pluss pirmā vada komandierim. Žēl, ka arī tāda rotā nav: atkal vainīgs virsnieku trūkums. Raķešu bateriju neaizlaidām garām, saodām, iebradājām to zemē. Bet raķešu baterija, pat visniecīgākā, var uzdāvināt dažas Hirosimas. Pārtraucis izlūkošanu un virzīdams savas kārbas pret raķetēm, es tās pašas Hirosimas arī novērsu. Par tādām lietām karā ordenīti karina uz krūtīm un apmācībās ilgi slavē …

Lūk, ari pārbaudītājs. Pulkvedis. Rociņas baltas, tīras, zābaciņi laistās. Peļķes apiet ar riebumu — kā runcis, lai nenosmērētu ķepiņas. Pulka komandieris, mūsu vecis, ir tāds pats pulkvedis, tikai viņa lielās rokas ir tulznainas kā bendēm, pieradušas pie smaga darba. Bet ģīmi mūsu pulkvedim ir apdedzinājusi saule, sāls un vēji visos man zināmos poligonos un šautuvēs, atšķirībā no šī te pārbaudītāja.

— Līdzināties! Mierā! Līdzināties pa labi!

Taču pārbaudītājs neklausās manu ziņojumu, viņš mani pārtrauc:

— Aizraujaties, vecākais leitnant, kaujā. Kā zēns!

Es stāvu kluss. Es viņam pat smaidu: it kā viņš mani nelamātu, bet medaļu piestiprinātu pie krūtīm. Bet viņš no mana smaida paliek vēl niknāks. Viņa svīta drūmi klusē. Svīta zina, ka Disciplinārā reglamenta 97. pants aizliedz mani lamāt pakļauto klātbūtnē. Majori un apakšpulkveži saprot, ka, lamājot mani pakļauto klātbūtnē, pulkvedis grauj ne tikai manu komandiera autoritāti, bet visas varonīgās Padomju Armijas virsnieku sastāva autoritāti, tai skaitā arī sava paša pulkveža autoritāti. Bet man ir it kā viss vienalga. Es tikai smaidu.

— Kauns, vecākais leitnant, nedzirdēt komandas un tās neizpildīt.

Ak, pulkvedi, es kārtu uz lielgabalu stobriem tos, kas kaujā neaizraujas, kam nereibst galva no asins smakas. Šīs ir mācības, bet, ja īstā kaujā mūsu tanku kāpurķēdes būtu nosmērētas ar asinīm, ne butaforiskām, ne teatrālām, tad mani brašie aziāti būtu bijuši vēl karstāki. Jāsaka, ka tas nav vājums. Tas ir viņu spēks. Viņus neviens visā pasaulē nebūtu spējis apturēt.

— Un vēl tā siena! Jūs taču salauzāt parkā sienu! Tas ir noziegums!

Bet par sienu gan es pavisam biju aizmirsis. Nelaime taču nav liela. Tā siena jau droši vien ir atjaunota. Tas nav ilgi. Atdzen šurp no virssardzes desmit arestantus, tie dažu stundu laikā uzmūrēs jaunu. Un kā lai es, pulkvedi, varu zināt, ko tas viss nozīmē — mācības vai karu? Kas to trauksmes laikā var zināt? Bet, ja būtu karš un siena būtu palikusi vesela, tad 2000 cilvēku un simtiem lielisku kaujas mašīnu būtu sadegušas vienā milzīgā ugunskurā. Nu kā, pulkvedi? Tev ir augsts tituls, tevi sauc par 13. Armijas izlūkdienesta priekšnieku, painteresējies, cik mērķu vienas dienas laikā mani uzbeki ir atklājuši. Viņi pat krieviski neprot runāt, bet mērķus atklāj nekļūdīgi. Uzslavē tos, pulkvedi! Ja ne man, tad vismaz viņiem uzsmaidi. Un es joprojām smaidu. Pat pret savu rotu es pašreiz stāvu ar muguru un pagriezties pret tiem ar seju man nav iespējams. Tikai es zinu, ka arī visa mana rota tāpat smaida. Vienkārši tāpat, bez kāda iemesla. Viņi man tādi visi, viņi jebkurā situācijā smaida.

Bet pulkvedim tas nepatīk. Viņš laikam domā, ka mēs par viņu smejamies. Pulkvedis palika traks no dusmām. Šis sāka griezt zobus kā tēmētājs kaujā. Mūsu smaidus viņš nav spējīgs ne saprast, nedz novērtēt, kā nākas. Tādēļ viņš arī kliedz man acīs:

—   Puika, jūs neesat cienīgs komandēt rotu! Es jūs atstādinu. Nododiet rotu vietniekam, lai viņš ved rotu uz kazarmām!

—   Pašreiz man nav vietnieka,— es viņam atbildu ar smaidu.

—   Tad pirmā vada komandieris!

—   Tāda arī nav.— Lai pulkvedim nebūtu jāpārskaita visus zemākstāvošos komandierus, es paskaidroju:— Es esmu vienīgais virsnieks rotā.

Pulkvedis nodzisa. Viņa kvēle pārgāja. Pazuda, it kā nekas nebūtu bijis. Situācija, kad rotā ir tikai viens virsnieks mūsu armijā, sevišķi Padomju Savienības teritorijā, ir gandrīz standarta. Par virsniekiem grib kļūt daudzi un galvenokārt par pulkvežiem. Bet sākt ar leitnanta amatu ne kuram katram patīk. Lūk, kādēļ ir tāds virsnieku trūkums pašā apakšā. Ārkārtīgs virsnieku trūkums. Bet tur augšā, štābos, par to kaut kā aizmirst. Arī tagad pulkvedis vienkārši nebija padomājis, ka es varu izrādīties vienīgais virsnieks visā rotā. Mani viņš no komandēšanas ir atlaidis, uz to viņam ir tiesības. Bet rotu vajag vest atpakaļ uz kazarmām. Bet dzīt rotu — pie tam vēl tanku rotu — vienu, bez virsniekiem, desmitiem kilometru attālumā nedrīkst. Tas ir noziegums. To noteikti novērtēs kā valsts apvērsuma mēģinājumu. Tad tev, pulkvedi, būs letāls iznākums. Ja tu esi atcēlis komandieri no amata apstākļos, kad tam nav vietnieka, tad tas nozīmē, ka tu pats esi uzņēmies personisko atbildību par rotu un nevienam citam rotu uzticēt tev nav tiesību. Ja tādas tiesības būtu dotas, tad katrs divīzijas komandieris varētu izvest karaspēku laukā, atcelt komandierus un aizvietot tos ar tādiem, kas viņam patīkami, un apvērsums ir gatavs. Bet pie mums nav apvērsuma, jo ne katrs tiek pielaists pie tāda delikāta jautājuma risināšanas, kā izvēlēties un izvietot komandieru kadrus. Atlaist — tās ir tavas tiesības. Atlaist ir viegli. To katrs māk. Tas ir tikpat viegli kā nogalināt cilvēku. Bet atgriezt komandierus viņu amatos atpakaļ ir tikpat grūti kā mirušo atgriezt atpakaļ dzīvajos. Nu ko, pulkvedi, tu domā mani atkal atgriezt atpakaļ rotā? Neiznāks. Es esmu necienīgs. Un visi to dzirdēja. Tev nav tiesību iecelt rotā necienīgu. Bet ja nu tur augšā uzzinās, ka tu valsts robežas tuvumā esi noņēmis no rotām likumīgus komandierus un to vietā iecēlis necienīgus? Kas ar tevi būs? A? Lūk, kā.

Šeit pulkvedim derētu piezvanīt mana bataljona vai pulka komandierim: tā teikt, saņemiet savu pamesto rotu. Bet mācības ir beigušās. Beigušās tikpat pēkšņi, kā sākušās. Kurš atļaus lietot kaujas sakaru sistēmu pēc mācībām? Tos, kas bija atļāvušies tādu patvaļu, 37. gadā šāva nost. Pēc tam neviens vairs nedrīkst ar tādām lietām blēņoties. Nu ko, pulkvedi? Nu, ved rotu. Bet varbūt tu esi jau aizmirsis kā to vest? Varbūt tu nekad to neesi vedis? Audzis štābos. Tādu pulkvežu ir daudz. Jebkura nodarbība, no malas skatoties, šķiet nieka lieta. Un tanku rotu vest ari nav pārāk sarežģīti. Tikai komandas ir jāpadod tā, kā tās ir ierakstītas jaunajā reglamentā. Rotā ļaudis nav krievi, nesapratīs. Vēl sliktāk, ja sapratīs nepareizi. Tad viņus pat ar helikopteru pa mežiem un purviem nesameklēsi. Tanks ir smaga mašīna, dažreiz var uzbraukt cilvēkam, izkrist cauri tiltam, nogrimt purvā.

Bet maksa vienmēr ir viena un tā pati.

Es vairs nesmaidu. Situācija ir nopietna, un nav par ko smieties. Tagad būtu tas pareizākais pielikt plaukstu pie naga: «Atļaujiet iet, biedri pulkvedi?» Viss viens, tagad es tur esmu nepiederīgs — ne komandieris, nedz pakļautais. Jūs esat to putru savārījis, pats arī izstrebiet. Ja jau ir sagribējies komandēt, biedri pulkvedi, tad komandējiet. Bet dusmas un ļauns prieks man drīz pārgāja. Paša rota, paša ļaudis, paša mašīnas. Par rotu es vairs neatbildu, bet arī vienkārši tāpat to atstāt arī es nevaru.

—   Atļaujiet, biedri pulkvedi,— es pieliku plaukstu pie naga, pēdējo reizi vest rotu. Tā teikt, atvadīties no tās.

—  Jā,— viņš tūlīt piekrita.

Kādu mirkli man izlikās, ka pēc paraduma viņš grib dot parastos norādījumus, sak, nedzen pārāk ātri, neaizraujies, kolonnu neizveic garumā. Bet to viņš nedarīja. Varbūt viņš nemaz netaisījās to darīt, man tikai vienkārši tā izlikās.

—   Jā, jā, vediet rotu. Uzskatiet, ka mana pavēle vēl nav stājusies spēkā. Aizvediet rotu uz kazarmām, tur to arī nodosiet.

—   Klausos!— Krasi pagriezos apkārt, bet paguvu ievērot smīnus pulkveža svītā. Ko tas nozīmē —«pagaidām komandējiet»? Svīta saprot, ka nav tāda nolikuma —«pagaidām komandējiet». Komandieris vai nu ir cienīgs komandēt savu vienību un pilnīgi atbild par to, vai ir necienīgs to darīt un tādā gadījumā tiek uz vietas atlaists. «Pagaidām komandējiet»— tas nav atrisinājums. Par tādu pieeju pulkvedis var dārgi samaksāt. Man tas ir skaidrs un arī viņa svītai. Bet man tagad nav laika par to domāt. Man ir nopietns uzdevums. Es komandēju rotu. Un kas man par daļu gar to, ko kāds ir nodomājis, kas kā ir darbojies un kā viņš par to būs sodīts.

Pirms komandas došanas komandiera pienākums ir pakļaut savu apakšvienību savai gribai. Viņam ir jāpaskatās uz saviem zaldātiem tā, lai vieglas trīsas pārskrietu pār rindu, lai tie sastingtu, lai katrs saprastu, ka tagad sekos komandiera komanda. Turklāt komandas tanku karaspēkā ir bezskaņas. Man rokās ir divi karodziņi. Ar tiem tad es arī komandēju.

Balto karodziņu spēji uz augšu. Tā ir mana pirmā komanda. Ar šo īso un aso žestu es savai rotai esmu nodevis garu ziņojumu: «Rotu komandēju es! Radiostaciju darbu līdz saskarsmei ar pretinieku aizliedzu! Uzmanību!» Komandas mēdz būt divējādas: sagatavošanai un izpildei. Ar sagatavotājkomandu komandieris it kā sagrābj sev pakļautos dzelzs gribas iemauktos. Un, savilcis pavadas, komandieris pagaida piecas sekundes pirms galvenās jeb izpildkomandas došanas. Rindai ir jāsastingst, sagaidot to, katram ir jāsajūt iemauktu dzelži, katram ir mazliet jānodreb, muskuļi ir sasprindzināti kā pirms asa sitiena, katram ir jāsagaida izpildkomanda kā labs zirgs gaida sitienu ar pletni.

Sarkano karodziņu spēji uz augšu, un abus gar sāniem uz leju. Rota nodrebēja, izklīda, klaudzinot ar naglotajiem zābakiem pa bruņām.

Varbūt mana rota atvadījās, varbūt pārbaudītājam rādīja savu māku, varbūt vienkārši bija īgni, bet citādāk šo īgnumu izteikt nebija iespējams. Ak, ja kāds būtu ieslēdzis sekunžu rādītāju! Bet arī bez tā es tanī brīdī zināju, ka mana rota pārspēj divīzijas rekordu, un varbūt arī kādu vēl augstāku. Es zināju tanī brīdī, ka pulkveža svītā ir daudz īstu tankistu un ka katrs no tiem ar patiku raugās uz maniem aziātiem. Daudzus rekordus tanku karaspēkā es esmu pats redzējis, zinu šo rekordu vērtību. Es esmu redzējis ne vienu vien salauztu roku un ne vienus vien izsistus zobus. Bet toreiz maniem puišiem veicās. Es kaut kā jau iepriekš jutu, ka neviens no viņiem nepaklups, nepaslīdēs, veicot neiedomājamo lēcienu lūkā. Es zināju, ka nevienam pirkstus nesaspiedīs. Ne tas bija brīdis.

Desmit motoru ierūcās kā viens. Es atrodos komandiera lūkā. Tagad baltais karodziņš uz augšu manā rokā nozīmē: «Es esmu gatavs!» Un, atbildot man, vēl deviņi karodziņi saka: «Gatavs! Gatavs! Gatavs!» Spējš aplis ap galvu un precīzs žests uz austrumiem: «Sekojiet man!»

Viss ir ļoti vienkārši. Elementāri. Primitīvi? Jā. Taču nekāda radioizlūkošana nav spējīga atklāt pat veselu četru tanku armiju vienlaicīgu izvirzīšanos. Bet pret citiem izlūkošanas veidiem arī ir tādi paši primitīvi, bet neatvairāmi paņēmieni. Tādēļ mēs vienmēr parādāmies negaidīti. Vai tas ir labi vai slikti, bet toties negaidīti gan. Pat Čehoslovakijā, pat ar septiņām armijām uzreiz.

Pulkvedis pārbaudītājs uzrausās uz sava bruņutransportiera. Svīta sekoja viņam. Bruņutransportieris ierūcās, spēji pagriezās un aizbrauca uz kara pilsētiņu pa citu ceļu.

Skaidrs, ka pulkveža svīta viņu neieredz. Citādi viņam būtu pateikuši priekšā, ka viņam ir jābrauc tieši aiz mana tanka. Es taču tagad neesmu nekas. Viltvārdis. Uzticēt man rotu ir līdzīga rīcība tai, kad policijas priekšnieks uztic izdarīt kāda noziedznieka arestu bijušajam policistam, kurš izdzīts no darba. Ja jau tev ir ienākusi galvā tāda ideja, tad vismaz esi blakus, lai laikā iejauktos. Ja tomēr esi kādam atdevis rotu un pats neproti to vadīt, tad vismaz atrodies blakus, lai laikā nobremzētu. Bet neviens neuzvedi-nāja pulkvedi uz domu, ka viņš savu dzīvību atdod jaunā vecākā leitnanta rokās. Bet vecākais leitnants, būdams atcelts no amata, var jebkuru nelietību izdarīt, jo viņš pie rotas nepieder. Atbildēt taču nāksies tev. Bet varbūt visi zināja, ka vecākais leitnants atvedīs rotu bez jebkādiem starpgadījumiem? Vai zināja, ka vecākais leitnants nelauzīs pulkveža likteni?

Bet varētu gan . ..

6.Tā bieži mēdz būt — iecērt divīzijai ar kaujas trauksmes

Tā bieži mēdz būt — iecērt divīzijai ar kaujas trauksmes pletni, tā izraujas klajumos, un tūlīt to atgriež atpakaļ. Tam ir dziļa jēga. Tā izveidojas paradums: divīzijas ies arī īstā kaujā kā parastajām mācībām — bez emocijām. Līdz ar to arī pretinieks zaudē modrību. Tā kā padomju divīzijas izraujas ārā no savām ķīra pilsētiņām bieži un negaidīti, pretinieks pārstāj uz to reaģēt.

Ceļi ir piedzīti pilni ar tanku kolonnām. Skaidrs, ka trauksme Ir atsaukta visai divīzijai vienlaicīgi. Kas zina, cik divīziju ".lien bija saceltas kājās kaujas trauksmē un cik to pašreiz atgriežas uz savām kara pilsētiņām? Varbūt tikai mūsu divīzija yien, bet iespējams, ka trīs divīzijas, un nav izslēgts arī, ka piecas. Kas zina, varbūt ari simt divīziju bija vienlaicīgi paceltas kājās.

Pie kara pilsētiņas vārtiem skan orķestris.

Pulka komandieris, mūsu vecis, stāv uz tanka, sagaida savas kolonnas. Viņš ir pieredzējis cilvēks, ar asu skatu. Viņam pietiek uzmest aci, lai novērtētu rotu, bateriju, bataljonu un to komandierus. Komandieri saraujas no veča smagā skata. Viņš ir liels, spēcīgs vīrietis, portupeja viņam ir sajozta uz pēdējo caurumiņu. Bet viņa milzīgo zābaku stulmi pakaļpusē ir drusku iešķelti, citādi nav iespējams tos uzvilkt uz varenajiem kāju ikriem. Viņa lielā dūre ir kā tējas kanna. Un ar šo tējas kannu viņš māj kādam, droši vien trešā motostrēlnieku bataljona komandierim, kura bruņutransportieri pašreiz ievelkas rijīgajā vārtu mutē. Lūk, pa vārtiem jau izgāja šī bataljona mīnmetēju baterija, un nu ir mana kārta. Un, kaut arī zinu, ka visi mani tanki iet aiz manis, un, kaut arī man ir vienalga, vai tie iet vai ne, jo es tiem vairs neesmu komandieris, es pašā pēdējā mirklī paveros atpakaļ: jā, iet visi, neviens nav atpalicis iepakaļ. Visu tanku komandieri meklē manu skatu. Bet es no jauna spēji pagriežos, piesitu plaukstu pie melnās aizsargcepures, un pārējo deviņu tanku komandieri precīzi atkārto šo seno kaujas sveicienu.

Pulka komandieris vēl arvien kliedz kaut ko aizvainojošu un draudīgu pakaļ trešā bataljona kolonnai un beidzot pagriežas ar savu nikno skatu uz manas rotas pusi. Meža gorilla, laupītāju barvedi, kas tavu skatu izturēs? Sastapis viņa acis, es, negaidīti sev pašam, pieņemu lēmumu izturēt šo daudztonnīgo skatu. Bet viņš atver savu dūri un pieliek lielo, lāpstas platuma plaukstu pie cepures naga. Ne katram vecis uz sveicienu atbild ar sveicienu. Es to negaidīju. Mirkšķinu acis, jo gribas raudāt. Mans tanks jau bija pagājis viņam garām, bet es galvu vēl turu atpakaļ — skatos uz komandieri. Pēkšņi viņš man uzsmaida. Ģīmis viņam ir melns kā negatīvs, tādēļ viņa baltzobainais smaids ir redzams visai manai rotai un, iespējams, arī haubiču baterijai, kura seko tūlīt aiz manis un kuru viņš tagad sagaidīs ar savu milzīgo dūri.

Ak, komandieri. Tev nav zināms, ka es vairs neesmu rotas komandieris. Mani noņēma, komandieri, no rotas. Noņēma ar negodu. Gandrīz publiski nopēra. Tas nekas, komandieri. Tu doma, ka es raudāšu? Nekad mūžā. Es smaidīšu. Vienmēr. Visiem par spīti. Es smaidīšu priecīgi un lepni. Tieši tā, kā es tev, komandieri, smaidu. Drīz es dabūšu jaunu rotu. Virsnieku trūkums, pats zini. Žēl tikai, ka nāksies šķirties no saviem aziātiem. Ļoti labi puiši ir salasījušies. Nu, nekas, kaut kā pārdzīvosim. Man pietiek ari ar to, ka pulks pēc trauksmes laicīgi sāka kustību un ka tu, komandieri, no pulka nenolidoji lejā. Stāvi šeit un vicini lielo dūri. Tādēļ jau tu arī esi šeit ielikts. Un mums pulkā nav vajadzīgs cits komandieris. Mēs tev, komandieri, tavu straujo raksturu piedodam. Un, ja būs vajadzīgs, iesim turp, kurp tu mūs vedīsi. Un es tev, komandieri, sekošu, ja arī ne kā rotas, tad kā vada komandieris. Ja vajag — pat kā vienkāršs tēmētājs.

7.Kas ir jādara vispirms pēc tam, kad mašīna

Kas ir jādara vispirms pēc tam, kad mašīna ir atvesta atpakaļ uz parku? Pareizi. To vajag uzpildīt. Vai nu tā ir darba kārtībā, vai salauzta, bet tā ir jāuzpilda. Kas zina, kad pārsteigs jauna trauksme. Katrai kaujas mašīnai jābūt gatavai atkārtot visu no sakuma jebkura laikā. Un tāpēc viss parks atkal dun. Simtiem mašīnu tiek vienlaicīgi uzpildītas. Katrai mašīnai ir vajadzīga vismaz tonna degvielas. Rijīgi ir gan bruņutransportieri, gan ari artilērijas vilcēji. Nākas uzpildīt arī visas transporta mašīnas. Tepat visam kaujas mašīnām vajag papildināt arī kaujas komplektu. Tanku šāviņi —pa 30 kilogramiem katrs. Tie ir atvesti simtiem. Pa diviem šāviņiem kastē. Katru kasti nākas noņemt no transporta mašīnas. Šāviņus izvilkt. Iesaiņojumu no katra noņemt. Katru notīrīt, fabrikas eļļu noslaucīt un iekraut tankā. Arī patronas tiek piegādātas kastēs. Pa 880 katrā. Patronas ir jāsabāž lentas. Ložmetēja lentā ir 250 patronu. Pēc tam lentas nākas ielikt magazīnās. Katrā tankā ir pa 13 magazīnām. Vēlāk visas patrončaulas ir jāsavāc, jāsaliek kastēs un jānodod noliktavā. Stobri tiks tīrīti pēc tam. Pēc kārtas viss vads — katru tanka stobru, daudzas stundas dienā, pie tam atkārtojot to daudzas dienas no vietas. Bet pagaidām stobri ir jāpielej ar eļļu. Un tad tankus vajag nomazgāt. Tā ir pirmā mazgāšana. Galvenā mazgāšana un tīrīšana būs pēc tam. Bez tam kareivjus vajag paēdināt. Pusdienu šodien nebija. Tādēļ tās tiek padotas kopā ar vakariņām. Pēc tam viss ir jāpārbauda: motori, transmisijas, atsperojums, gaitas mehānisms, treki. Ceturtajā tankā ir salūzusi kreisā borta torsiona. Astotajā niķojas reversīvais reduktors. Bet pirmajā tanku rotā nekavējoties jāmaina divi dzinēji. Un no rīta sāksies vispārēja stobru tīrīšana. Lai viss būtu gatavs! Lai būtu! Un pēkšņi jutu krūtīs tukšumu. Es pēkšņi atceros, ka man nenāksies no rīta pārbaudīt rotā servisa kvalitāti. Varbūt mani rit vispār nelaidis iekšā parkā? Zinu, ka visi ar mani saistītie dokumenti ir jau sagatavoti un ka oficiāli mani atlaidīs nevis rit no rīta, bet jau šovakar. Zinu arī, ka virsniekam ir jāierodas uz atlaišanu parādes formā — ne sliktāk kā uz ordeņa saņemšanu. Manai rotai tas ir zināms. Tādēļ, kamēr es lamājos ar uzpildītāju, kamēr pārbaudīju munīcijas patēriņa lapu, kamēr līdu zem trešā tanka, kāds jau bija paspējis manus zābakus noviksēt tā, ka tie laistījās ka spogulis, bikses izgludināt, tīru apkaklīti piešūt. Nometu netīro kombinezonu — un ātri zem dušas. Skuvos ilgi un pacietīgi. Un tūlīt arī ziņnesis no pulka štāba bija klāt.

Parks ir pilns ar visādiem trokšņiem. Pa vārtiem vilcējs dzen iekšā sadauzītu bruņutransportieri. Šķind izšautās patrončaulas. Dun milzīgie «Urāli», piekrauti līdz augšai ar tukšām šāviņu kastēm. Elektrometināšanas dzirksteles šķīst uz visām pusēm. Visam līdz rītam ir jāspīd un jālaistās. Bet pagaidām dubļi — dubļi visapkārt, troksnis, dārdoņa kā lielā būvlaukuma. Virsnieku grūti atšķirt no ierindnieka. Visi ir kombinezonos, visi ir netīri, visi lamājas, pieminot māti. Un šinī haosā soļo vecākais leitnants Suvorovs. Visi apklust. Nosmērējušies tankisti skatās man pakaļ. Ikvienam ir skaidrs — vecākais leitnants soļo uz atlaišanu no amata. Nevienam nav zināms, par ko viņš tiek atlaists. Bet katrs zina, ka viņš to nav pelnījis. Citreiz svešās rotas viņu pat neievērotu, bet, ja būtu ievērojuši, tad izliktos, ka nav ievērojuši. Turpinātu mierīgi rakņāties motoros, izstādījuši savus ar eļļu nosmērētos dibenus.

Bet cilvēks taču iet uz noņemšanu no amata. Un tādēļ ar netīru plaukstu pie eļļainās laiviņas mani sveicina sveši, nepazīstami tankisti. Es tos arī, sveicinu. Un es smaidu. Viņi man arī atbild ar smaidu, sak, gadās vēl arī sliktāk, nezaudē dūšu.

Aiz parka sienām atrodas kara pilsētiņa. Resni kastaņkoki. Jauniesauktie skaļi un nesaskaņoti rauj dziesmu. Cenšas, bet skan vēl neveikli. Ņiprs jefreitors šad tad uzkliedz. Arī jauniesauktie mani sveicina. Šie ir vēl teļi. Šie vēl neko nesaprot. Viņiem vecākais leitnants ir ļoti liels priekšnieks, daudz augstāks par jefreitoru. Bet tas, ka viņam zābaki tik stipri laistās,— laikam kādi svētki…

Lūk, ari štābs. Te vienmēr ir tīri. Te vienmēr ir klusi. Trepes no marmora. Pirms kara rumāņi būvējuši. Visos gaiteņos — paklāji. Lūk, arī pusovālā zāle, visa ugunīs. Ložudrošā caurspīdīgā konusā — ar ģerboņa spiedogiem apzīmogots pulka karogs. Zem karoga, sastindzis mierā, stāv goda sargs. īsais, plakanais durklis atstarojot izbārsta pēdējos saules starus kā dzirksteles pa marmoru. Es atdodu sveicienu pulka karogam, bet goda sargs pat nepakustas. Viņš taču stāv ar automātu. Bet bruņots cilvēks nelieto nekādus citus sveicienus. Viņa ierocis ir sveiciens visiem pārējiem.

Ziņnesis ved pa koridoru uz pulka komandiera kabinetu. Tas ir savādi. Kādēļ ne pie štāba priekšnieka? Ziņnesis pieklauvē pie komandiera durvīm. Ieiet, aiztaisa aiz sevis durvis. Tūlīt iznāk, klusējot atiet nost no ceļa — ejiet iekšā.

Aiz komandiera ozolkoka galda sēž neliela auguma nepazīstams apakšpulkvedis. Šo apakšpulkvedi es šodien redzēju pulkveža — pārbaudītāja svītā. Kas te notiek, brīnos, kur tad vecais ir palicis, kur štāba priekšnieks? Un kādēļ apakšpulkvedis sēž komandiera krēslā? Vai tad pēc amata viņš stāv augstāk par mūsu veci? Skaidrs, ka augstāk. Citādi nesēdētu aiz Viņa galda.

— Apsēdieties, vecākais leitnant,— neklausīdamies ziņojumu, saka apakšpulkvedis.

Apsēžos. Uz pašas krēsla malas. Zinu, ka tagad sekos skaļi vārdi un tādēļ nāksies lēkt kājās. Tādēļ mugura man ir taisna. It kā stāvu rindā, parādē.

— Paziņojiet, vecākais leitnant,— kādēļ jūs smaidījāt, kad pulkvedis Jermolovs jūs noņēma no rotas?

Skatos uz apakšpulkvedi, uz tīro apkaklīti uz valkātas, bet tīras un izgludinātas blūzes. Bet ko atbildēt?

—   Nezinu, biedri apakšpulkvedi.

—   Žēl no rotas atvadīties?

—   Žēl.

—   Tava rota strādāja meistarīgi. It sevišķi beigās. Kas attiecas uz mūri — visi piekrīt: labāk to salauzt nekā atstāt pulku zem trieciena. Sienu atjaunot nav grūti .. .

—   To jau ir atjaunojuši.

—   Redziet, vecākais leitnant, es esmu apakšpulkvedis Kravcovs. Esmu 13. Armijas izlūkdienesta priekšnieks. Pulkvedis Jermolovs, kas tevi noņēma no rotas, domā, ka viņš ir izlūkdienesta priekšnieks. Bet viņš ir atlaists. Kaut arī to vēl nenojauš. Viņa vietā esmu nozīmēts es. Pašreiz mēs apbraukājam divīzijas. Viņš domā, ka pārbauda, bet faktiski es pieņemu viņa lietas, iepazīstos ar izlūkošanas stāvokli divīzijās. Visiem viņa lēmumiem un pavēlēm nav spēka. Viņš izdod pavēles katru dienu, bet vakaros es rādu savus dokumentus pulku un divīziju komandieriem, un visas viņa pavēles zaudē spēku. Viņš to nenojauš. Viņš nezina, ka viņa bļāviens ir ne vairāk kā meža šalkas. Padomju Armijas un visas mūsu valsts sistēmā viņš ir jau nulle, privātpersona, neveiksminieks. Izdzīts no armijas bez pensijas. Pavēle par to viņam drīz būs paziņota. Tādēļ viņa pavēlei par tavu atstādināšanu no rotas komandiera amata nav likumīga spēka.

—   Paldies, biedri apakšpulkvedi!

—   Nesteidzies pateikties. Viņam nav tiesību tevi atstādināt no rotas komandiera amata. Tādēļ es tevi atstādinu.— Izmainījis toni, viņš klusi un pavēloši saka:— Pavēlu rotu nodot!

Man ir vecs paradums sagaidīt likteņa sitienus ar smaidu. Bet sitiens ir pārāk negaidīts, un smaids neiznāk.

Es pieceļos, piesitu plaukstu pie naga un sausi atbildu:

— Jā, nodot rotu!

— Sēdies. Apsēžos.

— Ir starpība. Pulkvedis Jermolovs tevi atstādināja tādēļ, ka uzskatīja, ka rota tev ir par daudz. Es atstādinu tevi tādēļ, ka uzskatu, ka ar rotu tev ir par maz. Man tev ir divīzijas izlūkbataljona štāba priekšnieka amats.

— Es esmu tikai vecākais leitnants.

— Es arī tikai apakšpulkvedis. Bet re, izsauca un pavēlēja pieņemt veselas armijas izlūkdienestu. Es tagad ne tikai pieņemu lietas, bet arī veidoju savu komandu. Vienu otru darbinieku es esmu pārvilcis no sava iepriekšējā darba. Es biju 87. divīzijas izlūkdienesta priekšnieks. Bet tagad mana saimniecība ir daudz lielāka, un man ir vajadzīgi daudzi saprātīgi un centīgi puiši, uz kuriem var paļauties. Un izlūkbataljona štābs — tas ir minimālais tavām spējām. Es došu tev iespēju pastrādāt ari augstākā postenī. Ja tiksi galā .. .— Viņš skatās pulkstenī.— Dodu divdesmit minūtes tev saposties ceļam. Pulksten 21.30 no šejienes uz Rovno, uz 13. Armijas štābu, ies mūsu autobuss. Tur ir rezervēta vieta arī tev. Es paņemšu tevi pie sevis 13. Armijas štāba izlūkdienestā, ja tu rit noliksi eksāmenus.

Eksāmenus es noliku.

OTRA NODAĻA

1.No virsnieku viesnīcas līdz 13. Armijas

No virsnieku viesnīcas līdz 13. Armijas štābam ir divsimt četrdesmit soļu. Katru rītu es nesteigdamies eju garām vecu kļavu rindai, garām tukšiem zaļiem beņķiem taisni augstas ķieģeļu sienas virzienā. Tur, aiz sienas, biezā dārzā ir veca savrupmāja. Kādreiz, ļoti sen atpakaļ, te dzīvojis bagāts cilvēks. Viņu, protams, nogalināja, jo tas ir netaisnīgi, kad vieniem ir lielas mājas, bet citiem mazas. Pirms kara te atradās NKVD, bet kara laikā gestapo. Pārāk ērta vieta. Pēc kara te izvietojās kāds mūsu armijas štābs. Šinī štābā es pašreiz dienu.

Štābs nozīmē varas koncentrāciju — nežēlīgas, nepielūdzamas, nelokāmas varas. Salīdzinot ar jebkuru no mūsu pretiniekiem, mūsu štābi ir ļoti nelieli un maksimāli kustīgi. Armijas štābs nozīmē —70 ģenerāļu un virsnieku plus apsardzes rota. Tas ir viss. Nekādas birokrātijas. Armijas štābs var jebkurā laikā tikt izvietots uz desmit bruņutransportieriem un pazust zaļpelēkajā sev pakļautā karaspēka masā, taču tādējādi nezaudējot savu vadītspēju. Tā kustīgumā un iespējā maskēties ir tā drošības garantija. Bet ari miera laikos tas ir pasargāts no visādām nejaušībām. Jau pirmais īpašnieks apjoza māju un dārzu ar augstu ķieģeļu sienu. Vēlākie īpašnieki nostiprināja šo sienu, uzmūrēja to augstāku, papildināja ar visādām ierīcēm, lai pilnīgi atņemtu vēlēšanos kādam pārlīst sienai pāri.

Pie zaļajiem vārtiem stāv sargs. Parādīsim viņam caurlaidi. Viņš to uzmanīgi apskatīs un — roku pie naga — lūdzu, ejiet iekšā. No kontroles punkta pati ēka nav redzama. Pie tās ved ceļš caur biezu krūmu sienām. No ceļa nav iespējams nogriezties nost — krūmos ir dzeloņstiepļu mudžeklis. Tātad ej pa ceļu kā pa tuneli. Bet ceļš lēnām pagriežas uz savrupmāju, kura ir noslēpušies kastaņkokos. Tās pirmā stāva logus daudzus gadus atpakaļ aizmūrēja. Otrā stāva logos ir stipras restes no ārpuses un biezi aizkari no iekšpuses. Laukumiņš pie centrālās ieejas ir bruģēts ar baltām flīzēm, un tam apkārt slejas krūmu siena. Ja paskatās vērīgāk, tad krūmos var redzēt ne tikai dzeloņstieples, bet ari pelēku, rupju betonu. Tie ir ložmetēju kazemāti, kas ir savienoti caur pazemes gaiteņiem ar štāba pagraba telpām, kur atrodas apsardze.

No šejienes, no centrālā pagalma, ceļš iet apkārt savrupmājai uz jauno trīsstāvu korpusu, kas ir piebūvēts galvenajai ēkai. No šejienes var beidzot nokļūt parkā, kas kā zaļa migla ietver mūsu Balto namu.

Pa dienu uz parka celiņiem var sastapt tikai štāba virsniekus. Pa nakti — apsardzi ar suņiem. Tepat parkā, pavisam nemanāma no malas, ir ieeja uz pazemes komandpunktu, uzbūvētu dziļi apakš zemes un aizsargātu ar tūkstošiem tonnu betona un tērauda. Tur, pazemē, atrodas dzīvojamās telpas darbiniekiem, sakaru mezgls, ēdnīca, hospitālis, noliktavas un viss, kas ir nepieciešams dzīvei un darbam pilnīgā izolācijā.

Bez šī pazemes KP (komandpunkts) ir vēl viens. Tas ir ne tikai ar betonu, tēraudu un suņiem aizsargāts, bet tas ir arī slepens. Tas KP ir spoks. Reti kāds zina, kur tas atrodas.

Līdz darba dienas sākumam ir palikušas divdesmit minūtes, un es klejoju pa celiņiem pa čabošām lapām.

Kaut kur tālu, tālu debesīs iznīcinātājs velk svītru zilgmē, baidot dzērves, kas riņķo virs neredzama no šejienes lauka.

Re, virsnieki sāk virzīties uz Baltā nama pusi. Ir laiks. Iesim arī mēs. Pa celiņu uz plato aleju, garām čalojošam strautam, tagad apiesim apkārt kreisajam savrupmājas spārnam un, lūk, mēs no jauna esam centrālajā pagalmā biezu krūmu vidū, zem smagajiem ložmetēju ambrazūru skatiem, zem drūmo kazemātu šaurajām betona pierēm.

Vēlreiz uzrādīsim dokumentus sargkareivim, kas tur roku pie naga, un mēs ieiesim spalgi skanošā baltmarmora zālē, kur kādreiz šķindēja pieši, švīkstēja zīda sieviešu svārki un aiz strausa spalvu vēdekļiem slēpās gurdeni skati. Tagad šeit lindraku nav. Reti uz kādu mirkli parādīsies telegrāfiste no sakaru mezgla. Tās svārki ir no vadmalas, formas, haki, cieši pieguloši. Nu ko, pulkvedi, skatāties pakaļ? Patīk?

Pa baltmarmora trepēm augšup. Te jau man skatās pakaļ. Tur augšā ir sargkareivis. Un vēl viena dokumentu pārbaude. Uz šejieni, augšā, ne katram štāba pulkvedim ir atļauts iet. Bet mani, kaut es esmu tikai vecākais leitnants, sargkareivji laiž cauri. Apakšā brīnās. Kas par putnu? Kādēļ iet augšā pa marmora trepēm?

Uzrādīsim vēlreiz caurlaidi un ieiesim aptumšotā koridorā. Šeit grīdu paklāji pilnīgi apklusina mūsu soļus. Koridora galā — četras durvis, sākumā — arī četras. Tur, koridora galā, atrodas kabineti Armijas pavēlniekam, tā pirmajam vietniekam, štāba priekšniekam un 13. Armijas politiskajam šamanim, kuru sauc par Kara padomes locekli.

Bet četras durvis koridora sākumā — tās ir štāba vissvarīgākās daļas: pirmā, otrā, astotā un Speciālā. Pirmā ir operatīvā daļa, tā nodarbojas ar kaujas plānošanu. Otrā ir izlūkošanas daļa, tā apgādā pirmo daļu ar visu informāciju par pretinieku. Astotajai daļai nav nosaukuma, tai ir tikai numurs. Reti kurš zina, ar ko šī daļa nodarbojas. Bet Speciālajai daļai, tieši otrādi, numura nav, ir tikai nosaukums. Ar ko tā nodarbojas — tas ir zināms visiem.

Mūsu koridors ir visstiprāk aizsargājamā štāba daļa, un pieeja šurp ir atļauta tikai ļoti ierobežotam virsnieku skaitam. Protams, uz mūsu koridoru daži leitnanti nāk — no Speciālās daļas un ģenerāļu adjutanti. Tādēļ jau pulkveži man skatās pakaļ: kas par neredzētu putnu? Bet es neesmu ne no Specdaļas, nedz ari esmu adjutants. Es esmu otrās daļas virsnieks. Beidzot klāt arī mūsu melnās ādas durvis — pirmās pa kreisi. Uzgriežam šifru uz pults, un durvis lēni atveras. Aiz tām ir vēl vienas. Šoreiz no bruņu plāksnēm — kā tankā. Nospiedīsim zvana pogu, uz mums paskatīsies modra acs caur ložudrošu skatspraugu, un noklikšķēs atslēga — beidzot mēs esam mājās.

Agrāk te laikam bija viena liela zāle, ko pēc tam sadalīja sešos ne pārāk lielos kabinetos. Kaut ari sabāzti kā siļķes mucā, tomēr iztikt var. Vienā kabinetā ir 13. Armijas izlūkdienesta priekšnieks, mans labdaris un aizstāvis, pagaidām vēl apakšpulkvedis, Kravcovs. Pārējos piecos kabinetos strādā piecas mūsu daļas grupas. Pirmā grupa vada visu zemākstāvošo izlūkdarbu — divīziju izlūkbataljonu, pulku izlūkrotu, ārpusštata izlūkrotu darbu, artilērijas, tehnisko un ķīmisko izlūkošanu. Piektā grupa nodarbojas ar elektronizlūkdarbu. Tās pakļautībā ir divi pelengācijas un radionoklausīšanas bataljoni. Bez tam šī grupa kontrolē elektronizlūkdarbu visās divīzijās mūsu 13. Armijas sastāvā. Otrā un trešā grupas man ir terra incognita (nezināmā zeme). Nenostrādājis vēl mēnesi, sāku nojaust, ar ko šīs pilnīgi slepenās grupas nodarbojas. Lieta tā, ka mūsu ceturtā grupa nodarbojas ar galīgo tās informācijas apstrādi, kas nāk no pārējām mūsu daļas grupām. Bez tam pie mums nāk informācija no apakšas — no divīziju štābiem, no augšas — no kara apgabala štāba, no kaimiņiem — no KGB robežapsardzes karaspēka.

Miera laikos mūsu grupā strādā trīs cilvēki. Kara laikā jābūt desmit. Kabinetā ir trīs galdi. Šeit strādā divi pulkveži — analītiķis un prognozists — un es — vecākais leitnants.

Es izpildu visvienkāršāko darbu — pārvietošanas. Skaidrs, ka analītiķis mūsu grupā ir arī tās vecākais.

Agrāk arī ar pārvietošanām nodarbojās apakšpulkvedis. Bet jaunais izlūkdienesta priekšnieks izdzina to no daļas, atbrīvodams vietu man. Taču šis amats pēc štatiem ir domāts apakšpulkvedim, un tas nozīmē, ka, ja man izdosies noturēties, es ļoti drīz kļūšu par kapteini un pēc tam, četrus gadus vēlāk, tikpat automātiski — par majoru, un vēl pēc pieciem gadiem — par apakšpulkvedi. Ja šo gadu laikā man izdosies tikt augstāk, tad nākošās dienesta pakāpes nāks automātiski atkarībā no izdienas. Bet, ja es noripošu zemē, tad par katru jaunu zvaigzni nāksies kādam plēst pušu rīkli.

Apakšpulkvežiem ne visai patīk jaunā izlūkošanas priekšnieka iniciatīva — iesēdināt apakšpulkveža krēslā vecāko leitnantu. Mana parādīšanās pazemo to autoritāti un pieredzi, bet ne tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka ari viņu krēslos jaunais priekšnieks var iesēdināt jaunus un aizrautīgus. Viņi abi skatās uz mani un ar tikko manāmu galvas mājienu atbild uz manu sveicienu.

Izlūkdaļas informācijas grupas darba kabinetā ir trīs galdi, trīs lieli seifi, grāmatu plaukti visas sienas garumā un Eiropas karte — arī pa visu sienu. Iepretī ieejai ir jauneklīga ģenerāļa neliels portrets. Uzpleči — pa trim zvaigznēm. Dažreiz, kad neviens neredz, es uzsmaidu ģenerālpulkvedim un pamirkšķinu viņam ar acīm. Bet ģenerālpulkvedis no ģīmetnes man nekad nesmaida. Viņa skatiens ir auksts, bargs, nopietns. Acis — dvēseles spogulis — ir nežēlīgas un valdonīgas. Lūpu kaktiņos ir kaut kas nievājošs. Zem portreta nav nekāda paraksta. Nekas nav uzrakstīts arī tā otrajā pusē. Es to pārbaudīju, kad istabā neviena nebija. Vārda vietā tur stāv zīmogs: «Karaspēka daļa 44388»,— un stingrs brīdinājums: «Turēt tikai apsargātās Akvārija telpās un tam pakļautās iestādēs». Padomju Armijas komandieru sastāvu es zinu labi. Virsniekam tas ir jāzina. Bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka ģenerālpulkvedi no portreta es neesmu redzējis nevienā militārā žurnālā, ieskaitot slepenos.

Labi, biedri ģenerāli, netraucējiet man strādāt.

Man priekšā uz galda ir šifrētu telegrammu paciņa, kuras ir ienākušas pagājušo nakti. Mans darbs ir sakārtot tās: pārmaiņas pretinieka karaspēka sastāvā un dislokācijā ierakstīt «Pārgrupēšanas žurnālā» un atzīmēt uz lielās kartes, kas glabājas Armijas štāba pirmajā daļā.

Pirmā šifrētā telegramma tūlīt iedzen strupceļā: uz dzelzceļtilta pār Reinu Ķelnes tuvumā ir reģistrēts ešelons, divdesmit britu tanku «Čiften». Idioti! Kādā virzienā ir sekojis ešelons? Vai tā ir pastiprināšana? Vai samazināšana? 20 tanku ir nieks. Bet no tādām kripatiņām — un tikai no tām — veidojas notiekošā vispārējā aina. Analītiķim un prognozistam ir tieši tādas pašas šifrtelegrammu kopijas uz galda. Un, tā kā viņiem ir pilnīgi skaidra notiekošā aina un viņi tur galvā tūkstošiem ciparu, datu, vārdu un nosaukumu, tad viņiem, protams, nav vajadzības atgriezties pie iepriekšējo dienu šifrtelegrammām, lai atrastu risinājumu tādam nieka jautājumam. Viņi pārbaudoši skatās uz mani un nesteidzas pateikt priekšā vajadzīgo atbildi. Es ceļos no savas vietas un eju pie seifa. Ja pārlasīšu visas iepriekšējo dienu šifrtelegrammas, tad droši vien atbilde būs viennozīmīga. Bet četras ļaunas acis lūr man mugurā: strādā, maita, uzzini, par ko apakšpulkveži savu maizi ēd.

2.Mēs strādājam līdz 17.00 ar stundas pārtraukumu pusdienās

Mēs strādājam līdz 17.00 ar stundas pārtraukumu pusdienās. Tam, kam ir steidzīgs darbs, ir iespējams palikt kabinetā līdz 21.00. Pēc tam visi dokumenti ir jānodod slepenā bibliotēkā, bet seifi un durvis ir jāapzīmogo. Tikai pazemes komandpunkts neguļ. Situācijas saasināšanās laikā mēs pēc kārtas paliekam štābā. Katrā grupā pa vienam virsniekam. Bet krīzes laikos visi virsnieki štābā vairākas dienas no vietas dzīvo un strādā savos kabinetos vai pazemē. Pazemes KP dzīves apstākļi ir daudz labāki, bet tur nav saules, un tādēļ, ja var, lielāko laika daļu mēs pavadām mūsu pašaurajos kabinetos.

Ja nav šifrtelegrammu, tad es lasu Ģenerālštāba «Izlūkošanas pārskatu». Man ir iepatikusies šī biezā grāmata ar 600 lappusēm. Es esmu aizrāvies ar tās lasīšanu, daudzas lappuses es zinu gandrīz vai no galvas, neskatoties uz to, ka katra no tām dažreiz satur simtiem ciparu un nosaukumu. Kad nav krīzes vai saspringtas situācijas, tad apakšpulkveži pazūd tieši pulksten 17.00. Tiem, tāpat ka Pavlova izmēģinājumu suņiem, siekalas sāk atdalīties noteiktā laikā, lai uzspļautu uz zīmoga un iespraustu to plastilīnā uz seifa. No šī mirkļa es palieku viens. Es lasu «Izlūkošanas pārskatu» jau simto reizi. Un bez vispārējā pārskata ir tāda pati bieza grāmata par bruņutanku tehniku, par floti, par Bundesvēra mobilizācijas sistēmu, par franču kodolpētījumiem, par NATO trauksmju sistēmu un velns zina par ko vēl.

— Vai tu kādreiz guli?

Es pat nebiju ievērojis, ka uz sliekšņa ir parādījies apakšpulkvedis Kravcovs.

—   Dažreiz. Un jūs?

—   Es arī dažreiz.— Kravcovs smējās. Es zinu, ka Kravcovs katru vakaru sēž līdz vēlai stundai vai arī veselas nedēļas pavada viņam pakļautajās daļās.

—   Vai tevi pārbaudīt?

—   Jā.

—   Kur atrodas 406. ASV gaisa spēku taktiskais iznīcinātāju apmācības spārns?

—   Saragosa, Spānija.

—   Kas atrodas ASV 5. armijas korpusa sastāvā?

—3. bruņutanku, 8. mehanizētā divīzijas un 11. bruņukavalē-rijas pulks.

— Sākumam nav slikti. Skaties, Suvorov, drīz būs pārbaude, ja tu netiksi galā ar darbu, tad tevi izdzīs no štāba. Mani neizdzīs, bet pa kaklu dabūšu.

—   Cenšos, biedri apakšpulkvedi.

—   Bet tagad ej gulēt.

—   Vēl stundu var pastrādāt.

— Es tev teicu, ej gulēt. Tu man sajucis prātā arī neesi vajadzīgs.

3.Pēc divām nedēļām, kad apakšpulkvedis-

Pēc divām nedēļām, kad apakšpulkvedis-prognozists atradās kara apgabala štābā, man nācās strādāt viņa vietā. Pa vienu dienu un divām naktīm es sagatavoju savu pirmo izlūkošanas prognozi: divas plānas iespiedloksnes ar nosaukumu «Varbūtējā Bundesvēra 3. korpusa kaujas aktivitāte nākamajā mēnesī». Izlūkošanas priekšnieks izskatīja to cauri un lika nodot pirmajā daļā. Viss notika kaut kā ikdienišķi. Neviens mani neslavēja, un neviens ari nesmējās par manu sacerējumu.

4.Gaisa vilnis norāva papīrus no galdiem.

Gaisa vilnis norāva papīrus no galdiem. Apakšpulkveži piespiež tos ar saviem ķermeņiem, lai neizmētātu. Par katru papīru var dabūt līdz 15 gadiem. Kabineta durvis bez klauvēšanas plaši atveras. Durvīs stāv leitnants.

—   Esiet sveicināti, Konstantīn Nikolajevič,— leitnantam smaida apakšpulkveži. Leitnants ir skaists, gara auguma, platiem pleciem. Nagi ir rozā krāsā, pulēti. Leitnantu štābā sauc pēc vārda un tēva vārda. Viņa stāvoklis ir apskaužams — Armijas štāba priekšnieka adjutants. Ja viņu sauktu vienkārši «biedri leitnant», tas varētu viņu apvainot. Tādēļ, lūk, Konstantīns Nikolajevičs.

—   Pārvietošanas,— nevērīgi saka Konstantīns Nikolajevičs. Var, protams, teikt: «Štāba priekšnieks prasa pie sevis virsnieku par pārvietošanām ar ziņojumu par izmaiņām pretinieka grupējumā pagājušās nakts laikā.» Bet to var izdarīt arī vienkāršāk, kā to dara Konstantīns Nikolajevičs: īsi, ar nelielu augstprātību.

Es žigli savācu šifrtelegrammas mapē. Ģenerāļa adjutants kļuva mīkstāks, pat uzsmaidīja: «Nesteidzies zem klienta.»

Apakšpulkveži uz adjutanta joku ņirdz zobus. Štāba kuņas. Turas pie siltām vietām. Bet es to gan necietīšu. Man, izņemot manas ķēdes, zaudēt nav ko.

— Neesi bezkaunīgs, leitnant.

Adjutanta seja izstiepjas. Apakšpulkveži apklust. Skatās uz mani kā zvēri: «Dullais, iznireli, bezkauņa. Kā tu runā ar adjutantu? Ar Konstantīnu Nikolajeviču? Šeit tev nav bataljons. Šeit ir štābs. Šeit situāciju vajag smalki izprast. Tu, prastais lauciniek, tu ari mums nelaimi atnesīsi!»

Izeju no kabineta, nepalaidis sev priekšā ģenerāļa adjutanteli! Ģenerāļa sulainis! Vai tu kādreiz esi redzējis kareivi uz uguns līnijas? Uz šaujamlauka? Kad tam ir automāts ar patronām, bet tev — tikai sarkans karodziņš rokā? Sajuzdams ieroci, iet kareivis uz mērķiem un mokās ar domu — vai nodot garu kārtu pa savu komandieri? Savā mūžā es katru savu kareivi esmu desmitiem reižu vedis cauri uguns līnijai. Un ne reizi vien esmu redzējis šaubas kareivja acīs: šaut pa finieri vai izbaudīt īstu nāvi? Bet vai tu, adjutantiņ, esi vedis kareivjus uz uguns līniju? Vai tu esi redzējis viņus viens pret vienu laukā, mežā, salā, kalnos? Un vai tu esi redzējis kareivju niknumu? Vai tev ir gadījies atrast piedzērušos rotu ar kaujas ieročiem? Tu, adjutant, karjeru taisi uz mīkstiem paklājiem — un liec mieru Vitjam Suvorovam! Es to ciestu, ja tu būtu kapteinis vai vismaz vienā vecumā ar mani. Bet tu esi smurgulis, puika, un vismaz veselu gadu jaunāks par mani.

Koridorā ģenerāļa adjutants it kā netīšām uzkāpj sāpīgi man uz kājas. Es gaidīju kaut kādu provokāciju un biju uz to gatavs. Es gāju drusciņ priekšā adjutantam un drusciņ pa kreisi. Un tādēļ ar labo elkoni es spēji devu atpakaļ. Trāpīju mīkstā vietā. Kaut kas adjutantā noklunkšķēja. Viņš ievaidējās, ķerdams ar atvērtu muti gaisu, saliecās, piespiedās pie sienas. Lēni viņš uzslējās augšā. Viņš ir garāks par mani, ar platākiem kauliem. Plaukstas ir milzīgas. Laikam basketbola bumbiņu ar to plaukstu bez grūtībām tur. Bet vēderiņš, izrādās, nav spēcīgs. Varbūt vienkārši nebija gaidījis sitienu. Šeit tu, adjutant, pielaidi kļūdu. Vienmēr ir jābūt gatavam saņemt sitienu. Ikkatru mirkli. Tad arī nebūs tāda satriecoša efekta. Lēni adjutants izslējās visā augumā, neatraudams acis no manas rokas. Bet man divi pirksti izplesti kā kaķene. Visās valstīs tāds žests nozīmē Viktoriju (uzvaru). Bet pie mums tāds žests nozīmē: «Tavas ačeles, kuņa, izduršu.»

Ceļas viņš augšā lēni gar sienu, neatraudams acis no izplestiem pirkstiem. Un viņš saprot, ka viņa augstais aizbildnis pašreiz viņu neaizsargās. Mēs esam vieni koridorā, tukšā koridorā, kā vientuļi cīnītāji uz sena kaujas lauka, kad pirms asiņainas kaujas no divām milzīgām armijām izgāja uz vidu tikai divi un cīnījās viens ar otru. Viņš ir garāks un platāks par mani, bet tagad viņš ari saprot, ka dzīves nīcība ir atvadījusies no manis, un nekas cits kā tikai uzvara man pašreiz ir svarīga un ka par uzvaru es esmu gatavs maksāt jebkuru cenu, pat atdot savu dzīvību. Viņš jau zina, ka uz jebkādu viņa darbību vai pat vārdu es atbildēšu ar baigu izplesto pirkstu dūrienu viņa acīs un tūlīt ieķeršos viņam rīklē, lai to nekad vairs neatlaistu.

Ar nekustīgu skatu viņš lēni paceļ rokas pie kakla, satausta šlipsi, to sakārto.

—   Štāba priekšnieks gaida . . .

—   Jūs .. .— es pasaku priekšā.

—   Štāba priekšnieks gaida J Ū S.

Man grūti atgriezties šinī pasaulē. Es jau biju atvadījies no tas pirms cīņas uz dzīvību un nāvi. Bet viņš no kaujas atteicas. Ievelku sevī gaisu un berzēju no saspringuma notirpušas rokas, Viņš neatrauj acis no manas sejas. Mana seja ir acīmredzot izmainījusies, kaut kas tajā liek viņam manīt, ka es viņu pagaidām netaisos nogalināt. Es pagriežos un eju pa koridoru. Viņš man seko. Es esmu vecākais leitnants, bet tu vēl tikai leitnants, tādēļ ari ej aiz manis.

Pieņemamajā telpā ir divi galdi, sabīdīti viens pret otru. Tie kā bastioni katrs piesedz savas durvis. Vienas durvis ved pie armijas komandiera, otras — pie štāba priekšnieka. Pie komandiera durvīm pie pulēta galda sēž viņa adjutants. Tas arī ir leitnants, bet arī viņu neviens nesauc pēc dienesta pakāpes vai pēc uzvārda, viņa vārds štābā ir Arnolds Nikolajevičs. Arī garš, arī skaists. Forma viņam ir šūta ne no virsnieku, bet no ģenerāļu vadmalas. Arī viņš man neizrāda nekādu cieņu, skatās man garam, neievērojot. Tam ir iemesls: mans šefs izlūkdienesta priekšnieks apakšpulkvedis Kravcovs ir iecelts savā augstajā amata bez armijas komandiera, viņa vietnieka un štāba priekšnieka piekrišanas, izstumjot viņu cilvēku no šā svarīgā amata. Tādēļ arī manu šefu neieredz komandieris un piesienas štāba priekšnieks. Tādēļ pret mums visiem, kurus Kravcovs ir atvedis uz štābu strādāt, ir vispārējs štāba virsnieku naids, it sevišķi to virsnieku, kas strādā Olimpā, otrajā stāvā. Mēs esam svešinieki. Mēs esam nelūgti viesi siltā kompānijā.

Štāba priekšnieks ģenerālmajors Ševčenko uzdod jautājumus ar saprātu, nepārtrauc ziņotāju. Es gaidīju, ka man piesiesies, bet viņš tikai vērīgi skatās man acīs. Štāba parādās jauni virsnieki. Ķāda neredzama spēcīga roka tos izvirza taisni uz mīkstajiem otra Kāva paklājiem. Štāba priekšnieka domas nevienu neinteresē, un tas viņam patikt nevar. Vara maigi kā ūdens līst caur pirkstiem — kā to noturēt? Viņš pagriežas pret logu un skatās uz dārzu, salicis rokas aiz muguras. Ada uz viņa vaigiem ir violeta ar tikko manāmām dzīslām. Es stāvu pie durvīm, nezinādams, ko darīt.

— Biedri ģenerāli, atjaujat iet?

Neatbild. Varbūt jautājumu nav sadzirdējis? Nē, ir sadzirdējis. Pastāvējis klusu vēl kādu laiku, viņš īsi atbild «jā», nepagriezis uz manu pusi galvu.

Pieņemamajā telpā abi adjutanti sagaida mani ar naidīgiem skatiem. Skaidrs, ka štāba priekšnieka adjutants ir jau visu izstāstījis savam kolēģim. Viņi, protams, vēl nav paziņojuši saviem aizbildņiem, bet to noteikti izdarīs. Šim nolūkam viņi izvēlēsies attiecīgu tādam ziņojumam noskaņojumu.

Es eju uz durvīm, ar muguru juzdams to ļaunos skatus kā pistoles pie pakauša. Jūtas man pašreiz ir divējādas — atvieglojums un īgnums. Mans štāba dienests ir beidzies, un mani gaida bezgalīgais ledus tuksnesis aiz Polārā loka vai arī dzeltens, svelmains tuksnesis, iespējams, ka vēl virsnieku goda tiesa.

Apakšpulkveži mani sagaida ar kapa klusumu. Viņi, protams, nezina par to, kas ir noticis koridorā, bet arī tā, kas ir noticis šeit kabinetā, pilnīgi pietiek, lai mani vairs neievērotu. Es esmu iznirelis. Es pēkšņi uzlidoju augstu, bet, nesaprazdams to un, kā nākas, nenovērtējis, nenoturējos šinī vietā un nogāzos bezdibenī. Es neesmu nekas. Un mans liktenis tos nerūp. Tos interesē svarīgāks jautājums: vai trieciens man un manam tik neieredzētajam šefam būs pārcelts uz citu laiku?

Es ieslēdzu dokumentus seifā un steidzos pie apakšpulkveža Kravcova to brīdināt par viņam draudošām nepatikšanām.

—  Ar adjutantiem nevajag ķildoties,— viņš pamācoši man saka, neparādot tomēr sevišķu uztraukumu sakarā ar notikušo. Par to, ko es viņam izstāstīju, viņš, šķiet, tūlīt aizmirst.— Ar ko nodarbosies šovakar?

—  Gatavošos nodot amatu. ,

—  Tevi vēl neviens no štāba ārā nedzen.

—  Ja ne tagad, tad drīz.

—  Pārāk īsas rokas. Es tevi, Suvorov, esmu šurp atvedis, un tikai es varu dot tev komandu aizvākties prom. Ko tad tu šovakar darīsi?

—  Studēšu ASV 6. flotes 69. spēku grupu.

—  Labi. Bet tev bez garīgās ir vajadzīga vēl arī fiziskā slodze. Tu esi izlūks, tev ir jāapgūst mūsu apmācības kurss. Vai tu zini, ar ko nodarbojas mūsu daļas otrā grupa?

—  Zinu.

—  Kā tu to vari zināt?

—  Nojaušu.

—  Nu, tad ar ko, pēc tavām domām, nodarbojas otrā grupa?

— Vada aģentūras izlūkdarbu.

— Pareizi. Bet varbūt tu zini arī to, ar ko nodarbojas trešā grupa?— Viņš skatās uz mani ar neticīgām acīm.

— Zinu.

Viņš staigā pa istabu, cenzdamies apdomāt to, ko es esmu viņam nupat pasacījis. Pēc tam viņš ātri apsēžas uz krēsla.

—  Apsēdies.

Es apsēžos.

—   Nu labi, Suvorov, no otrās grupas tu saņēmi apstrādāšanai kripatiņu informācijas, un tādēļ tu varēji nojaust, no kurienes tā nāk. Bet no trešās grupas tu ne velna neesi saņēmis . ..

—   No šī fakta es izdarīju slēdzienu, ka spēki, kas ir pakļauti trešajai grupai, darbojas tikai kara laikā, bet tālāko es jau nojautu.

—   Tavs minējums varēja būt nepareizs . . .

—   Bet trešās grupas virsnieki visi ir ļoti gari, visi kā viens . . .

—   Ar ko tad viņi, pēc tavām domām, nodarbojas?

—   Kara laikā viņi izrauj informāciju ar varu . . .

—   Un ar viltību,— viņš iesprauž.

—   Tie ir diversanti, teroristi.

—   Vai tu zini, kā to sauc?

—   Tas man nav zināms.

—   To sauc Specnaz (speciālo mērķu izlūkdienests). Pielietojot diversijas, pielietojot varu. Vai tu varēji uzminēt, cik ir diversantu trešās grupas pakļautībā?

—   Bataljons.

Viņš uzlēca no krēsla.

—   Kas tev to teica?

—   Uzminēju.

—   Kā?

—   Pēc analoģijas. Katrā divīzijā viena rota nodarbojas ar dziļo izlūkošanu. Tas, protams, nav Specnazs, bet kaut kas ļoti tam līdzīgs. Armija ir vienu pakāpi augstāka par divīziju, tātad mūsu rīcībā jābūt nevis rotai, bet bataljonam, tas ir par vienu pakāpi augstāk.

—   Četras reizes nedēļā pa vakariem iesi uz šo, lūk, adresi, ņemot līdzi sporta uzvalku. Viss. Ej.

—   Klausos!

—   Ja atnāks jauns Armijas komandieris un jauns štāba priekšnieks, un tātad arī jauni adjutanti, pacenties uzturēt ar tiem labas attiecības.

—   Vai jūs domājat, ka mūsu Armijas pavēlniecība drīz nomainīsies?

—   Es tev to neesmu teicis.

5.Mūsu izlūkdaļas informācijas grupā ir nelielas pārmaiņas.

Mūsu izlūkdaļas informācijas grupā ir nelielas pārmaiņas. Apakšpulkvedis, kas strādāja pie prognozēm, ir pēkšņi ieskaitīts rezerve. Viņu izsauca uz medicīnas komisiju, kura atrada kaut ko tādu, kas neļauj viņam palikt armijā. Pensijā viņam būs labāk. Viņam gan ļoti negribējās aiziet, jo katrs gads pēc divdesmit pieciem gadiem dod krietnu pielikumu pensijai. Bet ārsti ir nepielūdzami: vispirms jūsu veselība. Pulkveža vietā prognozista amata ir iecelts kapteinis no 87. divīzijas izlūkdienesta.

6.Štāba priekšniekam ir jāzina viss par pretinieku

Štāba priekšniekam ir jāzina viss par pretinieku, tādēļ es katru rītu, savedis kārtībā šifrtelegrammas, eju pie viņa ar ziņojumu. Viņš nekad mani neizsauc pa telefonu, vienkārši sūta šurp adjutantu.

Pēc mūsu sadursmes ir jau pagājušas divas nedēļas. Esmu pārliecināts, ka adjutants ir jau sen ziņojis šefam par notikušo, protams, izdevīga sev apgaismojumā. Bet es vēl arvien staigāju pa otra stāva koridoriem un vēl neesmu iekritis ellē. Tas ģenerāļu adjutantiem ir ne visai saprotams. Viņiem ir skaidrs, ka es esmu kaut kāds izņēmums no likuma, bet tie vēl nezina, kāds es esmu izņēmums un kādēļ, un tādēļ viņi vairs nerunā bezkaunības darīšanas ar mani. Šis jautājums nodarbina arī mani pašu — kādēļ, velns rāvis, es esmu izņēmums?

7.Pie mums ir pārmaiņas.

Pie mums ir pārmaiņas. Štāba pirmās daļas priekšnieks ir atcelts no amata. Kopā ar viņu ir atlaisti grupas vecākie un daži vadošie virsnieki. Pulkveža vietā amatā ir iecelts apakšpulkvedis. Viņš ir atvedis sev līdzi veselu ganāmpulku kapteiņu un vecāko leitnantu un iesēdinājis tos apakšpulkvežu vietās.

8.— 13. Armijas izlūkošanas priekšnieks ir man pavēlējis

— 13. Armijas izlūkošanas priekšnieks ir man pavēlējis apgūt saīsinātu apmācības kursu darbam trešajā grupā.

— Jā .. . jā . . . es zinu . . . nāc iekšā.— Viņš plati smaida. Rokas viņam ir milzīgas kā vēža spīles.—Informatoriem i jāstrādā pie mums, viņiem ir jāsaprot, kā tiek vāktas kopā informācijas kripatiņas un kāda tām ir cena. Pārģērbies.

Pats viņš staigā basām kājām, zaļā jakā un zaļās bikses — mīkstās, bet acīmredzot stiprās. Rokas līdz elkoņiem ir kailas un atgādina man ļoti lielās, neparasti tīrās un spalvainās ķirurga ķepas, kuras pirms pieciem gadiem lasīja mani kopā no gabaliņiem.

Mēs atrodamies lielā, saulaina sporta zāle. Zāles vidu ir divi krēsli, kas izskatās pavisam niecīgi šinī neaptveramajā plašumā.

— Apsēdies.

Mēs apsēžamies uz krēsliem viens pret otru.

— Noliec rokas uz ceļiem, atbrīvo tās no sasprieguma, kā pletnes. Vienmēr tā sēdi. Jebkuros apstākļos tev jābūt maksimāli atbrīvotam no sasprieguma. Apakšējie zobi nedrīkst pieskarties augšējiem. Žoklim ir jākarājas — drusciņ, protams. Atbrīvo no sprieguma kaklu. Kājas. Pēdas. Kāju uz kājas nekad neliec — tas traucē asinsriņķošanu. Tā-ā.

Viņš pieceļas un apiet man apkārt, rūpīgi apskatot mani no visām pusēm. Pēc tam ar savām milzīgajām rokam tausta man kaklu, muguras muskuļus, plaukstas.

— Nekad nedauzi ar pirkstiem pa galdu. To dara tikai neirastēniķi. Padomju militārais izlūkdienests tādus savās rindas netur. Nu ko, tu esi pietiekoši atbrīvojies no sasprindzinātības, sāksim nodarbību.

Viņš sēžas uz krēsla, ar rokām turas pie sēdekļa, pēc tam šūpojas uz krēsla pakaļkājām un pēkšņi, spēji iešūpojies atpakaļ, nokrīt uz muguras. Smaida, lec kājās. Paceļ krēslu, apsēžas uz tā, sakrustojis rokas uz ceļiem.

—   Ievēro, ja tu krīti augšpēdus, sēdēdams uz krēsla, ar tevi nekas nenotiks, ja, protams, tur nav sienas vai bedres. Krist augšpēdus, sēžot uz krēsla, ir tikpat vienkārši un droši kā nolaisties uz ceļiem vai nomesties četrrāpus. Bet cilvēka daba pretojas krišanai augšpēdus. Mūs bremzē tikai mūsu psihika. Turies ar rokām pie sēdekļa… Es tevi nesargāšu, sasisties tu visviens nevari . .. Pašūpojies uz krēsla pakaļkājām . . . Stop, stop, vai tu baidies?

—   Baidos.

—   Tas nekas. Tas ir normāli. Būtu savādi, ja tu nebaidītos, visiem ir bail. Turies ar rokām pie sēdekļa. Sāc bez manas komandas. Pašūposimies . ..

Es šūpojos uz krēsla, pēc tam drusciņ neievēroju līdzsvaru, iešūpojies vēl vairāk, un krēsls lēni sāk virzīties uz bezdibeni. Es spiežos sēdeklī. Es ievelku galvu plecos. Griesti strauji aiziet uz augšu, bet kritiens ievelkas. Laiks apstājas. Un pēkšņi krēsls atsitas pret grīdu. Tikai tagad es tā īsti nobīstos un tanī pat mirklī priecīgi smejos: ar mani itin nekas nav noticis. Galva, pakļaudamas refleksam, bija drusku aizgājusi uz priekšu, un tādēļ es vienkārši nevarēju atsisties ar pakausi pret grīdu. Sitienu saņēma mugura, kas bija cieši piespiesta krēsla atzveltnei. Bet muguras laukums ir daudz lielāks nekā pēdu laukums, un tādēļ krist uz muguras ir mazāk nepatīkami nekā lēkt no krēsla zemē. Viņš pasniedz man roku.

—  Vai var vēlreiz pamēģināt?

—  Protams, var,— viņš smaida.

Es apsēžos uz krēsla, ieķēros ar rokām sēdeklī un gāžos atpakaļ.

—  Es vēlreiz pamēģināšu,— es priecīgi iesaucos.

—  Jā, jā, patrenējies.

9.— Pēc mūsu pasūtījuma Zinātņu akadēmija

— Pēc mūsu pasūtījuma Zinātņu akadēmija ir izstrādājusi paņēmienus, kā jālec no ātrvilciena un arī no automašīnas, tramvaja. . . matemātiskās formulas tev nav vajadzīgas, tev ir jāsaprot tikai secinājums: no ātri braucoša vilciena ir jālec atmuguriski atpakaļ, zeme jāskar ar saliektām kājām, cenšoties noturēt līdzsvaru un nepieskaroties zemei ar rokām. Tanī mirklī, kad tu pieskaries zemei, vajag spēcīgi atsperties un vairākas sekundes turpināt skriet blakus vilcienam, pakāpeniski samazinot ātrumu. Mūsu puiši lec no vilcieniem ar ātrumu 75 kilometri stundā. Tas ir vispārējais standarts. Bet ir daži cilvēki, kuri ir spējīgi krietni vien pārsniegt šo standartu, lēkdami no daudz ātrākiem vilcieniem, lēkdami pa nogāzi, no tiltiem, lēkdami ar ieročiem rokās un ar ievērojamu svaru uz muguras. Neaizmirsti, galvenais ir nepieskarties ar rokām pie zemes. Kājas tevi iznesīs. Kāju muskuļiem ir ārkārtīgs spēks, dinamisms un izturība. Pieskaršanās ar roku var izjaukt kāju kustību straujo ritmu. Tam sekos kritiens un moku pilna nāve. Patrenēsimies. Vispirms ar trenažieri. īsts vilciens būs pēc tam. Sāksim ar ātrumu desmit kilometru stundā . . .

10

Bet mēnesi vēlāk mēs abi stāvam uz dzelzceļtilta margām. Tālu apakšā auksta, svina pelēka upe lēni nes savus ūdeņus, virpuļodama pie betona balstiem. Es jau esmu mācīts un saprotu, ka cilvēks var staigāt arī pa telegrāfa vadu virs bezdibeņa. Viss noslēpums ir psiholoģiskajā rūdījumā. Cilvēkam ir jābūt pārliecinātam, ka nekas slikts ar viņu nenotiks, un tad arī viss būs normāli. Cirka artisti tērē daudzus gadus, apgūstot elementāras lietas. Viņi kļūdās. Jo viņiem nav zinātniskas pieejas. Viņi balstās savos treniņos uz fiziskiem vingrinājumiem, nepievēršot pietiekošu uzmanību psiholoģijai. Viņi trenējas daudz, bet nemīl nāvi, baidās no tās, cenšas tai apiet apkārt, aizmirsdami par to, ka var baudīt ne tikai svešu nāvi, bet arī savu paša. Un tikai cilvēki, kas nebaidās 110 nāves, var darīt brīnumus kopā ar dieviem.

— Tie ir muļķi, kas saka, ka nedrīkst skatīties lejup,— viņš kliedz.— Kāda liela bauda ir skatīties lejup uz ūdens vērpetēm!

Es skatos dziļumos, un tie man vairs neliekas tik briesmīgi un vilinoši kā čūskas rīkle vardulēnam. Un manas plaukstas vairs nepārklājas ar riebīgi lipīgu aukstu miklumu.

11

Atkal ir pārmaiņas 13. Armijas vadībā. Katrā Armijā ir pa diviem artilērijas ģenerālmajoriem. Viens komandē raķešu apakšvienības un artilēriju. Otrs — pretgaisa aizsardzību. 13. Armijā abi ir atcelti no amata.

12

Piekarpatu kara apgabalā ir milzīgas pārmaiņas. Ar trieku ir miris Piekarpatu kara apgabala virspavēlnieks ģenerālpulkvedis Bisjarins. Vēl nav pagājis pat gads, kopš viņš komandēja Piekarpatu fronti Čehoslovakijā. Viņš bija mundrs un vesels un vadīja frontes četras Armijas viegli un brīvi. Runā, ka viņš nekad neesot slimojis. Un, lūk, viņa vairs nav.

Kara apgabala pavēlniecību pārņēma tanku karaspēka ģenerālleitnants Obaturovs. Un tūlīt kara apgabala štābā notika Bisjarina cilvēku masveida atcelšana no amatiem un to aizvietošana ar Obaturova cilvēkiem. Šis pārmaiņu vilnis turpināja gāzties lejup uz armijas štābiem. Kara apgabalā tādu ir veseli četri: 57. gaisa, 8. gvardes tanku, 13. un 38. Pa mūsu koridora mīksto klāju ātri pagāja garām divi jauni ģenerāļi — jaunais mūsu . Armijas komandieris un jaunais štāba priekšnieks.

Todien izlūkdaļas bruņuplāksnēm klātās durvis visiem apmeklētājiem vēru vaļā es. Zvans. Caur tanku tripleksu es redzu pazīstamu leitnantu. O, es zinu, kas tas ir.

—   Parole?

—   Omska.

—  Atļauja?

—  10-b.

—  Lūdzu, nāciet iekšā.— Smagās durvis lēni aiziet uz vieni: pusi, ielaižot iekšā leitnantu.

—  Labrīt. Biedri vecākais leitnant, man ir vajadzīgs izlūkdaļas priekšnieks.

—  Es viņam paziņošu. Pagaidiet minūti.— Es pieklauvēju pie sava šefa durvīm un tūlīt ieeju iekšā.— Biedri apakšpulkvedi, pie jums ir atnācis jaunā armijas komandiera adjutants.

—   Palūdz. Leitnants ienāk.

—   Biedri apakšpulkvedi, jūs lūdz komandieris.

Es jau iepriekš zinu, ka būs mācības, ka šifrtelegrammas birs kā no pilnības raga, ka jaunie adjutanti būs līdz nāvei noguruši, viņiem būs sarkanas, iekaisušas acis, kad pa naktīm mēs kopā strādāsim ar lielo karti. Es zinu, ka pēc pirmajām mācībām abi jaunie adjutanti un es piedzersimies līdz zaļiem velniņiem un kļūsim draugi. Es viņiem stāstīšu neķītras anekdotes, bet viņi man — jautrus stāstus no viņu aizbildņu intīmās dzīves. Bet jau tagad, pēc mūsu pirmās tikšanās, jau no tā, kā viņš iegāja mana šefa kabinetā, es saprotu, ka mēs esam vienas krāsas figūras. Jaunie ģenerāļi Armijas štābā ir Obaturova cilvēki. Jaunie daļu priekšnieki, ieskaitot arī Kravcovu, visi ir Obaturova cilvēki. Jaunie adjutanti, jaunie virsnieki štābā — visi ir Obaturova ļaudis. Es pirmo reizi apzinos, ka es esmu šīs grupas loceklis. Es zinu, ka pats jaunais Piekarpatu kara apgabala virspavēlnieks ģenerālleitnants Obaturovs ir loceklis kādā varen spēcīgā grupā, kura iet strauji un neapturami pie varas.

Visi, kas atnāca uz šo štābu un uz apgabala citiem štābiem pirms mums, tie visi ir citas krāsas figūras. Un to laiks ir beidzies. Tos, kas ir pietiekami veci, izdzīs ārā dzīvot ar pensiju, pārējos aizsūtīs dienēt svelmainās smiltīs. Vecā grupa no spēcīgiem, neredzamiem no malas, triecieniem ir sabrukusi un sabirusi, un tās šķembām nekad nav lemts būt uzticīgiem sulaiņiem šīs sabiedrības dižvīriem un gozēties varenības staros.

Slepenajā daļā es saduros ar bijušo bijušā štāba priekšnieka adjutantu. Viņš nodod dokumentus. Viņš brauc kaut kur ļoti tālu prom komandēt vadu. Viņš ir virsnieks jau divus gadus, bet viņa pakļautībā vēl nekad nebija bijuši nedisciplinēti, puspiedzēruši, nenosvērti zaldāti. Ja ar to būtu sākusies dienēšana armijā, tad viss būtu normāli. Bet viņa dienests sākās uz mīkstiem paklājiem. Jebkurā situācijā viņš bija paēdis un bija siltumā. Tagad viss ,tas saira. Cilvēks pierod būt aizas dibenā. Un, ja viņš tur vienmēr ir atradies, tad viņam ir grūti iedomāties, ka var būt arī kāda cita dzīve. Taču leitnants jau pašā sākumā bija uznests kalngalos, un tagad tam bija jākrīt bezdibenī. Pašā aizas dibenā. Tāda krišana ir ļoti mokoša.

Viņš man smaida. Un viņa smaids ir padevīgs kā sunim. Kādreiz, ļoti sen Tālajos Austrumos es redzēju divus suņus, kas bija pieklīdusi pie sveša suņu bara. Suņu bars rūca, nevēlēdamies pieņemt svešiniekus savā vidē. Un tad viens no abiem suņiem metās virsū savam nelaimīgajam biedram un saplēsa to. To cīņa turpinājās ilgi, un suņu bars pacietīgi vēroja, ar ko beigsies divkauja. Viens rūca, otrs, vājākais, smilkstēja, negribēdams atvadīties no dzīves. Nogalinājis savu biedru, bet varbūt pat savu brāli, sakosts un saplēsts, suns, iežmiedzis asti kājstarpē, piegāja klāt baram, rādīdams savu padevību. Un tad suņu bars metās tam virsū un saplosīja.

Nez kādēļ bijušais adjutants man atgādināja to suni ar iežmiegto asti, kas ir gatavs plēst jebkuru, lai tikai būtu pieņemts uzvarētāju barā. Muļķis. Saglabā lepnumu! Brauc uz savu tuksnesi un neluncini asti, kamēr tevi nav saplēsuši.

13

Tonakt man sapņos rādījās vecais labais ebrejs — onkulis Miša. Man tad bija piecpadsmit. Mācījos skolā un strādāju kolhozā. Pa ziemu strādāju tikai laiku pa laikam, bet vasarā — kopā ar nobriedušiem vīriem. Tāpēc, kad bija apspriežams svarīgs jautājums, uz sapulci sauca arī mani. Lieta bija tā, ka katru gadu augusta beigās mūsu kolhozs sūtīja uz pilsētu Zaporožje vienu cilvēku divas trīs nedēļas pārdot arbūzus. Tuvojās augusta beigas, un vajadzēja izlemt, kurš no vīriem brauks šogad pārdot arbūzus.

Sēž vīri klubā. Bija viskarstākais darba laiks — labības pļauja, bet vīriem nav vaļas strādāt. Strīdas, kliedz. Priekšsēdētājs lika priekšā aizsūtīt ar arbūziem savu znotu Serjožku. Pirmās rindas klusē, pēdējās rindas svilpj, dauza ar kājām un beņķiem. Priekšsēdētājs ierosina balsot. Iekarsis viņš zaudē saprašanu. Tādos gadījumos vajag vispirms pajautāt: «Vai ir kāds pret?» Neviens, protams, roku nepacels. Tad arī balsošanai beigas, jo visi piekrīt. Bet priekšsēdētājs izdara kļūdu un jautā: «Vai ir kāds par?» Viņš ir pieradis tā uzstādīt jautājumu, kad ir vajadzība saņemt atbalstu mūsu mīļās partijas gudrajai politikai. Bet te jautājums skar visus. Šeit viņi rokas necels.

—   Kurš ir par?— atkārto priekšsēdētājs.

Zāle klusē. Neviena roka nepaceļas. Priekšsēdētājs pārrēķinājies. Nepareizi bija uzdevis jautājumu. Tātad Serjožku, priekšsēdētaja znotu, sūtīt nevar. Tad viņš pamet ar roku: izlemiet paši. No jauna jezga un troksnis. Visi ir uzlēkuši no vietām. Atkal visi ir neapmierināti.

Es sēžu stūrī. Nevaru saprast, par ko ļaudis strīdas. Tie vīri, kas brauca iepriekšējos gados, visiem stāsta, ka šis darbs esot bīstams: huligāni var tirgū nodurt. Ja pielaidīsi kļūdu aprēķinos, milicija arestēs vai arī nāksies ar kolhozu norēķināties ar savu naudu. Bet savādi, ka neviens no agrākajiem tirgotājiem ne pārāk turējās pretī, ja viņa kandidatūru no jauna izvirzīja. Toties visi pārējie tūlīt sāka dauzīt ar kājām un kliegt, ka viņš ir krāpnieks un ka no viņa kolhozam ir tikai zaudējumi.

Ja darbs ir bīstams un nepateicīgs, kādēļ tad vēlreiz viņu neaizsūtīt uz turieni, lai pašam nebūtu jāriskē? Bet nē. Kolhoza sapulce nelaiž nevienu no pieteiktajiem.

Nosauc arvien jaunus kandidātus. Un sapulce tikpat sparīgi tos visus atsakās apstiprināt. Brīnumi. Bija iespēja pirmo, ko nosauca priekšsēdētājs, aizsūtīt uz to nolādēto vietu. Visiem būtu atvieglojums. Bet nē, nevienam negribas sūtīt turp ne savu ienaidnieku, ne draugu, nedz kaimiņu. Rodas tāds iespaids, ka katrs pats cenšas tur nokļūt, bet pārējie viņu nelaiž: ja es tur netieku, tad arī tevi tur nelaidīšu.

Strīdējās, strīdējās, nogura. Visus izmēģināja. Visiem atteica.

— Kuru tad? Vitjku Suvorovu, vai? Ir vēl mazs.

Bet vīriem šinī jautājumā ir citas domas. Es viņiem neesmu līdzīgs ne pēc vecuma, ne pēc pieredzes, ne pēc autoritātes, vīriem es esmu it kā nekas. Un aizsūtīt mani viņiem būtu tas pats, kas būtu gadījumā, kad neaizsūta nevienu. Lai brauc Vitjka, ikviens no viņiem spriež, lai tikai mans ienaidnieks tur netiek. Tā arī nolemj. Vienbalsīgi. Priekšsēdētājs un pat viņa znots Serjožka — arī tie paceļ rokas.

Atved mani uz pilsētu divi pinkaini vīri. Pulksten trijos naktī. Kopā mēs izkraujam arbūzus, ieliekam tos koka kastē pie zaļas dēļu nojumes, kur man būs jāstrādā sešpadsmit dienas un jāguļ piecpadsmit naktis.

Piecos no rīta tirgus jau dūc no tūkstošiem balsu. Abi pinkainie vīri jau sen ir aizbraukuši, un es ar saviem arbūziem esmu palicis viens. Pārdodu. Visu laiku stāvu aiz letes, ārā nenāku. Kautrējos. Man ir basas kājas, bet pilsētā neviens tā nestaigā.

Pārdodu arbūzus, nolādu savu likteni. Vēl neviens mani nodurt nav taisījies, bet dzīve manās acīs ir palikusi drūma. Mani arbūzi ir lieliski. Rinda pie manas letes ir milzīga. Misi bļaustās kā kolhoza sapulcē. Bet es rēķinu. Maniem arbūziem cena ir 17 kapeikas par kilogramu. Tā ir valsts cena, atiet no tās nozīmē nokļūt cietumā. Rēķinu. Matemātiku es mīlēju. Bet man nekas neiznāk. Arbūzs sver, teiksim, 4 kg 870 gramu . Ja ņemt 17 kapeikas par kilogramu, tad cik tāds arbūzs maksās? Ja pūlis netrokšņotu, ja tā treknā bāba necenstos mani raut aiz matiem, tad jau es vienā mirklī saskaitītu. Bet tādos apstākļos man nekas neiznāk. Man nav ne zīmuļa, nedz papīra. No kurienes man bija zināt, ka tas būs vajadzīgs?

Resnās sievas rindā dusmojas, ka viss iet tik lēni, un spiežas virsū letei. Tie, kas ir jau nopirkuši, skaita nomaļus un skrien atpakaļ pie letes, kliedz, draud izsaukt miliciju. Bet arbūzi ir visdažādākie, tiem ir dažāds svars un attiecīgi dažādas cenas, bet kapeika uz sīkākām vienībām nedalās. Atceros vīru vārdus kolhoza sapulcē: pārrēķināsies — pēc tam pats ar savu naudu norēķināsies. Bet no kurienes man pašam sava nauda? Nekas man neiznāk. Es pūlim kliedzu, ka beidzu pārdošanu. Te mani gandrīz saplēsa gabalos. Arbūzi ir pārāk labi. ..

Bet pretī man vecs ebrejs ar baltām pinkainām uzacīm savā bodē sēž. Pārdod auklas. Skatās uz mani un viebj seju kā no zobu sāpēm. Un nevar skatīties uz manu komerciju. Te viņš atgriežas nost, te acis uz augšu paceļ, te nospļaujas.

Viņš ilgi tā sēdēja, mocījās. Neizturēja. Ver savu bodi ciet, nostājas man blakus un sāk tirgot arbūzus. Es viņam arbūzus metu — tos, uz ko viņš parāda ar savu kaulaino pirkstu, un, kamēr es arbūzu ņemu ārā no kaudzes, viņš ir paspējis iepriekšējo noķert, nosvērt, atdot, pieņemt naudu un izdot atlikumu un jau rāda ar pirkstu uz nākošo, pie tam viņš vēl paspēj visiem uzsmaidīt. Un arī norāda ne uz jebkuru arbūzu, bet ar jēgu: te viņš mani dzen augšā uz pašu virsotni, te liek ņemt no apakšas, te atpakaļ atgriezties. Visi viņam smaida, visi viņu zina. Visi viņam palokās. «Paldies, onkuli Miša,» viņam saka.

Stundas laikā viņš visu rindu ir apkalpojis. Kaudze kļuvusi uz pusi mazāka. Tiklīdz mēs esam tikuši galā ar rindu, viņš man izber veselu kaudzi naudas: saburzītus trijniekus, saplēstus rubļus, ir arī viens otrs piecnieks. Sīknaudu viņš izber atsevišķā kaudzītē, lai būtu ko izdot.

—   Lūk,— viņš saka,— tas ir tavs dienas ieņēmums. Iebāz to labajā kabatā, te ir pietiekoši, lai tu varētu ar savu kolhozu šodien norēķināties. Bet to, ko tu šodien vēl ieņemsi, droši liec savā kreisajā kabatā.

—   Nu, onkuli Miša,— es viņam saku,— mūžam to neaizmirsīšu!

—   Tas vēl nav viss,— viņš saka.— Tā bija tikai prakse, ko es tev pasniedzu, bet tagad paklausies teoriju.

Viņš atnes papīra lapu. Uzraksta uz tās cenas: 1 kg —17 kapeikas, 2 kg —34 … un tā līdz desmitiem. Bet ar kilogramiem man nebija grūtību, ar gramiem bija problēmas. Tos viņš tad arī raksta atsevišķā stabiņā: 50, 100, 150 .. .

— Kapeika nedalās sīkāk, tādēļ par 50 gramiem var neņemt neko, bet var paņemt arī veselu kapeiku. Šā vai tā — tas ir pareizi. Par simt gramiem var paņemt kapeiku, bet var arī divas. No laba cilvēka vienmēr ņem minimumu, bet no normāla cilvēka vienmēr ņem maksimumu.

Viņš ātri raksta man cenas … 750— minimums ir 12 kapeikas, maksimums —13.

—   Kā tad jūs, onkuli Miša, tik ātri rēķināt?

—   Es nerēķinu, es vienkārši zinu cenas.

—   Velns rāvis,— es iesaucos,— bet cenas taču mainās!

— Nu un kas par to,— viņš saka,— ja tev rīt liks pārdot par 18 kapeikām, tad, piemēram, pieci kilogrami 920 gramu būs pēc maksimuma rublis un astoņas kapeikas, pēc minimuma — rublis un sešas kapeikas. Gramus arī var noapaļot: labam cilvēkam — uz minimālo pusi, normālam cilvēkam — uz maksimālo pusi. Labam cilvēkam dod labu arbūzu, normālam cilvēkam — normālu.

Kā atšķirt labu arbūzu no normāla — es zinu. Labam arbūzam astīte ir sažuvusi, bet sānos ir dzeltens plankums. Bet kā atšķirt labus cilvēkus no normāliem? Ja uzdošu tādu jautājumu, viņš sāks smieties. Es nopūšos, bet tā kā tā man vajag vākt tās gudrības kopā — un es pajautāju viņam …

No tāda jautājuma viņš gandrīz vai apsēžas. Ilgi viņš pūš, šūpo galvu, brīnīdamies par manu dumjību.

— Ievēro saimnieces no mājām tuvākajā apkaimē — tās, kas iepērk preci pie tevis katru dienu. Tam tad ari pārdod vislabākos arbūzus, pie tam par minimālo cenu. Tādu nav pārāk daudz, bet viņi slavē citiem tevi, taisa tev reklāmu — lūk, godīgs, nekrāpj, un arbūzi ir saldi. Viņi tev veido rindu. Ja pie tevis stāv divas trīs, tas nozīmē, ka aiz tām ieņems rindu vēl desmit citu. Bet tie jau it pircēji uz vienu reizi. Tiem tad arī dod parastos arbūzus, kas ir sliktāki, bet ņem no tiem maksimālo. Nu, tu saprati?

Viņš piestiprina virs manas galvas kartona gabalu ar cenām. No ārpuses neviens neko neredz, bet man tikai atliek pacelt galvu uz augšu, it kā es cenu rēķinu,— un visas cenas ir tev acu priekšā.

Tirdzniecība sāka veikties labi. Ātri un ar ienākumiem. Labi arbūzi! Vai, cik labi! Nāciet, lūdzu, pērciet! Nākamajā dienā kaimiņu sievas jau mani pazina. Smaida. Es tām arbūzus par minimālo un smaidu. Visiem pārējiem — par maksimālo un arī smaidu.

No viena pircēja — kapeikas daļas. No otra arī. Es pēkšņi sapratu teicienu, ka nauda pielīp naudai. Es ļaudis nekrāpu, bet vienkārši noapaļoju kapeikas daļas savā labā, bet manā kreisajā kabatā parādījās saburzīti trijnieki, plēsti rubļi, dažreiz pat piecrubļu zīmes.

Saskaitīšu ieņēmumu — visa liekā nauda ir pie manis. Dienas ieņēmumu atdošu kolhozam, bet manā paša kabatā nauda arvien vairāk pieaug. Kabatā parādās arī čaukstošs desmitnieks. Aizeju pie onkuļa Mišas, sniedzu.

—   Paldies, onkuli Miša,— es saku.— Jūs mani iemācījāt, kā dzīvot.

—   Dullais,— atbild onkulis Miša,— re, kur stāv milicis. Atdod viņam. Man pašam savas pietiek.

—   Kādēļ tad milicim?— brīnos.

—   Vienkārši tāpat. Pieej klāt un iedod. Ar tevi nekas nenotiks. Bet milicim būs patīkami.

—   Es taču nedaru noziegumus. Kādēļ viņam dot?

—   Iedod, es tev saku,— onkulis Miša paliek dusmīgs.— Kad dosi, nepļāpā. Vienkārši iebāz kabatā un atej nost.

Aizeju pie miliča. Stāv bargs. Krekls pelēks, kakls nosvīdis, acis alvas krāsā. Pieeju viņam pavisam klāt. Paliek bail. Bet viņš pat nekustas. Iebāžu desmitnieku krūšu kabatā. Bet viņš pat nepamana. Stāv kā statuja, pat acis nepamirkšķina. Nemaz nepakustas. Veltīgi, domāju, atdevu savu naudu. Viņš pat nepamanīja, ka es viņam iebāzu naudu.

Nākošajā rītā milicis atkal stāv savā postenī.

— Sveiks, Vitjka,— viņš saka.

Brīnos. Kur viņš ir uzzinājis manu vārdu?

— Esiet sveicināti, pilsoni priekšniek,— atbildu.

Katru vakaru no kolhoza atbrauc mašīna. Izber divas trīs tonnas arbūzu nākošajai dienai, bet es atskaitos par iepriekšējo dienu: bija tieši divas tonnas, pārdevu 1816 kg , pārējie nav pārdoti — sasistie un saspiestie, tādu ir 184 kg . Ieņēmums—308 rubļi 72 kapeikas. Kolhoza vīri nosver izbrāķētos. Ieraksta papīrā un brauc mājās. Bet es sadauzītos arbūzus nesu grozā pāri visam tirgum uz mēslaini. Noķer mani onkulis Miša pie šīs nodarbes. Viņš no brīnumiem par manu muļķību pat ievaidas. Kādēļ, viņš jautā, tev ir vajadzīgs šis smagais un netīrais darbs, pie tam vēl bez jebkādas peļņas?

— Kāds no tiem labums?— savukārt brīnos es.— Kas tad tos, tādus sapuvušus un sasistus, pirks?

Atkal viņš ir it kā sarūgtināts, skatās debesīs. Pārdot tos, viņš pamāca, nevajag. Bet arī nest uz mēslaini nav jēgas. Atstāj tos, saglabā. Rīt atnāks kontrole, tu tos parādi otrreiz un vēl kopā ar tiem, kas rit būs sasisti. Tu pārdosi rit, pieņemsim, 1800 kg , bet saki, ka tikai 1650. Bet vēl dienu vēlāk tu no jauna pārdosi 1800, bet parādi visus sasistos arbūzus, kas būs sakrājušies pa trim dienām, un saki, ka tev izdevās pārdot tikai 1500 kilogramus . Tā tad ari gāja.

— Neaizraujies,— māca onkulis Miša.— Naudas kāre cilvēku pazudina.

To es arī pats saprotu. Neaizraujos. Ja man dienā ir 150 kg sasistu arbūzu, es rādu tikai 300 kg , bet ne vairāk. Bet varētu arī pustonnas parādīt. No šiem sasistajiem arbūziem es dienā pa 25 rubļiem bāzu savā kreisajā kabatā. Kolhozā es pa veselu mēnesi tik daudz nenopelnīju. Bez tam kabatā krājās arī no kapeiku daļām. Un vēl dažus noslēpumus man onkulis Miša iečukstēja ausī.

Pēdējo vakaru es uzvelku kājās jaunas lakotas kurpes, paņemu līdzi sešas pudeles konjaka un aizeju pie onkuļa Mišas.

—   Nemuļķojies,— saka onkulis Miša.— Tu,— viņš teic,— labāk atdod šīs pudeles priekšsēdētājam, lai viņš arī nākamgad izvirzītu tavu kandidatūru sapulcē.

—   Nē,— es saku,— tev varbūt pašam ir daudz, bet ņem ari manas par atmiņu. Ja nepatīk, sadauzi pret sienu. Es tev esmu tās atnesis un atpakaļ neņemšu.

Viņš paņēma.

— Es,— es saku,— esmu divas nedēļas tirgojis. Bet cik jūs?

— Man,— viņš atbild,— tagad ir septiņdesmit trīs, bet sāku nodarboties ar komerciju no sešiem gadiem. Cara Nikolaja Aleksandroviča laikā.

—   Jūs savā mūžā laikam ar visu ko tirgojāties?

—   Nē,— atbild,— tikai ar auklām.

—   Bet, ja nāktos pārdot zeltu, vai jūs varētu?

— Varētu. Bet tu nedomā, ka ar zeltu ir vieglāk pelnīt naudu nekā ar ko citu. Turklāt visi jau uz priekšu zina, ka tu esi pagrīdes miljonārs. Ar auklām var vairāk nopelnīt, un ar tām ir vieglāk.

— Bet ar ko ir visgrūtāk tirgoties?

—   Ar sērkociņiem. Ārkārtīgi sarežģīta zinātne. Bet, ja to apgūst, tad var gadā miljonu nopelnīt.

—   Jūs, onkuli Miša, ja dzīvotu kapitālistiskajā pasaulē, tad sen jau būtu miljonārs . . .

Uz to viņš atbild ar klusēšanu.

— Bet pie mums, pie sociālisma, tālu netiksi, ātri nošaus.

— Nē,— nepiekrīt onkulis Miša,— arī pie sociālisma ne visus miljonārus nošauj. Vajag tikai desmitnieku salocīt un milicim iebāzt kabatā. Tad nenošaus.

Un vēl onkulis Miša saka, ka naudu nevajagot krāt. To Vajag tērēt. Tās dēļ nav vērts izdarīt noziegumu, un arī riskēt tās dēļ nav

jēgas. Tā nav tā vērts. Pavisam cita lieta, ja tā pati nāk rokās. Tādā gadījumā nav vajadzības pretoties liktenim. Ņem un baudi. Uz zemes nav tādas vietas, nav tāda cilvēka, kam miljons pats nenāktu rokās. Tiesa, daudzi šīs iespējas vienkārši neredz, neizmanto. To pateicis, viņš trīs reizes atkārto, ka ne jau naudā ir laime. Bet, kur tad ir tā laime,— viņš tā arī man nepateica.

Reti man onkulis Miša rādās sapņos. Grūti pateikt, kāpēc, bet tanīs naktīs, kad labsirdīgais večuks atnāk pie manis uz putekļaino tirgu, es sapņos raudu. Savā mūžā es esmu reti kad raudājis, pat bērnības gados. Bet sapņos tikai tad, kad redzu viņu. Čukst man ausī onkulis Miša dzīves gudrības, un es visu to iegaumēju un priecājos, ka neko neesmu izlaidis. Un cenšos visu viņa teikto noturēt atmiņā līdz atmodai. Viss ir vienkārši, vispārzināmas lietas. Bet atmostos — un neko vairs neatceros.

Atmostos no spēcīgas gaismas stariem. Izstaipos un pasmaidu par savām domām. Cenšos atcerēties, ko man onkulis Miša ausī bija čukstējis. Nē, neatceros itin neko. Bet bija kaut kas svarīgs, ko nedrīkst aizmirst nekādā gadījumā. No daudzām pamācībām ir palikusi atmiņā tikai viena neliela: ir jāsmaida ļaudīm.

TREŠĀ NODAĻA

1.Galvenais diversanta piederumu elements ir apavi

Galvenais diversanta piederumu elements ir apavi. Pēc izpletņa, protams.

Rūdīts diversants ar rētu uz vaiga izdeva man no noliktavas pāri saišu zābaku. Šie apavi nav ne kurpes, nedz zābaki. Hibrīds, kas apvieno sevī labākās kurpju un zābaku īpašības. Sarakstā tie ir apzīmēti kā Be-Pe — Botinki Prižkovije (*Lecamie zābaki (tulk. no krievu vai.)) . Tā arī tos uz priekšu sauksim.

Šie saišu zābaki ir izgatavoti no mīkstas vēršādas un sver daudz mazāk, nekā varētu spriest pēc izskata. Uz katra zābaka ir daudz siksnu un sprādžu: divas siksnas apkārt papēdim, viena, plata — apkārt pēdai, divas apkārt apakšstilbam. Siksnas arī ir ļoti mīkstās. Katrs zābaks ietver sevī tūkstošgadīgu pieredzi. Tā veica karagājienus mūsu priekšteči: ietinuši kāju mīkstā ādā, kas savilkta ar siksnām. Mani zābaki tieši tā ari uztaisīti: mīksta āda un siksnas.

Bet tādas zoles mūsu priekštečiem gan nebija zināmas. Zoles ir biezas, platas un mīkstas. Mīkstas, protams, nenozīmē, ka tās ir neizturīgas. Katrā zolē ir ieliktas trīs titāna plāksnītes, tās kā zvīņas ir uzliktas viena uz otras — gan izturīgas, gan lokanas.

Tādas titāna plāksnītes — zvīņas tiek lietotas arī bruņuvestēs — lode nespēj caururbt. Zolēm tās plāksnītes nav domātas pret lodēm, bet vairāk aizsargā kāju pēdas no tapām un mietiņiem, kuru ir daudz svarīgu objektu apkārtnē. Ja rodas vajadzība, ar tādām zolēm var skraidīt arī pa uguni. Šīs plāksnītes pilda vēl vienu funkciju — tās ir drusku platākas par zolēm, un tādēļ tās var lietot slēpju piestiprināšanai.

Raksts uz šo zābaku zolēm saskan ar to, kāds ir mūsu iespējamiem pretiniekiem. Atkarībā no tā, kādos rajonos gaidāms darbs, mēs varam atstāt aiz sevis standarta amerikāņu, franču, spāņu vai jebkuras citas pēdas.

Tomēr galvenā viltība slēpjas citur. Diversijas zābaks (PB) ir uztaisīts tā, ka tam papēdis ir priekšā, bet zole pakaļpusē. Tāpēc, kad diversants iet uz vienu pusi, viņa pēdas rāda uz pretējo pusi. Protams, papēdis ir uztaisīts plānāks, bet zoles biezākas, lai kājai būtu ērtāk un lai pārvietošanās — papēdis papriekš un zole pēc tam — neradītu grūtības.

Pieredzējušu pēddzini diez vai ar to būs iespējams apmānīt. Viņš, protams, zina, ka pie sparīgas, ātras soļošanas purngals atstāj dziļāku iespiedumu nekā papēdis. Bet vai ir daudz tādu ļaužu, kas vērīgi ieskatās zaldāta pēdu iespiedumos? Vai daudzi no viņiem zina, ka purngals atstāj skaidrāku iespiedumu? Vai daudz būs tādu, kas pievērsīs vērību tam, ka pēkšņi ir parādījušās pēdas, kur viss ir otrādi? Vai daudzi varēs, kā nākas, novērtēt redzēto? Kurš var iedomāties, ka ir zābaki, kuriem papēdis ir purngalā, bet zole tur, kur jābūt papēdim? Kam ienāks galvā doma, ka, jā cilvēka pēdas ved uz austrumiem, tad cilvēks pats ir aizgājis uz rietumiem?

Bet mēs arī neesam muļķi. Diversanti kā vilki pa vienam apkārt nestaigā. Un kā vilki mēs ejam pēda pēdā. Ej nu uzzini, cik grupā bija cilvēku, trīs vai vesels simts. Bet, kad pa vienām un tām pašām pēdām ir gājušas daudzas kājas, tad uztvert tādu smalku lietu, ka mūsu papēži ir iespiedušies zemē vairāk nekā purngali, ir gandrīz neiespējami.

Diversantu zābakiem ir tikai viena veida kapzeķes: ļoti biezas, no tīras vilnas. Lai kur mēs ietu, uz taigu vai uz tuksnesi, kapzeķes vienmēr būs vienādas: ļoti biezas, no vilnas un pelēkā krāsā. Tādas zeķes ir siltas un aizsargā kājas no sviedriem, nerīvē un pašas

.1. dilst. Bet katram diversantam kapzeķu ir tikai divi pāri. Kaut tu ļļ u/, vienu dienu, kaut uz mēnesi. Divi pāri. Dari, ko gribi.

Veļa ir linu, no smalka auduma. Tai jābūt jaunai, bet iii daudz valkātai un vismaz reizi mazgātai. Virs smalkās veļas tiek uzvilkts «tīkls»— otra veļas kārta —, kas ir izgatavots no resnām, mīkstām auklām — gandrīz pirksta resnumā. Tādēļ starp virsdrēbēm un smalko veļu vienmēr paliek gandrīz centimetru biezs gaisa slānis. Gudra galva to ir izdomājusi. Ja ir karsts, ja līst sviedri, tad šis tīkls ir vienīgais glābiņš. Drēbes nelīp pie ādas, un ventilācija zem drēbēm ir lieliska. Aukstā laikā gaisa slānis saglabā siltumu kā pēlis un turklāt ir ļoti viegls. Tīklam ir vēl viens mērķis. Oda snuķis, caururbis drēbes, nokļūst tukšumā, netiek klāt ķermenim. Diversantam nākas būt mežā, purvā. Viņš stundām atrodas asos grīšļos, dzeļošās nātrēs, mūžīgo odu pavadīts. Tīkls ir tas, kas viņu glābj. Bet virs visa tā — bikses un jaka — zaļas krāsas, no kokvilnas. Vīles visur ir trīskārtīgas, lai būtu stiprākas.

Galvā diversantam ir aizsargcepure. Pa ziemu tā ir kažokmlas, ar zīda oderi, pa vasaru — no kokvilnas. Diversanta aizsargcepure sastāv no divām daļām: pašas aizsargcepures un maskas. Aizsargcepure nedrīkst nokrist no galvas nekādos apstākļos, pat desantēšanās laikā, tai nedrīkst būt nekādu sprādžu, siksnu vai i/.ciļņu no ārpuses, jo tā lēkšanas brīdī atrodas blakus izpletnim. Uz aizsargcepures nedrīkst būt nekas tāds, kas varētu traucēt izpletņa kupolam vai virvēm atvērties. Tādēļ desanta aizsargcepure ir izgatavota pēc izmēra un aizsedz galvu, kaklu un zodu, atstājot atklātus tikai acis, degunu un muti. Stipra sala laikā, kā arī maskēšanās nolūkos mute, deguns un acis tiek aizsegti ar

masku.

Diversantam ir arī jaka. Tā ir bieza un silta, viegla un ūdensnecaurlaidīga. Tajā var gulēt purvā — nesaslapināsies, gulēt uz sniega — nenosalsi. Jakas garums ir līdz gurnu vidum: netraucē staigāt un, ja vajadzīgs, kalpo kā sēdeklis. Apakšdaļā jaka ir plata. Tas ir svarīgi, kad ir jāskrien vai ātri jāiet, jo ir laba ventilācija. Vajadzības gadījumā apakšu var savilkt cieši kopā, lai tā piegultu kājām un saglabātu siltumu. Agrāk diversantiem arī bikses bija tādas pašas — biezas un siltas. Bet tas bija nepareizi. Ja ir jāsoļo veselas diennaktis no vietas bez apstāšanās, tādas bikses traucē. Tām ir slikta ventilācija. Mūsu priekšteči bija gudri, nekad nevilka kājās kažokādas bikses. To vietā viņiem bija gari kažoki līdz papēžiem. Viņiem bija taisnība. Kažokādas biksēs var sašust, bet garā kažokā — ne. Senā pieredze tagad ņemta vērā, un diversantam ir tikai jaka, bet nepieciešamības gadījumā tai var piepogāt klāt apakšējo malu, kas aizsedz ķermeni gandrīz līdz papēžiem: vienmēr ir silti, bet nekad nav karsti. Apakšējo malu var vienmēr atkabināt un satīt rulli. Tā neaizņem daudz vietas diversanta bagāžā.

Agrāk jaka bija tāda, ka to varēja apgriezt uz otru pusi. Viena puse bija balta, otra — zaļi pelēka, plankumaina. Bet arī tas bija nepareizi. Jakai no iekšpuses jābūt maigai kā sievietes āda, tai jāglāsta diversanta ķermenis. No ārpuses tai ir jābūt raupjai kā degunradža āda. Tādēļ tagad jakas nav apgriežamas uz otru pusi. Tās ir mīkstas no iekšpuses un raupjas no ārpuses. Tās ir gaiši pelēkas kā pērngada zāle vai netīrs sniegs. Krāsa ir izvēlēta ļoti veiksmīgi. Bet, ja ir ļoti liela vajadzība, var uzvilkt baltu maskhalātu.

Visi diversanta piederumi saiet desantnieka mugursomā (RD — raņec desantnij) RD, kā arī viss desantnieka apģērbs ir gaiši pelēka krāsā. Mugursoma ir neliela, četrstūraina pēc formas. Taisīta no stipra materiāla. Lai nevilktu plecus atpakaļ, tā ir izgatavota plakana, plata un gara. Desantmugursomas piestiprināšanas ierīces ir tādas konstrukcijas, kas atļauj to piestiprināt pie ķermeņa jebkurā stāvoklī. To var piekabināt pie krūts vai piestiprināt augstu uz muguras, var nolaist ļoti zemu uz paša dibena un pieāķēt pie jostas, uz laiku atbrīvojot nogurušos plecus.

Lai kur diversants ietu, viņam vienmēr ir tikai viena ūdens blašķe — 810 gramu . Bez tam viņam ir līdzi flakons ar dezinficējošām tabletēm. Tādu tableti var iemest ūdenī, piesārņotā ar naftu, dizentērijas baciļiem, ziepju putām. Vienas minūtes laikā visi netīrumi nogulst dibenā, bet virsslāni var noliet un izdzert. Tīrais ūdens, kas ir dabūts tādā veidā, ir gan ar riebīgu garšu un asu hlora smaku. Bet diversants to dzer. Tas, kam ir bijušas īstas slapēs, zina, ko tas nozīmē, un dzer šādu ūdeni ar vislielāko baudu.

Ja diversants iet pildīt uzdevumu uz veselu nedēļu vai pat mēnesi (laikam te nav nekādas nozīmes), viņš vienmēr ņem līdzi vienu un to pašu produktu daudzumu —2765 gramus. Bieži vien uzdevuma pildīšanas laikā viņam var no lidmašīnas izmest produktus, ūdeni un munīciju. Bet var gadīties arī tā, ka tas nenotiek, un tādā gadījumā iztiec, kā māki. Gandrīz trīs kilogramu produktu ir ļoti daudz, ņemot vērā augsto speciāli izstrādātās un izgatavotās barības kaloritāti. Bet, ja visa tā izrādīsies par maz, tad produkti jādabū pašam. Var nogalināt briedi vai meža cūku, var zvejot zivis, var ēst ogas, sēnes, ežus, vardes, čūskas, gliemjus, zemes tārpus, var izvārīt bērzu mizu un zīles, var … vai maz mums ir lietu, ko var apēst izbadējies cilvēks, it sevišķi, ja viņš ir apguvis koncentrētu tūkstošu gadu pieredzi.

Līdz ar produktiem desantmugursomā diversants ņem līdzi četras kārtas sapieru sērkociņu, kas nav saslapināmas, deg visos vējos un zem ūdens. Viņam ir simts tablešu sausā spirta. Viņam nav tiesību iekurt ugunskuru. Tādēļ viņš sildās un gatavo ēdienu, izmantojot tablešu uguni. Šī uguntiņa ir tāda pati kā no sērkociņiem, tikai labāk iztur vēju.

Ir viņa mugursomā arī pāris desmitu citu tablešu, šoreiz medicīnisku. Tās ir pret dažādām slimībām un pret saindēšanos.

Vēl desantmugursomā ir viens dvielis, zobu birste un pasta, bārdas skujamais, šķidro ziepju tūbiņa, makšķeres āķis, makšķeres aukla, adata ar diegu. Ķemmes diversantam nav. Pirms desantēšanas viņam skuj galvu — galva mazāk svīst un slapjie mati nelien acis. Mēneša laikā ataug jauni mati, bet ne tik lieli, lai sukātos ar ķemmi. Viņam jau tā ir daudz, ko ņemt līdzi un nest uz muguras.

Ir divi diversanta bruņojuma varianti: pilnais bruņojuma komplekts un atvieglinātais komplekts.

Pilnais komplekts ietver sevī Kalašņikova automātu AKMS un 300 patronu. Dažiem automātiem ir papildus PBS — ierīce šaušanai bez trokšņa un liesmām — un NBP-3— neapgaismojams nakts tēmēklis. Desantēšanas laikā automāts atrodas pārvalka, lai netraucētu pareizai izpletņa atvēršanai. Lai pirmajos mirkļos pēc piezemēšanās diversants nebūtu bez aizsardzības līdzekļiem, viii.un līdzi ir ari beztrokšņa pistole P-8 ar 32 patronām. Bez tam pie labā stulma karājas liels diversantu nazis virvju pārgriešanai, bet pie kreisā stulma — četri rezerves asmeņi šim nazim. Diversantu nazis ir neparasts. Tā asmenī ir ļoti spēcīga atspere. Var noņemt aizsargu, nospiest sprūdpogu, un naža asmenis ar briesmīgu svilpienu lidos uz priekšu, atsviežot roku ar tukšo spalu atpakaļ. Smagais asmenis tiek izmests uz priekšu 25 metrus . Ja tas trāpa kokā, tad ne viemēr to var izvilkt ārā, un tad diversants ieliek tukšajā spalā rezerves asmeni, ar visu ķermeni spiežot uz spalu, lai saliektu jaudīgo atsperi. Pēc tam tiek aiztaisīts aizsargs un diversanta nazi var lietot kā parasto: durt cilvēkam, griezt maizi, lietot kā vīli vai sapieru grieznes, lai pārgrieztu dzeloņstieples. Ja diversantam ir pilns komplekts bruņojuma, tad papildus visam minētajam viņa somā ir sešas granātas, plastmasas spridzeklis, vienvirziena mīnas un cits smagais bruņojums.

Vieglo bruņojuma komplektu nēsā virsnieki un kareivji — radisti. Vieglajā komplektā ir automāts ar 120 patronām, beztrokšņa pistole un nazis. Visu to noliktavā man izdod pieredzējušais diversants. Man ir īsta pistole. Es eju ar diversantu grupu kā vidutājs. Es esmu pārbaudītājs, un tādēļ man nav vajadzības šaut. Bet es arī esmu virsnieks izlūkdienestā, un man ir jāizjūt automāta un patronu svars. Tādēļ manējais ir mācību. Tas ir tāds pats kā kaujas automāti, bet pamatīgi nodeldēts un norakstīts. Stobra patrontvertnē ir izurbts caurums un uzsists uzraksts «mācību». Es lieku automātu pār plecu. Nēsāt automātu ar caurumu patronietverē man nebija nācies jau daudzus gadus. Ar tādu automātu sāk dienestu visjaunākie zaldāti un karaskolu kursanti. Tie, kas nēsā tādu automātu, armijā parasti kļūst par joku objektu. Es, protams, nejūtos pavisam jauns. Tomēr diversiju karaspēkā es esmu pavisam jauns cilvēks. Un, saņēmis automātu, es pēkšņi pilnīgi automātiski nolēmu pārbaudīt, vai viņi mani uzskata par jaunu un nepieredzējušu, vai viņi nenodarbojas ar veciem armijas jokiem. Es ātri noņemu mugursomu no pleca, atveru to un no mazas kabatas izvelku karoti. Uz karotes, tāpat kā uz automāta resgaļa stāv tāds pats uzraksts «mācību».

— Atvainojiet, biedri vecākais leitnant,— vecais diversants izliekas apmulsis,— pārskatījos.

Viņam drusciņ žēl, ka es armijā neesmu iesācējs, ka zinu visus šos vecos jokus un esmu bijis pietiekami modrs un apzinīgs. Viņš izsauc savu palīgu, pavisam jaunu kareivi, un turpat manā klātbūtnē to sarāj par nevērību. Gan viņš, gan es saprotam, ka jaunais kareivis te nav vainīgs, ka mācību komplektu man iegrūda pats seržants. Seržants turpat pavēl izmest mācību karoti laukā, lai tāds muļķīgs joks vairs nekad neatkārtotos. Protams, man ir skaidrs, ka to laukā nemetīs. Tā kalpos vēl daudzām diversantu paaudzēm. Bet kārtība ir kārtība. Seržantam ir jādod nepieciešamie norādījumi, bet jaunais kareivis ir jāsoda. Seržants ātri paņem citu karoti un sniedz man. Joks neiznāca, bet viņš redz, ka es armijas humoru saprotu, protu to cienīt un nelauzīšu vecās paražas ar bļāvienu: par jokiem armijā nav pieņemts apvainoties. Viņš atkal ir nopietns un lietišķs:

—   Veiksmi jums, biedri vecākais leitnant.

—   Paldies, seržant.

2.Ikviens Padomju Savienībā saliek savu izpletni personiski.

Ikviens Padomju Savienībā saliek savu izpletni personiski. Tas attiecas arī uz ģenerāļiem: nezinu, vai Margelovs, kļuvis par armijas ģenerāli, ir lēcis, bet kā ģenerālpulkvedis viņš to ir darījis. To es noteikti zinu. Un, protams, pats lika kopā savu izpletni. Bez Margelova izpletņlēcēju karaspēkā ir vēl daudz ģenerāļu, un visi lec. Arī desmitiem izlūkdienesta ģenerāļu, kas turpina nodarboties ar lēkšanu, paši sev liek kopā izpletņus. Tā ir gudra ideja. Ja tu esi ietriecies zemē, tad arī visa atbildība gulstas uz tevi, mirušo. Bet dzīvie par tevi atbildību nenes.

Visi izpletņi glabājas noliktavā. Tie ir salikti, apzīmogoti, vienmēr gatavi lietošanai. Uz katra izpletņa ir paraksts uz zīda: «Ierindnieks Ivanovs. Šo izpletni es saliku pats».

Bet, ja saceļ kājās nevis nakts trauksme, bet mūs izmanto pēc plāna, ar pilnu apmācības ciklu, tad visus izpletņus atraisa un noliek no jauna. Un atkal ikviens uz tā parakstīsies: «Šo izpletni es ..Miku pats».

Izpletni saliek tādos laika apstākļos, kādos nāksies lēkt. Bet lekt nāksies salā, tādēļ salikšana arī notiek sala laikā. Pulkstenis rīda seši.

Viss bataljons liek kopā izpletņus. Uz liela laukuma, kas apjozts ar augstu žogu un tādējādi aizsargāts no svešu zaldātu ziņkārīgajām acīm.

Vispirms sagatavo izpletņu galdus. Izpletņgalds nav nekāds galds. Tas ir brezenta gabals, diezgan garš, ko izklāj uz betona un piestiprina ar speciāliem puļķiem. Salikšana notiek divās kārtās. Vispirms mēs kopā saliekam tavu izpletni: tu esi vecākais, es esmu tavs palīgs. Pēc tam saliksim manu izpletni: mūsu lomas mainās. Pēc tam saliksim tavu rezerves, tu atkal esi vecākais, pēc tam manu rezerves — tad es būšu vecākais. Dažus nometīs ne ar diviem, bet ar vienu izpletni. Bet, kam šī loze kritīs — neviens pagaidām nezina. Un tādēļ katrs gatavo sev abus izpletņus.

Sākam.

Pirmā operācija. Izstiepjam kupolu un virves uz izpletņa galda. Katrā rotā ir virsnieks — rotas komandiera vietnieks, kas nodarbojas ar izpletņlēcēju dienestu (PDS). Viņš dod visai rotai komandu, un viņš arī pārbauda, kā komanda tiek izpildīta. Pārliecinājies, ka tā ir izpildīta pareizi, viņš dod otru komandu: «Nostiprināt kupola virsotni!»— un no jauna viņš apstaigā rindas, pārbaudīdams, cik pareizi komanda ir izpildīta. Katram ir liela pieredze izpletņu salikšanā. Bet mēs esam tikai cilvēki. Un mēs kļūdāmies. Ja kādam ir atklāta kļūda, tad tā izpletnis tiek nekavējoties izlaists, un viņš sāk salikšanu no jauna. Pirmā operācija. Pareizi. Otrā operācija . . . Rota pacietīgi gaida, kamēr tas, kas pielaidis kļūdu, izpildīs visu no paša sākuma un panāks rotu. Septiņpadsmitā operācija. Bet tas viss notiek sprēgājošā salā . ..

Kopā ar bataljonu izpletņu salikšanu izdara Armijas izlūkdienesta virsnieki. Mēs esam pārbaudītāji. Tātad arī mums kopā ar diversantiem nāksies iet nedēļām ilgi pa sniegu . ..

. Ziemā ātri paliek tumšs. Un mēs nobeidzam izpletņu salikšanu jau prožektoru gaismā salīgā miglā. Mēs aiziesim uz kazarmām, bet mūsu izpletņi, stipri apsargāti, paliks salā. Ja tos Ienestu telpā, tad uz aukstā auduma nosēstos neredzami mitruma pilieni. Kad tos otrā dienā iznestu ārā salā, pilieniņi pārvērstos par sīkiem ledus kristāliem, sastiprinot kopā pirkaļa un zīda slāņus. Tā ir nāve. Vienkārša lieta. Saprotama visjaunākajiem zaldātiem. Tādi gadījumi ir bijuši, un visi diversanti kopā aiziet bojā. Viss vads, vesela rota. Iespējamo kļūdu pie salikšanas un uzglabāšanas ir simtiem. Maksa vienmēr viena — dzīvība.

Ar nosalušu roku parakstos uz zīda strēmelītes uz abiem izpletņiem: «Vecākais leitnants Suvorovs. Šo izpletni es saliku pats». Un vēl uz viena: «. .. saliku pats». Es nositīšos, un vainīgo atradīs. Tas būšu, protams, es pats.

3

Mēs sildāmies kazarmu omulībā. Pēc tam vēlas vakariņas. Un tikai pēc tam pēdējā sagatavošanās. Visi ir jau noskuvuši galvas. Visus uz pirti, uz pērtuvi. Noperieties, puiši, kā nākas, ne tik drīz jums būs iespēja sastapties ar karstu ūdeni. Tālu pāri pusnaktij — visiem iet gulēt! Katram ir jāizguļas daudzas nedēļas uz priekšu, katram desmit stundas miega. Visi logi kazarmās ir cieši aizklāti, lai no rīta neviens neatmostos agri. Miegam jābūt dziļam. Šim nolūkam ir neliels noslēpums. Ir jānoguļas uz muguras, jāizstiepjas un jāatbrīvo ķermenis no saspringuma. Pēc tam vajag aizvērt acis un zem aizvērtajiem plakstiņiem pagriezt acu zīlītes uz augšu. Tas ir normāls acu stāvoklis miegā. Ieņēmis tādu stāvokli, cilvēks aizmieg ātri, viegli un dziļi. Mūs uzmodinās ļoti vēlu. Tā nebūs parastā komanda: «Rota, augšā! Stāties rindā pēc trīsdesmit sekundēm!» Nē, vairāki kareivji un seržanti, kas šoreiz nepiedalās lēkšanā un apsargā rotas, to bruņojumu un izpletņus, klusi pieies klāt katram un piesardzīgi modinās: «Celies augšā, Kola, ir laiks», «Celieties augšā, biedri vecākais leitnant, ir laiks». Laiks. Laiks. Celieties augšā, puiši. Mūsu laiks.

4

Četrdesmit trešā diversijas grupa no 296. atsevišķā izlūkbataljona Specnaz sastāv no 12 cilvēkiem. Es, informācijas virsnieks, eju kā trīspadsmitais. Es esmu vidutājs, grupas darbības kontrolieris. Man ir vieglāk par visiem. Man nav vajadzības pieņemt lēmumus. Mans uzdevums ir visnegaidītākajos mirkļos uzdot jautājumus gan kareivjiem, gan grupas komandierim, gan viņa vietniekam. Man līdzi ir saraksts ar simtiem jautājumu. Uz daudziem no tiem pagaidām nezinu atbildes. Mans uzdevums ir uzdot jautājumu un pierakstīt atbildi. Vēlāk trešās grupas virsnieki apakšpulkveža Kravcova vadībā atradīs, kurš ir kļūdījies un kurš nav.

Diversijas grupa nes sev līdzi divas R-351M tipa radiostacijas, aparatūru noslēpumu saglabāšanai, aparatūru superātrai signālu pārraidei.

Šonakt tiks veikta masveida operācija ar nolūku padarīt aklas radiolokācijas stacijas 8. gvardu tanku Armijā, pret kuru mēs pašreiz darbojamies. Vienlaicīgi ar to būs izdarīts masveida raķešu un aviācijas trieciens pa tās komandpunktiem un karaspēka Koncentrācijas vietām, un šī trieciena gaitā būs izsēdinātas pirmās divdesmit astoņas mūsu bataljona diversijas grupas. Grupām ir dažādi uzdevumi un dažāds sastāvs, no trim līdz četrdesmit cilvēkiem. Dažu grupu priekšgalā ir seržanti, citu — virsnieki. Nākošajās naktīs pēc šīs tiks izmestas arvien jaunas grupas. No trim līdz astoņām grupām naktī. Izmešana notiek dažādos rajonos, pa dažādiem maršrutiem, no dažāda augstuma. Mūs šodien met no ļoti neliela augstuma. Ļoti neliels nozīmē simt metru. Katram no mums ir tikai pa vienam izpletnim. Atvēršana ne brīva, bet piespiedu. Otrs izpletnis pie ļoti neliela augstuma nemaz nav vajadzīgs.

5.Vai jūs esat redzējis dzīvnieciskas bailes ļaužu acīs?

Vai jūs esat redzējis dzīvnieciskas bailes ļaužu acīs? Es esmu. Tas ir tad, kad no ļoti neliela augstuma izmet ar piespiedu atvēršanu. Visus mūs pirms izlidojuma nosvēra kopā ar visu to, kas uz mums ir uzkārts. Un mēs sēžam lidmašīnā saskaņā ar savu varu. Vissmagākais iziet pirmais, pēc tam ar drusciņ mazāku .varu, un tā līdz visvieglākajam. Tā tas tiek darīts ar nolūku, lai smagākie neielidotu vieglāko kupolos un nenodzēstu to izpletņus, pirmais ies liels, ar platiem vaigu kauliem, radists. Tā uzvārdu es nezinu. Grupā viņu saukā par Tarzanu Plikpauri. Tas ir liels, drūms vīrs. Grupā ir vīri ar lielāku svaru, bet viņu nosvēra kopā ir radiostaciju, un tādēļ viņam bija vislielākais svars un arī pirmajam jālec. Tūlīt aiz viņa ies vēl viens radists ar palamu Urālis Jevlampijs. Trešais pēc svara ir Čingishans — grupas šifrētājs. Šiem pirmajiem ir ļoti sarežģīts lēciens. Katram ir līdzi konteiners, piesiets pie piecpadsmit metrus gara striķa. Katrs no viņiem lec, piespiežot smago konteineru pie krūts, un met to lejā pēc izpletņa atvēršanas. Konteiners lido kopā ar izpletņlēcēju, bet par piecpadsmit metriem zemāk. Konteiners pirmais atsitas pret zemi, izpletņlēcējs kļūst it kā vieglāks, un pēdējās sekundes daļas viņa krišanas ātrums drusciņ samazinās. Viņš piezemējas taisni blakus konteineram. Ātruma un vēja dēļ izpletņlēcēju parasti nes nedaudz sānis, un tāpēc viņš gandrīz nekad nekrīt uz konteinera. No tā, protams, nekļūst vieglāk. Un lēciens ar konteineru ir ļoti riskanta lieta, it sevišķi no ļoti neliela augstuma. Ceturtais iet grupas komandiera vietnieks vecākais seržants Drozdovs. Grupā viņš ir vislielākais. Palama viņam ir Plauksta. Es skatos uz viņa roku un saprotu, ka labāku iesauku nevarēja izgudrot. Liels cilvēks. Milzīgs. Kādus tikai brīnumus daba nerada! Pēc Plauksta ies grupas komandieris leitnants Jeļisejevs. Arī liels vīrs, kaut ar ne tik milzīgs kā viņa vietnieks. Leitnantu pēc grupas numura sauc: 43—1. Protams, kaut kāda palama viņam ir, bet vai tad kāds virsnieka klātbūtnē iedrošināsies nosaukt cita virsnieka palamu?

Aiz komandiera sēž plati kā skapji spēkavīri ierindas diversanti Pletne, Vampīrs, Pletīzeris, Nikolajs Trešais, Negatīvs, Šopēns, Kārlis de la Dušes. Mani tie, protams, arī savā starpā kaut kā saukā man aiz muguras, bet oficiāla segvārda man nav, tikai numurs 43-K. Tātad kontrole.

Četrdesmit trešajā diversijas grupā es esmu vismazākais un visvieglākais. Tādēļ man nākas pamest lidmašīnu pēdējam. Bet tas nenozīmē, ka es sēžu pēdējais. Taisni otrādi, es atrodos pie pašas desantlūkas. Tas, kas iziet pēdējais, ir izlaidējs. Izlaidējs, stāvēdams pie pašas lūkas, pēdējā mirklī pārbauda iziešanas pareizību, un viņam ir tiesības jebkurā mirklī pārtraukt desantēšanu. Smags ir izlaidēja darbs. Kaut vai tādēļ, ka viņš ir pašā astē un visas sejas ir pagrieztas uz viņu. Iznāk tā, ka izlaidējs atrodas it kā uz skatuves, visi uz viņu skatās. Kurp lai es neskatītos, visur diversantu acis raugās uz mani. Visiem ir saspringtas acis. Nē, grupas komandieris ir izņēmums tomēr. Mierīgi snauž. Pilnīgi atlaidies no spriedzes. Bet visiem pārējiem acis drusciņ spīd kā neprātīgiem. Labi ir lēkt no trīstūkstoš metru augstuma. Bet šeit ir tikai simts. Ir izgudrotas daudz un dažādas viltības, lai apspiestu bailes, bet kur no tām dēties? Te tās ir — bailes. Ar mums apkampušās, sēž.

Ausīs iesāpējās, lidmašīna devās stāvus lejup. Blakus zib koku galotnes. Mana loma ir slikta: visiem izvelkamās troses ir piekabinātas pie centrālā lejera, tikai man tā ir uz krūts. Palaidis visus sev garām, es pēdējā mirklī aizklikšķinu trosi sev virs galvas. Bet ja nenoķeru? Ja steigā iziešu, nepaspējis to piekabināt? Atvērt izpletni ar rokām vairs nebūs iespējams: zeme ir tepat blakus un nesas man garām. Es pēkšņi iedomājos, ka mētājos apakšā bez izpletņa, kā runcis izstiepis ķepas. Lūk, tad gan būs liels ļembasts! Es iedomājos savu priekšnāves kliedzienu, un man nāk smiekli. Diversanti raugās uz mani ar sapratni: pārbaudītājam ir histērijas lēkme. Bet man nav histērijas lēkmes. Man vienkārši nāk smiekli.

Zilā spuldze virs kravas lūkas nervozi iemirgojās.

— Piecelties! Noliecies!

Pirmais diversants, Tarzans Plikpauris, noliecās, izbīdījis stabilitātes labad labo kāju uz priekšu. Brālis Jevlampijs ar visu savu augumu gāzās viņam virsū. Trešais uzvēlās virsū uz otra muguras. Un tādā veidā visa grupa, saplūdusi kopā kā viens vesels gabals, gaida signālu. Pēc signāla pēdējie sāks spiest priekšējos, un visa grupa gandrīz vienlaicīgi izlidos caur plato lūku. Viņiem ir labi. Bet mani neviens negrūdīs.

Lūkas milzīgās durvju puses atgāja katra uz savu pusi. Ledains vējš sejā. Nakts bez mēness, bet sniegs mirdz un žilbina acis. Viss ir redzams kā dienā. Zeme — lūk, kur tā ir. Krūmi un birzes ir palikuši traki, un mežonīgi auļo mums garām. LECAM! Puiši! LECAM!

Neko sliktāku cilvēce nav izgudrojusi. Neprātīgas acis visas uzreiz man garām. Sirēna kauc kā mirstošs zvērs. Tās kauciens plēš bungādiņas. Tas ir tāpēc, lai aizdzītu bailes. Un sejas ir sašķobītas. Ikkatrs kliedz šausmīgo vārdu: LECAM! Nav kur sprukt. Spiediens no mugurpuses ir nepārvarams. Priekšējie sāka birt saltajā miglā. Vēja brāzmas katru no viņiem sviež kājām uz augšu. LECAM! Un pēdējie, bara instinkta dzīti, izlido turpat melnajā sniega virpulī. Es uzmetu rokas augšā. Klikšķis. Un izlidoju aukstajā tumsā, kurp kārtīgi ļaudis nelido. Šeit velni un raganas uz slotas lido. Un vēl Viktors Suvorovs ar izpletni.

Ļoti mazā augstumā viss notiek vienlaicīgi: galva lejup, dedzinošs sals kā pletne septiņaste pātago ģīmi, kājas uz augšu, baigs vēja rāviens — aiz krāgas, kājas uz leju, vējš pūš aiz azotes, zem kažokādas vestes, sitiens pa kājām, ar cietajām izpletņa virvēm atkal pa purnu, bet pirkstaiņos un piedurknēs līdz elkoņiem apdedzinošs sniegs, kas tūlīt sāk kust. Pretīgi .. .

Izpletņus ieraka sniegā un apbēra ar kaut kādām vielām. Tās ir pret suņiem. Visa vietējā milicija, KGB, MVD daļas — visi tagad spiesti trenēties. Visi viņi ir tagad sviesti pret mūsu nabaga grupām. Bet mums, var teikt, rokas ir sasietas. Ja būtu karš, tad mēs būtu sagrābuši sev dažus bruņutransportierus vai automašīnas un mierīgi braukātu pa apkārtni. Bet tagad nav karš, un ņemt kādam nost transportu mums ir aizliegts. Drakoniska pavēle. Kājiņām, kājiņām. Tālāk no suņiem.

Slēpes mums ir īsas un platas. No apakšas klātas ar īstu lapsas kažokādu. Tādas ir viegli nomest ar izpletni. Tādas slēpes viegli slīd uz priekšu, bet atpakaļ ne. Lapsas spalva tad saslienas un nelaiž. Tādas diversijslēpes bieži pat pēdas neatstāj, it sevišķi uz stingra, sagulējuša sniega. Tās ir ļoti platas, pavisam nestieg. No tādām slēpēm var arī būdu sniegā uztaisīt. Sastata slēpes ar spalvu u:; iekšpusi — un guliet puiši pēc kārtas. Bet pats galvenais ir tas, ka tādas slēpes neapsalst, nepārklājas ar ledus garozu.

6

Uz rīta pusi mēs pazaudējam spēkus. Trīs stundas gājām prom no izmešanas rajona. Jakas ir slapjas. Sejas ir sarkanas. Sviedri plūst aumaļām. Sirds no krūtīm lec laukā. Mēle veļas no mutes ārā kā sunim tveicē. Tā iet vienmēr no sākuma.

Ap ceturto, piekto dienu pieradīsim un tad iesim kā mašīnas. Bet pirmā diena ir vienmēr visgrūtākā. Pirmā nakts un divas sekojošās diennaktis ir šausmīgas. Pēc tam būs vieglāk.

— Komandieri, sādžā suņi rej. Tā ir slikta zīme. Tātad tur ir sveši cilvēki.

Tas ir katram skaidrs. Kas var tādā nomalē un tādā agrā laikā iztraucēt suņus?

— Apiesim. Iesim pa kreisi.

— Pa kreisi ir KGB slēpnis. Lūk, tanī mežiņā. Re, komandieri, putni virs meža riņķo.

Tas arī ir pareizi. Kas tos tādā salā ir uzcēlis kājās? Putni tagad sēž uz zariem sabozušies un ar sarmu apklāti. Uz turieni iet, pats par sevi saprotams, nedrīkst. Atliek tikai ceļš pa gravām un vējlauzām, kur labi cilvēki nestaigā. Tur ir ceļš tikai vilkiem un vēl diversantiem no Specnaza.

— Vai esat gatavi? Uz priekšu!

7

Normas ir nežēlīgas. Astoņi kilometri stundā.

Vējš. Sals kļūst stiprāks. Dienas laikā ir noieti 67 kilometri . Divreiz atpūtāmies. Laiks būtu vēl pagulēt sniegā.

— Ne velna, liekēži,— komandieris uzmundrina,— vakar vajadzēja gulēt.

Komandieris ir dusmīgs. Grupa nespēj izturēt marša ātrumu. Grupa ir neapmierināta. Nakts nāk virsū. Tas ir slikti. Pa dienu grupa dažreiz var nogulties sniegā, krūmos, purvā un pagaidīt. Pa nakti tas nekad nenotiek. Nakts ir domāta darbam. Mēs kā prostitūtes — strādājam pa nakti. Ja pa dienu neesi atpūties, tad pa nakti neļaus.

— Sniegu neēst!— komandieris ir bargs.— Nositīšu!

Tas uz mani neattiecas. Savus draudus viņš ir izsacījis Čingishanam un Pletīzerim. Es nedrīkstu bāzt mutē sniegu. Mans dienesta stāvoklis mani attur. Es esmu pārbaudītājs. Bet, ja es nebūtu pārbaudītājs, tad noteikti slepeni būtu baltās veldzes sarijies. Saujām bāztu rīklē sniegu. Karsts. Sviedri aumaļām tek no pieres. Labi, ka galva skūta, citādi mati saliptu kopā vienā gabalā. Visiem no jaku mugurpuses nāk garaiņi. Viss ir piesūcies ar sviedriem, viss ir sacietējis no sala. Visas drēbes ir kā koka gabals, it kā no dēļiem taisītas. Acu priekšā mirgo oranžkrāsas riņķi. Grupa neiztur marša ātrumu .. . Nerijiet sniegu!. . . Nositīšu! . . . Labāk skatīties zemē, uz slēpju purngaliem. Ja tālu skatīsies uz priekšu, nosprāgsi. Ja skaties zem kājām, paliec tīri dulls un ej gluži mehāniski, nesasniedzamais apvārsnis nemaitā garastāvokli.

— Nolādētie tūļas! Tauku maisi!— komandieris ir nikns. — Skatīties uz priekšu! Iespersimies slēpnī! Negatīvs nav ievērojis uguntiņu pa kreisi. Esi uzmanīgs, Negatīv, zobus ar slēpju nūju izsitīšu!

Grupa zini, ka komandieris nemīl jokot. Izsitīs.

— Uz priekšu, tauku maisi!

8

Aust asiņaina rīta blāzma. Saltajā miglā virs violetām egļu galotnēm ir izripojusi pinkaina, augstprātīga saule. Sals sprēgā meža stigās.

Mēs guļam eglēs. Šonakt otro reizi. Gaidām uz priekšu izsūtīto izlūkpatruļu. Sejas visiem ir baltas. Praktiski visi ir bāli kā līķi. Kājas ir nogurušas un sāp. Tās ir jāpaceļ uz augšu. Tādā veidā no tām atplūst asinis. Un kājām kļūst vieglāk. Radisti guļ augšpēdus uz sniega, kājas uzlikuši uz saviem konteineriem. Visi pārējie ari ir kājas pacēluši uz augšu. Pēc desantēšanas ir jau pagājusi vairāk nekā diennakts. Mēs visu laiku ejam. Ik pēc trim četrām stundām apstājamies uz piecpadsmit, divdesmit minūtēm. Divi novēro situāciju, divi iet uz priekšu, pārējie liekas gulēt sniegā un tūlīt aizmieg. Kārlis de la Dušes ir atmetis atpakaļ galvu, no atpogātās jakas nāk garaiņi. Akurāti izgriezta sniega pārsla nolaižas uz viņa atvērtā kakla un lēni pazūd. Man acis līp ciet. It kā zem acu plakstiņiem būtu sabērti pelni. Vajadzētu izmirkšķināt un aizvērt, un neatvērt kādas sešsimt minūtes.

Grupas komandieris berzē zodu: tā nav laba zīme, komandieris ir drūms. Un viņa vietnieks Plauksta ari ir drūms. Uz tanku armijas sakaru mezglu no dažādām pusēm vienlaicīgi virzījās piecas diversiju grupas. Pavēle bija vienkārša: tie, kas tiks līdz sakaru mezglam pirms trijiem naktī, bruks tam virsū pulksten 3.40. Tie, kas norunātajā laikā nepaspēs, neiesaistīsies kaujā, apies sakaru mezglu ar lielu līkumu un dosies uz nākošo mērķi. Mūsu 43. grupa to laikā nepaguva izdarīt. Tādēļ komandieris ir drūms. Tālumā mēs dzirdam sprādzienus un šāvienus garām kārtām. Tātad šauj tieši virsū. No nulles attāluma. Vismaz trīs grupas ir paspējušas atnākt laikā. Un, ja pat tikai viena grupa ir paspējusi ierasties laikā, noņēmusi sargkareivjus un ieradusies sakaru mezglā aukstās un nepatīkamās nakts beigās . . . O, viena grupa var daudz ko izdarīt pret sakaru mezglu, sasilušu siltos konteineros, pret briļļainajiem resnajiem sakaru darbiniekiem, pret netiklām telefonistēm, pagrimušām greizsirdībā un izvirtulībā. Komandierim ir žēl, ka viņa zaldāti nepaspēja ierasties laikā pie tāda vilinoša mērķa. Komandieris noteikti zina, ka leitnanta Zloja grupa, protams, ir paspējusi atnākt laikā. Droši vien arī vecākais seržants Haizs ir paspējis savus brašos zēnus atvest laikā. Haizs nozīmē — Haizivs. Vecākajam seržantam zobi ir asi, stipri, bet nav līdzeni, it kā divās rindās. Tādēļ viņu godina par Haizivi. Bet varbūt ne tikai par to. Griež komandieris zobus. Skaidrs, ka šodien viņš grupai neļaus slinkot. Turieties, tauku maisi!

9

Guļam aizmiguši. Ir jau vienpadsmitā diena pēc izmešanas. Pa dienu nedrīkst pacelt galvu. Debesīs ir helikopteri. Uz visiem ceļiem ir kordoni. Katrā mežmalā ir slēpņi. Ir parādījušies daudz pseidoobjektu: raķešu baterijas, sakaru mezgli, komandpunkti. Diversijgrupas dodas uz tiem, bet iekrīt lamatās. Bataljons ir jau pazaudējis desmitiem savu diversijgrupu. Mēs nezinām, cik. Mums met zemē sūtījumus no debess katru nakti: munīciju, sprāgstvielas, pārtiku, dažreiz spirtu. Tāda uzmanība nozīmē tikai vienu lietu: mūsu ir palicis maz. Šinīs dienās mūsu grupa ir atradusi radiorelejsakaru līniju, nezināmu mūsu štābam agrāk. Pēc uztvērēj- un pārraidantenu orientācijas grupa atklāja spēcīgu sakaru mezglu un aizmugures komandpunktu. Operācijas piektajā dienā, grupa beidzot pirmo reizi izgāja atklātā ēterā, paziņodama par savu atklājumu. Grupa saņēma pateicību personiski no 13. Armijas komandiera un pavēli aiziet no šī rajona. Droši vien to apstrādāja ar raķetēm un aviāciju. Septītajā dienā grupa savienojās ar četrām citām, izveidojot diversijas vienību kapteiņa ar iesauku Ceturtais Liekais vadībā. Šī vienība pilnā sastāvā uzbruka lidlaukam gaišā dienas laikā, tieši iznīcinātāju aviopulka gaisā pacelšanās brīdī. Vienība bez zaudējumiem aizgāja no vajāšanas un izklīda sīkās grupās. Mūsu 43. kādu laiku neeksistēja, pārvērtusies par divām grupām —431. un 432. Tagad tās atkal apvienojušās. Bet aktīvi strādāt pagaidām neizdodas: helikopteri debesīs, kordoni uz ceļiem, slēpņi mežos, lamatas pie objektiem. Bet tomēr mēs savu darbu veicam: 8. gvardes tanku Armija ir gandrīz pilnīgi paralizēta, tā nenodarbojas ar karošanu, bet ķer mūs savā aizmugurē.

Sāk krēslot. Neviens mūs pa dienu netraucēja. Atpūtāmies. Mūsu grupa vēl arvien nav notverta, jo komandieris ir viltīgs kā čūska. Izrādās, viņu par Čūsku arī saukā. Viņš ir atradis mūsu pretinieka munīcijas noliktavu. Pie šīs noliktavas mēs arī pavadām savas dienas. Te ir mūsu bāze, visi smagie piederumi šeit ir sakrauti. Bet pa nakti daļa grupas — bez nastas — aiziet tālu prom no bāzes un tur veic pārdrošus uzbrukumus, lai pēc tam atgrieztos atpakaļ uz bāzi. Visas grupas, kas slēpās biezos mežos, ir jau sen iznīcinātas. Bet mēs pagaidām neesam. Mūsu pretiniekiem ir grūti noticēt un saprast, ka mūsu bāze ir tiem taisni zem deguna noslēpta, un tādēļ helikopteri mums virsū nebāžas. Bet, kas attiecas uz slēpņiem un kordoniem,— tur vienkārši ir jābūt piesardzīgam.

— Vai esat gatavi, tauku maisi?

Grupa ir gatava. Slēpes ir pielāgotas, siksnas pārbaudītas.

— Palēkāsim.

Pirms došanās ceļā ir jāpalēkā uz vietas, lai pārliecinātos, ka nekas nedārd un nešķind.

— Ir laiks. Ejam.

10

— Paklausies, Šopēn. Iedomājies, ka mēs esam īstā karā. Komandiera vietnieks ir kritis, bet komandierim ir sašauta kāja. Vilkt sev līdzi — visus pazudināsi, viņu atstāt — arī grupai ir beigas. Ienaidnieki komandierim izgriezīs aknas, bet runāt piespiedīs. Pie mums Specnazā evakuācijas nav. Iedomājies, Šopēn, ka tu esi pieņēmis grupas vadību,— ko tu darīsi ar ievainoto grupas komandieri?

Šopēns izvelk no mazas kabatiņas uz jakas piedurknes šļirci — tūbiņu vienai reizei. Tā ir «svētlaimīgā nāve».

—   Pareizi, Šopēn, pareizi. Karā vienīgā iespēja izdzīvot mums ir nogalināt pašiem savus ievainotos.— Kontrolburtnīcā zīmēju vēl vienu plusu. Ir jau septiņpadsmitā diena pēc izmešanas. Aktīvi darbojas tikai piecas sešas diversijgrupas, to skaitā arī mūsējā. Haizivs grupa, kā arī Zloja (Piktā) grupa ir jau sen notvertas. 43. grupas komandieris to zina kaut kā intuitīvi. Piktais un Haizivs ir viņa draugi un sāncenši. Droši vien leitnants Čūska pašreiz domā par tiem un tikko manāmi smaida.

—   Vai esat gatavi? Laiks. Ejam, puiši.

Savus kareivjus viņš vairs nesaukā par tauku maisiem.

CETURTĀ NODAĻA

1.Eju pa sarkano paklāju.

Eju pa sarkano paklāju. Šeit es neesmu bijis veselas divdesmit trīs dienas. Esmu atradis no klusuma, no paklājiem, no siltuma. Vispār cilvēks ļoti ātri pārvēršas par mežoni un atgriežas dzīvnieku pasaulē viegli un brīvi, bez jebkādām grūtībām.

Štāba koridoros ir klusi un ērti. Šeit ir paēduši un tīri ļaudis, skūtas sejas. Šeit nav no aukstuma aizsmakušās komandiera balss un nepacietīgās suņu smilkstēšanas, kurus drīz palaidīs vaļā.

Mūsu 43. grupu notvēra kā vienu no pēdējām. Ielenca, iedzina gravā. Viss kā īstā karā. Un suņi bija īsti. Bet tie, mūsu četrkājainie draugi, pilnīgi nesaprot starpību: vai tā ir patiesa vajāšana, vai tās ir mācības . . . Tiem tas ir visviens.

Slaidais, lunkanais kareivis Pletne izlocījās arī no šīs situācijas. Viņu pirmo atgrieza no grupas un dzina prom uz upi, kurā jau ledus sāka iet. Bija iecerējuši viņu piespiest pie krasta. Bet viņš nometa jaku, nosvieda zemē automātu un metās peldēt starp ledus gabaliem. Vienam helikopteru pakaļ nesūtīja, bet suņi ūdenī iekšā negāja: nav jau tik dulli. Pēc piecām dienām viņš ieradās sava bataljona kazarmās — galīgi novājējis, tumši zilā milicijas šinelī. To viņš bija nozadzis.

Par to Pletnēm piešķīra seržanta, pakāpi un piecpadsmit dienas atvaļinājuma. Vispār tādu puišu bataljonā ir diezgan daudz. Atgriežas viņi bataljonā ar salauztām slēpēm, saplēstām jakām, dažreiz ar asiņainām brūcēm.

Mūsu grupu notvēra dziļā gravā, atgriežot visus ceļus.

Mūs atveda MVD pulka kazarmās. Sagaidīja kā vecus draugus, nopērāmies pirtī, mūs paēdināja, deva vienu diennakti izgulēties. Notvertajām grupām bija iepriekš atbrīvota viena kazarma, un pulka sanitārā daļa apkalpoja tikai mūs.

Pirtī MVD zaldāti skatās uz mums ar godbijību un cieņu: ģindeņi.

— Grūts jums, puiši, ir trāpījies dienests.

Mēs nerunājam pretī. Grūts jau tas ir. Bet katrs gads specnazā tiek skaitīts par pusotru gadu parastajā dienestā. Nodienē desmit gadus — piecpadsmit ierakstīs. Attiecīgi maksā pusotras algas un par lēcieniem maksā, un par katru reida dienu atsevišķi maksā klāt. Bet taukus mēs no jauna uzkrāsim. Ne velti saukā par tauku maisiem. Izgulējos. Atpūtos. Un atkal pa sarkano paklāju soļoju. Štābs mani sveic ar jokiem:

— Pastāsti, Vitja,— kā tu tiec vaļā no liekā svara?

— Ei, izlūk, tu no kurienes tāds iededzis?

Mana seja ir apdedzināta lielā salā, vējos un nežēlīgā ziemas saulē. Lūpas ir melnas, sasprēgājušas. Deguns nolupis.

— Ko tu teiksi, Vitjka, ja mēs svētdien izbrauktu ar slēpēm? Tas ir nežēlīgs joks. Tādus jokus es panesu ar grūtībām. Un vispār pēc Specnazā es visvairāk pasaulē nevaru ciest ļaudis, kas brīvprātīgi uzliek slēpes tikai tādēļ, ka viņiem nav vairāk ko darīt. Es eju pie izlūkdienesta priekšnieka.

— Atļaujat iet iekšā? Biedri apakšpulkvedi! Atvainojiet. .. Uz jaunajiem uzplečiem Kravcovam ir ne pa divām, bet pa trim zvaigznītēm . . .

— Biedri pulkvedi, vecākais leitnants Suvorovs no mācību kaujas uzdevuma izpildes ir ieradies!

—   Esi sveicināts!

—   Esiet sveiks, biedri pulkvedi! Apsveicu jūs.

— Paldies. Apsēdies.— Viņš raugās uz maniem kalsnajiem vaigiem.— Tevi ir pamatīgi aptēsuši. Vai esi izgulējies?

— Jā.

— Darba ir daudz. Tavas prombūtnes laikā pasaule ir pārmainījusies. Visīsākajā laikā pacenties ieiet lietas kursā. Visu esi aizmirsis reida laikā?

— Centos visu, ko zinu, atkārtot prātā . . .

—  Tevi pārbaudīt?

—  Jā.

—  Špangdalema.

— Špangdalemā ir ASV gaisa spēku aviobāze Rietumvācijā. 25 kilometrus uz ziemeļiem no Trīres pilsētas. Tur pastāvīgi bāzējas 52. taktiskais iznīcinātāju spārns. Septiņdesmit divi iznīcinātāji «F —4». Viens skrejceļš. Garums ir 3050 metru . Platums 45 metri . Spārna sastāvā ir . . .

— Labi. Ej.

2

Pasaule mainās ļoti strauji. Divdesmit trīs dienas man nebija pieejama informācija, un, re, man priekšā ir biezas mapes ar izlūkkopsaviļkumiem, pavēlēm, šifrtelegrammām. Divdesmit trīs dienu laikā pasaule ir izmainījusies līdz nepazīšanai. Es saprotu, ka izlūkošanas priekšnieks, saudzēdams manu patmīlību, uzdeva man vieglu jautājumu par nekustīgu objektu, par aviācijas bāzi. Ja viņš būtu uzdevis, piemēram, jautājumu par Bundesvēra 6. motokājnieku divīziju, tad es noteikti būtu nokļuvis neērtā stāvoklī. Situācijai ir jāseko pastāvīgi, citādi var pārvērsties par novecojušas informācijas nesēju. Tātad pilnīgi slepeni, .. Baltkrievijas kara apgabala aģentūras izlūkdienests ir atklājis «Peršing raķešu startbateriju aizsardzības pastiprināšanu Rietumvācijas teritorijā . . . Pilnīgi slepeni . . . Baltijas flotes izlūkpārvaldes 5. daļa ir reģistrējusi pilnīgu kodēšanas sistēmas nomaiņu Dānijas valdības un armijas sakaru kanālos . .. Pilnīgi slepeni . . . Ģenerālštāba aģentūras izlūkdienests ir atklājis . .. Pilnīgi slepeni. . . Baltijas kara apgabala 11. gvardes Armijas aģentūras izlūkdienests Rietumvācijas teritorijā ir reģistrējis darbus ar nolūku būvēt akas, domātas kodolfugasiem. . . Pavēlu Ģenerālštāba Otrās galvenās pārvaldes priekšniekam, GSVG, SGV, CGV (*GSVG — Padomju karaspēka grupa Vācijā, SGV — Ziemeļu karaspēka grupa, CGV — Centrālā karaspēka grupa.) Baltijas, Baltkrievijas un Piekarpatu kara apgabalu izlūkdienestu priekšniekiem pievērst sevišķu uzmanību informācijas vākšanai par kodol fugasu sistēmu VFR teritorijā. Ģenerālštāba priekšnieks ģenerālis Kuļikovs.

Pirms divdesmit trim dienām neviens neko nebija dzirdējis par kodolfugasiem . . . Un tagad milzīgie aģentūras izlūkdienesta spēki ir sviesti, lai atklātu šo noslēpumaino pašaizsardzības sistēmu Rietumos … . Mainās ari mūsu armijas seja . .. Slepeni. . . Par Aizbaikāla kara apgabala 8. gaisa šturmbrigādes eksperimentālo mācību rezultātiem. Pirms divdesmit trim dienām vēl nebija tādas brigādes .. . Pilnīgi slepeni. .. Pavēlu uzņemt bruņojumā tanku iznīcinātāju artilērijai izstrādājumu «Maļutka — M» ar vadīšanas sistēmu pēc diviem punktiem . . . Aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals A. Grečko . . . Pilnīgi slepeni. . . Tikai Specnaza virsniekiem . . . Ārzemju kursantu bojāejas apstākļu izmeklēšana Odesas speciālajā mācību centrā mācību kaujas gaitā ar «lellēm» . . . Pavēlu pastiprināt kontroli un apsardzi.. . Sevišķu uzmanību veltīt. . .

Šo pavēli es pārlasu trīs reizes. Skaidrs, kā ir jāapietas ar «lelli», kā to uzturēt un apsargāt. Tikai nav skaidrs, kas ir «lelle».

3

Nav viegli apmācīt ārzemju kaujiniekus un Specnaza aģentūru. Mēs, Specnaza padomju kaujinieki, darbosimies kara laikā, bet šie puiši darbojas jau tagad un visā pasaulē. Viņi bezbailīgi mirst par saviem gaišajiem ideāliem, nenojaušot, ka viņi ari ir Specnaza kaujinieki.

Apbrīnojami ļaudis! Mēs viņus apmācām, mēs tērējam miljonus viņu uzturēšanai, mēs riskējam ar mūsu valsts reputāciju, bet Viņi naivi uzskata sevi par neatkarīgajiem. Grūti ir strādāt ar tādu publiku. Atnākdami pie mums uz apmācībām, viņi atnes sev līdzi apbrīnojamu Rietumu bezrūpības garu. Viņi ir naivi kā bērni un augstsirdīgi kā romānu varoņi. Viņu sirdis liesmo, un viņu galvas ir pilnas ar aizspriedumiem. Runā, ka daži no viņiem uzskata, ka nedrīkstot nogalināt kāzās, citi domā, ka nedrīkst nogalināt bērēs. Savādnieki. Kapsēta tādēļ arī ir izgudrota, lai tur būtu mirušie.

Speciālais apmācības centrs šo romantiku un šīs muļķības ātri Izsitīs no galvas. Viņus arī plēš suņi, viņus arī piespiež skriet pa Uguni. Viņus apmāca nebaidīties no augstuma, nebaidīties asiņu, ātruma, nebaidīties ne svešas, nedz savas nāves, kad pēkšņā uzbrukumā viņi sagrābj lidmašīnu vai sūtniecību. Speciālais centrs viņus apmāca nogalināt. Nogalināt ar māku, mierīgi un ar baudu. Bet kas tad šinīs apmācībās var slēpties aiz termiņa «lelle»?

Mūsu sistēma noslēpumu saglabāšanai ir labi izstrādāta, noslīpēta un novesta līdz pilnībai. Mēs glabājam savus noslēpumus, iznīcinot tos, kas ir spējīgi teikt kaut ko lieku, totāli slēpjot milzu daudzumu faktu, bieži vien pat ne pārāk slepenu. Mēs glabājam noslēpumus, izmantojot speciālu cilvēku atlasīšanas sistēmu, caurlaižu sistēmu, sistēmu vertikālai un horizontālai pieejas ierobežošanai pie informācijas noslēpumiem. Mēs apsargājam savus noslēpumus ar suņiem, sargiem, signalizācijas sistēmām, ar seifiem, zīmogošanu, tērauda durvīm, totālu cenzūru. Un vēl mēs sargājam tos ar sevišķu valodu, speciālu žargonu. Ja arī kāds piekļūs klāt mūsu seifiem, ne sevišķi daudz viņš tur sapratīs.

Kad mēs runājam par pretinieku, tad mēs lietojam normālus, visiem saprotamus vārdus: raķete, kodollādiņa galva, ķīmiskie ieroči, diversants, spiegs. Tos pašus padomju līdzekļus sauc: izstrādājums GC, speciālie ieroči, Specnazs, speciāls avots. Daudziem terminiem ir dažādas nozīmes. «Čistka» vienā gadījumā nozīmē izslēgšanu no partijas, otrā — ļaužu masveida iznīcināšanu.

Vienam normālam vārdam var būt žargonā daudz sinonīmu. Padomju diversantus var nosaukt ar vienu kopīgu terminu Specnaz, bez tam vēl ir tādi termini kā dziļā izlūkošana, tūristi, ziņkārīgie, reida dalībnieki. Kas tad mūsu valodā slēpjas aiz vārda «lelle»? Vai izmanto «lelles», apmācot arī padomju kaujiniekus? Vai arī tā ir tikai ārzemju kursantu privilēģija? Vai «lelles» bija arī agrāk, jeb vai tās ir jaunums, kā tas ir ar gaisa šturmbrigādēm?

Es aizveru mapi ar stingru nodomu uzzināt šī termina nozīmi. Šim nolūkam ir tikai viens paņēmiens: izlikties, ka es saprotu, par ko ir runa, un tad nejauša saruna kāds zinošs var pateikt drusciņ vairāk, nekā viņš drīkst. Dažreiz pietiek ar kādu nieka kripatiņu, lai uzminētu.

4

296. atsevišķais izlūkbataljons Specnaz ir noglabāts ar māku, Ir 13. Armijā sakaru pulks. Pulks nodrošina štābu un komandpunktus. Caur šo pulku iet svarīgi valsts noslēpumi, un tādēļ tas tiek sevišķi stingri apsargāts. Pulka teritorijā ir iedalīta speciāla norobežota vieta, kur dzīvo mūsu bataljons. Visi diversanti valka sakarnieku formu. Visas mašīnas bataljonā ir slēgti furgoni, tādi paši ka sakarniekiem. Tādējādi no malas ir redzams tikai sakaru pulks un nekas vairāk. Bet tas vēl nav viss, arī pašā pulkā vairums kareivju un virsnieku domā, ka ir trīs parastie sakaru bataljoni un viens neparasts, sevišķi slepens, droši vien sakariem ar valdību.

Bet arī paša bataljona iekšienē ir ne mazums noslēpumu. Daudzi diversanti domā, ka viņu bataljonā ir trīs izpletņlēcēju rotas, kas ir sastādītas no parastiem, bet tikai spēcīgiem un izturīgiem kareivjiem. Tikai tagad es uzzināju, ka tas vēl nav viss. Bez trim rotām vel ir speciāls vads, kas ir nokomplektēts ar profesionāļiem. Šis vads tiek turēts citā vietā, atsevišķi no bataljona. Tas ir domāts sevišķi sarežģītu uzdevumu veikšanai. Es to uzzināju tikai tādēļ, ka man kā informācijas virsniekam nāksies apmācīt šos ļaudis ar mana amata jautājumiem: kā pareizi un ātri atklāt svarīgu objektu pretinieka teritorijā. Es braucu ciemos pie šī vada pirmo reizi un esmu mazliet uztraukts.

Mani uz turieni ved personiski pulkvedis Kravcovs. Viņš mani stādīs priekša.

—   Uzmini — kādu maskēšanas veidu mēs esam izgudrojuši šim vadam?

—   Tas man nav pa spēkam, biedri pulkvedi. Man nav nekādu faktu analīzei.

—   Tomēr pamēģini to izdarīt. Tas tev ir pārbaudījums tavai atjautībai. Iedomājies viņus, tāpēc jau tev ir dota iztēle, un pamēģini viņus noslēpt, iedomādamies, ka tu esi 13. Armijas izlūkdienesta priekšnieks.

—   Viņiem ir jābūt skaidrībā par to apkārtni, kur viņiem nāksies darboties, tādēļ viņiem ir bieži jābrauc uz ārzemēm. Viņiem ir jābūt labi trenētiem… Es viņus, biedri pulkvedi, apvienotu sporta komandā. Ir gan maskēšana, gan iespēja braukāt uz ārzemēm …

—   Pareizi,— viņš smejas.— Viss ir vienkārši. Viņi ir CSKA biedrības sporta komanda: izpletņlēcēji, skrējēji, šāvēji, bokseri, cīkstoņi. Katrā armijā un flotilē ir tāda komanda. Katrā kara apgabalā, flotē, karaspēka grupā ir vēl spēcīgākas un vēl labāk sagatavotas sporta komandas. Sportam mēs naudu netaupām. Bet kur tu šiem saviem sportistiem noslēptu mācību centru?

— Dubrovicā.

Viņš ir izlūks. Viņš prot valdīt pār sevi. Tikai zobi drusciņ nočirkstēja un noraustījās vaigu muskuļi.

— Kāpēc Dubrovicā?

— Mūsu mīļās 13. sastāvā ir tikai viens soda bataljons nepakļāvīgiem kareivjiem, un tas atrodas Dubrovicā. Armijas cietums. No mūsu divīzijas bieži uz turieni veda kareivjus. Žogi tur ir augsti, suņi nikni, dzeloņstieples daudzās rindās. Norobežo NV sektoru un izvieto jebkuru sevišķi slepenu objektu. Vajadzīgos ļaudis var vest uz turieni arestantu mašīnās — neviens neuzzinās …

— Mūsu 13. ir ne mazums objektu, kas tiek labi apsargāti, piemēram, APRTB (*Pārvietojama armijas raķešu tehniskā bāze.) .. .

— Šinī APRTB nav kur turēt «lelli» . ..

Viņš tikai pavērās manī ar ilgu, smagnēju skatu, bet neko neteica.

5

Tikai rudens naktī ir tik daudz zvaigžņu. Tikai aukstā septembra naktī var tās redzēt tik skaidri, it kā sudraba nagliņas uz melna samta.

Cik to raugās uz mums no aukstā, melnā tukšuma! Ja mēs paskatītos uz Lielajiem Greizajiem Ratiem, tad blakus spilgtajai zvaigznei, tai, kas atrodas kausa roktura lūzumā, varētu ieraudzīt pavisam mazu zvaigznīti. Iespējams, ka tā nemaz tik maza nav, vienkārši atrodas ļoti tālu. Varbūt tas ir milzīgs spīdeklis ar desmitiem lielu planētu, kas riņķo tam apkārt. Bet varbūt tā ir galaktika ar miljardiem spīdekļu . ..

Visumā mēs, protams, neesam vieni. Kosmosā ir miljardi planētu, kas ir ļoti līdzīgas mūsējai. Kāpēc mums ir jāuzskata sevi par izņēmumu? Mēs neesam izņēmums. Mēs esam tādi kā visi. Varbūt tikai acu forma un krāsas mums ir dažādas. Vienas planētas iedzīvotājiem acis ir zilas kā pulkvedim Kravcovam, bet kādas citas — zaļas, trīsstūrainas, ar smaragdzaļu nokrāsu. Šeit arī laikam visas atšķirības beidzas. Visādā citādā ziņā mēs esam vienādi — mēs visi esam zvēri. Zvēri, protams, arī dažādi mēdzi būt: domājoši, civilizēti un nedomājoši. Pirmie atšķiras no otriem! ar to, ka savu zvēra dabu cenšas maskēt. Kad mums ir daudzi pārtikas, siltuma un mātīšu, tad mēs varam atļauties labestību un līdzcietību. Bet, tiklīdz daba un liktenis nostāda jautājumu asi «Vienam izdzīvot, otram nosprāgt,»— mēs nekavējoties iecērtam savus dzeltenos ilkņus kaklā kaimiņam, brālim, mātei.

Visi mēs esam zvēri. Es esmu noteikti un necenšos to slēpt. Un iemītnieks uz divpadsmitās planētas, kas pieder oranžkrāsas spīdeklim, kas ir aizmirsta bez vārda galaktikas dziļumos. Viņš ari ir liels zvērs, tikai cenšas izlikties, ka ir labs. Un 13. Armijas pulkvedis Kravcovs, izlūkdienesta priekšnieks,— viņš arī ir zvērs. Viņš ir tāds eksemplārs, kādu reti var sastapt. Neliela auguma, iznesīgs, seja skaista, jauna, drusciņ augstprātīga. Smaids plats, uzpērkošs, bet mutes kaktiņi vienmēr uz leju — tā ir atturības un precīza aprēķina zīme. Acu skats ir sagraujošs, neatlaidīgs. Viņa! acu skats piespiež sarunu biedru mirkšķināt acis un novērst tās. Rokas ir skaisti veidotas — ne proletārieša. Pulkveža uzpleči viņam ļoti piedien. Tāda tipa ļaudīm dažreiz ir savādi paradumi. Daži no viņiem, es esmu dzirdējis, vāc kopā sarūsējušas kapeikas. Interesanti, ar ko mūsu pulkvedis aizraujas? Man un mums visiem viņš ir mīklains cilvēks. Mēs zinām par viņu neticami maz, viņš zina par katru no mums visu. Viņš ir zvērs. Mazs, asinskārīgs, nāvīgi bīstams. Viņš zina savu mērķi un iet uz to taisni, nemetot līkumus. Viņš zina savu ceļazvaigzni. Tās nosaukums ir vara. Viņš sēž pie ugunskura, un sarkanīgas ēnas mētājas pa viņa enerģisko seju ar platajiem vaigu kauliem. Melns pareizs profils. Sarkanas ēnas, nekā vairāk. Nekādu pārvietošanu. Nekādus! kompromisus. Ja es pielaidīšu vienu kļūdu, tad viņš mani sabradās, saberzīs putekļos. Ja es viņu krāpšu, viņš to sapratīs pēc manām acīm — intelekts viņam ir milzīgs.

— Suvorov, par ko tu gribi uzdot jautājumu?

Mēs esam vieni pie ugunskura nelielā gravā bezgalīgajā stepē. Mūsu mašīna ir noslēpta krūmos, un vadītājam ir atļauts gulēt Mums priekša ir gara rudens nakts.

— Jā, biedri pulkvedi, es sen jau gribu jums uzdot jautājumu .. . Jūsu pakļautībā ir simtiem jaunu, saprātīgu un perspektīvu virsnieku, labi apmācītu, ar lieliskām manierēm … Bet es esmu no zemniekiem, es neesmu lasījis daudzas grāmatas, par j kurām jūs runājat, man ir grūti jūsu lokā … Man nav interesanti rakstnieki un gleznotāji, par kuriem jūs esat sajūsmā . .. Kādēļ jūs izvēlējaties mani?

Viņš ilgi ņemas ar tējkannu, acīmredzot domādams pateikt man kaut ko parastu par manu čaklumu un atjautību vai teikt patiesību. Tējkannā viņš vāra barbarisku dzērienu: kafijas un konjaka maisījumu. Ja izdzersi — veselu diennakti negulēsi.

— Es tev, Viktor, pateikšu patiesību, tādēļ ka tu to saproti pats, tāpēc ka tevi ir grūti apmānīt, tāpēc ka tev tā ir jāzina. Mūsu pasaule ir nežēlīga. Tajā var izdzīvot, tikai rāpjoties uz augšu. Ja tu apstāsies, tad tu noriposi lejā un tevi sabradās tie, kas pa taviem kauliem lien augšup. Mūsu pasaule ir asiņaina bezkompromisa . Cīņa starp sistēmām, vienlaicīgi tā ir cīņa starp personībām. Šinī cīņa katram ir vajadzīga palīdzība un atbalsts. Man ir vajadzīgi palīgi, kas ir gatavi uz jebkuru darbu, gatavi iet nāves briesmās uzvaras labad. Bet mani palīgi nedrīkst mani nodot visgrūtākajā brīdī. Šim nolūkam der tikai viens paņēmiens: atlasīt palīgus no pašas apakšas. Par visu tev ir jāpateicas man, un, ja mani izdzīs, tad izdzīs arī tevi. Ja es visu pazaudēšu, tad visu pazaudēsi arī tu. Es esmu tevi paņēmis, esmu tevi atradis pūlī ne tavu talantu dēļ, bet tādēļ, ka tu esi pūļa cilvēks. Tu nevienam neesi vajadzīgs. Ja kaut kas ar mani notiks, tad arī tu no jauna atradīsies pūlī, pazaudējis varu un privilēģijas. Šis palīgu un miesassargu izvēlēšanas paņēmiens ir vecs kā pasaule. Tā ir darījuši visi valdnieki. Ja tu mani nodosi — pazaudēsi visu. Arī mani paņēma no putekļiem. Mans aizbildnis iet uz augšu un velk mani aiz sevis, rēķinoties ar manu atbalstu jebkurā situācijā. Ja viņš aizies bojā — kam tad es būšu vajadzīgs?

—   Jūsu aizbildnis ir ģenerālis Obaturovs?

—   Jā. Viņš izvēlējās mani savai grupai, kad viņš bija majors un es leitnants … ne pārāk veiksmīgs.

—   Bet viņš arī kādam kalpo. Viņu arī kāds velk uz augšu?

—   Pats par sevi saprotams. Tikai tā nav tava darīšana. Esi pārliecināts, ka tu esi pareizajā grupā, ka arī ģenerālleitnantam Obaturovam ir ļoti spēcīgi aizbildņi Ģenerālštābā. Bet tevi, Suvorov, es jau labi zinu. Man ir tāda nojauta, ka tas nav tas jautājums, kas tevi moka. Kāds ir tavs jautājums?

—   Pastāstiet man par Akvāriju.

—   Tu arī to zini? Dzirdēt šo vārdu tu nevarēji. Tātad tu to esi kaut kur redzējis.

—   Portreta otrajā pusē.

—   Ak tad tur! Klausies, Suvorov, par to nekad nevienam nejautā. Akvārijs pārāk nopietni izturas pret saviem noslēpumiem. Tu uzdosi jautājumu, bet tevi pakārs uz āķa. Nē, es nejokoju. Aiz žokļa vai aiz ribas — un uz augšu. Stāstīt par Akvāriju es vienkārši nevaru. Lieta tā, ka tu vari izstāstīt vēl kādam, bet tas savukārt citam. Bet atnāks brīdis, kad notikumi sāks risināties pretējā virzienā. Vienu arestēs, uzzinās no viņa, kur viņš ir dzirdējis šo vārdu, un parādīs uz tevi, bet tu uz mani.

—   Vai jūs domājat, ka, ja mani sāks spīdzināt, es nosaukšu jūsu vārdu?

—   Par to es nešaubos un tu nešaubies. Tikai muļķi domā, ka ir stipri cilvēki, kuri var spīdzināšanu izturēt, un gļēvi, kas neiztur Tie ir nieki. Ir labi izmeklētāji un ir slikti. Akvārijā izmeklētāji ir labi… Ja tu nokļūsi uz konveijera, tad tu atzīsies visos grēkos, ieskaitot arī to, kas nekad nav bijis. Bet… es ticu, Viktor, ka mēs nenokļūsim uz konveijera, un tādēļ es tev drusciņ izstāstīšu …

—   Kādas tur zivis dzīvo?

—   Tur dzīvo tikai viena suga — pirejas.

—   Vai jūs esat strādājis Akvārijā?

—   Nē, tāds gods man vēl nav bijis. Varbūt nākotnē . .. Tur droši vien uzskata, ka man zobi nav vēl pietiekoši asi. Tātad klausies: Akvārijs ir Ģenerālštāba 2. Galvenās pārvaldes centrāla ēka, tas ir, Galvenā izlūkošanas pārvalde — GIP. Militārā izlūkošana ar dažādiem nosaukumiem eksistē kopš 1918. gada 21.oktobra. Tanī laikā Sarkanā Armija jau bija milzīgs un spēcīgs organisms. Armiju vadīja Galvenais štābs — armijas smadzenes. Bet štāba reakcija bija palēnināta un neprecīza, tādēļ ka organisms bija akls un kurls. Informācija par pretinieku nāca iekšā no ČK. Tas ir tas pats, ja cilvēks saņemtu informāciju ne ar savām acīm un ausīm, bet ar cita cilvēka vārdiem. Turklāt čekisti skatījās uz armijas pasūtījumiem, kā uz kaut ko maznozīmīgu. Citādi nemaz nevar būt: slepenpolicijai ir savas prioritātes. Ģenerālštābam savas. Lai cik arī dotu Ģenerālštābam informāciju no ārpuses, tās nekad nebūs pietiekošā daudzumā. Iedomājies, gadās neveiksme — no kā pieprasīt atbildību? Ģenerālštābs vienmēr var teikt, ka informācijas par pretinieku bija par maz, tādēļ arī neveiksme. Viņam vienmēr būs taisnība, jo, lai cik daudz arī būtu savākta informācija, Ģenerālštāba priekšnieks vienmēr var uzdot vēl miljonu jautājumu, uz ko nav atbildes. Tieši tādēļ arī bija nolemts atdot militāro izlūkošanu Ģenerālštāba rokās — lai Ģenerālštāba priekšnieks to pārvalda: ja ir nepietiekoša informācija par pretinieku, tad tā ir paša Ģenerālštāba vaina.

—   Un KGB nekad nav centusies pārņemt savā varā GIP?

—   Vienmēr ir centusies to darīt. Un tagad arī. Reiz tas izdevās Ježovam: viņš bija vienlaicīgi NKVD un ari militārās izlūkošanas šefs. Par to viņu nācās nekavējoties iznīcināt. Viņa rokās izrādījās pārāk daudz varas. Viņš bija kļuvis vienīgais slepenās darbības kontrolieris. Augstākajai vadībai tas ir drausmīgs monopols. Kamēr eksistē vismaz divas slepenas organizācijas, kas ved slepenu cīņu savā starpā,— var nebaidīties no sazvērestības vienā no tām. Kamēr ir divas organizācijas — ir darba kvalitāte, tāpēc ka ir konkurence. Tā diena, kad viena organizācija aprīs otru, kļūs par Politbiroja pēdējo dienu. Bet Politbirojs to nepieļaus. Darbība ir ierobežota ar naidīgu organizāciju darbību. Valsts iekšienē MVD pilda ļoti līdzīgu darbu. MVD un KGB ir gatavi viens otru aprīt. Bez tam valsts iekšienē darbojas vēl viena slepenpolicija — Tautas kontrole. Staļins kļuva par diktatoru, atnācis tieši no šīs organizācijas vadītāja posteņa,— no Tautas kontroles. Bet ārzemēs KGB slepeno darbību līdzsvaro Akvārija darbība. GIP un KGB pastāvīgi plēšas par informācijas avotiem, un nesi tādēļ abas organizācijas darbojas ar tādiem panākumiem.

Es klusēju, gremodams dzirdētā jēgu. Mums priekšā ir gara nakts. Apmēram trīsdesmit metru attālumā no mums ir noslēpta liela uzpūšama gumijas raķete «Peršing»— amerikāņu oriģināla precīza kopija. Pagājušo nakti viss diversijbataljons Specnaz bija izmests nelielās grupās tālu no šīs vietas. Sacensības. Maršruts — 107 kilometri . Maršrutā ir pieci kontrolpunkti: raķetes, radiolokators, štābs. Grupa, kas pirmā veiks visu maršrutu, atklājot visus objektus un paziņojot to precīzas koordinātes, dabūs atvaļinājumu un zelta pulksteni katram zaldātam. Visi uzvarējušās grupas ierindnieki kļūs par jaunākajiem seržantiem, seržanti — par virs-seržantiem. Izlūkdaļas augstākais komandsastāvs kontrolē, kā grupas iet pa maršrutu. Pats Kravcovs mēdz lidot ar helikopteru pa sacensības maršrutu. Bet šodien viņš nez kāpēc ir nolēmis atrasties kontroles punktā, un mani viņš ir izvēlējies par palīgu.

—   Tā rādās, nāk.

—   Parunāsim pēc tam.

6

Akmentiņi tikko dzirdami čirkst zem kājām un ripo lejup, Gravā klusi nolaižas, slīdēdama kā čūska, milzīga ēna. Ugunskura liesmas naktī ir drusku apžilbinājušas plecīgo diversantu. Viņš raugās mūsu sejās un, pazinis Kravcovu, ziņo:— Biedri pulkvedi, 29. reidgrupa no Specnaza otrās rotas. Grupas komandieris Poļiščuks.

— Laipni lūdzam, seržant.

Seržants pagriežas pret grupu un klusi svilpo, kā to dara susļiki. Pa nogāzi lejup sāk čirkstēt diversantu zoles. Divi ieņem pozīcijas uz kalna kores: novērošana un aizsardzība. Radists ātri i/vērš antenu. Divi izstiepj brezentu: zem brezenta strādās grupas šifrētājs. Kā viņš gatavo ziņojumu, vienkāršiem mirstīgiem nav atļauts zināt, un tādēļ viņa darba laikā viņš vienmēr atrodas zem brezenta. Kaujas apstākļos grupas komandieris ar savu galvu atbild par šifriem un šifrētāju. Ja grupai draud briesmas, komandiera pienākums ir nogalināt šifrētāju, šifrus un šifrēšanas mašīnu iznīcināt. Ja viņš to neizdarīs, tad atbildēs ar savu dzīvību ne tikai viņš pats, bet arī visa grupa.

Lūk, ziņojums ir gatavs. Tagad mēs visi to redzam: parasta kinolenta ar vairākām rindām akurātu caurumiņu uz tās. Ziņojumu ieljek radiostacijā. Stacija vēl nav ieslēgta un noskaņota. Radists skatās uz hronometru. Lūk, nospiež pogu. Radiostacija ieslēdzas, automātiski noskaņojas, izvelk caur savām iekšām lentai gabalu un tūlīt izspļauj ārā. Vairākas krāsainas lampiņas uz stacijas tūlīt dziest. Viss sakaru seanss ir ildzis ne vairāk kā sekundi. Informācijas lādiņu radiostacija praktiski izšauj.

Šifrētājs pieliek klāt sērkociņu pie lentas, un tā vienā mirkli pazūd ar piktu šņācienu. Kinolenta tikai liekas parastā. Tā deg tikpat ātri, kā radiostacija pārraida ziņojumu.

— Vai esat gatavi? Palēkāsim. Ir laiks. Iesim.

Nežēlīgs ir seržants Poļiščuks, un roka arī viņam smagai Grupu nobeigs, bet dzīs to bez apstājas. Bet cāļus gan beigās skaita! Pagaidām viss iet labi. Bet ja grupa pirmajos divsimt kilometros nobeigsies? Grupu komandieriem ir dotas lielas tiesības. Tāpēc jau arī ir sacensības. Ja gribi — apturi grupu. Ja gribi — atļauj tiem pagulēt. Ja gribi — pēc katrām marša desmit minūtēm atpūties. Bet, ja tu izrādīsies pēdējā grupu desmitā,— noraus tev seržanta uzplečus, norakstīs ierindniekos, bet uz seržanta vietu ir daudz tīkotāju.

—   Biedri pulkvedi, pirmās rotas vienpadsmitā grupa. Komandieris seržants Stoļars.

—   Laipni lūdzam, seržant. Darbojies, nepievērs uzmanība mūsu klātbūtnei.

—   Klausos! Degunradzi un Nejaukais Pīlēn — uz apsardzi!

—   Klausos!

—   Vēmēj!

—   Es!

—   Dod sakarus!

—   Ir sakari.

—   Vai esat gatavi? Palēkāsim. Ir laiks. Ejam.

Tagad grupas ies straumēm. Tā sacensībās iet vienmēr. Dažai grupas izraujas tālu uz priekšu, pēc tam iet galvenā masa ar īsiem pārtraukumiem vai vispār bez pārtraukumiem un tikai pēc tam atpalikušie un tie, kas ir apmaldījušies. Daži atpūšas pie mūsu ugunskura veselu stundu. Citi pat divas. Daži apstājas, tikai, lai izvērstu sakarus, pārraidītu ziņojumu — un atkal uz priekšu Mums blakus dažas grupas gatavo savas vienkāršās vakariņas Mācību gaitā iededzināt uguni ir aizliegts, un tādēļ diversanti gatavo sev vakariņas vai ko citu ar spirta tableti. Bet sacensības var lietot ari uguni. Sacensībās galvenais — precīza orientēšanās, ātrums, koordinātu noteikšana un sakari. Pārējais ir ne tik svarīgs.

No ugunskura nāk patīkama smarža. Diversanti cep vistu. Cep to pēc speciālas metodes: izņēma iekšas, nogrieza galvu un kājas, bet nenoplūca. Pēc tam vistu nosmērēja ar biezu mālu kārtu — un uz ugunskura. Jau ir jūtama smarža. Drīz tā būs gatava. Diversantam nav kastroļu, tāpēc nākas gatavot mālos. Kad tā pavisam izcepsies, mālus atsitis nost, un kopā ar māliem aties nost arī spalvas — un vistiņu ar visiem taukiem uz galda.

—   Biedri pulkvedi, lūdzam pie galda.

—   Paldies. Bet kur tad jūs dabūjāt vistu?

—   Savvaļas, biedri pulkvedi. Bezpajumtniece.

Sacensību gaitā specnazovieši bieži atrod arī meža cūku, vistu vai gaili. Dažreiz trāpās savvaļas kartupeļi, savvaļas tomāti un gurķi, savvaļas kukurūza. Cita grupa vāra kukurūzu milzīgā tējkannā.

—   No kurienes tējkanna?

—   Nu kā lai jums saku. Mētājās uz ceļa. Ko tad, domājam, vai tad var ļaut, lai manta iet zudumā? Nogaršojiet kukurūzu! Ļoti garšīga.

Kravcovam ir tāds princips: zaldāta ielūgumu viņš pieņem ar pateicību, kā viņš pieņem ielūgumu no kara apgabala štāba priekšnieka vai paša komandiera. Nekādu starpību viņš nepasvītro. Jautri iet pie ugunskura.

— Apmāni savu tuvāko, citādi tālais tev tuvosies un tevi apmānīs.

Pulkvedis ir jokdaris. Viņa dēļ jebkurš diversants pārraus rīkli. Nav vienkārši panākt tādu cieņu starp viņiem. Pakļaujas viņi jebkuram noliktam virs viņiem priekšniekam, bet izrāda cieņu ne katram, un zvērīgi viltīgais diversants zina tūkstoti dažādu paņēmienu, kā savam komandierim parādīt cieņu vai necieņu. Bet par ko tad viņi ciena Kravcovu? Par to, ka tas savu zvēra dabu neslēpj un necenšas to darīt. Diversanti ir pārliecināti, ka ļaužu daba ir netikumīga un neizlabojama. Tas viņiem ir labāk redzams. Viņi katru dienu riskē ar savu dzīvību, un viņiem ir iespēja ik dienu vērot cilvēku uz dzīvības un nāves robežas. Tāpēc viņi visus cilvēkus šķiro labos un sliktos. Labs, pēc viņu saprašanas, ir tāds cilvēks, kas neslēpj zvēru, kas sēž viņā. Bet tas, kurš cenšas izlikties labs,— tas ir bīstams. Visbīstamākie ir tie ļaudis, kuri ne tikai demonstrē savas pozitīvās īpašības, bet arī iekšēji tic, ka viņi ir labi. Riebīgs noziedznieks var nogalināt vienu cilvēku vai desmit vai simt. Bet noziedznieks nekad negalina, neslepkavo cilvēkus miljoniem. Miljonus slepkavo tikai tas, kas uzskata sevi par labu. Robespjēri nāk ne no noziedzniekiem, bet no vislabsirdīgākajiem, vishumānākajiem. Giljotīnu ir izgudrojuši ne noziedznieki, bet humānisti. Visbriesmīgākos noziegumus vēsturē ir izdarījuši ļaudis, kas nedzēra vodku, nesmēķēja, saglabāja uzticību sievai un baroja vāveres no plaukstas.

Puiši, ar kuriem mēs pašreiz graužam kukurūzu, ir pārliecināti, ka cilvēks var būt labs tikai līdz noteiktai robežai. Ja dzīve piespiedīs, labi cilvēki kļūs slikti, un tas var notikt visnepiemērotākajā brīdī. Lai cilvēks būtu gatavs kādai pārmaiņai, labāk nepīties ar labiem cilvēkiem. Labāk ielaisties darīšanās ar tādu cilvēku, kas pašreiz ir slikts. Vismaz zini, ko no tāda var gaidīt, kad liktenis parādīs atņirgtus zobus. Pulkvedis Kravcovs tādā nozīmē ir viņiem savs cilvēks. Piemēram, iet meitene ar pamatīgām krūtīm pa ielu. Dibens kā divi arbūzi tīkliņā, veļas uz vienu un otru pusi. Ko šinī gadījumā darīt diversantam? Vismaz ar acīm izvaros, ja citādi nav iespējams. Un arī pulkvedis Kravcovs tā darīs, nekautrēsies. Par to viņu ciena.

Bīstams ir tas, kas sievietei neskatās pakaļ. Bīstams ir tas, kas mēģina parādīt, ka tas viņu pavisam neinteresē. Tieši starp tādiem var atrast slepenus sadistus un slepkavas.

Kravcovs nepieder pie šīs kategorijas. Viņam patīk sieviešu dzimums (kurš to nemīl?), un nekādu noslēpumu viņš no tā netaisa. Mīl varu — kāpēc savu mīlestību uz to slēpt? Bet mīl viņš to stipri. Jebkuru varu.

To es izjutu pirmo reizi, kad redzēju, kā viņš sita lelli. Tā bija varenības un nežēlīgas varas apoteoze.

Lelle nozīmē tādu cilvēku. Cilvēku, kas paredzēts treniņiem. Kad tu nodarbojies ar mācību cīņu pret savu biedru, tad tu jau iepriekš zini, ka viņš tevi nenobeigs. Un viņš zina, ka tu viņu nenogalināsi. Tāpēc interese par tādu mācību cīņu zūd.

Bet lelle tevi var nogalināt, un arī tevi ne pārāk lamās un rās, ja tu lellei salauzīsi ribas vai nolauzīsi kaklu.

Darbs mums ir atbildīgs. Un mums roka nedrīkst drebēt atbildīgā mirklī. Un nedrebēs. Bet, lai mūsu komandieriem būtu pilna pārliecība par to, mums treniņa nolūkos piegādā lelles. Lelles nav mūsu izgudrojums. Tās izmantoja arī pirms mums un daudz plašāk, bet sauca citādāk. Čekā tās sauca par gladiatoriem. NKVD — par volontieriem, SMERŠā — par robinsoniem, bet pie mums — par lellēm.

Lelle ir noziedznieks, kam ir piespriests nāves sods. Tos, kas ir veci, vāji, tos, kas zina ļoti daudz,— iznīcina tūlīt pēc sprieduma pasludināšanas. Bet to, kas ir spēcīgs un izturīgs, pirms nāves izmanto mūsu valsts varenības nostiprināšanai. Runā, ka nosodītos uz nāvi sūtot uz urāna raktuvēm. Nieki. Urānu rok parastie ieslodzītie. Uz nāvi nosodītos izmanto produktīvākā veidā. Viens tādiem pielietojumiem ir izmantot tos kā lelles specnazā. Mums ir labi un viņam arī. Mēs varam slīpēt cīņas paņēmienus, nebaidoties sakropļot pretinieku, bet viņam tiek atlikta uz kādu laiku nāve.

Kādreiz gladiatoru un leļļu visiem pietika. Tagad trūkst. Mums visa kā trūkst. Te nav maizes, te nav gaļas, bet tagad, lūk, trūkst leļļu — visiem nepietiek. Bet gribētāju izmantot lelles nepaliek mazāk. Bet kur tu viņus ņemsi? Tādēļ ir pavēle izmantot lelli ilgāku laiku, saudzīgi. Bet tas nodarbību kvalitāti ne pārāk ietekmē. Tu viņu nevari stipri kropļot, bet viņam nav nekādu ierobežojumu. Viņš var nomirt jebkurā brīdī. Viņam nav ko zaudēt. Nolauzt kādam kaklu var pilnīgi mierīgi. Tādēļ kauja ar lelli ir simtreiz derīgāka nekā treniņš ar instruktoru vai kolēģi. Cīņa ar lelli ir īsta cīņa. īsts risks.

Visā bataljonā specnaz ir tikai viens sevišķi profesionāls vads, kas tiek pielaists pie trenēšanās ar lellēm. Trīs parastās diversijrotas par leļļu eksistenci vienkārši nezina. Speciālais vads ir atdalīts no bataljona: gan vieta ir labi apsargāta, gan ir kur turēt lelles.

Nemīl Kravcovs velti riskēt. Bet mīl varu. Un tādēļ, nokļuvis Dubrovicā, viņš katru reizi pārģērbjas un iet pats personiski trenēties ar lellēm. Viņš trenējas ilgi un sīksti. Viņš ir ļoti neatlaidīgs.

7

Drusku ūdens, puskārbas kafijas, labu konjaka porciju — un uz uguns. Tādam barbariskam maisījumam ir ilgi jāvārās. Iedzersi — lēkāsi kā jauns kazlēns. Patīkamā smarža kairina nāsis.

Pelēka ausma. Auksta migla. Kodīgi ugunskura dūmi. Mēs atkal esam vieni.

—  Vai daudz asiņu KGB ir izdzēris?

—  Vai tu, Vitja, par visu armiju vai tikai par izlūkiem?

—  Gan par armiju, gan par izlūkiem.

—  Daudz.

—  Kādēļ tā ir iznācis?

—  Mēs bijām pārāk naivi. Mēs kalpojām Dzimtenei, bet čekisti paši sev un partijai.

—  Vai tas var atkārtoties?

— Jā. Ja mēs būsim tikpat naivi kā agrāk . . .

Viņš maisa ar karoti konjaka viru. Bet man liekas, ka viņš manu likteni lemj. Ne velti viņš viens ar mani tukšā stepē atrodas, ne velti viņš tādas sarunas ar mani ved. Pastāstīdams man par Akvāriju, viņš ir uzticējis savu likteni. Es taču varu to samaitāt. Kāpēc viņš tā riskē? Laikam gan viņš prasa no manis manu paša likteni. Es esmu ar mieru riskēt kopā ar Kravcovu arī viņa labad. Bet kā man to pateikt?

—   Mēs nedrīkstam tiem atļaut, lai viss tas atkārtojas. Mūsu Dzimtenes labad mums ir jābūt stipriem. Armijai ir jābūt tikpat spēcīgai kā KGB …— Pēkšņi es nojaušu, ka tas ir viss, ko viņš no manis gaida.— Mēs nedrīkstam viņiem to atļaut. Čekistu varas monopols var nožņaugt padomju varu . ..

—   Bet arī militārās varas monopols var iznīcināt padomju varu. Vai tu no tā nebaidies, Viktor?— Viņš skatās man taisni acīs.

—   Nebaidos.

—   Ko tu manā vietā darītu? Padomju ģenerāļu un maršalu vietā?

—   Es uzturētu stiprus kontaktus ar kolēģiem. Ja vienam draud briesmas, tad visiem ģenerāļiem un maršaliem ir viņš jāaizstāv. Mums ir vajadzīga solidaritāte.

—   Iedomājies, ka ir tāda solidaritāte. Slepena, protams. Iedomājies, ka partija un KGB ir nolēmuši vienu no mums nogāzt. Kā visiem pārējiem reaģēt? Streikot? Visiem atkāpties no amata?

—   Es domāju, ka mums ir jāatbild ar triecienu pret triecienu. Taču ne pret visiem mūsu ienaidniekiem, bet tikai pret pašiem bīstamākajiem. Ja jums personiski ir grūtības ar vietējo partijas vadību vai ar KGB, ne jau jums vienam vajag ar tiem cīnīties, bet visi jūsu draugi no visas Savienības izdara slepenus triecienus pret jūsu ienaidniekiem. Un otrādi — ja kāds no jūsu tālajiem draugiem ir ķezā, jums ir jāizmanto viss savs spēks, lai izdarītu slepenus triecienus pret viņa ienaidniekiem . . .

—   Labi, Suvorov, bet atceries, ka šī saruna nekad nav bijusi. Tu vienkārši esi pārāk daudz izdzēris konjaku un visu pats izdomājis. Iegaumē, ka vislabāk stāvēt tālāk no visām šīm cīņām, bet tad tu tā arī paliksi putekļos. Cīņa par varu ir nežēlīga cīņa. Tas, kurš ir paspēlējis, tas ir noziedznieks. Uzvarētājam ir vienalga, vai tu esi izdarījis noziegumu vai ne. Visviens tu esi noziedznieks. Tādēļ labāk ir to darīt nekā būt naivam muļķim. Ja tu ar vilku dzīvo . . . Citādi tevi apēdīs. Ja tu esi sācis iet pa šo ceļu, tad labāk neiekrist, bet, ja tu iekriti, tad neatzīties, bet, ja tomēr atzīties, tad tikai kādā vienkāršā lietā, bet ne organizētā. Ikviens, kas cīnās par varu, strādā savā grupā, savā organizācijā, un neviens to nepiedod saviem sāncenšiem. Piedalīšanās organizācijā — tas ir visbriesmīgākais, par ko tu vari atzīties. Tas nozīmē drausmīgas beigas tev pašam. Pie visšausmīgākās spīdzināšanas labāk atzīties, ka tu esi darbojies viens. Pretējā gadījumā spīdzināšana kļūs vēl briesmīgāka. Bet tagad klausies uzmanīgi.

Pēkšņi izmainījās viņa balss, kā ari sejas izteiksme.

— Nedēļu vēlāk tu iesi kā kontrolieris ar grupu Specnaz. Jūs izmetīs Storožeņeckas poligonā. Nākamajā dienā grupa sadalīsies divas. No šā mirkļa tu pazudīsi. Tavs ceļš vedīs uz Kišiņevu. Braukt tikai ar preču vilcienu. Tikai pa nakti. Kišiņeva_ ir pedagoģiskais institūts. «Nacionālisma līmenis institūtā ir augstāks par vidējo,»—šo lozungu tu pa nakti uzrakstīsi uz sienas.

Viņš pasniedza man plāna papirospapīra lapu.

—  Tu moldāvu valodu nezini, tādēļ iemācies visu tekstu no galvas. Tūlīt. Pamēģini uzrakstīt. Vēlreiz. Atceries, tu visu dari pats. Ja tevi kaut kur aizturēs: tu esi atpalicis no grupas, pazaudējis virzienu. Tu centies pats atgriezties Armijas štābā bez Citu cilvēku palīdzības. Tādēļ tu brauci pa naktīm ar preču vilcieniem. Raugies, neaizmiedz. Izgulies pa dienu mežā.

—  Kāda izmēra jābūt burtiem?

—  15— 20 centimetru pietiks, lai gāztu Moldāvijas KGB priekšsēdētāju.

—  Ar vienu lozungu?

—  Te ir sevišķs gadījums. Ar nacionālismu institūtā cīnās sen un bez panākumiem. Bija laisti darbā visdrakoniskākie pasākumi. Ziņoja Maskavai, ka tagad viss ir kārtībā. Tavs uzdevums ir pierādīt, ka tas nav tā. Var, protams, aizdomas krist uz Odesas kara apgabalu, bet Odesas militārā vadība viegli pierādīs savu pilnīgu nevainību. Triecienu mēs veicam ne tiešu, bet no stūra, no blakus esošā kara apgabala. Es atkārtoju, tu darbojies pats. Tu esi redzējis šo lozungu uz papīra gabala, kas mētājās uz ielas, iemācījies to no galvas un uzrakstījis uz sienas, nezinādams tā nozīmi. Labāk būt muļķim nekā sazvērniekam. Vai lozungu neesi aizmirsis?

—  Nē.

8

Mūs izmeta no trīstūkstoš metru augstuma. Nākamajā dienā grupa sadalījās divās daļās. Abu apakšgrupu komandieri zināja, ka no šā brīža viņi darbojas pilnīgi patstāvīgi, bez jebkādas kontroles no augšas.. .

9

Pēc piecām dienām es ierados Armijas štābā. Eju pie izlūkdienesta priekšnieka. Ziņoju, ka mācību gaitā pēc grupu sadalīšanās man bija jāsatiekas ar trešo grupu, bet neatradu to, pazaudēju orientāciju un ilgu laiku meklēju ceļu, neizmantojot kartes un svešu cilvēku palīdzību. Ar vieglu smaidu es paziņoju, ka darbs ir izdarīts. Tīri izdarīts.

Ar vieglu mājienu viņš dod man zināt, ka ir sapratis. Bet viņš man nesmaida.

10

Pagāja trīs nedēļas. Es vērīgi sekoju visām publikācijām. Skaidrs, ka nedz vietējās, nedz centrālajās avīzēs nekas netiks publicēts. Bet vietējās avīzēs var parādīties rakstiņš ar nosaukumu «Stiprināt proletāriešu internacionālismu!». Taču nav tāda rakstiņa . . .

Viņš uzlika man roku uz pleca, viņš vienmēr pienāk klāt nedzirdami.

—   Nezaudē laiku. Nekas nenotiks.

—   Kāpēc?

. — Tāpēc, ka tas, ko tu uzrakstīji uz sienas, nevienam neko sliktu neizdarīs. Teksts bija pilnīgi neitrāls.

—   Kāpēc tad es to rakstīju uz sienas?

—   Tāpēc, lai es būtu pārliecināts par ,tevi.

—   Mani visu laiku novēroja?

—   Gandrīz visu laiku. Tavu maršrutu es aptuveni zināju un vēl jo vairāk galapunktu. Ja nozīmēti desmit diversanti kontrolei, tad gandrīz katrs tavs solis ir fiksēts. Protams, arī kontrolieri nezina, ko viņi dara .. . Kad cilvēks ir zem spriedzes, viņam var ienākt galvā vismuļķīgākās idejas. Viņu nākas kontrolēt. Es tevi kontrolēju.

—   Kādēļ jūs man izstāstījāt, ka es biju zem kontroles?

—   Lai tev arī uz priekšu neienāktu galvā muļķīgas idejas. Es tev šad tad došu pildīt līdzīgus sīkumus, bet tu nekad nebūsi drošs, vai tu ej pildīt uzdevumu ar nāves risku vai es tevi vienkārši pārbaudu.— Viņš uzsmaidīja man atklāti un draudzīgi.— Un zini, ka materiālu pret tevi man ir tik daudz, ka jebkurā brīdī es tevi varu pārvērst par lelli.

.. . Viņš skatās uz mani nogaidoši, pēc tam ielej pa pusglāzei aukstas vodkas un klusēdams pamāj uz vienu no glāzēm:

— Ar priekšnieku ari dažreiz var iedzert. Nebaidies, nevis tu esi atnācis pie manis draudzēties, bet es esmu tevi izsaucis, dzer.

Es paņēmu glāzi, uzsmaidīju savam šefam un lēni izdzēru. Vodka ir dzīvinoša veldze. Un vēl ielēja pa pusglāzei.

— Klausies, Suvorov, par savu augšupeju tev ir jāpateicas

man.

— Es to vienmēr atceros.

— Es tevi novēroju labu laiku un cenšos tevi saprast. Pēc manām domām, tu esi dzimis noziedznieks, kaut arī pats to neapzinies un tev nav noziedznieka rūdījuma. Nenoliedz, es ļaudis pazīstu labāk nekā tu. Es tev redzu cauri. Dzer.

—   Uz jūsu veselību! , — Uzkod gurķīti.

—   Paldies.

Seja viņam ir drūma. Viņš acīmredzot pirms manas atnākšanas jau bija paspējis iedzert. Bet iedzēris viņš vienmēr kļūst drūms. Ar mani vienmēr notiek tas pats. Kā rādās, viņš to ir jau sen ievērojis, un pēc dažām citām tikko manāmām pazīmēm zīmē no sevis manu portretu.

— Ja tu, neģēli, nokļūtu pie noziedzniekiem, tu ātri pie viņiem pierastu. Viņi tevi uzskatītu par savējo, un pēc dažiem gadiem tev bandā būtu zināma autoritāte. Paņem desu, nekautrējies. Man to piegādā no specveikala. Tu par to, ka tāda desa eksistē, droši vien neko nezināji, kamēr es tevi nepaņēmu pie sevis. Dzer …

Nebija šaubu, ka viņš bija izdzēris vairāk nekā puslitra degvīna. Tas sāka pa druskai iedarboties. Dakšiņa viņa rokā vairs nebija droša, bet viņa prāts bija pilnīgi alkohola neskarts. Runāja viņš pilnīgi skaidri, arī domāja skaidri un precīzi.

— Vienu lietu, Suvorov, es tevī nesaprotu: vai tu mocīšanā baudu sev neatrodi vai tikai to slēp? Mums ir lielas iespējas baudīt savu spēku. Vaņku — pederastu var mocīt, cik sirds vēlas. Bet tu no tādām baudām izvairies. Kādēļ?

—   Es mocīšanā nejūtu baudu. Viņš pašūpoja galvu.

—   Žēl.

—   Vai tas ir slikti mūsu profesijai?

—   Vispār nē, tas nav. Pasaulē ir astronomisks skaits prostitūtu, bet tikai nedaudzas no viņām saņem baudu no sava darba. Lielajam vairumam viņu tas ir ļoti smags fizisks darbs un nekas vairāk. Bet, neskatoties uz to, vai prostitūtai patīk viņas darbs vai ne, tās līmenis lielā mērā atkarīgs no attieksmes pret darbu, no atbildības sajūtas, no čakluma. Nav vajadzības saņemt baudu no profesijas, nav vajadzības to mīlēt, bet čaklums ir vajadzīgs. Ko tu ņirdz zobus?

—   Interesants teiciens «čakla prostitūta».

—   Nav ko smieties, mēs neesam labāki par prostitūtām, mēs pildām ne pārāk tīru darbu, lai kādam sagādātu prieku, un par savu grūto darbu arī daudz saņemam. Savu profesiju tu ne pārāk mīli, bet tu esi centīgs, un maniem nolūkiem tas ir pietiekoši daudz. Ielej pats.

Es ielēju.

— Un jums?

— Tikai drusku. Divu pirkstu augstumā. Labs ir. Es tevi izsaucu par tādu lietu. Nodzīvot pilnu mūžu uz mūsu smirdīgās planētas var, tikai raujot rīkles citiem. Tādu iespēju dod vara. Noturēties pie varas ir iespējams, tikai rāpjoties uz augšu. Tā ir ļoti slidena. Bez tam ir vajadzīga palīdzība, un tādēļ ikviens, kas lien augšā pa tās nogāzēm, veido savu grupu, kas iet ar viņu līdz pašai augšai vai lido kopā ar viņu lejup iekšā bezdibenī. Es tevi velku uz augšu, bet prasu arī no tevis palīdzību, jebkuru, kāda var būt vajadzīga, iespējams pat noziedzīga rakstura. Kad tu pacelsies drusku augstāk tūlīt aiz manis, tad tu pats veidosi savu grupu un vilksi to aiz sevis, bet es vilkšu tevi, bet mani vēl kāds cits. Un kopā mēs savu galveno līderi bīdīsim uz augšu.

Pēkšņi viņš sagrāba mani aiz apkakles:

—   Ja nodosi — nožēlosi!

—   Nenodošu.

— Es zinu.— Acis viņam ir drūmas.— Vari nodot, ko gribi, kaut vai Padomju Dzimteni, bet ne mani. Baidies par to pat domāt. Bet tu par to pat nedomā. Es to zinu, pēc tavām velnišķīgajām acīm redzu. Izdzer — un ejam. Ir jau vēls. Rīt atnāksi uz darbu pulksten 7.00 un līdz pulksten 9.00 sagatavosi visus dokumentus nodošanai. Es esmu iecelts par Piekarpatu kara apgabala Izlūkpārvaldes priekšnieku. Uz turieni, uz Pārvaldi pārvilkšu savu komandu. Protams, es ņemu līdzi ne visus un ne tūlīt. Dažus vēlāk pārvilkšu. Bet tu brauksi ar mani tūliņ. Novērtē to.

11

Es nesaprotu, kas ar mani notiek. Kaut kas nav kārtībā. Es pa naktīm atmostos un ilgi skatos griestos. Ja mani aizsūtītu kaut kur nomirt par kaut kādu cilvēku interesēm, es kļūtu par varoni. Man nav žēl savas dzīvības, tā man ir pilnīgi nevajadzīga. Ņemiet, kam tā ir vajadzīga. Nu, ņemiet jel to! Es aizmirstos neilgā, trauksmainā miegā. Un velni kaut kur mani nes. Es aizlidoju augstu, augstu. No Kravcova. No Specnaza. No nežēlīgas cīņas. Es esmu gatavs cīnīties. Esmu gatavs plēst rīkles. Bet kam tas ir vajadzīgs? Cīņa par varu — tā nepavisam nav cīņa par Dzimteni. Bet ciņa par Dzimteni — vai tā dos gandarījumu manai dvēselei? Es jau esmu sargājis, Dzimtene, tavas intereses Čehoslovakijā. Nepatīkama nodarbība, taisnību runājot. Es lidoju arvien augstāk. No nepieejamiem dunošiem augstumiem es raugos uz savu nelaimīgo Dzimteni — māti. Tu sirgsti ar smagu slimību. Nezinu, ar kādu. Varbūt ar trakuma sērgu? Varbūt tev ir šizofrēnija? Nezinu, kā tev palīdzēt. Kādu vajag nogalināt. Bet es nezinu, kuru. Kur tad es lidoju? Varbūt pie Dieva? Dieva nevaid. Bet varbūt tomēr pie Dieva? Dievs Kungs, palīdzi man!

PIEKTĀ NODAĻA

1.Ļvova ir vissamudžinātākā pilsēta pasaulē.

Ļvova ir vissamudžinātākā pilsēta pasaulē. Daudz gadsimteņu atpakaļ to būvēja tā, lai ienaidnieki nevarētu atrast pilsētas centru. Daba visu ir izdarījusi tā, lai palīdzētu cilvēkam: pauguri, gravas, kraujas. Ļvovas ieliņas ir sagrieztas spirālēs un izmet nelūgto viesi gan uz stāvas gravas, gan ieved strupceļā. Skaidrs, ka es arī šai pilsētai esmu ienaidnieks. Es nekā nevaru atrast pilsētas centru. Starp kastaņkokiem pavīd katedrāles kupoli.. . Lūk, tā ir tepat blakus. Vēl jāapiet dažas mājas. Bet šķērsiela ved mani uz augšu, ienirst zem tilta, pāris reižu izdara asus pagriezienus, un es vairs katedrāli neredzu, un vispār man grūti iedomāties, kādā pusē tā atrodas. Atgriezīsimies atpakaļ un atkārtosim visu no sākuma. Bet arī tas neizdodas. Šķērsiela mani ieved līku, kuprainu, bet brīnum tīru ieliņu biezā tīklā un beidzot izmet uz trokšņainas ielas ar neparasti maziem, kā bērnu paijiņas, tramvajiem. Nē, es pats neatradīšu, un visa mana māka veikt diversijas man nepalīdzēs. Taksi! Ei, taksīt! Uz kara apgabala štābu! Uz Pentagonu? Jā, tieši uz turieni, uz Pentagonu.

Milzīgie Piekarpatu kara apgabala štāba korpusi ir uzbūvēti nesen. Pilsētai šīs stikla celtnes ir pazīstamas kā Pentagons.

Ļvovas Pentagons ir grandioza organizācija, kas nomāc jaunatnācēju ar daudzajām apsardzēm, ar pulkvežu un ģenerāļu lampasu skaitu.

Bet faktiski tas viss nav tik sarežģīts, kā pirmajā diena rādās. Kara apgabala štābs, kura rīcībā ir teritorija, līdzīga Rietumvacijai, ar iedzīvotāju skaitu ap 17 miljonu cilvēku. Kara apgabala štābs atbild par padomju varas saglabāšanu šinīs teritorijas, par iedzīvotāju, rūpniecības un transporta mobilizāciju kara gadījuma. Bez tam kara apgabala štābam ir pakļautas četras armijas: gaisa, tanku un divas parastas. Kara priekšvakara apgabala štābs pārvērtīsies par frontes štābu un vadīs šīs armijas.

Kara apgabala štāba organizācija ir līdzīga armijas štāba organizāciļai, tikai ar to starpību, ka te viss ir par vienu pakāpi augstāks. Štābs sastāv nevis no daļām, bet no pārvaldēm, bet pārvalde savukārt dalās nodaļās, bet tās — grupās. Ja ir zināma armijas štāba organizācija, tad te nav grūti orientēties.

Viss ir skaidrs. Viss ir saprotams un loģisks. Mēs, jaunatnācēji, vēlreiz cenšamies par visu pārliecināties paši un bāžam savus degunus visur iekšā: bet kas ir tas? un kam tas ir?

Bijušais Piekarpatu kara apgabala izlūkošanas priekšnieks ģenerālmajors Berestovs ir atcelts no amata, un ar viņu ir aizgājusi visa viņa kompānija: veči uz pensiju, jaunatne uz Sibīriju, Jauno Zemi, uz Turkestānu. Par jauno izlūkošanas priekšnieku ir iecelts pulkvedis Kravcovs, un mēs — Kravcova ļaudis — bez ceremonijām staigājam pa platajiem Ļvovas Pentagona gaiteņiem. Būvēts tas ir pavisam nesen un speciāli kā kara apgabala štābs. Te viss ir aprēķināts, viss paredzēts. Mūsu Otrā pārvalde aizņem veselu stāvu milzīgās būves iekšējā korpusā. Ir tikai viens trūkums — visi mūsu logi skatās uz tukšu, ar betonu apklātu pagalmu. Iespējams, ka drošībai tā ir labāk. Tas, ka nav patīkamas ainavas logos,— tā ir vienīgā neērtība, viss pārējais mums der. Ir patīkams arī saprātīgais plānojums un milzīgie logi, un plašie kabineti. Bet visvairāk mums patīk tas, ka aiziet mūsu priekšteči,— tie, kas pavisam nesen kontrolēja visu izlūkdarbu kara apgabalā, ieskaitot arī mūsu 13. Armijas izlūkdarbu. Tagad šos puišus liktenis ir izmētājis pa impērijas vistālākajiem stūriem. Vara ir delikāta lieta, trausla. Vara ir jātur rokās stingri. Un piesardzīgi.

2

Jauno vietu visa mūsu kompānija un es to skaitā apdzīvojam ātri. Darbs mums ir tads pats, tikai vēriens plašāks. Te ir interesantāk. Mani jau pazīst, un man te štābā jau uzsmaida. Man ir jau labas attiecības ar puišiem no «inkvizīcijas»— no tulku grupas, un man jau stāsta anekdotes šifrētāji no sakaru mezgla un operatori no radionoklausīšanas centra. Un mani jau pazīst arī ārpus Otrās pārvaldes. Galvenokārt kaujas plānošanā — Pirmajā pārvaldē. Kaujas plānošana bez mūsu prognozēm nav iespējama. Bet viņiem ieeja mūsu pārvaldē ir aizliegta, un tādēļ viņi sauc mūs pie sevis:

— Vitja, ko tuvākajā nedēļā dara ienaidnieks Vitburgā?

Vitburga ir amerikāņu bāze Rietumvācijā. Lai dotu atbildi uz šo jautājumu, man ir jāparakņājas savos papīros. Pēc desmit minūtēm es jau esmu Pirmajā pārvaldē.

— Aktivitāte lidlaukā ir normas robežās, viens izņēmums: trešdien no ASV ierodas trīs transporta lidmašīnas C—141.

Kad mēs sniedzam tādas prognozes, operatori smaida: «Tas puisis strādā labi!»

Viņiem, operatoriem, nav tiesību zināt, no kurienes viņiem piegādā malku. Bet operatori ir cilvēki un arī lasa romānus par spiegiem, un tādēļ droši vien zina, ka Kravcovam ir superspiegs kādā NATO štābā. Superspiegu viņi savā starpā saukā «tas puisis». Slavē «to puisi», un ar viņu ir ļoti apmierināti kaujas plānošanas virsnieki. Tiešām — ir Kravcovam ļaudis, kas ir savervēti. Katrs kara apgabals vervē ārzemniekus gan informācijas saņemšanai, gan diversijām. Bet tikai šinī gadījumā «tas puisis» nespēlē nekādu lomu. To, kas ienāk no slepenās aģentūras, Kravcovs glabā seifā un gandrīz nevienam nerāda. Un tas, ar ko mēs apgādājam kaujas plānošanu, nāk no daudz prozaiskāka avota. Nosaukums šim informācijas avotam ir aktivitātes grafiks. Tāda informācijas iegūšanas paņēmiena pamatā ir uzmanīga sekošana pretinieka radiostaciju un radaru darbībai. Uz katru staciju, uz ikvienu radaru tiek ieviesta lieta: tips, mērķis, atrašanās vieta, kam pieder, kādās frekvencēs strādā. Ļoti daudzus ziņojumus atšifrē mūsu Piektā nodaļa. Bet ir radiostacijas, kuru ziņojumus atšifrēt neizdodas gadiem ilgi. Un tieši tās izsauc vislielāko interesi no mūsu puses, jo tās ir arī vissvarīgākās radiostacijas. Neatkarīgi no tā, saprotam mēs tās ziņojumus vai ne, par staciju tiek ieviests aktivitātes grafiks un katra tās izeja ēterā tiek fiksēta. Katrai stacijai ir savs raksturs, savs rokraksts. Vienas stacijas darbojas pa dienu, citas pa nakti, trešajām ir brīvdienas, ceturtajām nav. Ja fiksē katru izeju ēterā un to analizē, tad drīz vien rodas iespēja paredzēt tās uzvešanos.

Bez tam radiostaciju aktivitāte ēterā tiek salīdzināta ar pretinieka karaspēka darbību. Mums ir ārkārtīgi vērtīga informācija, kas nāk no padomju kravas mašīnu vadītājiem ārzemēs, no padomju vilcienu konduktoriem, no Aeroflotes ekipāžām, no mūsu sportistiem un, protams, no aģentūras. Tādas ziņas ir saraustītas un nav savā starpā saistītas: «Divīzija pacelta pēc trauksmes», «Raķešu baterija ir aizgājusi nezināmā virzienā», «Visu lidmašīnu masveida pacelšanās gaisā». Šīs lauskas mūsu elektronmašīna salīdzina ar aktivitāti ēterā. Tiek atzīmētas likumsakarības, tiek ņemti vērā sevišķi gadījumi un izņēmumi no likuma. Un, lūk, daudzos gados veiktās analīzes rezultātā parādās iespēja sacīt: «Ja ēterā ir izgājusi RB-7665-1, tad tas nozīmē, ka pēc četrām dienām tiks izdarīta masveida pacelšanās gaisā Ramšteinā.» Tas ir dzelzs likums. Bet, ja pēkšņi sāks darboties stacija, kuru mēs saucam par C-1000, tad ari zīdainim ir skaidrs, ka amerikāņu karaspēka kaujas gatavība Eiropā būs paaugstināta. Bet ja, piemēram .. .

— Klausies, Vitja, mēs gan saprotam, ka par to nedrīkst runāt.. . Bet jūs tomēr … Kā to lai pasaka skaidrāk . . . Vispār jūs esiet saudzīgi pret «to puisi».

3

Mani pārbauda. Mani visu mūžu pārbaudīs. Tāds ir mans darbs. Pārbauda manu nosvērtību, izturību, atjautību un uzticību. Ne mani vienu pārbauda. Visus pārbauda. Kam tu smaidi, kam ne, ar ko dzer, ar ko guli. Bet, ja ne ar vienu neguli,— atkal pārbaude: bet kāpēc?

—   Nāc iekšā.

—   Biedri pulkvedi, vecākais leit. . .

—   Sēdies,— viņš pavēl.

Viņš — tas ir pulkvedis Marčuks, jaunais Kravcova vietnieks. Padomju izlūkiem nav speciālas formas. Katrs no viņiem staigā tā karaspēka formā, no kurienes viņš ir atnācis. Piemēram, es esmu tankists. Kravcovs artilērists. Mūsu izlūkpārvaldē ir gan kājnieki, gan lidotāji, gan sapieri, gan ķīmiķi. Un pulkvedis Marčuks ir mediķis. Uz aveņkrāsas zīmotnēm zelta kauss ar čūsku apkārt. Emblēma mediķiem ir skaista. Ne tāda, protams, kā mums, tankistiem, bet tomēr skaista. Armijā medicīnas emblēmu atšifrē visai īpatnēji: viltīgs kā čūska un iedzert mīl.

Marčuks raugās uz mani ar smagu, nomācošu skatu. Hipnotizētājs, vai? Man no šā skata kļūst neērti. Bet es to izturu. Šinī ziņā esmu pamatīgi trenējies. Ikviens Specnazā trenējas uz suņiem. Ja skatās sunim acīs, tas cilvēka skatu nav spējīgs izturēt. Cilvēks var rūcošu suni apturēt ar acu skatu. Taisnība, ja suns ir viens, nevis barā. Pret banti vajag palīgā skatienam ņemt nazi. Tu viņam skaties acīs — un ar nazi viņam sānos, viņam sānos. Pēc tam skaties uz citu suni.

— Lūk, kāda lieta, Suvorov, mēs uzmanīgi skatāmies uz tevi. Tu labi strādā, un tu mums patīc. Smadzenes tev ir kā elektroma-šīna, kas ir nenoskaņota. Bet tevi var noskaņot. Es tam ticu. Citādi tevi šeit neturētu. Tev ir lieliska atmiņa. Spējas analizēt tev ir pietiekoši attīstītas. Tev ir smalka gaume. Meiteni no kontroles grupas esi noskatījis labu. Skanīga meitene. Viņa nevienu pie sevis nelaida. Skat, kāds. Bet tā it kā nekā sevišķa tevī nav . . .

Es nesarkstu. Neesmu institūta meitene. Es esmu brašs virsnieks. Nav man vienkārša āda. Āda man ir aziātu un arī asinis aziātu. Tādēļ es nesarkstu. Man tāda fizioloģija. Bet kā, velns viņus rāvis, viņi ir uzzinājuši par manu meiteni?

— Lai cik tas būtu skumji, Suvorov, bet mūsu pienākums ir zināt tādas lietas. Mums ir jāzina par tevi viss. Tāds ir mūsu darbs. Pētīdami tevi, mēs izdarām secinājumus, un tie ir galvenokārt pozitīvi secinājumi. Visvairāk, mums patīk panākumi, ar kādiem tu atbrīvojies no saviem trūkumiem. Tu gandrīz nemaz nebaidies augstuma, aizvērtas telpas. Tev nav bail no asinīm, un tas ir ārkārtīgi svarīgi mūsu darbā. Tevi nebaida nāves neizbēgamība. Ar suņiem tev ir labas attiecības, protams, tev vajag vēl pamācīties šinī jautājumā. Bet, kas attiecas uz vardēm un čūskām,— tur tev panākumu nav. Vai tu baidies?

— Baidos,— es atzinos.— Bet kā jūs uzzinājāt?

— Tā nav tava problēma. Tava problēma ir iemācīties nebaidīties no čūskām. Kādēļ tev no tām ir jābaidās? Redzi, man čūskas pat uz zīmotnēm sēž. Daži cilvēki pat vardes ēd.

—  Ķīnieši?

—  Ne tikai. Franči arī.

—  Bada gadā es, biedri pulkvedi, labāk ēstu cilvēkus . ..

—  Viņi ne no bada. Tā ir delikatese. Vai netici?

Protams, es tam neticu. Propaganda. Tā teikt, slikta dzīve tur Francijā. Ja turpinās to man iestāstīt, es, protams, piekritīšu, ka proletariātam Francijā dzīve ir slikta. Bet tas tikai tā, kad viņš dzird. Bet pats es, protams, palikšu pie savām iepriekšējām domām. Dzīve Francijā ir laba un proletārieši vardes neēd. Bet Marčuku neapmānīsi. Viņš bez grūtībām pamana šaubas manās acīs.

— Nāc šurp,— viņš sauc uz kinozāli, kur mums rāda slepenas filmas par ienaidnieku. Marčuks nospiež pogu, un uz ekrāna parādās virtuve, pavāri, vardes, kastroļi, sarkana zāle, viesmīļi, restorāna apmeklētāji. Apmeklētāji neizskatās pēc triku meistariem, bet varžu ķepiņas apēda.

— Nu, kā?

Bet ko tur lai saku? Izskatās pēc patiesības. Nesen rādīja filmu «Atbrīvošana», tur ir arī Hitlers. Bet tas nemaz nav Hitlers — tas ir aktieris no VDR. Viņa uzvārds ir Dics. Ja tu, pulkvedi, pats apēstu vardi, tad es tev tūlīt noticētu, bet ķinītī var visu ko rādīt, pat Hitleru, nemaz nerunājot par vardēm.

— Nu, kā?— viņš atkārto jautājumu.

Ko tu viņam teiksi? Pasaki viņam, ka esi noticējis, viņš tūliņ piesiesies — kā tad tu, izlūks, esi tādiem niekiem noticējis? Es tev rādu visādus niekus, un tu tici? Kā tad tu, informācijas virsnieks, spēsi atšķirt vērtīgus dokumentus no safabricētiem?

—   Nē,— es saku,— šai filmai es nevaru noticēt. Lēts viltojums. Ja cilvēkiem nav ko ēst, tad viņi var galu galā apēst runci vai suni. Kāpēc tad vardes?— Man ir pilnīgi skaidrs, ka filma ir domāta mācībām. Pārbauda atjautību, apķērību. Re, kur dāmai ir kupls pūdelis. Mani pārbauda, vai es esmu ievērojis pudeli vai ne. Nu, protams, esmu gan. Un izdaru secinājumu, ko jūs acīmredzot gribat no manis izvilkt: normāls cilvēks neēdīs vardes, ja viņam rezervē ir pūdelis. Tas nav loģiski. Bet Marčuks ir jau palicis dusmīgs:

—   Vardes maksā naudu — un diezgan lielu.

Es klusēju. Es ar viņu nestrīdos. Ikvienam ir skaidrs, ka vardes nevar būt dārgas. Bet es diplomātiski piekrītu pulkvedim, kaut kā nenoteikti, atstādams sev spraugu, kur atkāpties:

—   Viņi paši vairs nezina, ko grib. Buržuju pagrimums.

—   Nu, re. Beidzot noticēji. Kāpēc es tev parādīju filmu: cilvēki ēd, bet tev ir bail tās ņemt pat rokās. Atklāti sakot, vardi vai čūsku es pats neesmu spējīgs paņemt rokā, bet man tas nav vajadzīgs. Bet tu, Viktor, esi jauns izlūkošanas virsnieks ar labām izredzēm, tev tas ir vajadzīgs.

Man tirpst mugura: vai tiešām piespiedīs ēst? Marčuks ir psihologs, viņš manas domas lasa kā grāmatā:

—   Nebaidies, tev nebūs jāēd vardes. Varbūt čūskas, bet vardes ne.

4

Pavisam mazs zaldātiņš. Bērna sejiņa. Skropstas garas kā meitenei. Diversants. Specnazovietis. Četri diversijbrigādes bataljoni ir nokomplektēti no liela auguma zaldātiem. Iet pa pilsētiņu kā lāču bars. Bet viena rota šinī brigādē ir sastādīta no dažāda kalibra zaldātiņiem, dažreiz pavisam maziem. Tā ir sevišķa profesionāla rota. Tā ir bīstamāka nekā visi četri lāču bataljoni kopā.

Zaldātiņam ir tievs kakls. Uzvārds viņam ir nekrievisks — Kipa. Tomēr viņš ne velti ir sevišķajā rotā. Viņš ir speciālists kaut kādā sevišķu slepkavību jomā. Reiz es redzēju, kā viņš atvairīja uzbrukumu, ko izdarīja četri cilvēki, apģērbti aizsargbruņās un bruņoti ar garām kārtīm. Viņš aizstāvējās ar parasto sapieru lāpstiņu. Viņš nebija dusmīgs un parādīja lielisku māku. Tāda cīņa vienmēr pievērš uzmanību. Lai kur diversants steigtos, bet, ja viņš redz, ka uz centrālā laukumiņa iet vaļā cīņa, viņš noteikti apstāsies un paskatīsies. Tā gan bija laba kauja. Un, lūk, šis zaldātiņš ir atnācis un stāv manā priekšā. Ko viņš man mācīs?

Viņš izvelk no spaiņa zaļu vardīti un paskaidro, ka visvieglāk |e tās pierast, spēlējoties ar to. Ar vardi var izdarīt visādus numrus. Piemēram, var ielikt salmu un piepūst to. Tad viņa varēs peldēt pa ūdens virsu, bet nevarēs nirt, un tas būs ļoti jocīgi. Var vardi izģērbt: iznāk kaut kas līdzīgs striptīzam. Zaldātiņš paņem mazu nazīti un parāda, kā tas ir darāms. Viņš drusciņ atgriež mutes stūros un ar vienu rāvienu noņem tai ādu. Adu tai, i/radās, var novilkt tikpat viegli kā cimdu no rokas. Izģērbtu vardi Kipa nolaiž uz grīdas. Ir redzami tās muskuļi, kauliņi un asinsvadi. Varde lēkā pa grīdu. Kurkst. Rodas tāds iespaids, ka tai nemaz nesāp. Zaldātiņš iebāž roku spainī, izņem ārā vēl vienu vardi, novelk tai ādu kā mizu no banāna, un nolaiž uz grīdas. Lēkājiet divatā, lai jums nebūtu garlaicīgi.

—   Biedri vecākais leitnant, pulkvedis Marčuks ir pavēlējis man parādīt jums visu manu saimniecību un drusciņ jūs pieradināt pie šiem zvēriņiem.

—   Tu arī ar čūskām tik viegli apejies?

—   Ar tām es strādāju. Bet vardes manā saimniecībā ir tikai tāpēc, lai čūskas barotu.

—   Tu arī šīs aizsūtīsi pie čūskām?

—   Izģērbtās? Aha. Kādēļ lai manta iet zudumā?

Viņš paņem abas kailās vardes un ved mani uz čūsku audzētavu. Te ir mitrs un smacīgs gaiss.

Viņš paceļ vāku un ielaiž abas vardes lielā stikla kastē, kur stūrī guļ sastingusi pelēka riebīga odze.

—   Tu ar kādām čūskām strādā?

—   Ar odzēm un efām. Mēs Turkestānas kara apgabala izlūkpārvaldē palūdzām kobru, bet tā vēl nav ieradusies. Tāds nieks, bet transportēšana ir ļoti dārga. To ceļā vajag sildīt, barot, dzirdināt. Ļoti maiga būtne, ja pārkāpj režīmu — nosprāgs.

—   Kas tevi šim amatam ir apmācījis?

—   Pašmācības ceļā. Es esmu amatieris. No bērnības dienām aizraujos.

—   Tu tās mīli?

— Mīlu.— To viņš pateica ļoti ikdienišķi, pavisam ne teatrāli. Es sapratu, ka zaldātiņš nemelo. Velna čūsku cienītājs!

Šinī brīdī abas vardes spalgi iekurkstējās. Resnā, laiskā odze beidzot ir pievērsusi tām uzmanību.

— Apsēdieties, biedri vecākais leitnant.— Es paskatījos uz krēslu. Pārliecinājos, ka tur nav savilkušies gredzenā vēsā, glumā Odze. Apsēdos. Un sarāvos aiz riebuma.

Kipa smaida:

— Pēc desmit mācību stundām jūs paši lūgsieties uz šejieni.

Bet viņa pravietojums nepiepildījās. Čūskas man vēl arvien ir tikpat pretīgas. Un tomēr es varu turēt čūsku rokā. Es zinu, kā to sagrābt ar pliku roku. Es zinu, kā to ķidāt un cept uz gara pulka vai stieples gabala. Un, ja dzīve noliks man priekšā alternatīvu: apēst cilvēku vai čūsku,— es vispirms apēdīšu čūsku.

5

Helikopters mūs atstāja uz purvainas salas. Kravcovu helikopters drīz aizvedīs prom, bet es palikšu viens kontroles punktā.

—   Ja grupa sāks sakaru seansu, nenorganizējusi novērošanu un aizsardzību, tādai grupai pieliec klāt soda stundu .. .

—   Sapratu.

—   Par ikvienu pārkāpumu, kas tiks izdarīts šifrēta ziņojuma sagatavošanas laikā, noņem no sacensībām visu grupu.

—   Sapratu.

—   Skaties, lai ūdeni dzertu pareizi. Ūdeni rīt nedrīkst. Vajag ieņemt drusciņ mutē, paturēt dažas sekundes, saslapināt mēli un balseni. Kas ūdeni rij, nekad neatdzersies, tas svīst, nekad tāmi ūdens nepietiek, un drīz viņš nav vairs spējīgs kaut ko darīt. Ja ieraudzīsi, ka nepareizi dzer ūdeni, droši pieraksti piecas soda stundas, vai ari pat desmit.

—   Es visu sapratu, biedri pulkvedi. Ne jau pirmo reizi esmu kontrolē. Jums vajadzētu drusciņ pagulēt. Pēc stundas atgriezīsies helikopters. Tagad jums ir laiks atpūsties. Jūs jau cik stundas neguļat…

—   Tas nekas, Viktor. Dienesta rūpes es pat par rūpēm neuzskatu. Sliktāk, kad partijas vadība mācas virsū. Mums ir laimējies: Ļvovā starp partijas vadību un kara apgabala pavēlniecību ir labas attiecības. Bet, lūk, Rostovā Ziemeļkaukāza kara apgabala priekšniekam tanku karaspēka ģenerālleitnantam Ļitovcevam ir ne visai salda dzīve. Vietējie partijas dižvīri kopā ar KGB brūk viņam virsū. Neļauj dzīvot. Raksta sūdzības uz Centrālo Komiteju. Sūdzību un ziņojumu ir jau uzrakstīts vairāk, nekā Dimā ir uzrakstījis romānu . ..

—   Un neviens nevar palīdzēt ģenerālim Ļitovcevam?

—   Nu, kā tev lai pasaka . .. Viņam ir daudz draugu. Bet kā tu lai palīdzi? Mēs visi esam armijas cilvēki. Reglamenti, norādījumi, armijas likumdošana — visu to ievērojam, nepārkāpjam . .. Kā tu viņam likuma ietvaros palīdzēsi?

—   Biedri pulkvedi, varbūt es kaut kā varu palīdzēt?

—   Ar ko tad tu, Vitja, vecākais leitnant, vari palīdzē! ģenerālleitnantam?

—  Man priekšā ir gara nakts, es padomāšu …

—  Vispār daudz domāt nav vajadzības. .. Viss jau ir apdomāts. Ir jādarbojas. Šķiet, helikopters rūc . . . Droši vien man pakaļ. Vai zini ko, Viktor, šeit, apmācībās, ir klāt mans kolēģis. Ziemeļkaukāza kara apgabala izlūkpārvakjes priekšnieks ģenerālmajors Zabalujevs. Viņš grib personiski paskatīties, kā izpilda savu mācību programmu diversijgrupas, bet diversantus ar savu klātbūtni mulsināt negrib. Rīt viņš ar tevi sēdēs te kontroles punktā. Viņš ir mūsu parastajā pelēkajā jakā bez zīmotnēm. Grupu darbībā viņš iekšā nejauksies. Viņš vienkārši grib novērot un parunāt ar tevi… Ja tu tiešām gribi palīdzēt, palūdz . . .

—  Vai jūs, biedri pulkvedi, domājat, ka pēc sacensībām man nāksies saslimt?

—  Es tev tādu pavēli neesmu devis. Ja tu pats domā, ka ir vajadzīgs, tad gan. Bet neaizmirsti: mūsu armijā tā vienkārši neslimo — ir vajadzīga izziņa no ārsta.

—  Izziņa būs.

—  Tikai ņem vērā, ka ir situācijas, kad cilvēks jūt, ka viņš ir slims, bet ārsts uzskata, ka tā nav. Tā ir slikta situācija. Ir jāslimo tā, lai ārstam nebūtu šaubu. Temperatūrai ir jābūt augstai. Tu taču zini, ka mēdz būt situācijas, kad tu jūties slims, bet temperatūras nav.

—  Temperatūra būs.

—  Labi, Viktor. Veiksmi tev. Vai tev ir kas ēdams, ko piedāvāt ģenerālim?

—  Ir.

—  Tikai nebāzies virsū ar vodku … ja pats nepalūgs.

6

Pēc deviņām dienām ierodos pie pulkveža Kravcova paziņot, ka pēc sacensībām saslimu, bet ka tagad jūtos labi. Viņš man smaida un mani rāj. Trenēts izlūks nekad neslimo. Vajag sevi kontrolēt. Slimība ir jādzen ārā no organisma. Mūsu organisms ir pakļauts mūsu gribai, un ar gribas piepūli var izdzīt ārā no sevis jebkādu slimību, pat vēzi. Stipri cilvēki neslimo. Slimo tikai garā vājie.

Viņš mani lamā, bet pats smaida. Viņš nav spējīgs nodzēst savu smaidu. Viņš smaida atklāti. Tā zaldāti smaida pēc durkļu cīņas: neaiztiec mūsējos! Pamēģini aiztikt, desas izlaidīsim ar durkļiem.

7

Daudz tev, brāli diversant, ir ienaidnieku. Rīta ausma un vakara blāzma ir pret tevi. Sīcošs ods un rūcošs helikopters ir tavi ienaidnieki. Tev ir slikti, puisi, kad tu noklusti prožektora staros. Slikti, kad tava sirds dauzās krūtīs. Tev ir slikti, kad tūkstošiem elektroierīču klausās ēterā, meklēdami tavus aizsmakušos čukstus un tavu aizrāvušos elpu. Tev, brāl, ir slikti vienmēr. Pavisam slikti tev ir, kad parādās tavs galvenais ienaidnieks. Vēl daudz pret tevi izgudros visādu viltību: pretkājnieku mīnas un elektrondatorus, bet galvenais ienaidnieks vienmēr paliek galvenais. Galvenajam tavam ienaidniekam, mans draugs, ausis ir uz augšu, dzelteni ilkņi ar nejauku siekalu pilēm, pelēka spalva un gara aste. Acis tam ir brūnas ar dzelteniem plankumiem un ruda spalva zem kakla siksnas. Tavs galvenais ienaidnieks ir ātrāks par tevi. Viņš jūt ar degunu tavu smaku. Tavam galvenajam ienaidniekam ir milzīgs lēciens, kad viņš metas tev pie rīkles.

Tas ir viņš. Ienaidnieks. Visgalvenākais. Ak, tu nezvērs, kā ilkņus esi atņirdzis. Spalva sacēlusies uz augšu. Aste iežmiegta. Ausis pieglaustas. Pirms lēciena. Tagad, maita, lēks. Nerūc. Tikai gārdz. Lipīgas siekalas apkārt mutei. It kā traks. KGB tādiem suņiem ir ieviesta speciāla aile personiskajā lietā. Tās nosaukums ir «niknums». Un pieredzējuši speciālisti raksta šinī ailē šausmīgus vārdus: niknums labs, niknums lielisks. Šim sunim ailē par niknumu droši vien ir tikai izsaukuma zīmes. Šo nezvēru sauc Marss, un viņš pieder KGB robežsargu karaspēkam. Neteikšu, ka suns ir milzīgs. Es esmu redzējis arī lielākus suņus. Bet Marss ir pieredzējis suns. Un visiem tas ir zināms.

Šodien nevis es esmu pret Marsu, bet Žeņa Bičenko. Mēs kliedzam Žeņam pavadvārdus, tā teikt, turies, Žeņa, sadod viņam, parādi diversanta māku un visu to, ko tu esi iemācījies Specnazā. Padomus izkliegt tādā gadījumā nav pieņemts, nedrīkst. Padoms, pat vislabākais, pašā pēdējā brīdī var novērst viņa uzmanību — un niknais zvērs viņam ieķersies rīklē. Tamdēļ padomdevējus tādās situācijās aizsūta kaut kur tālāk.

Kreisajā rokā Žeņa tur nazi un jaku — labajā. Bet viņš nav aptinis roku ar jaku. Vienkārši to tur izstieptā rokā. Sunim tas nepatīk. Kādēļ kreisajā? Suns nesteidzas. Savu zvēra skatu vērš no naža uz rīkli un no rīkles uz nazi. Bet suns skatās arī uz jaku. Kādēļ cilvēks to nav aptinis ap roku? Pelēkais zina ar savu suņa prātu, ka cilvēkam tikai viena roka ir noteicošā, otra tikai papildina, tikai novērš uzmanību. Un viņam, sunim, ir svarīgi nepielaist kļūdu. Viņam ir jāmetas virsū tai rokai, kura ir bīstamāka, kura ir noteicošā. Bet varbūt tomēr pie rīkles? Zvērs raugās, izvēlas. Kad viņš pieņems savu suņa lēmumu, tad viņa skats apstāsies un viņš metīsies virsū. Un cilvēks uz arēnas un mēs, skatītāji, gaidām tieši šo mirkli. Pirms lēciena suņa acu skats apstājas, cilvēkam ir īss laika sprīdis pretsitienam. Bet Marss ir pieredzējis. Viņš metas virsū pēkšņi, neierūcoties, neiesēcoties. Viņš metas virsū, kā citi suņi nemēdz darīt. Marss metas virsū, neaizturējis savu skatu, nesavilcis ķermeni pirms lēciena. Viņa garais ķermenis pēkšņi atrodas gaisā, viņa rīkle un briesmīgās acis pēkšņi lido uz Žeņķu, un neviens neiesmilkstas, neiekliedzas. Lēciena mirkli neviens nepamana. Mēs gaidījām lēcienu vienu sekundi vēlāk. Tādēļ klusumā suns lidoja uz Žeņas rīkles pusi. Bet Žeņas jaka dod triecienu pa acīm. Un kā pakavs nozib viņa melnais zābaks. Un iekaucas suns, atlidojis stūrī. Mēs no sajūsmas ierēcamies: «U-u-u-u. . .» Mēs kviecam kā meža kuiļi, mēs spiedzam no prieka.

— Nodur viņu, Žeņa! Nokauj pelēko. Ar nazīti viņu, ar nazīti! Bradā pelēko, iekams nav piecēlies kājās!

Bet Žeņa neņemas bradāt kaucošo suni. Nekauj nost suni, kam ir aizrāvusies elpa. Žeņa pārlec pāri barjerai līksmojošā diversantu bara apkampienos.

— Ak, Žeņķa! Kā tu viņu ar zābaku! Pašās lēciena beigās trāpīji! Pašās beigās. Taisni lidojuma laikā! Žeņķa!

Bet arēnā, zāģskaidās, pie mirstošā suņa raud zaldātiņš ar spilgti zaļiem uzplečiem un nez kādēļ bāž zvēra asiņainajā rīklē gabaliņu nosmulēta cukura.

8

—   Biedri vecākais leitnant, jūs izsauc ierindas daļa.

—   Eju.

No visam štāba nodaļām ierindas daļa ir vismazākā. Kara apgabalu štābos nodaļas parasti komandē pulkveži, pārvaldes — ģenerālmajori, un tikai ierindas daļā par priekšnieku dien majors. Bet, kad virsnieku izsauc uz ierindas daļu, viņš sevišķi labi sagatavojas. Kas tad, velns rāvis, mani sagaida? Ierindas daļa-atrodas neliela zālē, kur strādā vecs, sirms majors, kantora žurka, un vel trīs jefreitori — rakstveži. Ikvienam auksti šermuļi skrien par muguru, kad viņu izsauc uz ierindas daļu. Nav nozīmes tam, vai tu esi vecākais leitnants vai ģenerālmajors. Ierindas daļa ir iestāde, kur kara apgabala priekšnieka griba pārvēršas' par rakstisku pavēli. Bet, kas ir uzrakstīts ar spalvu, to ar cirvi neizcirtīs. .. Ierindas daļa ir kanāls, pa kuru virspavēlnieks, aizsardzības ministrs, Ģenerālštāba priekšnieks nodod savas pavēles pakļautajiem. Ierindas daļa nodod šīs pavēles tiem, kam tās ir adresētas.

— Biedri major! Vecākais leitnants Suvorovs pēc jūsu pavēles ir ieradies!

— Apliecību uz galda.

Dziļi nopūšos, mazo zaļo grāmatiņu ar zelta zvaigzni nolieku majoram priekšā. Majors mierīgi paņem «Virsnieka personības apliecību», uzmanīgi to aplūko, nez kāpēc ilgi pēta lappusi, kur ir reģistrēts mans personiskais ierocis, un lappusi, kur ir atzīmēta mana asins grupa. Neviens muskulis viņa vecīgajā sejā nepakustas. Viņš veic savu darbu precīzi kā mašīna, un bezkaislīgi kā bende. Majors atdod apliecību jefreitoram. Jefreitoram uz galda ir jau viss sagatavots. Jefreitors iemērc garu zelta spalvu melnā tušā un kaut ko akurāti apliecībā ieraksta. Es stāvu izstiepies, bet kaklu nestiepju, lai jefreitoram pār plecu paskatītos. Pacietīsim. Minūti vēlāk majors paziņo kāda priekšnieka lēmumu. Jefreitors nosusina melno tušu un atdod apliecību majoram atpakaļ. Pārbaudoši majors paskatās uz mani, izvelk no mazas slepenas kabatiņas interesantu atslēgu ar ķēdīti, atslēdz milzīgās seifa durvis. Izņem lielu zīmogu, ilgi pielāgo īstajai vietai un pēkšņi asi uzsit ar to pa apliecības tikko uzrakstīto lappusi.

— Klausies pavēli! Es izstiepjos.

— Pavēle par Piekarpatu kara apgabala personālo sastāvu Nr. 0257. Slepeni. Punkts 17. Vecākajam leitnantam Suvorovam V.A., kara apgabala štāba 2. Pārvaldes virsniekam, piešķirt pirmstermiņa dienesta pakāpi kapteinis saskaņā ar 2. Pārvaldes priekšnieka pulkveža Kravcova un kara apgabala štāba priekšnieka ģenerālleitnanta Volodina iesniegumu. Paraksts: Tanku karaspēka ģenerālleitnants Obaturovs.

—   Kalpoju Padomju Savienībai!

—   Apsveicu jūs, kapteini.

—   Paldies, biedri major. Ielūdzu uz izvadībām.

— Paldies, Vitja, par ielūgumu. Bet es nevaru to pieņemt. Ja es pieņemtu katru ielūgumu, tad jau sen būtu pārvērties par žūpu. Neapvainojies. Tikai šodien vien sarakstā ir 116 cilvēku. 18 no tiem ir pirmstermiņa. Neņem ļaunā, Vitja.

Majors pasniedz man apliecību un roku.

— Vēlreiz paldies, biedri major.

Lidoju kā ar spārniem pa trepēm un gaiteņiem.

—   Tu kādēļ izskaties tik laimīgs?

—   Kādēļ tevi izsauca pie Āpša alā?

Es nevienam neatbildu. Tagad nedrīkst. Tā ir slikta zīme. Pirmajam par pakāpes piešķiršanu ir jāuzzina komandierim un nevienam citam.

— Kādēļ tu, Vitja, esi tāds smaidīgs? Ko, vai tev ir piešķīruši pirmstermiņa pakāpi?

—Nē, nē. Man līdz kapteinim vēl pusotra gada gaidīt. Ak, drīzāk jel tiktu prom uz savu nodaļu! Šis velna bruņuplākšņu durvis, šīs atļaujas un caurlaides!

—   Biedri pulkvedi, atļaujiet ieiet!

—   Ienāc.— Kravcovs no kartes neatraujas.

— Biedri pulkvedi, vecākais leitnants Suvorovs. Stādos priekša sakara ar pirmstermiņa dienesta pakāpes «kapteinis» piešķiršanu.

Kravcovs mani aplūko. Nez kāpēc paskatās sev zem kājām.

—   Apsveicu, kapteini.

—   Kalpoju Padomju Savienībai.

— Padomju Armijā kapteinim ir visvairāk zvaigznīšu, veselas četras. Tev, Vitja, šinī ziņā ir maksimālais skaits. Tādēļ es tev neveļu daudz zvaigznīšu, es tev vēlu maz zvaigznīšu, bet lielas.

—   Paldies, biedri pulkvedi. Atļaujiet jūs ielūgt uz svinībām.

—   Kad?

—   Šodien. Kad tad vēl?

— Kā tu domā, ja mēs tās atliktu līdz rītdienai? Pa nakti mums būs jābrauc uz mācībām. Puiši vakarā pārdzersies, pēc tam tos nevarēs salasīt kopā. Bet iziesim uz mācību lauku, tur tad arī nosvinēsim.

— Lieliski.

— Šodien tu esi brīvs. Neaizmirsti, ka izbraucam pulksten trijos nakti.

—   Atceros.

—   Tad tu esi brīvs.

—   Klausos.

9

Mācības parasti notiek katru gadu vienos un tanīs pašos laukos un poligonos. Štāba virsnieki labi pārzina apkārtni, kur notiks mācību kaujas. Tomēr pirms lielām mācību kaujām virsniekiem, kuri darbosies kā vidutāji un pārbaudītāji, vajadzēs vēlreiz aiziet uz to vietu, lai pārliecinātos, ka viss apmācībām ir gatavs: vieta ir aplenkta, maketi, kas apzīmē pretinieku, ir uzstādīti, bīstamas zonas apzīmētas ar speciāliem rādītājiem. Katram pārbaudītājam savā vietā ir jāparedz nākamā kauja un jāsagatavo saviem pārbaudāmiem un apmācāmiem ievadjautājumi un situācijas, kas atbilst tieši tai vietai, bet ne kādai citai.

Tā kā pārbaudītāji pazīst nākamo kauju rajonus visai labi (daudzi šeit sāka kā leitnanti, un šeit viņus pašus pārbaudīja), tad izbraukums uz apvidu pirms mācībām pārvēršas par tādu kā nelielu pikniku, par nelielu kolektīvu atpūtu, nelielu izklaidēšanos nervozajā štāba kņadā.

—   Vai visiem viss ir skaidrs?

—   Skaidrs,— vienā balsī atbild štābisti.

— Tad ir laiks paēst pusdienas. Lūdzu pie galda. Šodien mūs cienā Vitja Suvorovs.

Galda tā tiešajā nozīmē nav. Vienkārši desmit pelēku zaldātu segu ir izklātas uz tīra laukumiņa eglēs pie trokšņaina strauta. Viss, kas ir,— viss ir uz galda: zivju un gaļas konservu kārbas, sārtas speķa šķēlītes, sīpoli, gurķi, redīsi. Zaldāti ir izcepuši kartupeļus ugunskurā un izvārījuši zivju zupu.

Es rādu ar roku pulkvedim Kravcovam uz goda vietu. Tāda ir tradīcija. Viņš atsakās un rāda man uz šo vietu. Tā arī ir tradīcija. Man ir jāatsakās. Divas reizes. Bet trešo reizi man ir jāpieņem ielūgums un Kravcovam jāparāda vieta man blakus pa labi no manis. Visi pārējie paši apsēžas pēc ieņemamā amata: Kravcova vietnieki, nodaļu priekšnieki, to vietnieki, pēc tam grupu vecākie un tālāk visi pārējie.

Pudeles uz galda ir jāuzliek visjaunākajam no klātesošajiem. Tas ir Tola Baturlins — leitnants no «inkvizīcijas»— tas ir, no tulku grupas. Krietns puisis. Un darbu savu viņš pilda nopietni. Tradīcija aizliedz viņam šinī brīdī smaidīt. Visi pārējie arī ir nopietni. Tagad nedrīkst ne smaidīt, nedz sarunāties. Un nav pieņemts uzdot jautājumus, kāpēc galdgalā sēž vecākais leitnants. Visiem ir skaidrs, kādēļ aukstas pudeles liek uz galda, bet nav pieklājīgi runāt gan par tām, gan arī par to parādīšanās iemeslu. Sēdi un cienīgi klusē.

Pudeles Toļiks nes no strauta. Tur tās ir sakrautas akurātā kaudzē ledainajā ūdenī. Ūdens burbuļo un puto ap caurspīdīgo stiklu.

— Kur ir tavs trauks?— tā ir jānoprasa.

— Lūk, tur.— Pasniedzu Kravcovam lielu slīpētu glāzi. Kravcovs pielej glāzi līdz malai ar dzidro veldzi. Liek man priekšā. Liek akurāti. Neviens piliens nedrīkst izlīt.

Bet glāzei arī ir jābūt pilnai. Jo pilnāka, jo labāk. Visi klusē. It kā notiekošais viņus neinteresē. Bet Kravcovs izņem no komandiera somas mazu sudrabainu zvaigznīti un piesardzīgi to iegremdē glāzē. Tikko dzirdami zvaigznīte iešķindas un sāk laistīties un mirdzēt glāzes dibenā.

Ņemu glāzi, labi būtu, ja neizšļāktos, nesu klāt pie mutes. Lūpas pretī glāzei stiept nedrīkst, kaut gan būtu dabiski drusciņ nostrēbt nost, lai neizšļakstītu. Arvien augstāk un augstāk paceļu savu glāzi. Lūk, saules stars parādās ledainajā šķidrumā un sairst daudzkrāsainās dzirkstelēs. Bet tagad glāzi no saules drusciņ uz savu pusi un lejup. Lūk, tā ir pieskārusies pie lūpām. Auksta. Sāku sūkt ugunīgo dzērienu. Glāzes dibens ceļas arvien augstāk un augstāk. Lūk, zvaigznīte dibenā sakustas un lēni slīd pie lūpām. Lūk, tā ir pieskārusies pie lūpām. Virsnieks savu zvaigznīti sveic it kā ar skūpstu. Zvaigznīti ar lūpām drusciņ pieturu. Iekams ugunīgā veldze urdz man iekšā dvēselē. Tas ir viss. Zvaigznīti es piesardzīgi ņemu ar kreiso roku un raugos sev apkārt: glāze taču ir jāsasit. Šim gadījumam gādīga roka ir nolikusi mīkstajā zālē lielu akmeni. Triecu to glāzi pret akmeni. Šķindošas lauskas birst uz visām pusēm, bet slapjo zvaigznīti pasniedzu pulkvedim Kravcovam. Kravcovs uz mana labā uzpleča ar komandiera lineālu mēra vietu. Ceturtajai zvaigznītei ir jābūt tieši uz sarkanās svītras, bet tās centram ir jābūt 25 milimetrus augstāk par iepriekšējo. Lūk, tā, vēl slapja, nostājas savā vietā. Tagad man ir laiks uzkost, uzdzert, ar gurķīti vodku mīkstināt.

— Kur tad ir tava glāze?— pēc tradīcijas tā ir jājautā. Divi pleci. Divi uzpleči. Tātad arī divas zvaigznītes. Tātad arī

divas glāzes … ceremonijas sākumā.

Pasniedzu otro glāzi. Atkal tanī ugunīgi ledainais šķidrums iemirdzas. Atkal līdz malai.

Es pieceļos. Stāvus vieglāk dzert. Piecelties ir atļauts. Neviens neko neteiks. Varēja arī pirmo glāzi izdzert stāvēdams. Tradīcija to neaizliedz. Galvenais, lai glāzes būtu pilnas un lai virsnieks neizšļāktu dārgos briljanta pilienus.

Iemirdzas otra zvaigznīte — skaistule — vodkas strūklā. Svētlaimība apņem dvēseli. Nošķind stikla lauskas. Tā arī uz otra uzpleča parādās slapja smailgala zvaigzne. Tagad Kravcovs ielej sev. Līdz malai. Un ikviens klusumā pats sev lej. Lej, cik grib. Ja tu Vitju Suvorovu cieni, tad lej sev pilnu glāzi. Bet, ja tu viņu necieni, tad — kā pats zini. Bet tikai dzert līdz dibenam.

— Iedzersim .. .— mierīgi ierosina pulkvedis.

Tādā brīdī nedrīkst runāt, par ko dzeram. Iedzersim — un viss. Visi dzer lēni un ar apdomu. Visi dzer līdz dibenam. Tikai es nedzeru. Tagad man ir tiesības uz ikvienu skatīties. Cik katrs sev ir ielējis. Kurš ir ielējis pilnu glāzi, kurš tikai divas trešdaļas. Bet visiem ir pilnas glāzes. Bet tagad, lūk, visiem glāzes ir tukšas. Tagad es varu pasmaidīt. Ne pārāk. Jo pēc tradīcijas es vēl arvien esmu vecākais leitnants, kaut arī pavēle bija vakar, kaut arī man ir jau jaunas zvaigznītes piestiprinātas.

Lūk, arī Kravcovs ir izdzēris savu glāzi. Drusciņ uzdzēra ūdeni. Tagad ir jābūt rituāla frāzei. — Tagad mūsējo ir vairāk!

Tieši no šī brīža skaitās, ka virsnieks ir saņēmis paaugstinājumu. Tikai no šī mirkļa es esmu kapteinis.

Visi sāka skaļi runāt. Visi smaida. Laimes vēlējumi, apsveikumi. Tagad runā visi. Visi smejas. Tagad ceremonijas ir beigušās. Tagad nost tradīcijas. Sākas virsnieku žūpošana. Un, ja patiesība ir vīnā, tad tā šodien ir mūsu pusē. Aizskrien, Toļik, uz strautu. Skrej, Toļik. Tu esi visjaunākais. Būs, Toļik, arī tavs laiks. Būs svētki arī tavā ielā. Noteikti būs.

10

Tveice. Putekļi. Zobos čirkst smiltis. Stepe no apvāršņa līdz apvārsnim. Baltā saule — cietsirdīga un vienaldzīga — nežēlīgi spīd acīs kā izmeklētāja lampa pie pratināšanas. Tikai retumis var redzēt kroplīgu koku, lauzītu stepes vētrās, kurš atdzīvina atbaidošo vienmuļību.

Labais cilvēk, nospļaujies, pārmet sev krustu un ej atpakaļ mājās. Te nav tev ko darīt. Bet mēs, grēcīgie, iesim uz priekšu, turp, kur izdegusi stepe pēkšņi beidzas pie netīrās Ingulas kraujas, turp, kur trīsošā dūmakā drūzmējas apsardzes torņu skeleti, turp, kur desmitiem rindu dzeloņstiepļu ir bezcerīgi sapinušas izdēdējušās birzes. Noplukuši koki. Pelēkas lapas zem biezās putekļu kārtas .. . Varbūt tie nav apsardzes torņi? Varbūt ģeologi? Varbūt nafta? Kāda, velns rāvis, nafta!? Torņi ar prožektoriem un ložmetējiem. Daudz torņu. Daudz prožektoru. Daudz ložmetēju. Tātad neesam kļūdījušies. Tātad ejam pa pareizo ceļu. Ejam pa pareizo ceļu, biedri! Mums uz šejieni.

Dzeltenie Ūdeņi. Pienāks laiks — un šis nosaukums būs tikpat briesmīgs, cik briesmīgi skan Hatiņa, Osvencima, Suhanova, Babijs Jars, Būhenvalde, Kištims. Bet tas laiks vēl nav pienācis. Un tādēļ, sadzirdējis šo nosaukumu, mietpilsonis nenodreb. Viņam šis nosaukums nederdzas un no tāda nosaukuma šermuļi neskrien pa muguru. Bet ne tikai mietpilsonim šis vārds neizsauc nekādas asociācijas. Ari ieslodzītajiem, kurus bezgalīgā kolonnā dzen no stacijas uz torņiem, tas neko neizsaka. Daudzi priecājas: «Tā nav ne Kolima, nedz Jaunā zeme. Te ir Ukraina, velns rāvis, tātad dzīvojam, puiši!» Un ne jau tik drīz viņi uzzinās, bet varbūt ari nekad neuzzinās, ka Centrālajai Komitejai ir tieša sakaru līnija «mālzemes fabrikas» direktoru, kur viņiem nāksies strādāt. Viņiem nav jāzina, ka lieli vīri no Centrālās Komitejas katru dienu zvana fabrikas direktoram, interesējas par darba ražīgumu. Fabrika ir svarīga, svarīgāka par Čeļabinskas tanku fabriku. Ne pārāk jums, puiši, ir laimējies, ka jūs dzen uz šejieni. Nepriecājieties par trekno uztura devu un kāpostu zupu ar gaļu! To, kam zobi sāks krist ārā un mati, aizvāks prom uz citu vietu. To, kas nojautīs, kas te ir pat midzeni, to arī žigli aizvāks prom. Bet, ja jūs tur nometnē visi sāksiet dumpoties, tad ziniet, ka apsardze Dzeltenajos Ūdeņos ir droša, un, ja būs vajadzīgs, tad ari mēs palīdzēsim. Ņemiet vērā, ka jums blakus kaimiņos ir vislielākais Specnaza mācību centrs. Nerotaļājieties ar to. Labāk pamazītiņām sprāgstiet nost, neceļot dumpi «mālzemes fabrikā».

11

Putekļi. Svelme. Stepe. Mēs lecam. Mēs lecam daudz. No liela augstuma. No neliela. No pavisam neliela. Mēs lecam divās straumēs no An-12 un četrās no An-22. Bet vai jūs varat iedomāties, kā izmet četrās straumēs? Ne velna nevarat! Tikai tie, kas ir paši lēkuši, zina, kas tas ir. Mēs lecam pa dienu un pa nakti. Dzeltenie Ūdeņi ir Eiropa. Dzeltenie Ūdeņi ir pie pašas Kirovogradas. Vasarā te vienmēr ir karsts un sauss. Vasara ir tveicīga un bez mākoņiem. Te laiks nekad netraucē lidot. Un tādēļ no visām valsts malām un stūriem uz šejieni brauc Specnaza rotas, bataljoni, pulki un brigādes, un viņus met no lidmašīnām no jūnija līdz septembrim. Ak, Dievs, dod lietusgāzi! Lai izmirkst nolādētais lidlauks! Tas ir ciets kā granīts, bet tie ir vienkārši māli, un nav vajadzības to betonēt. Saule ir nobetonējusi labāk par jebkuru tehnologu. Atsūti jel lietusgāzi! Lai tas izmirkst. Mēs visi tevi, Dieviņ, lūdzam. Mūs šeit ir daudz tūkstošu. Desmitiem tūkstošu. Atsūti lietusgāzi!

12

Tuvojas negaiss kā pasaules revolūcija: laiski un nedroši. Stepe ir pāržuvusi. Vējš dzen putekļu virpuļus. Apvārsnis ir kļuvis gluži melns, bet tālēs mirdz debess. Tālu, tālu ducina tikko dzirdams pērkons. Bet nav lietus. Nav. Ak, kā es pagrieztu seju pretī lielām silta vasaras negaisa lietus lāsēm! Bet negaisa nebūs. Ari rīt būs nogurdinoša tveice, pūtīs karsts vējš ar sīkām smiltīm. Būs bezgalīga izdegusi stepe. Un ar sausām rīklēm mēs rēksim: „Urā!”. Kā pašreiz bļaujam. Lidlauka skrejceliņa visā garumā ir nostādīti ierindā vislabākie Specnaza vīri. Viegli viļņojas noputējušo, izbalējušo zilo berešu jūra.

— Mierā! Sagaidīt pa labi! Godam sveikt!

Sveikšanai atskan maršs. Man vairs nav vajadzīgs nedz ūdens nedz lietus, maršs mani nes ar spārniem. Tālumā parādās mašīna ar milzīgu maršalu. Ieraudzījis to, ierēcas pirmais bataljons: «Urā!»— un aiziet zaldātu sveiciens pa rindām: «A-a-a-!» Droši vien ar tādu bļāvienu bataljoni cēlās augšā uzbrukumā.

—   Urā-a-a-a-a!

—   Biedri Padomju Savienības maršal, stādu jums priekša Specnaza kopkorpusu ierindas skatei un maršparādei! Piektās pārvaldes priekšnieks ģenerālpulkvedis Petruševskis.

Maršals paskatās uz diversantu bezgalīgajām rindām un pasmaida.

Ģenerālis Petruševskis stāda priekšā savu karaspēku:

—   Baltkrievijas kara apgabala Specnaza divdesmit septītā brigāde.

—   Esiet sveicināti, izlūki!— izgrūž maršala rīkle.

—   Zdrav . . . žlav . . . tov . . . sov . .. Sojuz! (*Atbildes sveiciens Padomju Armijā) — atbildot nobļauj 27. brigāde.

—   Pateicos par dienestu!

—   Kalpoju Padomju Savienībai!— ierēcas 27. brigāde.

—   Melnās jūras flotes Specnaza trešā jūras brigāde!

—   Esiet sveicināti, izlūki!

—   Zdrav . . . Žlav . . .

—   Specnaza septiņdesmit otrais atsevišķais mācību bataljons!

—   Zdrav .. .Žlav . . .

—   Maskavas kara apgabala Specnaza trīspadsmitā brigāde!

—   Sestais gvardes tanku armijas Specnaza divsimt ceturtais atsevišķais bataljons!

Maršals izkliedz sveicienus, un atbalss priecīgi dzen viņa vārdus aiz apvāršņa: Pateicos par dienestu! Dienestu! Dienestu!

Bargs un stingrs ir militārās parādes ceremoniāls. Un priecīgs. Ne velti ir izgudrotas skates. Nē, ne velti! Ģenerāļa Petruševska mašīna brauc labajā pusē un mazliet iepakaļ maršala mašīnai. Kas mirdz ģenerāļa acīs? Lepnums, lepnums. Palūko, maršal, uz maniem brašajiem vīriem. Vai tad viņi ir sliktāki par Margelova trakuļiem? Nē, ne sliktāki! Ne sliktāki.

—   Aizkaukāza kara apgabala Specnaza trīsdesmit otrā brigāde!

—   Esiet sveicināti, spēkavīri!

—   Zdrav .. . Žlav . . .!

Lidlaukam nav gala. Specnazs stāv kā bezgalīga siena.

— Paldies par dienestu!

Pēc ikvienam lielām mācībām karaspēku stāda rindā vispārēju pārbaudei. Šai tradīcijai ir vēsture, kas ilgst simtiem gadu. Tā pēc kaujas karavadonis savāca palikušos, skaitīja zaudējumus, apsveica uzvarētājus. Grandiozās mācības ir pabeigtas. Un tikai te, bezgalīgajā laukā, kad visi dalībnieki ir savākti kopā, var iegūt priekšstatu par GIP 5. pārvaldes neticamo spēku. Taču ne visi ir šeit.

— Septiņpadsmitās Armijas septiņi simti trešā atsevišķā rota Specnaz!

Maršals brauc gar rindām, un viņam laikam kremt doma, kam visu šo karaspēku uzlaist virsū. Eiropai? Āzijai? Bet varbūt biedriem Politbirojā?

Nu ko tad tu, maršal? Ko vilcinies? Mēs te visi esam savējie. Nikni mēs esam. Nu jel, atlaid mūs no ķēdes vaļā! Visu Krieviju pieliesim ar asinīm. Tikai dod komandu. Ne visus, protams, mēs nogalināsim, ne visus. Ja kādam ir liela vasarnīca un gara mašīna, to mēs neaiztiksim. Tas nav grēks, ja ir vasarnīca un gara mašīna. Tos, kas runā par sociālo taisnību, mēs arī neaiztiksim. Tas ir grēks, kaut arī ne visai liels. Ļaudis maldās, ko no viņiem var prasīt, no plānprātiņiem? Mēs nogalināsim, biedri maršal, tikai tos, kas šīs divas lietas apvieno: kas pļāpā par sociālo taisnīgumu un pats braukā garā mašīnā. Tos kā trakus suņus — uz lampām, uz telegrāfa stabiem. No tiem, maršal, visas nelaimes krīt virsū mūsu zemei. Nu jel, atsien mūs no ķēdes! Ak, maršal! Taču, ja ne tu, tad tavs pēctecis atsies no ķēdes. Specnazu no ķēdes. Atlaidīs. Esi drošs. Daudz būs asiņu. Jo ilgāk vilcināsieties, jo vairāk pēc tam būs asiņu. Bet būs! Būs! Urā-ā-ā-ā-ā! Urā!

Auri lido pa lauku. Aizlido prom tālās gravās, izžuvušās bez lietus, skan mūsu aurošanas atbalss.

— Pastrādāsim, puiši?— apvaicājas maršals.

— A-ā-ā-ā!— Specnazs sajūsmā atbild ar aurošanu. Pastrādāsim, protams. Pastrādāsim.

13

Mēs strādājam. Mēs strādājam dienu un nakti. Vairs neatšķiram dienu no nakts. Viss trauc uz priekšu kā pelēks ritenis, Lēcieni dienā. Lēcieni naktī. Lēcieni no ļoti maza augstuma. Lēcieni no vidēja augstuma. Lēcieni ar katapultu, bet tos veic ne visi. Lēcieni no stratosfēras, tie arī tikai izmeklētiem. Sacensības. Sacensības. Sacensības. Un no jauna lēcieni. Rūgti putekļi uz lūpām. Sarkanas acis. Niknums raujas uz āru. Dažreiz pilnīgi vienaldzība. Mēs jau saliekam savus izpletņus bez bailēm. Lai tikai ātrāk saliktu un pagulētu minūtes trīsdesmit. Varbūt pārbaudi izpletni vēlreiz? Pie velna . .. Mācību kaujas. Napalms. Suņi MVD, KGB. Un no jauna šaušana un atkal lēcieni.

Bet nāve staigā tepat blakus. Nē, nevienu tā nav paņēmusi zem saviem melnajiem spārniem. Bet vecene ir tepat blakus Nesnauž. 112. atsevišķajā bataljonā pārbauda jaunu izpletni D-I-8. Slikts izpletnis. Specnazieši baidās no tā. Negrib ar D-I-8 lēkt. Kaut kas ar to nav kārtībā. Uz katriem simt lēcieniem iznāk viena aizķeršanās. Tepat ir izpletņa konstruktors un izmēģinātāji! Mums paskaidro, ka mēs esam nepareizi salikuši un ne tā, kā vajadzīgs, glabājuši. Brauciet jūs visi ellē — lai ļautu sasisties līdi nāvei mūsu brālim? 112. bataljona staršina lēca, virves aizķērāt aiz kupola, viņš tās ar nazi pārgrieza. Labi nolaidās zemē. Mīksti Bet viņu uz zemes sagaida ar jokiem: vajadzēja nevis virves griezt, bet uzmeklēt, kur tās ir sašūtas ar zīda diedziņu, un diedziņi akurāti izlaist. Bet staršina pēc tāda lēciena pavisam jokus nesaprot. Viņš, pieminēdams māti, pasūtīja tos tālāk. Kopā ar jokdariem arī konstruktoru pie reizes.

Blakus mums ir nāve. Re, aiz tiem žogiem. Blakus ir Dzeltenie Ūdeņi. Koncentrācijas nometnes. Urāns. Tātad arī nāve Varbūt tieši te ikviens priekšnieks izvēlas sev «lelles» un «gladiatorus»? Aizliegtās joslas. Apsardzes torņi. Izpletņlēcēju torņi. Viss ir blakus. Koncentrācijas nometnes un mēs. Kāpēc tas ir tā? Lai mūs baidītu? Bet varbūt ir vēl kāds iemesls turēt galveno Specnazļ mācību centru blakus urāna raktuvēm? Blakus koncentrācijai nometnēm? Nāvei kaimiņos?

14

Un atkal lēkšana. «Kapteinis Suvorovs. Šo izpletni esmu salicis pats». Pirmā operācija. Nostiprinām kupola virsotni «S izpletni esmu salicis pats». Vai esat gatavi? Lecam. Uz priekšu «Ģenerālmajors Kravcovs. Šo izpletni esmu salicis pats». Es ilgt un truli raugos uz sava kaimiņa izpletni — kaimiņa, kurš ir jau salicis savu. Kaut kas šinī uzrakstā man nav saprotams. Kaut kaļ nav kārtībā. Bet man ir trulas smadzenes. Mūžīgi neizgulējies. EJ sasprindzināti domāju, un pēkšņi man ienāk galvā ideja:

— Biedri ģenerāli!

— Klusu, netrokšņo. Jā, Vitja. Jā.— Un viņš smejas — Tika stāvi klusu. Es jau trīsdesmit divas stundas esmu ģenerālis. Tu pirmais to esi sapratis.

—  Apsveicu jūs .. .

—  Paldies.

—  Jums daudz zvaigznīšu . ..

— Tu nesacel troksni. Vēlāk dzersim. Tagad nav tas brīdis. Pie velna. Nav ne minūtes brīva laika. Vai tu esi savu izpletni salicis?

—  Abus, biedri ģenerāli.

—  Nodod tos abus.

— Saprotu — nodot. . .— Un, iepriekš juzdams kaut ko pretrunā ar reglamentu, uzdodu lieku jautājumu:— Vai es šodien «lecu?

—  Tu nekad vairs nelēksi.

—  Skaidrs.— Kaut gan nekādas skaidrības nav.

—  Tevi izsauc uz Kijevu. Un tur, iespējams, uz Maskavu.

—  Sapratu.

— Par izsaukumu ne ar vienu nepļāpā. Pie dokumentu noformēšanas ierindas daļā saki, ka izsaukums nāk no Ģenerālštāba 10. galvenās pārvaldes.

— Sapratu,— es īsi atbildu.

— Tad uz redzēšanos, kapteini. Veiksmi tev.

15

— Kapteini, ir Ģenerālštāba pagaidu lēmums iesūtīt tevi pretinieka teritorijā speciāla uzdevuma izpildīšanai.— Nepazīstams ģenerālis nomēra ar smagu skatu.— Cik vajag laika, lai «gatavotos?

— Trīs minūtes, biedri ģenerāli.

— Kādēļ ne piecas?— Viņš pirmo reizi pasmaida.

—   Man tikai aizskriet uz tualeti, trīs minūšu pietiks.— Un, spratis, ka manu joku viņš var nesaprast, es piebilstu:— Visu nakti mani veda uz šejieni autobusā, tur nebija nekādas iespējas.

—   Nikolaj Gerasimovič,— ģenerālis griezās pie kāda,— pavadiet kapteinim.

Pēc divarpus minūtēm es atkal stāvu ģenerāļa priekšā.

—   Vai tagad esi gatavs?

—   Gatavs, biedri ģenerāli.

—   Kaut vai uz kurieni?

—   Ugunī un ūdenī, biedri ģenerāli.

—   Un tevi neinteresē — kurp?

—   Interesē, biedri ģenerāli.

—   Un ja mēs nolemtu tevi gatavot uzdevuma izpildīšanai ļoti ilgi? Piemēram, piecus gadus? Kāda būtu tava attieksme pret to?

—   Pozitīva.

—   Kāpēc?

—   Tas nozīmē, ka uzdevums būs tiešām nopietns. Tas man der.

—   Ko tu, kapteini, zini par Desmito galveno pārvaldi Ģenerālštābā?

—   Tā piegādā bruņojumu visiem tiem, kas cīnās par brīvību gatavo komandierus nacionālās atbrīvošanas kustībām, sūta militāros padomdevējus uz Āziju, Āfriku, uz Kubu . …

—   Ko tu teiktu, ja tev liktu priekšā kļūt par Desmitas galvenās pārvaldes virsnieku?

— Tas man būtu visaugstākais gods.

— Desmitā galvenā pārvalde sūta padomdevējus uz valstīm ar karstu un mitru vai karstu un sausu klimatu. Kāds tev patiktu labāk?

—   Karsts un mitrs.

—   Kādēļ?

—   Tas nozīmē Vjetnamu, Kambodžu, Laosu. Tur karo. Bet karstā un sausā pašreiz ir karadarbības beigas . . .

—   Tu kļūdies, kapteini. Karo vienmēr un visur. Pamiera nekad nekur nav un arī nebūs. Karš ir pastāvīgi. Atklāts kari dažreiz tiek pārtraukts, bet slepenais nekad. Mēs izskatām jautājumu par to, vai sūtīt tevi uz karu. Uz slepeno karu.

—   KGB?

—   Nē.

—   Vai tad mēdz būt slepens karš bez KGB piedalīšanās?

—   Mēdz.

—   Un šo karu vada Desmitā galvenā pārvalde?

— Nē, to vada Ģenerālštāba Otrā galvenā pārvalde — GIP! Savas eksistences segšanai GIP izmanto dažādas organizācijas, to skaitā arī Desmito galveno pārvaldi. Tevi, kapteini, mēs aizsūtīsim uz eksāmeniem slepenā GIP akadēmijā, bet viss būs organizēts tā, it kā tu kļūtu par militāro padomdevēju. Desmitā galvenā pārvalde ir tavs segums. Visi dokumenti tiks noformēti tikai Desmitajā galvenajā pārvaldē. Šī pārvalde izsauks tevi uz Maskavu, bet tur mēs slepeni paņemsim tevi pie sevis nolikt eksāmenus …

—   Bet ja es eksāmenus nenolikšu?

Viņš nicīgi noņurdēja:

—   Tad mēs tiešām tevi atdosim Desmitajai galvenajai pārvaldei, un tiešām kļūsi par militāro padomdevēju. Viņi tevi paņems, tiem tu patīc. Bet tu arī mums patīc. Mēs esam pārliecināti, ka tu mūsu eksāmenus noliksi, citādi mēs ar tevi pašreiz nerunātu.

—   Viss ir skaidrs, biedri ģenerāli.

— Tādā gadījumā jāizpilda dažas formalitātes.

Viņš izņem no seifa čaukstošu kā jauns červoncs, papīra lapu ar ģerboni un atzīmi «Pilnīgi slepeni».

— Izlasi un paraksti.

Uz lapas ir divpadsmit īsu punktu. Katrs sākas ar vārdu «aizliegts» un beidzas ar stingru brīdinājumu: «tiek sodīts ar augstāko soda mēru.» Bet noslēgumā ir teikts: «Mēģinājums nodot atklātībā šo dokumentu vai jebkuru tā daļu tiek sodīts ar augstāko soda mēru.»

— Vai esi gatavs?

Atbildes vietā es tikai pamāju ar galvu. Viņš pastumj uz manu pusi rakstāmo. Es parakstu, un lapa pazūd seifa dziļumos.

— Uz redzēšanos Maskavā, kaptein.

16

Nodevis savas lietas pavisam jaunam vecākajam leitnantam, es ierodos pie sava, tagad jau bijušā, komandiera:

— Biedri ģenerāli, kapteinis Suvorovs. Stādos priekšā sakarā ir manu pārvietošanu uz Ģenerālštāba Desmito galveno pārvaldi.

—   Apsēdies.

Apsēstos.

Viņš ilgi skatās man sejā. Es izturu viņa vērīgo skatu. Viņš ir stingrs un bargs, viņš man nesmaida.

— Tu, Viktor, ej uz nopietnu lietu. Tevi paņem uz Desmitnieku, bet es domāju, ka tas ir tikai segums. Es domāju, ka tevi paņems kaut kur augstāk. Varbūt pat GIP. Uz Akvāriju. Viņiem vienkārši nav tiesību par to runāt. Bet atceries manus vārdus — tu atbrauksi uz Desmito galveno, bet tevi paņems uz citurieni. Droši vien tā tas arī būs. Ja mana notikumu analīze ir pareiza, tad tevi gaida ļoti nopietni eksāmeni. Ja tu gribi tos nolikt, tad esi tāds, kāds tu esi. Tevī ir kaut kas noziedzīgs, kaut kas netikumīgs, iemēģini to noslēpt.

— Es to neslēpšu.

— Un esi labsirdīgs. Vienmēr esi labsirdīgs. Visu mūžu. Tu man apsoli?

— Apsolu.

— Ja tev nāksies nogalināt cilvēku, esi labsirdīgs! Uzsmaidi viņam, pirms viņu nogalini.

— Es pacentīšos.

— Bet, ja tev ņems nost dzīvību,— nečīksti un neraudi. To tev nepiedos. Smaidi, kad tevi galinās nost. Smaidi bendēm. Ar to tu padarīsi sevi nemirstīgu. Visviens katrs no mums kādreiz nosprāgs. Mirsti kā cilvēks, Vitja. Ar lepnumu sprāgsti nost. Vai apsoli?

Nākamajā dienā zaļš autobuss atveda virsnieku grupu uz tukšu dzelzceļstaciju, kur veidojas militārais ešelons.

Visus viņus izsauca uz Maskavu Desmitā galvenā pārvalde Ģenerālštābā.

Visiem viņiem bija paredzēts kļūt par militārajiem padomdevējiem Vjetnamā, Alžīrā, Jemenā, Sīrijā, Ēģiptē. Šinī grupā atrados ari es.

Visiem maniem draugiem, kolēģiem, priekšniekiem un pakļautajiem no šī brīža es vairs neeksistēju. Pirmais dokumenta punkts, ko es parakstīju, man aizliedz jebkādus kontaktus ar visiem tiem cilvēkiem, kas bija man pazīstami pagātnē.

SESTĀ NODAĻA

1.Māte Krievija, tu māj man ar bērna roku uz dzelzceļa uzbēruma

Māte Krievija, tu māj man ar bērna roku uz dzelzceļa uzbēruma, tu man atver savas nepārredzamās tāles. Apsītes, bērziņi, eglītes, izlaupītas baznīcas, meitenītes pļauj sienu, fabriku skursteņi un atkal bērni uz uzbēruma. Viņi māj man ar roku un smaida. Tilti, tilti. Desnas upe nodārd ar tērauda tilta posmiem Konotopa, Brjanska, Kaluga. Riteņi klab sliežu savienojumos. Tiki. Taki. Tak. Trokšņo vagons. Mums te vagonā notiek žūpošana. Vagonā visi ir savējie. Armijas ešelons. Svešu nav. Vagonā ir tikai militārie padomdevēji. Nākošie. Un vagona iemītnieki dzer par savu nākotni. Par Desmito galveno pārvaldi. Par ģenerālpulkvedi Okuņevu. Atkal pudele staigā pa riņķi. Dzer kapteini! Par zvaigzni! Lielas tev zvaigznes, kapteini! Paldies major, un tev arī! Acis deg. Acis visiem deg. Mēs visi esam puikas kas briesmīgi grib karot. Vai tad mēs gājām uz karaskolu tik tādēļ, lai pārbaudītu, kā kareivjiem ir noviksēti zābaki? Nē, mēs gājām uz karaskolām kā kara romantiķi. Un, lūk, tie laimīgie, kam Desmitā galvenā pārvalde dos tādu iespēju. Par Desmito, brā|i! Par Desmito!

Mūs vagonā ir daudz. Artilērija, lidotāji, kājnieki, tankisti! Dienu agrāk mēs vēl nepazinām viens otru. Bet tagad mēs esam jau draugi. Un atkal pudele iet apkārt pa riņķi. Par jums, puiši, par jūsu veiksmi. Par jūsu zvaigznēm. Bet kur tad mani velni nes?

Manos dokumentos ierakstīta Kuba, bet tas ir tikai tāpēc, ka grupā nav neviena cita uz Kubu. Šeit ir ļoti daudziem paredzēts braukt uz Ēģipti, uz Sīriju. Daži brauks uz Vjetnamu. Ja tiešām būtu kāds, kas ir nozīmēts uz Kubu, tad man būtu izgudrots kaut kas cits — Kravcovs, protams, nojauš, uzskata, ka Kuba ir tikai maska. Bet neko īsti labi nezināja arī viņš. Kravcovs. Ģenerālis. Es redzēju viņu kā ģenerāli. Bet viņš bija noputējušā kombinezonā un zilā izbalējušā beretē, tāds pats kā visi, neatšķirams no Specnaza zaldātiem. Es mēģinu viņu iedomāties īstā ģenerāļa formā ar zelta uzplečiem un platiem lampasiem. Bet tas man neizdodas. Es viņu redzu vienmēr tikai tādu kā mūsu pirmās tikšanās brīdī: tīrā formas blūzē ar apakšpulkveža uzplečiem, ar jauna kapteiņa seju. Veiksmi jums, ģenerāli.

2

Krasnaja Presņa ir vislielākais militārais dzelzceļmezgls pasaulē. Ešeloni. Ešeloni. Ešeloni. Tūkstošiem cilvēku. Viss aiz augstiem žogiem. Viss apžilbinošā prožektoru gaismā. Ešeloni ar tankiem uz Vāciju. Ešeloni ar jauniesauktajiem uz Čehoslovakiju. Žvadzoņa un rīboņa. Manevru lokomotīves veido sastāvus. Uz Tālajiem Austrumiem ešeloni ar lielgabaliem. Kaut kādi konteineri. Visapkārt apsardze kā ap Brežņevu. Noliktavas. Noliktavas. Noliktavas. Iekraušana un izkraušana. Demobilizētu kareivju ešelons no Polijas. Un tepat ir cietumvagoni. Šauri un gari logi. Logi ir aizkrāsoti ar baltu krāsu. Uz logiem ir restes. Krasnaja Presņa ir ne tikai militārais centrs, bet arī pārsūtīšanas cietums. Zaldāti ar aitu suņiem. Sarkani uzpleči. Cietumešelons lēni aiziet uz zonu. Vārti ir milzīgi, no tērauda. Dzeloņstieples. Zila, žilbinoša gaisma. Cietumešeloni. Uz Bodaibo. Uz pilsētu Čerepovecu. Uz Severodvinsku. Uz Dzeltenajiem Ūdeņiem. Milzīgās pelēkās militārās pārsūtīšanas punkta ēkas. Grupa padomdevēju uz Dienvidjemenu! Ejiet uz bloku B, telpa 217. Padomdevējs uz Kubu! Es. Kapteinis Suvorovs? Jā. Sekojiet man. Jauns, slaids majors ved mani gar kaut kādiem gariem žogiem un grēdām no zaļām kastēm. Iesim šeit, kapteini. Nelielā pagalmā mūs gaida sanitārā mašīna ar sarkaniem krustiem. Lūdzu, kapteini. Aiz manis aizvērās durvis, un mašīna dodas ceļā. Kādas divas reizes tā apstājas — laikam pārbaude pie izejas no aizliegtās joslas. Un, lūk, mani ved uz Maskavu. Es zinu, ka ved ne pa taisnu ceļu, bet pa lielas pilsētas ielām. Mašīna bieži apstājas un ilgi stāv pie luksoforiem. Bet tie ir tikai mani minējumi. Redzēt es neko nevaru — logi salonā ir matēti kā cietumvagonā.

3

Kāds ir amerikāņu tanka M-60 īpatnējais spiediens uz grunti? Kādas prettanku raķetes jums visvairāk patīk: amerikāņu vai franču? Kāpēc? Kādēļ vītņu kāpnes pilīs sagriežas no apakšas pa kreisi uz augšu, bet ne no apakšas pa labi uz augšu? Kādēļ ratiem priekšriteņi ir mazi, bet pakaļējie lieli? Kāpēc Mosina .krievu šautenei vītne iet no kreisās puses uz augšu pa labi, bet Arisaka japāņu šautenei otrādi? Kādi ir Vinkeļa rotordzinēja galvenie trūkumi? Cik sver spainis ar dzīvsudrabu? Kāds sieviešu tips jums visvairāk patīk? Cik žurnāla «Ogoņok» numuru tiek izlaists gadā? Kurš pirmais pielietoja «vertikālo apiešanu»! Ko nozīmē burts «L» padomju iznīcinātāja — bumbvedēja nosaukumā «SU-7 BKL»? Ja jums pavēlētu modernizēt amerikāņu stratēģisko bumbvedēju B-58, kādus parametrus jūs uzlabotu vispirms? Kāpēc vācu tankos «Pantera» bija izmantots šaha atsperojums? Padomju motostrēlnieku divīzijā ir 257 tanki. Kādas ir jūsu domas — vai šo skaitu vajag samazināt vai palielināt? Par cik? Kāpēc? Kā tas ietekmēs divīzijas apgādes organizāciju? Jautājumi nāk cits pēc cita. Laika apdomāšanai nav. Tikko esi sācis domāt — jau seko cits jautājums. Kas ir Cehovs? Vai tas ir snaiperis no 62. armijas 138. strēlnieku divīzijas? Bet Dostojevskis? Savādi jautājumi. Kurš nezina Dostojevski? Nikolajs Gerasimovičs Dostojevskis ir ģenerālmajors, 3. Triecienarmijas štāba priekšnieks. Viņi smejas. Tas, kapteini, drusciņ ne tas, ko mēs gribējām, bet tavas atbildes mēs pieņemam. Tās tevi ļoti spilgti raksturo. Neuztraucies, ja mēs dažreiz smejamies. Bet vai tad es uztraucos?

4

Man liekas, ka man ir uzdevuši miljonu jautājumu. Bet vēlāk es aptuveni aprēķināju, ka to bija ne vairāk par pieciem tūkstošiem: 50 jautājumu stundā, 17 stundas, 6 dienas. Uz dažiem jautājumiem nākas atbildēt 5, varbūt pat 10 minūtes. Uz citiem — sekundes. Dažreiz jautājumi atkārtojas. Dažreiz viens un tas pats jautājums tiek ātri uzdots vairākas reizes. Nevajag nervozēt. Atbildi ātrāk. Nedomā melot, nedomā krāpt. Tātad cik daudz degvīna jūs varat izdzert vienā reizē? Lūk, desmit sieviešu fotogrāfijas. Kāda no tām jums patīk visvairāk? Pareiziniet 262 ar 16. Ātrāk. Prātā. Tas ir ne pārāk grūti. Vispirms jāpareizina 262 ar 10: pēc tam jāpieliek puse no tā, ko jūs dabūjāt, pēc tam vēl 262. Eksaminētājs skatās tieši uz jums. Ātrāk, kapteini. Tāds nieks. Skatos griestos. Es ar mokām visu to saskaitu kopā. Raugos taisni uz priekšu. Kādam no maniem priekštečiem bija uzdots tieši tāds pats jautājums, un tas ar smailu zīmuli bija uzrakstījis visus aprēķinus uz zaļa papīra, ar ko ir apklāts galds. Es grābju ciet gatavo atbildi un tūlīt apķēros, ka tā ir vienkārša provokācija. Manam priekštecim nevarēja būt smaila zīmuļa. Viņš nevarēja zem caururbjoša skatiena veikt aprēķinus uz papīra. Es sakožu zobus un dodu sava paša atbildi: 4192. Es pat neskatos uz zaļo papīru, kas apklāj galdu. Es zinu, ka tur ir apzināti nepareizas atbildes. Bet jautājumi birst kā zirņi. Kā jūs, kapteini, reaģētu, ja mēs jums liktu priekšā pārdot arbūzus?

Dažreiz zālē ir viens eksaminētājs. Dažreiz trīs, citreiz — piecpadsmit. Lūk, divsimt fotogrāfiju, sazīmējiet tos, kurus jūs esat redzējis šinī telpā eksāmenu laikā. Laiks iet. Tagad parādiet tos, kurus jūs redzējāt šinī istabā tikai reizi. Šinī tekstā pārsvītrojiet visus burtus «O», pasvītrojiet visus burtus «A», apvelciet visus burtus «C». Šī subjekta darbībai nepievērsiet uzmanību tāpat kā radiopārraidēm. Laiks skrien. Subjekts ķēmojas, viebj seju, mēģina izraut zīmuli, izsit zem manis krēslu. Bet radio plosās: pārsvītro «C», pasvītro «O» . . . Dažreiz eksāmena laikā taisni istabā ienes lieliskas pusdienas, dažreiz aizmirst. Dažreiz atlaiž uz tualeti pēc pirmā pieprasījuma, citreiz nākas lūgt trīs reizes. Katru dienu viņi noved mani līdz pēdējai garīgo un fizisko spēju robežai. Gan es, gan arī viņi skaidri jūtam šo robežu. Tālu pāri pusnaktij, es neizģērbies gāžos iekšā gultā un tanī pašā acumirklī aizmiegu. Lūk, šo mirkli tie gaida: apžilbinoša lampa acīs —262 pareizināt ar 16! Nu, ātrāk! Prātā. Tas ir tik vienkārši! Tu jau uz šo jautājumu esi atbildējis. Nu ko tad tu! 4192— es kliedzu tiem. Un gaisma izdziest.

5

Daudz vēlāk es uzzināju, ka tos, kas atbild pareizi uz vairāk nekā 900 jautājumiem, šeit nepieņem. Ļoti gudri nav vajadzīgi. Tomēr galvenais eksāmenu uzdevums ir noteikt ne zināšanu līmeni. Nepavisam ne. Spēja apgūt lielu informācijas daudzumu pie liela uzbudinājuma un dažādiem traucējumiem — tas ir tas galvenais. Bez tam tiek noteikti: humora sajūta — vai tā ir vai nav, optimisma līmenis, nosvērtība, spējas intensīvi darboties, noskaņojuma stabilitāte un daudz kas cits.

— Nu ko tad, puisi, tu mums deri,— man pasaka sestās dienas beigās septītais eksaminētājs.— Mūsu organizācija ir nopietna. Noteikumi te ir tik īsi, ka tos saprot pat tas, kurš tos negrib saprast. Likums pie mums ir vienkāršs: ieeja maksā rubli, izeja — divus. Tas nozīmē, ka iestāties organizācijā ir grūti, bet izstāties vēl grūtāk. Teorētiski visiem organizācijas locekļiem ir paredzēta tikai viena izeja no tās — caur skursteni. Vieniem šī izeja ir ar godu, citiem ar negodu un drausmīga, bet mums visiem ir tikai viens skurstenis. Tikai caur to mēs izstājamies no organizācijas. Lūk, kur ir šis skurstenis . . .

6

Es domāju, ka pulkveža seja mani vajās visu mūžu baigos nakts sapņos. Bet viņš man nekad nav rādījies sapņos. Bet par viņu es domāju daudz. Lūk, kas man nav saprotams. Man paskaidroja, ka viņš esot mīlējis naudu, mīlējis iedzert, mīlējis sievietes. Par naudu tad arī ir pārdevies ārzemju izlūkdienestam. Pieņemsim, ka tas ir tā. Bet viņam taču bija lieliskas iespējas bēgt uz Rietumiem. Taču viņš nebēga. Rietumos viņam būtu diezgan ir naudas, ir vīna, ir sieviešu. Bet Maskavā viņš tik un tā naudu nevarēja tērēt. Nebija arī laika baudām.

Brunču mednieks būtu bēdzis turp, kur ir sievietes un nauda, bet viņš nebēga. Bet viņš staigāja pa virvi virs krematorijas. Kādēļ, velns rāvis? Es grozos uz karsta spilvena un nevaru aizmigt. Pirmā nakts bez eksāmeniem. Bet varbūt telekamera pa naktīm raugās uz mani? Nu, velns ar to. Es ceļos augšā un rādu pigu visiem stūriem. Ja jūs tagad man sekojat, tad rīt mani uz Centrālo Komiteju nevedīs. Pēc tam es nolemju, ka nepietiek parādīt tiem tikai pigu, un tādēļ rādu telekamerai, ja tāda tiešām ir, visu, ko varu parādīt. Rīt mēs paskatīsimies — izdzīs mani vai ne.

Parādījis visu, ko varu, es apmierināts liekos uz auss un tūlīt aizmiegu stingrā pārliecībā, ka rīt mani izdzīs ārā uz Sibīriju komandēt tanku rotu, bet, ja ne, tad šeit dzīvot var un var apiet kontroli.

Es guļu gultā svētlaimīgi un saldi. Es guļu, cieši aizmidzis. Es zinu, ka, ja mani pieņems Akvārijā, tad tā būs liela padomju izlūkdienesta kļūda. Es zinu, ka, ja izeja paliks tikai viena un tikai caur skursteni, tad man šī izeja nebūs ar godu. Es zinu arī, ka savā gultā es nenomiršu. Nē, tādi savā gultā nemirst. Ak, padomju izlūkdienests, labāk būtu, ja tu mani tūlīt caur skursteni būtu izlaidis!

7

Atkal mani kaut kur ved aizklātā mašīnā ar matētiem logiem. Es neredzu, kurp, un arī mani neviens neredz. Uz kurieni tad mani: uz Centrālo Komiteju vai uz Sibīriju? Laikam tomēr uz

Centrālo Komiteju. Ja uz Sibīriju, tad ar mani būtu mans čemodāns, bet, tā kā čemodāna nav, tad tas var nozīmēt, ka mani ved ne uz visiem laikiem, bet uz īsu vizīti, ar atgriešanos turp, no kurienes ved.

Aiz loga milzu pilsētas troksnis, tātad mēs esam kaut kur centrā. Bet varbūt tā ir Lubjanka? Pie Lubjankas uz Dzeržinska laukuma ir vienmēr tāds troksnis kā pie Niagaras ūdenskrituma. Man nez kādēļ liekas, ka mēs atrodamies tieši pie Lubjankas. Bet šinī faktā nav nekā sevišķa: Centrālā Komiteja ir tepat blakus. Mūsu mašīna stāv ilgi, pēc tam kaut kur piesardzīgi iebrauc iekšā. No mugurpuses metāla vārtu žvadzoņa. Durvis atveras — kāpiet ārā.

Mēs esam šaurā, drūmā pagalmā. No visām četrām pusēm stāv augstas senas sienas. Aiz mums ir vārti. KGB seržanti pie vārtiem. Vairākas durvis ved uz šo drūmo pagalmu. Pie vienām durvīm arī stāv KGB apsardze. Pie pārējām durvīm apsardze nav redzama. Augšā uz karnīzes dūdo baloži. Nāciet šurp, lūdzu. Sedojs rāda kaut kādus papīrus. KGB seržants atdod sveicienu, pielikdams roku pie naga. Lūdzu, ejiet iekšā. Sedojs zina ceļu. Viņš mani ved pa bezgalīgiem koridoriem. Sarkani paklāji. Griestu velves. Adas durvis. Mums no jauna pārbauda dokumentus. Lūdzu. Lifts mūs klusi paceļ uz trešo stāvu. Atkal koridori. Liela pieņemamā istaba. Pie galda sēž vecīga sieviete. Lūdzu, pagaidiet. Sedojs drusciņ pabīda mani no mugurpuses un aizver durvis aiz manis, pats palikdams pieņemamajā telpā.

Kabinets ir augsts. Logi ir pie griestiem. Caur logu neredz nekādu ainavu. Pretī stāv tikai mūris un baloži uz karnīzes. Galds no ozolkoka. Kalsns cilvēks zelta brillēs pie galda. Brūns uzvalks, nekādu izcilības zīmju: nedz medaļu, nedz ordeņu. Armijā ir labi — paskaties uz uzplečiem un sāc runāt: biedri major, biedri apakšpulkvedi.. . Bet kā te iesākt? Tādēļ es nekā neiesāku. Es vienkārši stādos priekšā:

—   Kapteinis Suvorovs.

—   Esiet sveicināts, kapteini.

—   Zdravija želaju.

— Mēs esam rūpīgi izpētījuši jūs un nolēmuši jūs pieņemt Akvārijā, pēc attiecīgas sagatavošanas, protams.

— Pateicos jums.

— Šodien ir 23. augusts. Šo datumu, kapteini, iegaumējiet uz visu mūžu. No šīs dienas jūs esat iestājies nomenklatūrā, mēs esam pacēluši jūs uz ļoti augstu tās stāvu — Centrālās Komitejas nomenklatūru. Bez pārējām sevišķām privilēģijām jums tiek dota vēl viena: no šīs dienas jūs neatrodaties KGB kontrolē. Sākot ar šo dienu, KGB nav tiesību uzdot jums jautājumus, pieprasīt uz tiem atbildes, veikt kādas akcijas pret jums. Ja jūs izdarīsiet kļūdu — ziņojiet par to savam priekšniekam. Tas paziņos mums. Ja jūs neziņosiet, mes tik un tā uzzināsim par jūsu kļūdu. Bet ikvienā gadījumā jebkuru jūsu darbības izmeklēšanu veiks tikai GIP vadītājs vai CK administratīvo orgānu nodaļa. Par jebkuru kontaktu ar KGB jums ir jāziņo savam priekšniekam. Kārtība CK organizācijā ir atkarīga no tā, cik lielā mērā organizācijas un ļaudis, kuriem ir CK nomenklatūras rangs, būs spējīgi saglabāt savu neatkarību no jebkurām citām organizācijām. CK labklājība ir arī jūsu personiskā labklājība, kapteini. Lepojieties par to uzticību, ko Centrālā Komiteja ir parādījusi militārajam izlūkdienestam un jums personiski. Veiksmi!

Es atdodu sveicienu, pielikdams roku pie naga, un izeju.

8

Plašs ezers mežā. Krastos meldrājs. Uz kraujas bērzu birzs. Tur, aiz augsta žoga, ir mūsu vasarnīca. Maza pludmale. Laivas ar dibenu uz augšu. Uz pretējā krasta arī ir kaut kādas baļķu vasarnīcas. Arī aiz zaļiem žogiem. Arī apsargātas. Zona te ir speciāla . Vasarnīcas. Bet vasarnīcas tikai atbildīgiem biedriem. Un šinī vasarnīcu zonā nav tik viegli iekļūt. Ozolu birzes. Ezeri. Biezi meži. Šur tur sarkani jumti un atkal zaļi žogi. Uz mūsu ezeru var atbraukt tikai pa vienu ceļu. Citu ceļu nav. Lai kur tu ietu — visu laiku tu uzdursies uz zaļiem žogiem. Aiz mūsu žogiem arī ir kaut kādas vasarnīcas. Tur kāds rotaļājas ar volejbola bumbu. Bet nav paredzēts mums zināt, kas tur spēlējas ar bumbu. Bet tam nav tiesību lūrēt uz mums. Pa kreisi no mums žogs ir augstāks nekā pa labi. Aiz tā žoga pa vakariem skan mūzika. Ļoti patīkama melodija. Tango.

Mūsu vasarnīca ir liela. Te dzīvo 23 cilvēki. Bet vietas pietiktu arī visiem trīsdesmit. Katram pa nelielai istabai. Sienas no priežu baļķiem. Sveķu smarža. Uz sienas neliela ainava. Milzīga mīksta gulta. Grāmatu plaukts. Apakšā ir halle ar lielu aziātu paklāju. Mēs ceļamies augšā, kad gribam. Un darām, ko gribam. Brokastis ir sātīgas. Pusdienas ir pieticīgas. Vakariņas ir lepnas. Vakaros mēs parasti sēžam pie kamīna. Dzeram. Stāstām anekdotes. Mēs visi esam padomju izlūkdienesta bijušie vidējā slāņa virsnieki. Grupā ir viens apakšpulkvedis. Divi majori. Viens vecākais leitnants. Pārējie ir kapteiņi. Viens no mums ir bijušais lidotājs-iznīcinātājs. Divi ir no raķešu karaspēka. Viens ir desantnieks. Viens ir raķešu kutera komandieris. Ir armijas ārsts. Militārlietu jurists. Vispār ļoti raibs sastāvs. Mēs esam atnākuši no dažādiem priekšniekiem. Ikviens no mums ir kaut kādu iemeslu dēļ nokļuvis kāda divīzijas, armijas vai augstāka līmeņa militārā izlūka ietekmē. Ikvienu no mums kāds ir izvēlējies savai personiskajai grupai. Un tieši no šīm grupām Akvārijs izvēlas savus kandidātus. Saprotams, ka, paņemot ļaudis no izlūkdienesta zemāko stāvu priekšniekiem, Akvārijs necentās paņemt visus vai vislabākos. Nē. Ja šodien Akvārijs paņems no Kravcova visus viņa labākos puišus, tad rīt Kravcovs necentīsies veidot savu svītu tik rūpīgi. Tādēļ Akvārijs atlasa ļaudis no zemākstāvošiem priekšniekiem ļoti piesardzīgi, lai neatņemtu prieku pievērst ļaužu atlasīšanai tik lielu uzmanību.

Es guļu daudz. Es sen neesmu gulējis tik labi un tik saldi. Rītos es ceļos augšā vēlu un eju uz ezeru. Debess ir apmākusies. Bet ūdens ir silts. Es peldu ļoti ilgi. Es zinu, ka šis miegs un šī brīvestība nav uz ilgu laiku. Mums vienkārši dod iespēju izklaidēties pirms mācību gada sākuma. Un es izklaidējos.

9

Ātra draudzība beidzas ar ilgu naidu. Man tas ir zināms. Un maniem grupas biedriem arī. Tādēļ mēs nesteidzamies mūsu attiecībās. Mēs ļoti piesardzīgi pētām viens otru. Mēs pļāpājam par niekiem. Mēs stāstām ne pārāk asas anekdotes. Vārdu sakot, pļāpājam par šo un to. Milzīgajā bufetē ir bagātīga izvēle: ej un dzer. Bet mēs dzeram mēreni. Kādreiz mēs kļūsim draugi. Kādreiz mēs ticēsim cits citam un atbalstīsim cits citu. Tad arī dzersim, ka nākas. Kā īsti virsnieki. Bet ne tagad.

No mums rūpīgi noņēma mēru, un tagad mēs visi jau esam civiluzvalkos. Dažiem no mums būs lemts uzvilkt formu, kad mēs kļūsim par ģenerāļiem. Dažiem nāksies palikt civilapģērbā, pat ja viņš būtu kļuvis par ģenerāli. Tāds ir dienests.

10

— Es esmu pulkvedis Pjotrs Fjodorovičs Razumovs,— stādās priekšā drukns cilvēks sportuzvalkā ar volejbola bumbu rokā. — Man ir piecdesmit viens gads. No tiem divdesmit trīs es dienu Akvārijā. Esmu strādājis trijās valstīs. Ārzemēs esmu pavadījis sešpadsmit gadus. Esmu septiņas reizes vervēts. Es esmu apbalvots ar četriem kaujas ordeņiem un vairākām medaļām. Es būšu jūsu grupas vadītājs. Jūs, protams, izgudrosiet man iesauku. Lai jums nebūtu jāmokās, es- pateikšu jums dažas manas neoficiālās iesaukas. Viena no tām ir Zilonis. Par Ziloņiem saukā visus Diplomātiskās kara akadēmijas pasniedzējus un profesorus. Pašu akadēmiju sauc par konservatoriju, kad ir runa par jums, par jaunatni, bet par Ziloņu kapsētu — kad runa ir par mums, profesoriem un pasniedzējiem. Varbūt kādreiz kāds no jums kļūs par Ziloni un atnāks šeit mācīt jaunos Zilonīšus. Bet tagad es gribētu parunāt ar katru no jums atsevišķi. Kapteini Suvorov.

—   Es, biedri pulkvedi.

—   Sauciet mani vienkārši Pjotr Fjodorovič.

—   Klausos.

— Aizmirstiet šo «Klausos». Jūs paliekat par Padomju Armijas virsniekiem, vēl vairāk, jūs paceļaties līdz visaugstākajam stāvam, līdz Ģenerālštābam, bet šo «Klausos» pagaidām aizmirstiet. Jūs varat nesasist papēžus, runājot ar priekšniecību.

— Nekādā veidā, biedri. .. Pjotr Fjodorovič.

— Pirmais tev, Viktor, uzdevums. Iemācies sēdēt krēslā, drusciņ atlaidies … Tu sēdi ar taisnu muguru, it kā norijis durkli. Tā civildiplomāti nesēž. Saprati?

Sapratu.

11

Mani vienmēr ir mocījis jautājums: kā var organizēt slepenu spiegu skolu milzu pilsētas centrā un vēl tā, lai neviens neuzzinātu? Lai neviens mūs nenofotografētu pa vienam vai veselu grupu.

Bet tas viss .ir sasniedzams vienkārši. Centrālā Diplomātiskās kara akadēmijas ēka atrodas uz Narodnovo Opolčeņija ielas. Nekādu uzrakstu šeit, protams, nav. Tikai žogu čuguna ornaments, biezi ceriņu krūmi un kolonnas, un logi ar restēm, un biezi aizkari, un vēl sargi stūros. Bet tas nav galvenais. Te apmāca tikai tos, kas strādā lielajā zonā — socnometnē.

Bet mūs, kuri bez konvoja pārvietojas un kuriem ir brīva izeja no nometnes, gatavo ne šeit. Galveno fakultāšu klausītāji ir izmētāti pa visu Maskavu, pa nelieliem mācību punktiem.. Bet, kur ir mans punkts, es arī pats nezinu.

Katru rītu pulksten 8.30 es atrodos pie Elektromagnētiskā izstarojuma zinātniskās pētniecības institūta. Ziniet, pie Timirjazeva parka. Oficiāli institūts pieder Radiorūpniecības ministrijai. Bet, kam viņš īstenībā pieder un ar ko nodarbojas, maz kam ir zināms. Staļina laikos institūts bija pavisam maziņš. Divsimt cilvēku. Ne vairāk. Un kā atmiņa no tiem laikiem — vēlīna staļinisma četrstāvu pils: pseidokolonnas un balkoniņi. Bet institūts ātri auga, un milzīgie pelēkie korpusi ir tam liecinieki. Tā ir Hruščova ekonomija. Silikātķieģelis, Hruščova grausti. Bet tālāk Brežņevlaiku militāri birokrātiskā vēriena milzīgās stikla celtnes. Daudzās sienas visu to sadala zonās un sektoros. Dzeloņstieples, bulli skrituļi. Parādiet caurlaidi atklātā veidā.

Daudz ļaužu. Rīta maiņa. Caurlaides punkts ar divpadsmit ļaužu straumēm. Objekta teritorijā nedrīkst smēķēt. Esiet modri! Pļāpa ir atradums ienaidniekam! Pārpildīsim pirmā kvartāla plānu! Nestāvi zem kravas! Caurlaides telpa sašķel vareno darba Inteliģences straumi upēs un strautos. Pelēkā masa izplūst pa «āvām nodaļām un sektoriem. Čirkst manevru lokomotīves bremzes. Milzu angārs aprij sešdesmittonnīgos vagonus. Steidzas zinātnieku brālība. Ļaužu pūlis klusēdams dodas uz priekšu. Visi ir slepenie. Visi ir pavisam slepenie. Ieeja ir aizliegta! Uzrādiet Caurlaidi atklātā veidā! Betona žogi. Ķieģeļu žogi. Zona 12-B.

Kādas problēmas šeit risina? Labāk nejautāt. Vēlreiz parādīsim caurlaidi. Uz caurlaides ir daudz šifrētu zīmju. Katrs zina savu vietu. Katrs caurlaides īpašnieks dzīvo tikai savā, viņam stingri noteiktā zonā. Bez sevišķām atzīmēm uz caurlaides tevi neizlaidīs no tavas darba vietas. Uzgriezīsim numuru uz diska, un tagad mēs esam angārā. Šeit salasās visa mūsu grupa. Te stāv milzīgs MAZs ar oranžkrāsas konteineru. Mūsu vieta ir tur iekšā. Bet tur ir kā labā lidmašīnā — paklāji un ērti krēsli. Tikai nav logu. Pulksten 8.40, kad konteiners ir jau aiztaisīts no iekšpuses, angārā parādās mašīnas vadītājs un dzenā savu MAZu pa Maskavu. Šoferi mēs neesam ne reizi redzējuši. Viņš pat .nenojauš, ka ved ļaudis. Viņam ir tāds darbs: pulksten 8.40 ierasties angārā, Iesēsties mašīnā un vest konteineru ar kādu ļoti bīstamu kravu dažus kvartālus uz priežu mežu. Tur ir atkal kāds slepens objekts, arī angārs. Viņš iedzen konteineru angārā, bet pats iziet uzgaidāmajā telpā. Vakaros viņš veic vēl vienu reisu.

Bet starplaikā viņš ved citus oranžkrāsas konteinerus pa Maskavu. Varbūt ar detonatoriem, kas domāti atombumbām, varbūt ar nāvējošiem vīrusiem, kas ir spējīgi iznīcināt cilvēci. Varbūt ar aparātiem ģenētiskajam karam. Kā viņam zināt, kas ir konteineros? Tie visi ir vienādi. Visi ir oranžkrāsas. Bet naudu viņš gan laikam pelna pamatīgu. Tādos zinātniskās pētniecības institūtos visi pelna daudz.

12

No mūsu oranžkrāsas konteinera mēs lecam ārā. Angārā augstu pie griestiem čivina zvirbulis. Tikai viņam vienam ir redzami visi noslēpumi: kas ir mūsu šoferis, kas pa naktīm angāru saved kārtībā, kas tādā pašā konteinerā ved mums uz šejieni ēdienu un ēdamistabā apklāj galdu. Kamēr mēs esam zonā, šeit nav neviena no personāla. Ēdamistaba pat ir izveidota kā vārstuļu sistēma: ja tur ir atvērtas durvis uz angāru, tad mēs nevaram tiki iekšā ne ēdamistabā, nedz angārā. Pēc tam mums atskan zvans ka Pavlova suņiem — viss ir gatavs. Tad mēs ejam uz ēdamistabu, toties nevienam citam durvis neatvērsies — automātika. Mūs ēdina labi. Mani tā nekad nav ēdinājuši, pat Čehoslovakijā.

Un tomēr zona paliek zona, bet mūsu konteineru mēs saucam par oranžkrāsas cietumnieku mašīnu. Faktiski mūs kā cietumniekus arī ved, tikai ar visām ērtībām.

Speciālā grāmatā es ierakstu «paldies» par labām brokastīm un pasūtījumu uz rītdienu. Un ātrāk uz nodarbībām.

Vai visi ir gatavi? Visi.

Piecas minūtes paelpot.

Mūsu nelielais pagalms ir labā kārtībā. Ceriņu krūmi gandrīz pilnīgi apklāj pelēkos betona mūrus — komforts. Virs ceriņiem ir dzeloņstieples. Kas ir aiz tām stieplēm — nav redzams. Tikai ir skaidrs, ka tur ir tādi paši pusapļa angāru jumti kā mūsu baseinam un tenisa kortam. Varbūt tur cits mācību punkts — tāds pats kā mūsējais. Bet varbūt tur tiek apmācīti mūsu poļu un ungāru kolēģi, varbūt arī kubiešu, itāļu, lībiešu. No kurienes mums to zināt? Bet varbūt tur nemaz nav mācību punkts, bet slepena laboratorija vai noliktava, varbūt arī vienkārši cietums. Pēc mūsu oranžkrāsas cietummašīnas kustībām es visu laiku cenšos no rītiem uzminēt virzienu. Ir tāds iespaids, ka mūs ved kaut kur pavisam tuvu. Pēc virziena man liekas, ka mēs mācāmies kaut kur pavisam blakus Krasnopresņenskas cietumam. Bet precīzi to noteikt, protams, nav iespējams. Bet priežu puduru Maskavā ir visai daudz, kaut vai tanī pašā Serebrjanij Bor.

— Nu, paelpojām? Pietiks.

Visi ieiet zālē. Te ir seifi. Manā seifā ir četras burtnīcas. Katrā ir 96 lappuses. Tās ir uz trīs gadiem. Konspektus raksti ar sīkiem burtiem, centies vairāk iegaumēt. Apgūsti informāciju steigā. Iemācies taupīt papīru.

Paņem burtnīcu par izlūkošanu, aizslēdz seifu un ej uz zāli.

Pasniedzējs ir atdalīts no mums ar plīvuraudumu. Tādēļ viņš mūs skaidri redzēt nevar, un arī mēs viņu skaidri neredzam, kaut arī varam ar viņu runāt bez traucējumiem.

Visi pasniedzēji un komandieri ir Ziloņi. Daži no tiem ir pielaisti personiskajam darbam ar mums. Bet vairums var mūs redzēt tikai caur puscaurspīdīgu ekrānu un nosaukt mūs tikai pēc numuriem.

Katrs no viņiem ir izlūkošanas veterāns. Ikviens no viņiem ir pavadījis daudzus gadus ārpus zonas robežām. Bet ikviens no viņiem ir kaut kur cietis neveiksmi un tādēļ pārvērties par Ziloni. Tie, kas ne reizi nav iekrituši, turpina darbu iegūšanā vai vismaz apstrādē.

Izkritušais izlūkošanas vilks ieslēdz aizsardzības sistēmu, no ka mūsu speckonstrukcijas sienas sāk ritmiski drebēt, un iesāk:

— Tā, lūk, izskatās spiegs.— Viņš parāda lielu plakātu ar cilvēku apmetnī, melnās brillēs, ar paceltu apkakli, ar rokām kabatās.— Tā spiegus iedomājas grāmatu autori, kinorežisori un pēc tiem — visa izglītotā publika. Jūs neesat spiegi, jūs esat braši padomju izlūki. Jums nepiederas izskatīties kā spiegiem. Un tādēļ jums ir kategoriski aizliegts:

a) valkāt melnas brilles pat karstas dienas laikā, kad spīd spoža saule;

b)    pavilkt platmali uz acīm;

c)    turēt rokas kabatās;

d)    pacelt mēteļa vai apmetņa apkakli.

Jūsu gaitai, skatienam, elpošanai ir jābūt pakļautiem ilgstošam treniņam, bet no pašas pirmās dienas jums ir jāiegaumē, ka visam tam ir jābūt bez spriedzes. Zaglīgs skatiens, atskatīšanās pār plecu ir izlūka ienaidnieki, un par to treniņu gaitā mēs jūs nopietni sodīsim — ne mazāk kā par principiālām kļūdām. Jūs nekādā ziņā nedrīkstat izskatīties kā spiegi. Un ne tikai pēc ārienes, bet ari pēc darba metodēm. Detektīvromānu autori apraksta izlūku kā lielisku šāvēju un meistaru izlauzt rokas pretiniekam. Vairums no jums ir atnākuši no izlūkošanas zemākajiem stāviem un paši to esat redzējuši. Bet šeit, augšā, stratēģiskā aģentūras izlūkošanā, mēs jūs nemācīsim šaušanā un roku laušanā. Taisni otrādi, mēs pieprasām no jums aizmirst jūsu iemaņas, ko jūs esat ieguvuši Specnazā. Daži pasaules izlūkdienesti apmāca savus puišus šaušanā un citās lietās. Tas ir no pieredzes trūkuma.

Atcerieties, puiši, ka jūs varat paļauties tikai uz savu galvu, bet ne uz pistoli. Ja jūs pielaidīsiet vienu kļūdu, tad pret ikvienu no jums pretinieka izlūkdienests vērsīs piecus helikopterus, desmit suņus, simt mašīnas un trīssimt profesionālus policistus. Ar pistoli tad jūs sev vairs nepalīdzēsiet. Un visiem rokas neizlauzīsiet. Pistole ir nevajadzīga ilūzija. Pistole silda jums sānus, rada drošības ilūziju. Bet jums nav vajadzīgas nekādas ilūzijas.

Jums ir vajadzīga pastāvīga drošības sajūta un pārākuma apziņa par pretinieka pretizlūkošanas darbību. Bet tādu sajūtu dod nevis pistole, bet skaidrs aprēķins bez jebkādām ilūzijām. Tas, zināt, ir kā ar augstceltņu būvstrādniekiem. Vieni no tiem, maz pieredzējušie, lieto drošības jostu. Citi to nekad nelieto. Pirmie krīt un nositas, otrie — nekad. Notiek tas tādēļ, ka tas, kas lieto jostu, rada sev drošības ilūziju. Reiz viņš aizmirst apjozties, un, lūk, jau viņa kaulus lasa kopā kastē. Tas, kas nelieto jostu, ir cilvēks bez ilūzijām. Viņš pastāvīgi kontrolē katru savu soli un nekad tur, augstumā, nekļūst nevērīgs. Padomju stratēģiska izlūkošana nedod puišiem drošības jostas. Jums ir jāzina, ka jums nav kabatā pistole, aizmirstiet sitienu ar plaukstas malu pa ķieģeli. Paļaujieties tikai uz savu galvu. Jūsu sports ir cēlais teniss . . .

13

Cilvēks spēj darīt brīnumus. Cilvēks var pārpeldēt Lamanšu trīs reizes, izdzert simt krūžu alus, staigāt ar basām kājām pa karstām oglēm, cilvēks var apgūt vairāk nekā trīsdesmit valodu, kļūt par olimpisko čempionu boksā, izgudrot televizoru vai velosipēdu, kļūt par GIP ģenerāli vai par miljardieri. Viss ir mūsu rokās. Kas grib, tas arī var. Galvenais — kaut ko gribēt. Pēc tam viss ir atkarīgs tikai no treniņiem. Bet, ja trenē savu atmiņu regulāri, savus muskuļus, savu psihi, tad . .. nekā no tā neiznāks. Regulārs treniņš ir nepieciešams, bet pats par sevi tas neko nedos, Kāds savādnieks trenējās katru dienu. Reizi dienā viņš pacēla gludekli. Treniņš turpinājās desmit gadu — viņa muskuļi nekļuva lielāki. Panākumi būs tikai tanī gadījumā, kad katrs treniņa seanss (atmiņas, muskuļu, psihes, gribasspēka, neatlaidības) noved cilvēku līdz viņa spēju robežām. Kad treniņu beigas pārvēršas par mokām. Kad cilvēks kliedz no sāpēm. Treniņš kaut ko dod tikai tad, ja tas noved cilvēku līdz viņa spēju pēdējai robežai un viņš šo robežu gluži labi apzinās: es varu lēkt 2 metru augstumā, es varu atspiesties no grīdas 153 reizes, es varu iegaumēt vienā reizē divas lappuses svešvalodas teksta. Un katrs jauns treniņa seanss ir derīgs tikai tanī gadījumā, kad tas būs mēģinājums uzstādīt jaunu rekordu, salīdzinot ar savu iepriekšējo: nomiršu, bet atspiedīšos 154 reizes.

Mūs ved uz nākošo olimpisko čempionu treniņiem. Te viņi ir — piecpadsmitgadīgie bokseri, piecgadīgie vingrotāji, trīsgadīgie peldētāji. Paraugieties uz viņu sejas izteiksmi. Gaidiet pašu pēdējo treniņa dienas brīdi, kad uz mazās bērna sejiņas parādās stingra apņēmība uzstādīt jaunu rekordu, salīdzinot ar savu vakardienas. Paskatieties uz viņiem! Kādu dienu viņi atnesīs olimpisko zeltu zem milzīgā sarkanā karoga ar sirpi un āmuru. Paraugieties uz šo seju! Cik daudz tanī ir spriedzes! Cik moku! Tas ir ceļš uz slavas kalngaliem. Tas ir ceļš uz panākumiem! Strādā tikai ar maksimāli iespējamo spriedzi. Strādāt uz sabrukuma robežas. Par čempionu kļūst tikai tas, kas zina, ka stienis viņu tagad saspiedīs, bet grūž to uz augšu. Šinī dzīvē uzvar tikai tas, kas Ir uzvarējis pats sevi. Kas ir uzvarējis savas bailes, savu slinkumu, savu neticību sev.

Mūsu Zilonis atveda mūs uz jauno olimpiešu treniņiem.

—   Tā valsts gatavo tos, kas aizstāv tās sporta slavu. Vai tad jūs tiešām domājat, ka mūsu valsts izturas pret izlūku apmācībām ne tik nopietni?

SEPTĪTĀ NODAĻA

1.1971. gada februāris. Neaizmirstams laiks

1971. gada februāris. Neaizmirstams laiks. GIP priekšniekam ģenerālpulkvedim Pjotram Ivanovičam Ivašutinam piešķīra armijas ģenerāļa pakāpi. Akvārijs līksmo. Līksmo viss Ģenerālštābs, militārais izlūkdienests ir aizsteidzies priekšā! KGB priekšnieks Jurijs Andropovs paliek tikai ģenerālpulkvedis. Kāda pļauka!

Mēs zinām, ka Centrālā Komiteja uzpūš cīņas liesmas, ka noteikti būs plūkšanās starp KGB un GIP. Līdzsvars starp KGB un armiju bija izjaukts, un, lūk. Centrālā Komiteja izlabo kļūdu. 1971. gada februāris. KGB vidusslānī iet tīrīšana. Notiek masveida KGB pulkvežu un ģenerālmajoru atcelšana no amatiem, notiek GIP virsnieku un ģenerāļu, Ģenerālštāba un visas padomju Armijas virsnieku un ģenerāļu paaugstināšana. Skat, Ziemeļkaukāza kara apgabala priekšnieks tanku karaspēka ģenerālleitnants Ļitovcevs kļūst par ģenerālpulkvedi. Vai atceraties, biedri ģenerāli, jūsu grūto startu šinī postenī? Bet jums taču kāds toreiz palīdzēja, riskējot ar savu galvu. Un par šo palīdzību pirms termiņa kļuva par kapteini. Bet jūs taču, biedri ģenerāli, kādam slepeni palīdzējāt un palīdzat, citādi neviens jūs nebūtu atbalstījis, un jums tagad nebūtu trīs ģenerāļa zvaigžņu. Lai jums labi sokas, ģenerāli!

1971. gada februāris. KGB un GIP ir ieķērusies viens otram rīklē. Bet kam tas ir redzams no malas? Ģenerālpulkvedis Andropovs ir visiem pazīstams. Bet kam ir pazīstams armijas ģenerālis Ivašutins? Taču viņam nekāda reklāma nav vajadzīga, Ivašutins atšķirībā no Andropova vada slepenu organizāciju, kura darbojas tumsā un kurai nav vajadzīga reklāma.

2

Karu plāno Ģenerālštābs. Ģenerālštābs ir armijas smadzenes. Jebkura KGB iejaukšanās plānošanas procesā neizbēgami novedis valsti bezdibeņa malā. Tādēļ, lai izdzīvotu, valsts ir spiesta ierobežot KGB ietekmi uz Ģenerālštābu. Lai uzvarētu karu, Ģenerālštābam ir jāvāc informācija par pretinieku ar savu virsnieku spēkiem, kuri saprot kaujas plānošanas problēmas, kuri paši ir spējīgi izlemt, kas ir svarīgs Ģenerālštābam, kas ne. Ģenerālštābam nav laika lūgt dot informāciju — viņš pavēl savam izlūkdienestam, ko vajag iegūt pirmām kārtām, lai veiksmīgi darbotos. Ģenerālštābam ir vajadzīgas tiesības stimulēt savus labākos izlūkošanas virsniekus un nežēlīgi sodīt nevīžīgos. Un tam ir dotas tādas tiesības. Tam ir pašam savs izlūkdienests. Un tas redz pasauli ne caur KGB prizmu, bet ar savām acīm. Ģenerālštābs vāc informāciju ne ar policistu palīdzību, bet ar Ģenerālštāba virsnieku palīdzību, ar mūsu palīdzību.

Mums ir jākļūst par izlūkošanas virsniekiem un par Ģenerālštāba virsniekiem vienlaicīgi. Šim nolūkam mums tiek dots visai neliels laika sprīdis — pieci gadi. Bet, ja tas ir tā, tad mūsu apmācības programma ir piesātināta līdz neiespējamam. Jūs esat Ģenerālštāba virsnieki! Ja jūs neesat spējīgi izturēt tādu slodzi, tad mēs jūs nolaidīsim lejup uz apakšējiem stāviem.

Mēs cenšamies. Mēs izturam slodzi. Ne visi.

Pa naktīm man rādās sapņos grandiozas uzbrukuma operācijas. Dziļi tanku ķīļi. Gaisa desanti. Specnaza brigādes pretinieka aizmugurē. Nelegālas rezidentūras un informācijas plūsma uz Ģenerālštābu. Man sapņos rādās kauju dārdoņa un uguns. Atveru acis. Es dzirdu riebīgo modinātāja zvanu, un auksta gaisma spīd man acīs. Es ilgi sēžu uz gultas un berzēju vaigus ar plaukstām. Laikam gan neizturēšu.

3

Laiks lido ar putna spārniem. Ziemas sesija. Astoņi eksāmeni. Vasaras sesija. Astoņi eksāmeni. Ziemas atvaļinājums — piecpadsmit diennaktis. Vasaras atvaļinājums — trīsdesmit diennaktis. Es atvaļinājumā nebraucu. Es esmu nolicis eksāmenus, bet man ir daudz kas jāizdara. No jauna ziemas atvaļinājums, un es atkal nekur nebraucu. Gandrīz neviens no mūsu puišiem nekur nebrauc. Ir jāstrādā. Ir jāstrādā vairāk. Tiem, kas grib palikt augšā, ir jāstrādā daudz. Līdz zaļiem riņķiem acīs, līdz melniem plankumiem. Neviens mūs no tā neattur. Var sēdēt pa naktīm. Var gulēt tikai trīs stundas diennaktī.

Mūsu grupa kūst. Apakšpulkvedis — morālā degradācija, izvirtulība. Izdzīts uz kosmodromu Pļeseckā. Tas ir tas pats darbs GIP ietvaros, bet tikai trimda neveiksminiekiem. Artilērijas izlūkošanas majors — žūpošana. Aizsūtīts atpakaļ uz Specnazu Aizbaikala apgabalā. Grupa plok. Mēs bijām divdesmit trīs. Tagad tikai septiņpadsmit. Izdzen tos, kam no smadzeņu pārpūles sākas ģīboņi. Izdzen tos, kas nav spējīgi atklāt izsekošanu, kas pielaiž kļūdas vai uztraucas, kad ir jāpieņem lēmumi. Izdzen tos, kas nevar apgūt divas svešvalodas, tikt galā ar izlūkošanas un diplomātijas vēsturi, ar visu mūsu armijas un mūsu pretinieku armiju struktūru, taktiku, stratēģiju, apbruņojumu un perspektīvām.

Viņi pazūd pēkšņi. Viņi nekad vairs netiks augšā. Viņiem atrod tādas vietas, kur viņiem nav kam stāstīt par to, kur viņi ir bijuši. Viņiem atrod tādas vietas, kur strādā tādi paši neveiksminieki no GIP. Kur zied neuzticība un provokācijas. Bet visā visumā — kur tad tie nezied?

4

Vilku baro viņa kājas. Mēs jūtamies kā vilki. Ikvienu brīvu mirkli mēs meklējam vietu. Mēs klejojam apkārt. Izlūkam ir vajadzīgas simtiem vietu: tādu vietu, kur viņš pilnīgi droši varētu palikt viens; tādu vietu, kur viņš varētu būt pilnīgi pārliecināts, ka neviens nezogas viņam pakaļ pa viņa pēdām; tādu vietu, kur viņš varētu noglabāt slepenu materiālu un būt drošs, ka nedz ielas puikas, nedz nejauši garāmgājēji to neatradīs, ka te nebūs būvdarbu, ka šo materiālu nesamaitās žurkas, vāveres, sniegs vai ūdens. Izlūkam ir vajadzīgs liels skaits tādu vietu rezervē, un viņam nav tiesību izmantot vienu un to pašu vietu divas reizes. Mūsu vietas nedrīkst būt tuvu cietumiem, dzelzceļstacijām, svarīgām kara rūpnīcām, tuvu valdības un diplomātiskiem kvartāliem: visās šinīs vietās policijas aktivitāte ir paaugstināta un līdz iekrišanai ir tikai viens solis. Bet kur Maskavā atrast vietu, kur nav cietumu, kur nav svarīgu valdības vai militāro iestāžu?

Mēs klaiņojam pa apkārtni visu mūsu brīvo laiku. Mēs staigājam apkārt pa Piemaskavas birzēm, parkiem, pa atmatām un pamestiem būvlaukumiem. Mēs dauzāmies apkārt pa sniegu un dubļiem. Mums ir vajadzīgs liels skaits ērtu vietu. Kas iemācīsies to darīt Maskavā, tas varēs atrast vajadzīgās vietas Hartumā, Melburnā, Helsinkos.

5

Mēs mācāmies iegaumēt cilvēku sejas. Šai smadzeņu aktivitātei ir jābūt nevis analītiskai, bet reflektorai. Tādēļ manu aci priekšā uz ekrāna zib tūkstošiem seju, tūkstošiem cilvēku siluetu Mans pirksts ir uz pogas kā uz sprūda mēlītes. Ja es esmu ieraudzījis vienu un to pašu seju uz ekrāna divas reizes, man tūļu ir jānospiež poga. Ja es esmu pielaidis kļūdu, tad es dabūju vieglu, bet nepatīkamu sitienu ar strāvu. Ja tu esi nospiedis pogu nepareizi — tu dabū vieglu sitienu. Ja tu neesi nospiedis pogu, kad tas ir vajadzīgs,— atkal sitiens. Šis treniņš tiek atkārtots regulāri un sejas tiek rādītas ar pieaugošu ātrumu. Katru reizi rāda arvien vairāk attēlu. Vienus un tos pašus ļaudis rāda parūkās, grimā, citi apģērbā, citās pozās. Bet kļūdas tiek sodītas ar vieglu, bet nepatīkamu elektrisko sitienu.

6

Izlūkam ir jābūt vērīgam pret mašīnu numuriem. Ja viens un tas pats numurs ir trāpījies divas reizes — ir iespējama izsekošana. Tas nozīmē, ka iet izpildīt operāciju nedrīkst. Man rāda tūkstošiem numurzīmju. Tās trauc pa ekrānu kā franču elektrovilciens, Tās nav jāiegaumē. Tās ir jāuzzīmē. Analītiskais prāts te nepalīdzēs. Ir vajadzīgs automātiskais reflekss. Un to izveido — ka suņiem pēc profesora Pavlova metodes. Kļūda — un strāvas sitiens. Kļūda — un strāvas sitiens.

Bet mašīnu numurus var ātri nomainīt, tādēļ mašīnas vajag pazīt ne tikai pēc numuriem, bet arī pēc izskata. Mūslaiku pilsētā ir miljoniem mašīnu, un mūsu smadzenes nav spējīgas atcerēties pat simt mašīnu, jo vairāk tāpēc, ka ir tik daudz vienādu. Un te atkal izlūkam nāk palīgā reflekss. Mūsu smadzenes ir spējīgas fiksēt miljoniem sīkumu, bet mēs vienkārši nevaram izmantot šo kolosālo informāciju. Neuztraucieties. Akvārijs jūs iemācīs. Pēc pieciem gadiem jums būs attiecīgie refleksi!

7

Mēs esam Ģenerālštāba virsnieki. Mūs ved uz Gogoļa bulvāri, Mūs māca pieņemt lēmumus grandiozu operāciju gaitā. Uz milzu kartēm un bezgalīgajos Širokolanovskas poligona laukos mēs sākumā bailīgi un nedroši, sākumā tikai uz papīra, bet vēlāk praktiski mēģinām vadīt milzīgas karaspēka masas mūsdienu karā. Iespējams, ka to mums nekad nenāksies darīt, bet vienu reizi, pārvietojis kaut vai tikai uz kartes 5. un 7. gvardes tanku Armiju no Baltkrievijas uz Poliju, tu pēkšņi saproti, kādu daudzumu un tieši kādas informācijas vajag Ģenerālštābam, lai to izdarītu reāla kara apstākļos.

8

Mēs klejojam pa pilsētu. Mēs mācāmies nekļūdīgi atklāt izsekošanu. Pirms operācijas izlūkošanas virsniekam ir pilnīgi skaidri sev jāatbild uz jautājumu: ir izsekošana vai nav, ir vai nav. Īstajā slepenajā karā, uz ko viņš gatavojas, viņam neviens nevarēs palīdzēt un neviens cits neuzņemsies atbildību par pielaisto kļūdu.

Ir vai nav? Pa iepriekš sagatavotu maršrutu es cilpoju pa Maskavu četras stundas. Es nomainu taksometrus, autobusus, tramvajus. No milzīgas ļaužu drūzmas es dodos uz tuksnesīgām vietām un no jauna metos iekšā drūzmā kā okeānā. KGB ari mācās. KGB ir svarīgi zināt paša kļūdas izsekošanas laikā. Šeit GIP un KGB intereses sakrīt. Šeit notiek sadarbība starp abām naidīgām organizācijām. Zilonis zina, ka es šodien trenējos pilsētā. Ka mans treniņš sākas tieši pulksten 15.00 no viesnīcas «Metropole», kura pašreiz ir it kā padomju sūtniecība naidīgā valstī. Es izeju no «sūtniecības», un tālāk tā ir Ziloņa darīšana: piezvanīt uz KGB vai ne. Tātad ir vai nav. Reizi nedēļā Zilonis mūs dzenā pa dažādiem maršrutiem, kurus katrs sev gatavo. Pagājušo reizi izsekošana bija noteikti. Pagājušo reizi es par to biju pilnīgi pārliecināts. Bet šodien? Ir vai nav? Es nezinu. Neesmu pārliecināts. Ja tas ir tā, tad vajag atgriezties atpakaļ «sūtniecībā» un paziņot Zilonim, ka es neesmu pārliecināts. Un tad viņš no jauna sūtīs mani staigāt apkārt pa Maskavu, un rīt no rīta man būs jādod galīgā atbilde. Tātad ir vai nav?

9

Valoda ir izlūka ierocis. Acis ir izlūka ieroči. Akvārijs dara visu iespējamo, lai piespiestu savus virsniekus pārvaldīt svešvalodas. Par vienu rietumvalodas zināšanu maksā 10% vairāk. Par katru austrumu valodu —20 %. Iemācies piecas austrumu valodas — un pelnīsi divas reizes vairāk. Bet ne procenti mani pamudina: ja neapgūsi divas valodas — izdzīs uz kosmodromu Pļeseckā. Man pavisam negribas nokļūt uz kosmodromu. Tādēļ es mācos. Man ir grūtības ar svešvalodām — manī nav nekā muzikāla. Tanku lielgabali ir pazeminājuši dzirdes aparāta jutīgumu. Es cenšos. Cenšos neatpalikt. Bet valodu ziņā es grupā esmu vissliktākais. Bija vēl sliktāki par mani, bet tie jau izdzīti. Nākamā ir mana kārta. Nomiršu, velns rāvis. Lai arī izruna nav ne velnam derīga, toties citādā ziņā kompensēšu.

— Man bija tās pašas grūtības,— Zilonis mani uzmundrina. — Mācies veselas lappuses no galvas. Tad varēsi tekoši runāt. Tad tev sarunai un uzrakstīšanai vienmēr būs rezervē standarta teicieni, frāzes, veseli fragmenti.

Es mācos veselas lappuses. Es tās mācos no galvas. Pēc tam tās rakstu. Rakstu un pārrakstu. Es pārrakstu šīs lappuses dažreiz trīsdesmit reižu, iekams nepazūd kļūdas.

Ar acīm man ir sliktāk nekā ar valodām. Man ir pieredze no Specnaza skatīties suņiem acīs. Bet šeit tas ir par maz. Mūs trenē ar spoguli: skaties acīs, nemirkšķini acis. Nenovērs skatienu sāņus. Ja gribi savervēt cilvēku, tev vispirms ir jāiztur skatiens. Draudzība sākas ar smaidu, vervēšana — ar skatienu. Ja tu neesi izturējis pirmo sava sarunu biedra smago skatienu, tad pat nemēģini to vervēt: viņš psihiski ir spēcīgāks. Viņš nepiekāpsies.

Es izeju no metrostacijas «Krasnopresņenskaja» un dodos uz zooloģisko dārzu. Ja jums ir tā pati problēma, tad nāciet uz dienas beigām — neviens jūs netraucēs. Es skatos acīs tīģeriem, leopardiem. Es virzu savu gribu un sakožu zobus. Nekustīgās dzeltenās plēsēju acis izplūst manu acu priekšā. Es stiprāk sažņaudzu dūres, iecirzdamies ar nagiem plaukstās. Acis vajag piesardzīgi piemiegt un no jauna lēni, lēni plati atvērt, tad nebūs vajadzības mirkšķināt acis. Acīs parādās sāpes, un es pamirkšķināju acis. Milzīgais, laiskais, sarkanais kaķis nicīgi pasmaida man un vīlies novērš sāņus savu purnu: vājš tu, Suvorov, esi, lai ar mani sacenstos.

Nekas, kaķi. Es esmu neatlaidīgs. Es atnākšu uz šejieni nākamo svētdienu. Un pēc tam nākamo. Un pēc tam vēl. Es esmu neatlaidīgs.

Un atkal ripo pelēkais dienu un nakšu ritenis. Mūsu programma tikpat labi varēja būt arī desmitgadīga. Bet to iežņaudza iekšā piecos gados, un tādēļ ne visi to iztur. Bet varbūt ari tā ir pārbaude? Varbūt tā ir galvenā mūsu apmācību jēga: atbrīvoties no vājiem šeit, savā teritorijā, lai tas nebūtu jādara vēlāk?

10

Izlūkdarbā ir pavisam vienkāršs likums: atrauties ir a i z 1 i e g t s! ja tu esi ieraudzījis, ka tev seko, pirmkārt, neparādi, ka tu to esi ievērojis, nenervozē, nemētājies apkārt, tu esi diplomāts, velns tevi rāvis. Paklaiņo pa pilsētu, pacilpo. Šodien iet uz operāciju nedrīkst. Viņi var izlikties, ka ir tevi pametuši, bet faktiski ir tepat blakus, tikai viņu ir vairāk, tikai viņi ir nomainījuši cilvēkus.

Tanī dienā, kad tu esi atklājis izsekošanu, operācija ir aizliegta. Tas ir likums, ko nedrīkst pārkāpt. Bet ikviena operācija tiek gatavota daudzos variantos. Ja šodien ir izsekošana, tas nozīmē, ka operāciju atkārtosim rīt vai pēc nedēļas, vai pēc mēneša. Bet nemēģini no viņiem tikt vaļā! Atrāvies, kaut arī laba iegansta dēļ, tu parādi viņiem, ka tu esi spiegs, bet nevis vienkāršs diplomāts, ka tu esi spējīgs redzēt slepenu izsekošanu, ka tev nez kādā nolūkā no tiem jātiek vaļā. Ja tu viņiem to parādīsi, tad viņi tev pielips. Ja tu parādīsi viņiem, ka tu esi spiegs, tad ar to arī pietiks. Tad tev sekos katru dienu, tev nedos iespēju strādāt. Reiz, protams, tu no viņiem atrausies, bet viņi tevi ieskaitīs bīstamo klasē, un tu vairs nekad no viņiem neatrausies, tev sekos pa trīsdesmit cilvēkiem pa pēdām katru dienu. Tādēļ atrauties ir aizliegts. Bet ne šodien . .. Šodien mums ir atļauts atrauties. «Velns rāvis jūsu diplomātiskās karjeras,» teica Zilonis, «ir situācija, kad Akvārijs pavēl izpildīt operāciju par jebkuru cenu. Atraujieties!»

Mēs esam divatā. Genādijs un es. Atraujieties, velns rāvis. Ej, atraujies. Maskavā ir jau tumšs. Auksts. Maskava ir tuksnesīga. Pēc trim dienām Maskava sāks dzert un dziedāt dziesmas. Svētki, parādes un orķestri. Bet tagad, pirms lielo dzīru sākuma, Maskava ir klusa. Mēs ar Genu esam divatā, un melnas ēnas iet mums pakaļ. Mūsu ēnas un vēl kādas. Ēnas mētājas, neslēpjas. Ja mēs strādātu pa vienam, tad jau sen būtu atrāvušies. Atraušanās ir aizliegta, bet mēs mācāmies to darīt.

Pirmo reizi mēs izdarām rāvienu Petrovska pasāžā. Laba vieta. Ir daudz ļaužu. Mēs dodamies caur drūzmu, caur rindām un pa stāvām trepēm — un atkal iekšā drūzmā, caur melno izeju un iekšā metro! Bet ēnas zib aiz mums un neatpaliek. Ļeņina kalnos mēs izdarām otru mēģinājumu. Arī laba vieta. Aiziet vilciens, durvis — klik! Lūk, sekundi pirms šī klikšķa ir jāmetas ārā no vagona. Bet ēnas arī ir viltīgas.

Maskava ir tuksnesīga. Ir auksts un tumšs. Bet Genādijs vēl zina kādu vietu. Marinas Rakovas laukumā. Aiziesim, Genka? Aiziesim! Aiziesim . ..

Cik viņu mums seko šodien? Daudz. Daudz, velns rāvis. Žēl, ka mēs nedrīkstam izšķirties. Operācija priekš diviem. Varbūt izšķirsimies, Genka? Pilnvaru pārsniegšana, nedrīkst. . . Bet, ja izgāzīsim operāciju, vai tad tas būs labāk? Genka mani ved pa tukšām šķērsielām. Šeit viņam ir sen sagatavota vieta. Šeit mēs metīsimies uz priekšu pa šķērsielām. Bet nē, velns rāvis. Trīs lieli puiši seko tūlīt aiz mums. Neslēpjas. Tā ir demonstratīva izsekošana. Tā ir izsekošana ar nolūku iedarboties uz psihi. Viņu ir vēl vairāk — slepeni mūs izseko. Visu laiku pa šķērsielām. Bet tie trijatā tagad atklāti aiz mums soļo. Zviedz taisni pakausī. «Bet ja sāks skriet?» dobja balss jautā.—«Sadzīsimies,» otra to mierina. Skaļi smiekli mums pakausī. Genka man iegrūž sānos — sagatavojies. Es, protams, esmu gatavs, bet gaisā lido sīks sniedziņš. Pats pirmais sniegs. Tagad būtu labi staigāt pa ielām un kristāltīro gaisu dzert. Bet mums nav vaļas domāt par gaisu. Mums ir atnācis laiks atrauties.

Sagrābj Genka manu roku un ierauj iekšā kādās durvīs, bet šeit netīras trepes uz leju un uz augšu, turklāt tumši koridori uz visām pusēm. Ak, kaut tik kājas nesalauztu! Lejup, lejup pa trepēm. Šeit ir kaut kādi spaiņi, smirdoņa. Atkal durvis. Atkal trepes un gaiteņi. U-u-u — Genka ir aizelsies. Aizelsies gan, bet skrien labi. Viņš ir liels. Viņam ir grūti. Toties viņš tumsā visu redz, kā runcis. Vēl kādas durvis, lupatas, ķieģeļu šķembas un stikla drumslas. Izlidojam ārā uz ielu. Es nezinu, kur. Visu Maskavu esmu izstaigājis krustām šķērsām, bet tādas vietas agrāk redzējis nebiju. Mūsu priekšā trīs šķērsieliņas. Genka mani velk pa kreiso. Labs tu esi puisis, Genka. Mēs būtu atrāvušies — labu vietu tu biji atradis. Cik mēnešu tu, Genka, esi staigājis pa Maskavu, lai atrastu tādu vietu? Tādu vietu tikai ielikt zelta rāmī un rādīt jaunajiem spiegiem — paskatieties, kāda lieliska vieta. Tas ir paraugs. Kad jūs strādāsiet Londonā, Ņujorkā, Tokijā, tad katram būs vajadzīga tāda vieta rezervē! Lai ikvienā brīdī jūs varētu atrauties no policijas ar garantiju. Bet šodien mums nekas neiznāks. Pat tāda vieta mums nepalīdzēs. Maskavā lido vieglas sniega pārslas. Pats pirmais sniegs. Tas līp mums pie zolēm, un manas un Genkas pēdas ir kā pirmo astronautu pēdas uz Mēness. To sauc par neģēlības likumu. Pēc šī nesatricināmā likuma maizes gabals ar sviestu vienmēr krīt ar sviestu uz leju. Neatrausimies, Genka! Atrausimies! Genka velk mani aiz rokas. Tuksnesīgā Maskava. Visi godīgie ļaudis ir noslēpušies savās alās. Visā Maskavā. Genka un es . . . un lielie zēni no KGB. U-u-u, Gena elpo, tev nebūs bail, Viktor, izlēkt no vilciena? Nē, Genka, man nebūs. Nu tad, Viktor, skriesim ātrāk. Man ir iespēja. Tu iesi veikt operāciju, es tevi piesegšu. Skrienam pa šķērsielām. Skrējām caur pagalmiem. Ja iziesim ārā uz platu ielu, tur mūsu pēdas nebūs redzamas, toties tur ir visas viņu mašīnas. No mašīnām vaļā netiksi.

Pārlecam pār žogu, un turpat ir stacija, turpat elektriskais vilciens bremzē. U-u-u, Genka elpo. Viņam pakal skrien trīs lielie, arī elpo: u-u-u. Arī pārlec pāri žogam kā satrakoti zirgi. Genka mani velk uz elektrisko vilcienu. U-u-u. Ievēlamies pēdējās durvīs un skriešus pa gaiteni prom. Kaut jel durvis aiz mums aizcirstos! Bet tās neaizcirtās. Aiz mums zirgu dipoņa. Arī tie trīs ir paspējuši ievelties vagonā. Un pa gaiteni mums pakaļ. Izlidojam caur vienu tamburu, caur otru, Genka mani pagrūž uz priekšu, bet pats atpakaļ. Dodas viņš kā iznīcinātājs taisnā uzbrukumā. Bet es metos pie durvīm. Kaut tikai durvis neaizvērtos! Ar savu masu es metos uz vienu durvju pusi, bet otrā puse jau klikšķina ciet man aiz muguras, un vilciens sāk lēni iet uz priekšu.

No vilciena ir jālec atmuguriski atpakaļ. Bet to es tikai pēc tam atcerējos. Bet lidoju es no durvīm ar priekšu uz priekšu. Vajadzēja sakost zobus, bet arī par to es esmu aizmirsis, tādēļ tie aizcērtas kā lamatas, gandrīz nocirzdami mēli. Ātrums ir pavisam neliels, kad es izlidoju, un augstums arī minimālais: platforma vienā līmenī ar vagonu. Neveiksmīgi krizdams, es izmežģīju kāju un ievainoju roku. Nu, velns ar to, uzlēcu kājās, un pēdējais vagons man noklab garām. Nosvilpj garām. Maskavas elektriskie vilcieni īsā laikā uzņem ātrumu. Bet jau čirkst bremzes. Lielie puiši ir norāvuši stopkrānu. Es mācos, un tie tāpat mācās. Es darbojos, kā īstā situācijā darbošos, bet arī tie mācās. Tiem arī ir eksāmeni, tiem arī liek atzīmes. Tiem vajag mani noķert par jebkādu maksu. Nu, bet tas jums gan, puiši, neizdosies! Es metos pie žoga — un tam pāri. Un uz priekšu. U-u-u. Uz priekšu. Paldies, Genka!

11

Ir jau pāri pusnaktij. Un pazemes elektriskie vilcieni ir pavisam tukši. Es skrienu pa pazemes pārejām un tumšām šķērsielām. Tagad es ienirstu metro. Šeit labums ir tas, ka mašīna nevar man sekot. Metro iekšienē KGB puišiem ir jābūt man blakus. Bet vagons ir tukšs. Ir jau vēls, un es esmu atrāvies pilnīgi. Tagad galvenais ir — apiet telekameras. Katrā metrostacijā, re, cik to ir uzstādīts. Un, ja mani ir pazaudējis KGB Maskavā, tad centrālajam komandpunktam jau sen ir paziņots manas ārienes apraksts. Jau sen visas telekameras tausta pazemes Maskavu.

Bet es jau esmu pieredzējis. Es iešu ārā caur staciju «Izmailovas parks». Tur es esmu atklājis tikai četras telekameras, un es skaidri zinu to uzstādīšanas vietas. Ja atrastos pēdējā vagonā, tad var ātri tām aizšmaukt garām, bet tālāk ir betona žogs ar šauru eju gājējiem un desmitiem taciņu, kas ved biezā mežā. Ej meklē, atrodi!

Pirmais sniegs gurkst zem kājām. Bet šeit, uz taciņām, tas ir jau piebradāts. Pa vakariem te pensionāri staigā bariem, bet tur tālāk vienmēr ir iedzēruši puikas. Bet tagad nav neviena. Es taisu mežā milzīgu cilpu. Apstājos un klausos ilgi. Nē, man aiz muguras sniegs negurkst. Te es vairs nekautrējos, skatos uz visām pusēm. Romānos to parasti apzīmē ar terminu «zagšus atskatīdamies». Jā, tieši tā. Man vairs nav vajadzības uz kādu atskatīties. Esmu atrāvies tīri. Izsekošanas aiz manis nav. Un slepenā vieta ir zināma tikai man. Re, kur tā ir. Tumšā stūrī pie betona mūra ir pielipinājušās pāris desmit garāžu. Starp tām un mūri ir tikko manāma sprauga. Visapkārt smird pēc urīna. Tas ir labi. Tas nozīmē, ka neatradīsies mīļotāji ložņāt pa šo spraugu. Viņi izdara savu vajadzību pie tās un steidzas tālāk. Bet man ir tāds darbs. Katram gadījumam vēlreiz atskatos un ielienu spraugā. Te ir sauss un tīrs. Tikai maz vietas. Man trīs metrus tālāk ir jālien līdz pirmo divu garāžu sadurai. Tur, ja pabāž uz priekšu pirkstus, var sataustīt kāda atstātu paketi. Bet nav viegli šos metrus pārvarēt. Genka nebūtu varējis ielīst iekšā tādā spraugā. Vēlreiz izelpoju un vēl mazliet pavirzos uz priekšu. Drusciņ atņemu elpu. Atkal dziļi izelpoju — un vēl uz priekšu. Velns rāvis, kāds es esmu muļķis! Vajadzēja taču novilkt mēteli, pirms sākt līst. Šo spraugu jau sen esmu atradis. Un toreiz es iespraucos iekšā bez sevišķām grūtībām. Bet toreiz bija vasara. Vēlreiz izelpoju — un no jauna uz priekšu. Tagad labo roku uz priekšu. Plaukstu aiz stūra. Tagad pirkstus izplest. Uz augšu, uz leju. O-o-o. Kāda dzelzs plauksta sažņaudz man roku un acis apžilbina gaisma. Desmitiem klusu balsu man apkārt, bet roka kā slazdā. Sāpīgi, velns rāvis. Kādas spēcīgas rokas mani sagrābj aiz kājām un rauj atpakaļ. Mani izrauj bez grūtībām. Un velk aiz kājām. Es ar degunu pa šodienas sniegu un vakardienas mīzaliem. Tepat nez no kurienes vieglā mašīna piebremzē, kaut arī tām it kā nav Izmailovas parks pieejams. Rokas man atlauž aiz muguras līdz krikšķēšanai. Es tikai ievaidos. Noklikšķ auksti roku dzelži.

— Pasauciet konsulu!— tā man ir jābļauj līdzīgā situācija.

Atveras mašīnas pakaļdurvis. Te man pēc likuma ir jāprotestē: tā teikt, mašīnā iekšā nesēdīšos! Bet man kāds stipri iesit pa kājām un izsit zemi no manu kāju apakšas kā tabureti zem karātavām. Stipri ir gan tie puiši! Velnišķīgi spēcīgi! Noklab mani zobi, un es jau sēžu uz pakaļsēdekļa starp diviem spēkavīriem.

—   Pasauciet konsulu!

—   Ko tu te, nelieti, dari?

—   Pasauciet konsulu!

—   Visas tavas kustības un darbības ir nofilmētas!

— Bezkaunīga provokācija! Es varu nofilmēt, kā jūs veicat dzimumaktu ar Bridžitu Bardo! Konsulu pasauciet!

— Tavās rokās bija slepeni dokumenti!

— Jūs ar spēku tos man iespiedāt roka! Tie nav mani dokumenti!

— Tu līdi iekšā slēptuvē!

— Bezkaunīgs izgudrojums! Jūs mani noķērāt pilsētas centrā un ar spēku iebāzāt mani šinī smirdošajā spraugā! Pasauciet konsulu!

Mašīna, mežonīgi čirkstēdama pagriezienos, ved mani prom kaut kur tumsā.

—   Pasauciet konsulu!— es bļauju, un tas tiem sāk apnikt.

—   Ei, puisi, patrenējies — un pietiks. Beidz bļaustīties!

Bet es šos paņēmienus zinu. Ja jūs mani atlaistu tagad, tad tas nozīmētu, ka treniņš ir beidzies. Bet, ja jūs mani neatlaižat, tas nozīmē, ka treniņš turpinās. Un, piepūtis plaušas ar gaisu, es iebļaujos mežonīgā balsī:

— Konsulu, riebekļi, pasauciet! Es esmu nevainīgs diplomāts! Konsulu! Pasauciet konsulu!

Gaismu tie netaupa. Divi prožektori sejā. Acīm ir sāpīgi līdz asarām. Viņi mani nosēdina, un liels drūms cilvēks nostājas man aiz muguras. Nē, te es nesēdēšu. Pasauciet konsulu! Es ceļos augšā. Bet lielais cilvēks ar milzu plaukstām iespiež manus plecus dziļā koka krēslā. Pagaidījis, iekams spiediens uz pleciem nesamazināsies, es no jauna mēģinu piecelties no krēsla. Tad lielais atkal mani iespiež krēslā, un viņa lielajām rokām talkā nāk smaga kurpe. Viņš viegli izsit man kāju, kā pie cīkstēšanās, tādēļ es krītu atpakaļ krēslā. Vieglais kurpes sitiens trāpīja man taisni pa kaulu, tādēļ tas sāp. Kaut kur aiz prožektoriem skan balss:

— Jūs esat spiegs!

— Pasauciet konsulu. Es esmu Padomju Sociālistisko Republiku Savienības diplomāts!

—   Visa jūsu darbība pie slēptuves ir nofilmēta!

—   Viltojums! Neģēlīga provokācija! Pasauciet konsulu!

Es mēģinu piecelties. Bet milzis ar vieglu kurpes spērienu izsit man kreiso kāju, un es zaudēju līdzsvaru. Un atkal man sāp. Viņš nesper stipri, bet pa kaulu, pa to, kas ir tieši zem pēdas. Nekad nebiju domājis, ka tas varētu būt tik sāpīgi.

—   Ko jūs darījāt naktī parkā?

—   Pasauciet konsulu!

Es no jauna pieceļos. Un tas atkal sper viegli un precīzi. Taču zilumu nebūs un nevienam nepierādīsi, ka viņš, riebeklis, mani ir mocījis. Es no jauna pieceļos, un viņš no jauna mani sēdina ar vieglu spērienu. Ei, tu, lielais, mēs taču mācāmies. Šīs ir mācības. Kādēļ tad tik sāpīgi spert? Es no jauna pieceļos, un viņš atkal mani apsēdina. Es paskatos sev pār plecu — kas viņam par purnu? Bet neko nevaru saredzēt. Acīs stāv riņķi no prožektoriem, ne velna nevar redzēt. Istaba ir tumša. Un divi prožektori. Nevar pat saprast — liela istaba vai maza. Droši vien liela, tādēļ ka no prožektoriem nāk neizturams karstums, bet dažreiz it kā velk vēss vējiņš. Mazā istabā tas tā nevarētu būt.

—   Jūs esat pārkāpis likumu .. .

—   Pastāstiet to manam konsulam.

Man sāp, un man nemaz negribas no jauna dabūt vieglu spērienu pa kaulu. Tāpēc es esmu nolēmis atkārtot mēģinājumu vēl trīs reizes. Bet pēc tam sēdēšu bez mēģinājumiem piecelties. Ak, kā man negribas piecelties no koka krēsla. Nu, Vitja, sāksim. Es atspiežos ar kājām pret ķieģeļu grīdu, piesardzīgi pārnesu ķermeņa svaru uz kāju muskuļiem un, dziļi ieelpojis, gružos uz priekšu. Viņa belziens sakrīt ar manu grūdienu. Mana kreisā pēda mazliet palecas, un es ar vieglu vaidu no jauna krītu atpakaļ krēslā. Žēl, ka krēsls nav mīksts, būtu bijis ērtāk.

—   No kāda cilvēka jūs saņēmāt materiālu caur slēptuvi?

—   Pasauciet konsulu!

Es zinu, ka tas, kas tagad sit pa kājām, mācās. Nākotnē viņam būs tāds darbs: stāvēt aiz krēsla un noturēt pratināmo šinī krēslā. Tā ir sarežģīta zinātne. Bet viņš ir centīgs māceklis. Neatlaidīgs. Entuziasts. Pēdējais viņa spēriens bija stiprāks par iepriekšējiem. Bet varbūt man tas tikai izlikās, jo visu laiku pa vienu un to pašu vietu. Galu galā kāpēc es mēģinu piecelties? Es taču varu vienkārši mierīgi sēdēt un pieprasīt konsulu. Bet, kamēr konsuls nav atnācis, nepieļaut ievilkt sevi sarunā. Tātad pārtraucu piecelšanās mēģinājumus. Pamēģināšu vēl trīs reizes — un viss.

Nākošais spēriens tiek izdarīts meistarīgi un ar lielu mīlestību pret profesiju. Tādēļ nākošo jautājumu es nesaprotu. Zinu, ka bija jautājums, bet nezinu, kāds. Dažas sekundes es domāju, ko man atbildēt, pēc tam apķēros:

— Pasauciet konsulu!

Tāda pratināšana man sāk apnikt un tiem arī. Un tad lielās rokas atkal iespiež manus plecus sēdeklī, un kāds cilvēks iesprauž zīmuļus man starp pirkstiem. Šie paņēmieni man ir zināmi. Tas ir ļoti vienkārši un ļoti efektīvi un turklāt neatstāj nekādas pēdas. Iekams nesaspieda plaukstu, es cenšos atcerēties visu zinātni: pirmais — neiekliegties, otrais — baudīt paša sāpes un vēlēties sev vēl lielākas sāpes. Tas ir vienīgais glābiņš. Kāda cilvēka sviedrainā roka satausta manu plaukstu, iebīda zīmuļus man starp pirkstiem un pēkšņi saspiež kā spīlēs. Divi prožektori ietrīsas, sāk drebēt un mežonīgi riņķot. Es aizpeldu kaut kur no lielās tumšās istabas ar ķieģeļu grīdu. Es vēlos tikai vēl lielākas sāpes un smejos par kaut kādu cilvēku.

12

Virs Maskavas pelēks, auksts rīts. Novembris. Visi vēl guļ. arām aizbrauc pasta mašīna. Samiegojies sētnieks slauka ielu. Es sēžu uz mīksta sēdekļa, kas ir atgāzts tālu atpakaļ. Maskava lido man garām. Sānlogs ir mazliet atvērts, un salts vējš aiznes prom kaut kādus šausmu fragmentus. Es jūtu, ka mani vaigi nav skūti, ka mati uz galvas ir salipuši kopā. Seja ir nez kāpēc slapja. Bet man ir labi. Mani kāds kaut kur ved lielā melnā mašīnā. Es pagriežu galvu uz vadītāja pusi. Tas ir Zilonis. Tas ir viņš, kas mani ved.

—   Biedri pulkvedi, es viņiem neko neteicu.

—   Es zinu, Vitja.

—   Kurp mēs braucam?

—   Uz mājām.

—   Vai viņi ir mani atlaiduši?

—   Jā.

Es ilgi klusēju. Un pēkšņi es izjūtu lielas bailes. Man liekas, ka es viņiem visu izstāstīju, kad smējos.

— Biedri pulkvedi, vai es atzinos?

—   Nē.

—   Vai jūs esat pārliecināts?

—   Es esmu. Es visu laiku biju kopā ar tevi, pat aresta brīdī.

—   Kur es esmu kļūdījies?

—   Kļūdas nebija, tu atrāvies un izgāji uz slēptuvi tīri. Maskavas KGB tā ir zināma. Tu izmantoji vietu, kuru izmanto īsti ārzemju spiegi. Vieta ir ļoti laba, un tādēļ tā ir zem pastāvīgas kontroles. Viņi tevi aizturēja kā īstu ārzemju spiegu, nezinādami, kas tu esi. Bet mēs tūlīt iejaucāmies. Arests bija īsts, pratināšana bija mācība.

—   Bet kā Genka?

—   Genka? Viss kārtībā. Viņu mazliet pamocīja, bet viņš arī neatzinās. Tādās lietās nākas mobilizēties. Nedrīkst sevi saudzēt un nedrīkst domāt par atriebību, tad izturēsi visu ko. Guli. Es tevi rekomendēšu īstam darbam.

—   Bet Genku?

—   Genku arī.

13

—   Vai tu kādreiz esi bijis Mitiščos?

—   Nē, neesmu.

—   Jo labāk.— Zilonis pēkšņi kļuva ļoti nopietns.— Klausies mācību kaujas uzdevumu. Objekts: Mitiščas raķešu rūpnīca. Uzdevums: atrast vajadzīgo cilvēku un to savervēt. Pirmais mērķis: iegūt pieredzi īstā vervēšanā. Otrais mērķis: izpētīt iespējamos veidus, kādos ienaidnieka izlūkdienests varētu savervēt mūsu ļaudis sevišķi svarīgos objektos. Ierobežojumi. Pirmkārt, laika ziņā: var izmantot vervēšanai tikai savu personisko laiku, brīvdienas un atvaļinājumu, papildu laiks vervēšanai netiek dots; otrkārt — finansu ziņā: var tērēt tikai savu personisko naudu, cik grib, kaut vai visu, valsts nauda netiek dota — neviena kapeika. Jautājumi?

—  Ko par to zina KGB?

—  KGB ir zināms, ka ar Centrālās Komitejas administratīvo orgānu nodaļas atļauju mēs pastāvīgi veicam tādas operācijas visā Maskavā. Ja KGB tevi arestēs — mēs tevi izglābsim .. . bet uz ārzemēm nesūtīsim.

—  Ko es varu teikt vervējamam cilvēkam par sevi un savu organizāciju?

—  Visu, ko gribi. Tikai ne taisnību. Tu viņu vervēsi ne padomju valsts vārdā — to arī muļķis varētu izdarīt —, bet savā vārdā un par savu naudu.

—  Tātad, ja es viņu savervēšu, viņš skaitīsies īsts spiegs?

—  Tieši tā. Ar to starpību, ka viņa nodotā informācija neaizies uz ārzemēm.

—  Bet tas nekādā veidā nemīkstina viņa vainu?

—  Nekādā.

—  Kas viņu gaida?

—  Kriminālkodeksa 64. pants. Vai tad tu to nezini?

—  Zinu, biedri pulkvedi.

—  Tad novēlu tev labus panākumus. Un iegaumē, ka tu veic lielu valsts darbu. Tu ne tikai mācies, bet arī palīdzi mūsu valstij tikt vaļā no iespējamiem nodevējiem. Visa grupa saņem līdzīgu uzdevumu — tikai citos objektos. Un visa akadēmija dara to pašu. Katru gadu. Un pēdējais — paraksties par uzdevuma saņemšanu. Tas ir gluži nopietns uzdevums.

14

Vervēšanas teorija māca, ka vispirms ir jāatrod dotais objekts. Tas nav grūti. Mitišči ir neliela pilsētiņa, un tanī atrodas milzīga rūpnīca. Dzeloņstieples uz skrituļiem. Naktīs rūpnīca ir applūdināta ar žilbinošu gaismu. Apsardzes suņi rej aiz žoga. Te nevar būt nekādu šaubu. Rūpnīcai parasti ir attiecīgs nosaukums. Ja uz vārtiem ir uzrakstīts «Traktoru elektroaparatūras rūpnīca», tad tas var nozīmēt, ka blakus militārajai produkcijai rūpnīca izlaiž kaut ko arī traktoriem, bet, ja nosaukums neko neizsaka: «Urālmašs», «Ļeņina smēde», «Sirpis un āmurs»,— tad var nešaubīties, ka tā ir tikai kara rūpnīca un nekas cits.

Otrs vervēšanas likums saka, ka nevajag līst pāri žogam. Ļaudis no rūpnīcas normāli nāk ārā. Viņi iet uz bibliotēkām, sporta zālēm, uz restorāniem, alus dzertuvēm. Apkārt lielai rūpnīcai ir jābūt rajonam, kur dzīvo daudzi strādnieki, kur ir skolas viņu bērniem un bērnudārzi. Kaut kur tuvumā atrodas poliklīnika, tūristu bāze, atpūtas zona u.tml. Tas viss ir jāatrod.

Trešais vervēšanas likums nosaka, ka nav vajadzības vervēt direktoru vai galveno inženieri — viņu sekretāres ir vieglāk savervēt, un tās zina ne mazāk, kā to priekšnieki. Bet nelaime ir tā, ka mācību kaujas vervēšanas noteikumi aizliedz vervēt sievietes. Ārzemēs — lūdzu, bet apmācībās — ne. Ir jāatrod rasētājs, elektronmašīnas operators, slepenu dokumentu glabātājs, kopiju noņēmējs u.tml.

Katrs no mums ir saņēmis līdzīgu uzdevumu un katrs gatavo savu plānu kā pirms izšķirošās kaujas. Mācību vervēšana mums nav vienkāršāka par īsto. Ja tevi arestēs, kad noķers pie tādas pašas nodarbības jebkurā Rietumu valstī, tad atmaksa ir tikai viena — izdzīs ārā uz Padomju Savienību. Ja pielaidīsi kļūdu apmācību laikā un tevi arestēs KGB, tad atmaksa būs lielāka — nekad tevi nelaidīs uz Rietumiem. Kaujas darbā tev pieder viss tavs laiks un tavas finanses nav ne ar ko ierobežotas, bet šeit nāk virsū eksāmeni stratēģijā un taktikā, par apbruņojumu Savienoto Valstu armijā, divās svešvalodās. Tiec galā, kā gribi. Ja gribi — gatavojies nolikt eksāmenus, ja gribi — vervē.

15

Vispirms es domās novilku sev neredzamu apli viena kilometra platumā apkārt visai milzīgajai rūpnīcas sienai. Es nolēmu neparādīties šinī rajonā nekādā gadījumā. Šinī rajonā katrs centimetrs ir KGB uzraudzībā, un tur man nav ko darīt.

Tagad es gaidu maiņas beigas. Maiņa ir beigusies. Melna ļaužu straume šķērso caurlaides punktus. Troksnis, kāju dipoņa, smiekli.

Pie autobusu pieturas ir milzīga drūzma. Gurkst sniegs. Ap lukturiem stāv salta migla. Trokšņaina ir ļaužu straume. Ļaudis plūst iekšā dzertuvēs un alus krodziņos. Bet tas mani pagaidām neinteresē — tas ir viegls ceļš, un es to pietaupīšu tam gadījumam, ja citi varianti neies cauri. Man pašreiz ir vajadzīga bibliotēka. Kā to atrast? Vienkārši. Ir jāskatās, uz kurieni iet vairums briļļaino. Es dodos pakaļ briļļainu, inteliģenta izskata puišu grupai. Un neesmu kļūdījies. Tie iet uz bibliotēku. Nē, tā nav slepena bibliotēka. Slepenā ir rūpnīcas iekšienē. Šī ir parastā bibliotēka. Ieeja tur ir atļauta visiem. Lūk, arī es ar grupu tur iespraucos iekšā. Es pamirkšķinu acis jaunai bibliotekārei, tā man uzsmaida, un es jau atrodos pie grāmatu plauktiem.

Tagad es rakņājos grāmatās un uzmanīgi sekoju tam, par ko katrs interesējas. Man ir vajadzīgs kontakts. Re, ruds, briļļains puisis pēta zinātnisko fantastiku. Labi. Pagaidīsim viņu. Re, viņš ir pārgājis pie cita plaukta, vēl pie kāda .. .

—   Piedodiet,— čukstu viņam ausī,— kur te ir zinātniska fantastika?

—   Lūk, tur.

—   Kur tad?

—   Nāciet šurp, es jums parādīšu.

Labs kontakts man iznāca tikai trešajā vakarā.

—   Kur ir kaut kas par kosmonautiem? Par Ciolkovski?

—   Tas ir te.

—   Kur?

—   Nāciet šurp, parādīšu.

16

Filmas par spiegiem attēlo izlūkošanas virsnieku kā asprātības un daiļrunāšanas iemiesojumu. Spiega argumenti ir neatvairāmi, un upuris piekrīt tā priekšlikumam. Tie visi ir meli. Dzīvē viss ir taisni otrādi. Ceturtais vervēšanas likums apgalvo, ka ikvienam cilvēkam galvā ir spīdošas idejas un ka cilvēks dzīvē cieš visvairāk no tā, ka viņu neviens neklausās. Vislielākā problēma katram cilvēkam dzīvē ir atrast sev klausītāju. Bet to nav iespējams izdarīt, tādēļ ka visi pārējie ļaudis ir aizņemti ar to pašu — tie meklē sev klausītājus, un tādēļ viņiem vienkārši nav laika uzklausīt citu cilvēku murgu idejas.

Galvenais vervēšanas mākslā ir spēja uzmanīgi klausīties savu sarunu biedru. Iemācīties klausīties nepārtraucot — tā ir veiksmes garantija. Tā ir ļoti grūta zinātne. Bet tikai tas kļūst par vislabāko draugu, kas klausās, mūs nepārtraucot. Es atradu sev draugu. Viņš ir izlasījis visas grāmatas par Canderu, Ciolkovski, Koroļovu. Runājot par tiem, viņš runā arī par tiem, par kuriem vēl nedrīkst rakstīt grāmatas: par Jangeli, Čelameju, Babakinu, Stečkinu. Es klausījos.

Bibliotēkā nedrīkst skaļi runāt, tur vispār nav pieņemts runāt. Tāpēc es viņā klausos uz sniegaina laukuma mežā, kur mēs ejam

Uz slēpēm. Kinoteātrī, kur ejam skatīties «Uguns savaldīšanu», nelielā kafejnīcā, kur ejam dzert alu.

Piektais vervēšanas likums — tas ir iemīļotās lietas likums, man patīk avenes. Man patīk makšķerēt. Bet, ja es barošu zivis ar avenēm, tad nenoķeršu nevienu. Zivij ir vajadzīgs tas, ko tā mīl,— tārpi. Ja tu vēlies kļūt kādam cilvēkam par draugu — nerunā par avenēm, kas tev ir patīkamas. Runā par tārpiem, kas ir patīkami viņam.

Mans draugs ir aizrāvies ar sistēmām, kas degvielu no tvertnēm pievada raķetes dzinējiem. Degvielu var padot, izmantot turbosūkņus vai izspiedsistēmas. Es viņā klausos un piekrītu, pirmajās vācu raķetēs tika lietoti turbosūkņi. Kādēļ tagad šis vienkāršais un lētais paņēmiens ir aizmirsts? Tiešām — kādēļ? Šis paņēmiens, kaut arī prasa radīt ļoti izturīgas un precīzas turbīnas, nodrošina mūs no lielām nepatikšanām — no degvieltvertņu sprādziena, kad paaugstinās izspiedmaisījuma spiediens. Tam es pilnīgi piekrītu.

Uz nākošo tikšanos es paņemu kabatā līdzi magnetofonu, kas izgatavots kā etvija. Vads no magnetofona velkas caur manas žaketes piedurkni uz pulksteni, kur ir mikrofons. Mēs sēžam restorānā un pļāpājam par izredzēm lietot slāpekļa tetroksīdu kā oksidētāju un šķidru skābekli kombinācijā ar petroleju kā pamatdegvielu. Šī kombinācija viņam liekas kaut arī veca, bet pilnīgi pārbaudīta un droša uz nākamajiem pāris desmitiem gadu.

Nākošajā rītā es dodu noklausīties ierakstu Zilonim. Es esmu pielaidis diezgan lielu tehnisku kļūdu: nav labi iemontēt mikrofonu pulkstenī, kad saruna notiek restorānā. Dakšiņa, kas pastāvīgi atrodas pie mikrofona, šķind apdullinoši, un mūsu balsis skan kaut kur tālu prom. Tas ļoti uzjautrina Ziloni, izsmējies viņš vaicā nopietnā balsī:

—Ko viņš par tevi zina?

—   Ka mani sauc Viktors.

—   Bet uzvārds?

—   Viņš nekad par to nav jautājis.

—   Kad tev ir nākošā tikšanās?

—   Ceturtdien.

Pirms tikšanās es tev organizēšu konsultāciju GIP Devītajā informācijas pārvaldē. Ar tevi runās īsts virsnieks, kas analizē amerikāņu raķešu dzinējus. Viņš, protams, zina daudz ko par mūsu dzinējiem. Informators uzdos tev īstu uzdevumu, tādu, kas viņu pašu interesētu, ja tu iepazītos ar amerikāņu raķešu inženieri. Ja tu no briļļainā izvilksi pietiekoši skaidru atbildi, tad uzskati, ka tev ir laimējies, bet viņam ne.

17

GIP informācijas dienests gribēja zināt, ko mans paziņa zina par borūdeņraža degvielu.

Mēs sēžam netīrā alus krodziņā, un es izsaku domas, ka borūdeņraža degviela nekad netiks izmantota. Es nezinu, kādēļ, bet viņš domā, ka es strādāju rūpnīcas ceturtajā cehā.

Es to viņam nekad neesmu teicis un arī nevarēju to teikt, jo es nezinu, kas ir ceturtais cehs.

Viņš ilgi pārbaudoši lūkojas uz mani:

— Tā domā pie jums, ceturtajā. Es pazīstu jūs, kas baidās no atbildības. Tā ir toksiska viela un sprādziennedroša .. . Tas ir tiesa. Bet kādas enerģētiskās iespējas! Vai jūs par to tur esat padomājuši? Toksiskumu var pazemināt, ar to mūsu otrais cehs nodarbojas. Tici man, būs veiksme, un tad mums atvērsies neaptverami horizonti. . .

Pie kaimiņu galda es ieraugu kādu pazīstamu muguru. Vai tiešām Zilonis? Tieši tā. Viņam blakus vēl ir kādas iespaidīgas personības . . .

Nākamajā rītā Zilonis mani apsveic ar pirmo savervēšanu.

— Tā ir mācību. Tas nekas. Kaķēnam, ja grib kļūt par īstu runci, ir jāsāk ar putnēniem, nevis ar īstiem zvirbuļiem. Bet par borūdeņraža degvielu aizmirsti. Tā nav tava darīšana.

— Sapratu — aizmirst.

— Un par briļļaino aizmirsti. Viņa lietu ar tavām atskaitēm un magnetofona ierakstiem mēs nodosim tur, kur nākas. Lai turētu KGB grožos. Centrālajai Komitejai ir vajadzīgs materiāls par sliktu KGB darbu. Kur ņemt šo materiālu? Re, tas ir tas materiāls!— Zilonis atver seifu ar manu biedru atskaitēm par pirmajām mācību kauju vervēšanām.

Bet ar izspiedsistēmām un borūdeņraža degvielu man vēl nācās sadurties. Pirms paša izlaiduma no akadēmijas mums deva iespēju parunāt ar bruņojuma konstruktoriem, lai mums būtu vispārējs priekšstats par padomju kara rūpniecības problēmām. Mums parādīja tankus un artilēriju Solnečnogorskā, visjaunākās lidmašīnas Moņinā, raķetes Mitiščos. Mēs pavadījām vairākas diennaktis ar vadošajiem inženieriem konstruktoriem, protams, nezinot viņu vārdus. Tie arī ne visai labi zināja, kas mēs tādi esam (kaut kādi jauni puiši no Centrālās Komitejas).

Un, lūk, Mitiščos mani pavada caur trim caurlaides punktiem, garām kontrolieru un sargu masai. Augstā, gaišā angārā mums parāda zaļu ķermeni. Pēc ilgiem paskaidrojumiem es uzdodu jautājumu, kādēļ neatgriezties pie veciem, pārbaudītiem turbo-sūkņiem izspiedsistēmu vietā.

— Vai jūs nodarbojaties ar raķetēm? — apvaicājas inženieris.

— Apmēram .. .

ASTOTĀ NODAĻA

1.Trešajā dienā pēc manas ierašanās Vīnē

Trešajā dienā pēc manas ierašanās Vīnē mani izsauca GIP Vīnes diplomātiskās rezidentūras rezidents ģenerālmajors Goļicins.

—  Vai čemodānus jau esi izsaiņojis?

—  Vēl ne, biedri ģenerāli.

—  Un arī nesteidzies.

—  ?

Viņa lielā dūre triecas pret ozolkoka galdu, un trauslā kafijas tasīte žēlabaini iešķindas.

— Tādēļ, ka piektdien uz Maskavu aiziet mūsu lidmašīna. Es tevi, sliņķi, aizsūtīšu atpakaļ. Kur ir tavas vervēšanas?

No ģenerāļa kabineta es, pietvīcis no kauna, izlidoju rezidentūras lielajā zālē, kur neviens nepievērš uzmanību tam, ka es esmu ieradies. Visi ir pārāk aizņemti. Divi ir noliekušies virs pilsētas milzīgās kartes. Kāds kaut ko ātri drukāja uz rakstāmmašīnas. Divi veltīgi pūlējās ievietot milzīgu pelēku elektronbloku ar franču uzrakstiem diplomātiskā pasta konteinerā. Un tikai kāds Vecs izlūkošanas vilks, acīmredzot sapratis manu stāvokli, izsaka līdzjūtību:

— Navigators, protams, tev apsolīja, ka izdzīs tevi ar nākošo lidmašīnu.

—  Jā,— es apstiprinu, meklēdams atbalstu.

—  Un izdzīs. Viņš uz to ir spējīgs.

—  Ko tad man darīt?

—  Strādāt.

Tas bija labs padoms, un labāku diez vai varēja gaidīt. Ja kāds zina, kur un kā var iegūt slepenu dokumentu, tad viņš pats to arī iegūst. Kādēļ viņam dalīt ar mani savu slavu?

Un es sāku strādāt. Atlikušo četru dienu laikā es, protams, nepaspēju nevienu savervēt. Bet es spēru pirmos soļus pareizā virzienā. Tādēļ manu atgriešanos uz Maskavu atlika vēl uz vienu nedēļu, pēc tam atkal uz vienu nedēļu. Tā es nostrādāju pie ģenerāļa Goļicina četrus gadus. Starp citu, visi pārējie, ieskaitot viņa pirmo vietnieku (Jaunāko līderi), atradās tādā pašā stāvoklī.

2

Es esmu spiegs.

Es esmu nobeidzis Diplomātisko kara akadēmiju un pus gadu strādāju GIP Informācijas dienesta Devītajā pārvalde. Pēc tam no informācijas apstrādes mani pārveda uz iegūšanu.

Nē, iegūšana notiek ne tikai ārzemēs.

Padomju Savienību apmeklē miljoni ārzemnieku, un daļa no tiem zina lietas, kas mūs interesē. Šos ārzemniekus vajag atšķirt no pārējiem un vervēt, un izdabūt no viņiem noslēpumus ar varu, viltību vai naudu.

Darbs iegūšanas jomā nozīmē niknu cīņu starp tūkstošiem KGB un GIP virsnieku par viņus interesējošiem ārzemniekiem. Darbs informācijas iegūšanas jomā ir tiešām suņa darbs. Ne velti mūs saukā par medību suņiem. Darbs informācijas iegūšanas jomā nozīmē strādāt cietsirdīgā GIP ģenerālmajora Borisa Aleksandrova pakļautībā, kurš vada informācijas iegūšanu Maskavas teritorijā un kuram jebkādas neizpildāmas lietas neeksistē, kurš nedomādams lauž jaunu izlūku likteņus par plāna neizpildīšanu un par vismazākajām kļūdām. Ģenerāļa Aleksandrova pārvaldē es nostrādāju gadu. Tas bija visgrūtākais gads manā dzīvē. Bet tas bija mans pirmās savervēšanas gads — gads, kad ieguvu patstāvīgi pirmo slepeno dokumentu. Tikai tas, kas ir spējīgs to izdarīt Maskavā, kur mums nezināmu noslēpumu nav visai daudz, var nokļūt ārzemēs. Kurš ir spējīgs strādāt Maskavā, tas varēs to darīt jebkurā cita vietā. Tādēļ es pašreiz sēžu nelielā Vīnes alus krodziņā, turot rokā aukstu, mazliet apsvīdušu smaržīga, gandrīz melna alus krūzi.

Es esmu virsnieks, kas strādā informācijas iegūšanas joma. Vīnē man ir vētrains starts. Ne tāpēc, ka es visai sekmīgi atrodu noslēpumu nesējus. Nepavisam ne. Vienkārši daudzi mani vecākie kolēģi strādā ar lielu veiksmi. Un ikvienu no izpildāmām operācijām ir jāpiesedz. Ir jānovērš policijas uzmanība, jākontrolē tas, kurš strādā pārbaudes maršrutā, un jāapsargā viņš slepenās tikšanās laikā, ir jāsaņem no viņa iegūtie materiāli un, riskējot ar savu karjeru, tie jānogādā uz rezidentūru. Ir jāaiziet uz slēptuvēm un konspiratīvām tikšanās vietām, ir jākontrolē signāli, ir jāpilda tūkstošiem darbu kaut kādu cilvēku interesēs, kad bieži pašam nav skaidra veicamā darba jēga. Tas viss ir darbs, tas viss ir risks.

3

Ziņoju par saviem pirmajiem soļiem. Navigators uzklausa klusēdams, nepārtraucot. Viņš skatās uz galdu. Tas man izliekas savādi. Pirmā lieta, ko māca spiegam, ir skatīties acīs sarunu biedram: māca izturēt ilgus skatienus, māca izmantot savu skatienu kā kaujas ieroci. Kāpēc šis vecais vilks neievēro elementāras prasības? Te kaut kas nav kārtībā. Es saņemu sevi rokās, nenolaižot acis no viņa, un domās gatavojos uz vissliktāko.

— Labi,— beidzot viņš saka, neatraudams acis no saviem papīriem,— turpmāk tā arī strādāsi mana pirmā vietnieka personiskajā kontrolē, bet divas reizes mēnesī es tevi uzklausīšu personiski. Pirmajās nedēļās tu esi izdarījis pietiekoši daudz, tādēļ es tev uzdodu nopietnāku uzdevumu. Tu iesi uz tikšanos ar dzīvu cilvēku. Šo cilvēku ir savervējis mans pirmais vietnieks — Jaunākais līderis. Bet sūtīt Jaunāko līderi uz operāciju ir riskanti. Tādēļ esi tu. Savervētais cilvēks mums ir ļoti svarīgs. Pats biedrs Kosigins pārrauga mūsu darbu šinī jomā. Mums nav tiesību pazaudēt tādu cilvēku. Viņš strādā Rietumvācijā un sniedz mums informāciju par amerikāņu prettanku raķetēm «Toy». Mēs slepeni iesūtīsim tevi Rietumvācijā. Satiksieties. Saņemsi raķešu detaļas. • Apmaksāsi pakalpojumus. Braukāsi daudzus kilometrus, jaucot pēdas. Tevi sagaidīs padomju militārā atašeja palīgs Bonnā. Kravu atdosi viņam, bet tikai iesaiņotu. Viņam nav jāzina, ko saņem. Tālāk krava ies ar diplomātisko pastu uz Akvāriju. Jautājumi ir?

— Kāpēc neuzdot izpildīt tikšanos mūsu virsniekiem Rietumvācijā?

— Tāpēc, ka, pirmkārt, ja rīt Rietumvācijā izdzīs visus mūsu diplomātus, informācijas plūsma par Rietumvāciju nekādā gadījumā nesamazināsies. Mēs saņemsim noslēpumus caur Austriju, Jaunzēlandi, Japānu. Ja izdzītu visus mūsu izlūkus no Lielbritānijas, tad tā būtu katastrofa KGB, bet ne mums. Mēs turpināsim saņemt britu noslēpumus caur Austriju, Šveici, Nigēriju, Kipru, Hondurasu un visām citām valstīm, kur tikai atrodas Akvārija virsnieki. Un, otrkārt, tāpēc, ka, saņēmis mūsu iegūtās raķešu detaļas, GIP priekšnieks izsauks visus diplomātiskos un nelegālos GIP rezidentus Rietumvācijā un uzdos visiem šiem ģenerāļiem jautājumu: kādēļ Goļicins no Austrijas var iegūt tādas lietas Rietumvācijā, bet jūs… atrazdamies Rietumvācijā, ne velna nevarat? Jūs varat strādāt tikai kā palīgi? Tikai operāciju piesegšanā … un tālāk būs attiecīgie secinājumi. Tikai tā, Suvorov, sākas konkurences. Tikai nežēlīgas konkurences rezultātā mums ir panākumi. Vai visu esi sapratis?

—  Visu, biedri ģenerāli.

—   Gribi par kaut ko pavaicāt?

—   Nē.

— Gribi, es zinu, kādu jautājumu! Tevi tagad moka viena lieta: Jaunākais līderis par raķešu detaļām saņems ordeni, bet riskēs par to jaunais kapteinis un ne velna par to nesaņems. Tā tu domā?

Viņš pēkšņi paceļ acis. Tad tas ir viņa paņēmiens! Viņš taupīja savu skatienu līdz pēdējam brīdim. Viņam ir nežēlīgas acis, bez kādas dzirkstelītes. Viņa skatiens kā jājampātagas cirtiens pa ribām. Viņš izmanto savu skatienu negaidīti un asi. Es tam neesmu gatavs. Es izturu viņa skatienu, bet saprotu, ka samelot neiznāks.

— Jā, biedri ģenerāli.

— Strādā aktīvi. Meklē un vervē aģentūru. Tad arī tevi piesegs. Tad tu strādāsi tikai ar galvu, bet kāds cits tevis dēļ riskēs ar savu ādu.

Viņa vaigu muskuļi kustas, bet skatiens ir smags kā svins.

— Sīkumus saskaņosi ar Jaunāko līderi. Ej.

Es sasitu papēžus un pagriezies izgāju no komandiera kabineta. Koridorā neviena nav. Lielajā darba zālē — arī neviena. Kondicionētājs, klusi dūkdams, sūta vēsa gaisa plūsmu darba zāles puskrēslā. Es mazliet uzgriežu zilās gaismas spilgtumu un pa biezo paklāju, kas apklusina soļus, aizeju uz zāles otro galu pie seifiem. Dažas sekundes es truli skatos uz bronzas disku, smagi nopūšos un uzgriežu ciparu kombināciju. Smagās bruņuplākšņu durvis lēni un klusi atveras, atklādamas divpadsmit nelielas masīvas durtiņas. Ar atslēgu atveru savas, uz kurām ir uzzīmēts cipars 41. Tur iekšā ir mans portfelis. Aizslēdzu seifu, nolieku portfeli uz sava darba galda, piesardzīgi velku uz savu pusi divas zīda auklas, salauzdams divu zīmogu ornamentu — vispirms ģerboņa, pēc tam personiskā. No portfeļa es izvelku gludu bieza balta papīra loksni, uz kuras akurāti stabiņā uz leju veikti ieraksti, un vēlreiz dziļi nopūties, rakstu uz tās:

«Atvēru portfeli Nr. 11. 13. jūlijā, pulksten 12.43, vietējais laiks.» Mazliet atkāpies, parakstos.

Saudzīgi ielicis loksni portfelī, izņemu no tā plānu spoži zaļu mapi ar numuru 173— B —41. Pirmā mapes lapa ir pierakstīta pilna, pārējās ir pilnīgi tīras. Vienu no tām es ņemu ar diviem pirkstiem un nolieku sev priekšā. Kreisajā augšējā stūrī es piespiežu savu personisko zīmogu un ielieku lapu rakstāmmašīnā. Labajā stūrī, kā parasti, nodrukāju divus vārdus: «Pilnīgi slepeni»— pēc tam, izlaidis vairākas rindas, rakstu pašā vidū: «Plāns».

To izdarījis, es atbalstu galvu ar rokām un sērīgi raugos sienā. Mani plosa niknums. Es neieredzu visu pasauli un neieredzu sevi, es ienīstu savu darba galdu, gaišzilo gaismu, bruņos paklājus un zaļās mapes.

Pamazām no visas ļaužu masas un priekšmetiem, ko es ienīstu ar visu sirdi, izpeld viena seja, ko es neieredzu pašreiz pat vairāk nekā rakstāmmašīnu. Tā ir komandiera seja . . . jupis tevi rāvis! Viegli ir pavēlēt! Tas taču nav tas pats, kas komandēt divīziju. Aizej uz turieni, izdari to un to. Es taču nekad neesmu bijis Rietumvācijā. Sūtīt mani veikt tādu darbu pēc trim nedēļām praktiskā darbā! Bet ja es izgāzīšu operāciju? Velns rāvis, mani ieliks cietumā, tas vēl nekas, bet jūs taču savu aģentu pazaudēsiet!

Ja būtu kāds šinī brīdī, kam varētu likt pa purnu, es to nekavējoties izdarītu. Bet blakus neviena nav. Es aplūkoju pulēto galda virsmu, meklēdams kaut ko tādu, uz ko varētu izgāzt savas dusmas. Man trāpās zem rokas skaista glāzīte ar pildspalvām un zīmuļiem. Es to sažņaudzu savā plaukstā un pēc tam spēji ar atvēzienu triecu to pret sienu. Tā, žēli iešķindēdamās, sadrūp sīkas šķembās.

— Kas tev lēcies?— Es pagriežos. Aiz manis pie seifiem stāv — Jaunākais līderis.

Es biju pārāk aizrāvies un nepamanīju viņa ierašanos.

—   Atvainojos.— Es uz viņu neskatos. Raugos grīdā.

—   Kas ir noticis?

—   Navigators ir pavēlējis iziet uz tikšanos ar jūsu cilvēku.

—   Nu tad aizej. Kāda tad tur problēma?

—   Atklāti sakot, es nezinu, ar ko sākt, ko darīt. . .

— Uzrakstīt plānu!— viņš pēkšņi uzsprāgst.— Uzraksti plānu, es to tev parakstīšu — un uz priekšu . . .

—- Bet ja notikumi risināsies ne pēc mana plāna?

— K-a-s?— viņš raugās manī ar nesaprotošām acīm, skatās uz pulksteni, uz mani, nopūšas un ar pārmetumu balsī saka:

—   Paņem savus papīrus. Iesim.

Kabinets instruēšanai man vienmēr ir atgādinājis kajīti uz liela, grezna tvaikoņa. Kad aizsargsistēmas ir ieslēgtas, tad grīda, griesti un sienas gandrīz nemanāmi trīc — kā kreisera klajš, kad kreiseris šķeļ viļņus pilnā gaitā. Bez tam sienu dziļumos aiz desmitiem izolācijas slāņu ir iemontēti spēcīgi trokšņu slāpētāji. Izolācija samazina to dunoņu tūkstoškārtīgi, un tur iekša jūs varat sadzirdēt tikai apslāpētu rūkoņu, it kā tālas krasta bangas.

Kabinets instruēšanai iekšpusē ir viss balts un viss spīd un laistās. Daži cilvēki pat to sauc par «operācijas telpu». Man šis nosaukums nepatīk. Es šo telpu vienmēr saucu par «kajīti». Kajīte ir galds un divi krēsli. Bet gan galds, gan krēsli ir pilnīgi caurspīdīgi, un' tas rada iespaidu par kaut ko greznu un neparastu.

Jaunākais līderis parāda man uz krēslu un sēžas man pretī.

— Ziloņu kapsētā tev neko labu nav iemācījuši. Ja gribi ko panākt, tad vispirms aizmirsti to, ko tev Ziloņi ir mācījuši akadēmijā. Par Ziloņiem kļūst tie, kuri paši nav spējīgi veikt praktisku darbu. Bet tagad uzklausies manu zinātni. Vispirms ir jāuzraksta plāns . Plānā apraksti visus variantus un savus risinājumus šādās situācijās. Jo vairāk uzrakstīsi, jo labāk. Plāns ir tavs apdrošinājums neveiksmes gadījumā. Kad Akvārijs tevi izmeklēs, tev būs ar ko sevi attaisnot: es, kā teikt, pret sagatavošanas darbu izturējos nopietni. Iegaumē, jo vairāk papīra, jo tīrāka pakaļa. Bet, uzrakstījis plānu, sāc to gatavot. Galvenais — sagatavot sevi psiholoģiski. Cik var — izklaidējies, paperies pirtī. Dzen prom visas negatīvās emocijas. Visus pārdzīvojumus. Visas šaubas. Uz šā uzdevuma pildīšanu tev ir jāiet pilnā pārliecībā par uzvaru. Ja tev tādas pārliecības nav, tad labāk atsakies tagad. Galvenais ir noskaņot sevi uz agresīva uzvarētāja toni. Kad tu būsi pilnīgi izklaidējies, paklausies kaut ko no Visocka dziesmām —«Vilku medības», piemēram. Šai mūzikai ir jāskan tevī visu šīs operācijas laiku. It sevišķi, kad nāksi atpakaļ. Vislielākās kļūdas mēs izdarām pēc veiksmīgas tikšanās, atgriežoties no tās. Mēs līksmojam un aizmirstam agresīvā uzvarētāja sajūtu. Nezaudē šo sajūtu, iekams nenokļūsi aiz mūsu tērauda durvīm. Atkārtoju, galvenais nav plāns , bet psiholoģiskais noskaņojums. Tu būsi uzvarētājs tik ilgi, kamēr tu jutīsies kā uzvarētājs. Kad tu uzrakstīsi plānu, es ar tevi izspēlēšu visus iespējamos variantus. Tas ir ļoti svarīgi, bet neaizmirsti, ka ir svarīgākas lietas. To ņem vērā. Esi uzvarētājs! Vienmēr. Veiksmi tev.

4

Priežu mežs. Stiga. Nelieli pauguri. Klusums. Smaga, laiska kamene nolaižas uz meža pulkstenīša. Ei tu, resnā, nolauzīsi ziedu! Kamene man kaut ko aizvainojošu nodūc, bet nestrīdas ar mani. Pulkstenīte pateicīgi pamāj man ar galviņu.

Mežā es esmu viens. Mašīna man ir veca, sadauzīta, kāds to man ir iznomājis. Laiks iet lēni. Līdz tikšanās laikam ir atlikušas divdesmit septiņas minūtes.

Pēc pases es esmu Dienvidslāvijas pilsonis, kaut kas līdzīgs tūristam vai bezdarbniekam. Tūrists no bezdarbnieku sociālisma. Gaidu. Draugam jeb, pēc mūsu terminoloģijas, speciālajam avotam, ir jāierodas tieši pulksten 13. 00 ar raķešu detaļām. Mani viņš pazīs pēc divām pazīmēm: japāņu tranzistors kreisajā rokā un neliela nozīme ar futbola bumbas attēlu. Bet es viņu pazīšu pēc viņa ierašanās laika: tieši pulksten 13. 00. Viņš pajautās laiku, i turklāt viņš apstāsies mazliet pa labi no manis.

Draugs ir izrādījies viltīgs. Maksu ņem ne dolāros, nedz markās, nedz Šveices frankos. Maksu viņš ņem zelta monētās. Ja iedzīs stūrī: vecmāmiņas mantojums.

Kārbu ar monētām esmu noglabājis, lūk, tur, eglēs. Tas ir domāts gadījumam, ja notiek kaut kas negaidīts. Ja tikšanās laikā | mūs ielenc, kā pēc tam policijai paskaidrošu, no kurienes man, i nabaga tūristam, ir radušies zelta dukāti? …

No kurienes mūsu draugs var ņemt prettanku raķešu detaļas? Kas viņš ir — ģenerālis? Vai raķešu konstruktors? Citādi tu raķetes gabalu neaiznesīsi. Kaut vai tu esi inženieris rūpnīcā, noliktavas pārzinis vai armijas virsnieks. Katrai detaļai tiek dots savs numurs jau tās ražošanas brīdī. Kā tu to nozagsi? Tikai pats /konstruktors . . . Tikai ģenerālis .. . Nē, velns rāvis, nedz konstruktoram, nedz ģenerālim nav nemaz tik viegli zagt raķešu detaļas. Kāds, kas stāv augstāk par konstruktoru un ģenerāli? Bet, ja arī vienkārši ģenerālis vai vienkārši ģenerālkonstruktors, kā tādā gadījumā Jaunākajam līderim ir izdevies to satikt un savervēt?

Ir pretīgi spēlēt noplīsuša tūrista lomu: nodilis svīteris, novalkātas kurpes. Kā tad es tādā izskatā satikšos ar amerikāņu ģenerāli? Ko viņš padomās par GIP, ieraudzījis manu nobrāzto «fiatu»?

Ir laiks. Viņa nav. Ei, ģenerāli, kur tad ir tava disciplīna? No pagrieziena lien šurp milzīgs dubļains traktors ar piekabi. Vecs vācu fermeris, smird pēc mēsliem. Velns rāvis, tikai tevis šeit trūkst! Es divas stundas mežā sēdēju, nevienas dzīvas dvēseles nebija. Un vēl piecas dienas paies — neviena dzīva būtne šeit neparādīsies. Bet tevi, veci, velni atnes pašā tikšanās brīdī. Nu stūrē, brauc ātrāk. Bet viņš, it kā man par spīti, apstādina traktoru man priekšā. Kas tev, vecais muļķi, ir vajadzīgs? Skaties, cik pulkstenis! Es viņam bāžu pulksteni taisni zem deguna. Brauc tālāk, vecais suns. Bet viņš nemaz netaisās aiziet. Viņš stāv pie manis, mazliet pa labi no manis. Kas tev ir vajadzīgs? Ko tu, veci, dusmojies? Vai es tev neļauju dzīvot? Taisies, ka tiec no šejienes! Viņš man rāda uz piekabi. Ak, ne visai labi iznāca. Droši vien piekabe ir salūzusi. Nāksies palīdzēt. . . drīz taču ģenerālis ' atbrauks. Pēkšņi es attopos .. . Kādēļ es domāju, ka «speciālajam avotam» ir jābūt ģenerālim? Es uzlēcu uz piekabes, norauju saplīsušo eļļaino brezenta gabalu. Ak, tavu brīnumu! Zem brezenta atrodas deformēti raķetes «Toy» lūžņi. Atceraties šo plēsīgo sudrabaino purniņu? Es nesu stabilizatoru atliekas, netīras iespied-shēmas, sarautu vadu jūkli, sadauzītu, dubļainu novades bloku uz savu mašīnu. Es kratu viņam roku: «Dankešēn!» Un skriešus pie stūres. Bet viņš ar nūju bargi dauza pa manu mašīnu. «Nu, kas tev, velns tevi rāvis, ir vajadzīgs?» Viņš ar žestu rāda, ka viņam ir vajadzīga nauda. Par to es biju pavisam aizmirsis. Skriešus uz eglēm. Izroku kārbu: «Ņem.» Tagad viņš sāk smaidīt. «Bet tu, vecais kraķi, pamēģini ar zobu! Kur tev, vecim, tik daudz zelta? Visviens zārkā sev līdzi nepaņemsi». Bet viņš smaida. Es atcerējos instrukciju: «speciāliem avotiem» ir jāizrāda cieņa, vismaz jādemonstrē cieņa. Un es viņam smaidu.

Viņš uz vienu pusi, es — uz otru. Es ātri dzenu mašīnu no tikšanās vietas. Man tagad ir saprotama šī operācijas vienkāršā mehānika.

1. amerikāņu bruņutanku divīzija ir jau saņēmusi raķetes «Toy» un jau šauj tās poligonā. Protams, bez kaujas uzgaļiem. Tādēļ mazā raķete trajektorijas beigu posmā sasitas pret mīksto zemi.

Pie mums, kad šauj raķetes «Falanga» un «Smeļ», milzīgas platības tiek apklātas ar brezentu un pēc tam bataljons tiek sūtīts meklēt vissīkākos lūžņus. Amerikāņu armija to nedara. Tādēļ nav vajadzības vervēt ģenerāli vai galveno konstruktoru. Pietiek savervēt ganu, mežsargu, sargu, fermeri. Viņš jums savāks lūžņus kaut vai simt kilogramu, kaut divsimt. Cik tik ies iekšā bagāžniekā! Vecs fermeris, piesmirdējis ar mēsliem, var kļūt par sevišķi svarīgu avotu un par trīsdesmit sudraba dālderiem pārdos jums visu, ko vēlaties. Nav kaujas uzgaļu? Vēl labāk. Bez uzgaļiem viss novades bloks paliek gandrīz pilnīgi vesels. Bet uzgaļi mums ir ne sliktāki par amerikāņu. Mums ir vajadzīgs novades bloks. Ir vajadzīgas iespiedshēmas. Kam tās ir vajadzīgas, tie nomazgās tās, iztīrīs. Ja kas trūkst — nākošreiz atvedīsim. Vajadzīgs arī metāla sastāvs. Ir vajadzīgi arī kompozītmateriāli. Interesanti ir stabilizatoru atvēršanas mehānisms, degvielu atliekas un pat piededži uz pagrieziena turbīnām. Un tas viss ir manā bagāžniekā. Un biedrs Kosigins par visu to personiski interesējas.

Es dzenu savu mašīnu pa Vācijas taisnajām kā bultas šosejām. Hitlers uzbūvēja. Būvēja labi. Es spiežu pedāli stiprāk un mazliet smaidu sevī. Kad es atgriezīšos, es palūgšu piedošanu Navigatoram un Jaunākajam līderim. Es nezinu, kādēļ. Bet es pieiešu klāt un teikšu: «Biedri ģenerāli, piedodiet man», «Biedri pulkvedi, piedodiet, ja varat».

Tie ir augstākās klases izlūki. Un tikai tā ir jādarbojas. Ātri un nepievēršot uzmanību. Es esmu gatavs riskēt ar savu karjeru un dzīvību mūsu vienkāršo, bet apžilbinošo savā vienkāršībā operāciju dēļ.

Ja varat, piedodiet man.

5

Es izstiepju savas nogurušās kājas zem galda. Man ir labi. Te ir tik klusi un ērti. Kaut tikai neaizmigtu. Es esmu noguris. Klusa melodija. Sirms pianists. Tas ir laikam liels muzikants. Viņš ir noguris tāpat kā es. Viņš aizver acis, bet viņa garie, lokanie virtuoza pirksti ierasti dejo pa koncertflīģeļa taustiņiem. Nav šaubu, ka viņa vieta ir kādā labākā Vīnes orķestrī. Bet viņš nez kādēļ spēlē Vīnes kafejnīcā «Švarcenberga». Vai jūs esat bijis «Švarcenbergā»? Ļoti ieteicu. Ja jums ir smags, nogurdinošs darbs, ja jums ir apsārtušas acis un nogurušas kājas, ja nervi ir saspīlēti — atnāciet uz «Švarcenbergu», pasūtiet tasīti kafijas un apsēdieties stūrī. Protams, var sēdēt arī svaigā gaisā pie maza galdiņa. Bet tas man neder. Es vienmēr eju iekšā, pagriežos pa labi un apsēžos stūrī pie milzīgā loga, aizklāta ar puscaurspīdīgiem baltiem aizkariem. Kad Vīnē ir karsts, visi, protams, sēž svaigā gaisā. Tur ir labi, bet tad kāds var novērot mani no tālienes. Tādēļ es vienmēr atrodos iekšā. No sava stūra es redzu ikvienu, kas ienāk zālē. Caur aizkariem es dažreiz skatos, kas notiek ārā, uz Švarcenberga laukuma. Šķiet, pašreiz neviens mani nenovēro. Un man ir patīkami būt vienam šinī omulībā. Spoguļi. Abstrakti šedevri. Grezni paklāji. Tumšbrūnas sienas — pulēts ozolkoks. Klusa melodija. Reibinošs kafijas aromāts: vienlaicīgi gan uzbudinošs, gan nomierinošs. Ja man būtu sava pils, es noteikti pasūtītu sev tādas sienas, es pakārtu pie tām šīs dekadentu gleznas un spoguļus, stūrī noliktu klavieres, ielūgtu ciemos šo veco pianistu, bet sev priekšā uz galda noliktu tasīti kafijas, un tā es sēdētu, izstiepis kājas, atbalstījis vaigu pret dūri. Man liekas, ka es šo melodiju kādreiz, sen atpakaļ, esmu dzirdējis. Man liekas, ka esmu kaut kur redzējis šīs gleznas pie ozolkoka sienām un šos mazos galdiņus. Protams, ka visu to es esmu redzējis agrāk. Protams, es atceros šo maigo smaržu un šo burvīgo melodiju. Jā. Visu to jau esmu redzējis agrāk. Tas bija sen. Vairākus gadus atpakaļ. Bija milzīga skaista pilsēta. Bija kluss laukums ar tramvaja sliedēm. Kafejnīcas milzīgie logi. Bija šis neaizmirstamais aromāts un šī mierīgā melodija. Tikai toreiz uz laukuma pie kafejnīcas, pie baltiem galdiņiem stāvēja trīs noguruši tanki ar platām baltām svītrām. Tie stāvēja klusi un netraucēja skaistajai melodijai. Bija karsta vasara. Milzīgie kafejnīcas logi bija atvērti, un skaistā mūzika klusi un rāmi kā meža strauts plūda caur logu. Es nez kādēļ varēju pilnīgi skaidri sev iztēloties trīs dubļainus tankus ar baltām svītrām uz sāniem Švarcenberga laukumā. Tankam ir ļoti īpatnējs aromāts. To ne ar ko citu nav iespējams sajaukt. Vai jums patīk tanka smarža? Man arī patīk. Tanks ož pēc metāla, pēc ļoti jaudīgiem dzinējiem, pēc lauku ceļiem. Tanks ienāk pilsētā no laukiem un mežiem, un tas ir saglabājis lapu un svaigas zāles smaržu. Tanka smarža ir plašumu un varenības smarža. Šī smarža reibina kā vīna un asins smaka. Es jūtu šo smaržu klusā Vīnes kafejnīcā. Es varu ļoti skaidri iedomāties tūkstošiem dubļainu tanku Vīnes ielās. Pilsēta vārās. Pilsētu ir pārņēmušas bailes un sašutums, bet pa tās ielām dārd bezgalīgas tanku kolonnas. No šaurām ieliņām aiz pagrieziena parādās arvien jauni un jauni bruņudinozauri. Vadītāji pārslēdz ātrumu, un šinī brīdī dzinēji izspļauj biezus melnus dūmus kopā ar nesadegušo petroleju un sodrējiem. Metāla žņirkstēšana un dārdoņa. Dzirksteles no kāpur-ķēdēm. Nokūpējušās un noputējušās zaldātu sejas. Tanki uz tiltiem. Tanki pie greznām pilīm. Tanki uz platiem bulvāriem un šaurās ieliņās. Tanki ir visur. Vecis ar pinkainu, baltu bārdu kaut ko kliedz un vicina dūri. Bet kas viņu sadzirdēs? Vai tad ir iespējams pārkliegt tanku dīzeļu rūkoņu? Par vēlu, veci. Pārāk vēlu tu sāki kliegt. Vajadzēja agrāk kliegt. Kad trotuārus sāk dauzīt kaltie zābaki, kad visapkārt dārd milzīgs lērums tanku, tad kliegt ir par vēlu. Vajag šaut vai klusēt. Pilsēta vārās. Pilsēta ir ietīta dūmos. Kaut kur šauj. Kaut kur kliedz. Degošas gumijas smaka. Kafijas aromāts. Asins smaka. Ož pēc tankiem.

Droši vien zaudēju prātu. Ir arī tāda iespēja — visi jau sen ir zaudējuši prātu, tikai es viens esmu izņēmums. Ir trešā iespēja: visi jau sen ir zaudējuši prātu. Visi bez jebkādiem izņēmumiem. Tie, kas ierodas uz dubļainiem tankiem skaistās, miermīlīgās pilsētās,— tie, bez šaubām, ir šizofrēniķi. Tie, kas dzīvo skaistās pilsētās, zina, ka vienreiz, agri vai vēlu, šie tanki parādīsies uz Švarcenga laukuma, un neko nedara, lai to novērstu,— tie arī ir šizofrēniķi. Velns rāvis, bet kur tad ir mana vieta? Es jau esmu bijis atbrīvotāju skaitā. Tas nemaz nav tik patīkami, kā varētu izlikties no malas. Es vairs negribu atrasties šinī lomā. Ko man darīt? Aizmukt? Lieliska ideja. Es dzīvošu šinī dīvainajā naivu un bezrūpīgu ļaužu pasaulē. Es sēdēšu kafejnīcā, izstiepis kājas un atbalstījis vaigu pret dūri. Es klausīšos šajā burvīgajā melodijā. Kad atnāks dubļainie tanki ar baltām svītrām, es stāvēšu ļaužu pūlī, kliegšu un vicināšu dūri.

Ir slikti būt par tās valsts pilsoni, pa kuras ceļiem ar žvadzoņu un dārdoņu iet atbrīvotāju bruņukolonnas. Bet vai ir labāk būt atbrīvotāju skaitā?

6

Uzskata, ka jauns spiegs, kurš sevi uzdod par diplomātu, žurnālistu, komersantu, nevar būt aktīvs sava darba pirmajos mēnešos. Viņam ir vajadzīgs laiks, lai iedzīvotos lomā: iepazīties ar pilsētu un valsti, kurā viņš strādā, ar tās likumiem un paražām. Daudzu izlūkdienestu jaunie izlūki tā arī uzvedas pirmajos mēnešos — viņi gatavojas atbildīgām operācijām. Šinī laikā vietējā policija pievērš viņiem maz vērības: vietējai policijai pietiek darba ar pieredzējušiem spiegiem. Bet GIP ir speciāla izlūkošana. Tā atšķiras no citiem izlūkdienestiem. Ja tevi pirmajos mēnešos nenovēro, tad izmanto šo iespēju!

Pirmajā sava darba mēnesī es ieliku kādu paketi slēptuvē, vienu nedēļu kontrolēju vietu, kur bija jāparādās signālam no kāda cilvēka, naktī mežā pieņēmu kaut kādas kastes un nogādāju tās uz sūtniecību, noņēmu no operācijas mūsu virsniekus, kad radiokontroles grupa atklāja augstu policijas radiostaciju aktivitāti mūsu operāciju rajonā. Viss mans darbs ir segt citu cilvēku operācijas, palīdzēt kādam citam, piedalīties operācijās, kuru mērķi man nav zināmi. No četrdesmit GIP informācijas iegūšanas virsniekiem, kas strādā mūsu rezidentūrā, vairāk ne kā puse pilda to pašu darbu. To sauc —«piesegt asti». Tos, kas to dara, saukā par kurtiem. Kurtiem var nedot ēst pārāk daudz, bet tos var dzenāt pa mežiem un laukiem, lai tie ķertu lapsas un zaķīšus. Var palaist arī pret lielāku zvēru — nu jau ne vienu, bet barā. Medību suns kurts — nozīmē garas kājas un mazu galvu.

Pasaulē viss ir relatīvs. Es esmu Ģenerālštāba virsnieks. Salīdzinot ar vairumu citu virsnieku Padomju Armijā, es esmu virsnieks no visaugstākās elites. Ģenerālštābā es esmu GIP virsnieks, tātad visaugstākās klases attiecībā pret desmitiem tūkstošiem citu ģenerālštāba virsnieku. GIP sistēmā es esmu izbraucošais virsnieks. Tāds, ko var izlaist strādāt uz ārzemēm. Izbraucošie virsnieki pieder daudz augstākai klasei nekā vienkārši GIP virsnieki, kurus uz ārzemēm nelaiž. Arī starp izbraucošajiem GIP virsniekiem es piederu visaugstākajai kastai: es esmu informācijas iegūšanas virsnieks, kas ir daudz augstāk nekā apsardze, mehāniķi, tehniķi, radiosakaru un radionoklausīšanas dienests. Bet šinī visaugstākajā elitē es esmu plebejs. Informācijas iegūšanas virsnieki dalās divās klasēs: kurti un varjagi.

Kurti ir apspiestais, beztiesīgais vairākums augstākajā informācijas iegūšanas virsnieku kastā. Katru no mums pilnībā kontrolē kāds no rezidenta vietniekiem, gandrīz nekad netiekoties ar pašu rezidentu. Mēs medījam noslēpumus, pareizāk sakot, ļaudis, kam pieder šie noslēpumi. Tas ir pamatdarbs. Bez tam mūs nežēlīgi izmanto, lai piesegtu slepenas operācijas, kuru īsto nozīmi mēs varam tikai minēt.

Augstāk par kurtu slāni stāv varjagi. Varjags seno slāvu valodā nozīmē— nelūgts aizjūras viesis. Viltīgs, nikns, kauslīgs, jautrs un drosmīgs. Varjagi strādā pilnīgā rezidenta personiskajā kontrolē, izturoties ar cieņu pret tā vietniekiem, bet strādājot galvenokārt patstāvīgi. Visveiksmīgākie no varjagiem kļūst par rezidenta vietniekiem. Viņi vairs nestrādā vienatnē, bet saņem savā rīcībā kurtu grupu.

Pirmais rezidenta vietnieks — Jaunākais līderis — kontrolē visus. Tas ir visaktīvākais un veiksmīgākais informācijas iegūšanas virsnieks, taču blakus savam darbam informācijas iegūšanas jomā un paša kurtu grupas vadīšanā viņš kontrolē arī radionoklausīša-nās grupu, atbild par rezidentūras apsardzi un tās drošību, par visu virsnieku darbu, to skaitā tehnisko un operatīvi tehnisko. Tikai šifrētāji nav viņam pakļauti. Tos rezidents personiski kontrolē. Rezidents jeb tētis, jeb Navigators atbild par visiem. Viņam ir praktiski neierobežotas pilnvaras. Viņš, piemēram, ir tiesīgs nogalināt jebkuru no viņam pakļautajiem virsniekiem, ieskaitot arī pirmo vietnieku, tanīs gadījumos, kad ir radušies draudi rezidentūras drošībai, bet tā virsnieka evakuācija, kurš rada tādus draudus, nav iespējama. Tiesības nogalināt GIP virsniekus, bez rezidenta, ir tikai Augstākajai tiesai un arī tikai tad, ja būs Centrālās Komitejas atļauja. Tātad dažos jautājumos mūsu tētis ir stiprāks par Augstāko tiesu, viņam nav vajadzīgi citu padomi vai konsultācijas, viņam nav vajadzīga balsošana vai preses atbalsts. Viņš pats pieņem lēmumus, viņam pašam ir pietiekoši daudz varas un spēku, lai realizētu savus lēmumus par kāda cilvēka dzīvību vai nāvi. Mūsu Navigators ir pakļauts GIP Pirmās pārvaldes 5. virziena priekšniekam. Bet dažos jautājumos viņš ir pakļauts tikai GIP priekšniekam. Bez tam, kad viņš nepiekrīt GIP vadībai, ārkārtējos gadījumos viņam ir tiesības sazināties ar Centrālo Komiteju. Gandrīz neierobežotai rezidenta varai stāv pretī tikai tikpat varenas, neatkarīgas un naidīgas KGB rezidentūras esamība. Abi rezidenti nav pakļauti sūtnim. Sūtnis ir paredzēts tikai tam nolūkam, lai maskētu divu trieciengrupu pastāvēšanu padomju kolonijas sastāvā. Protams, sabiedrībā abi rezidenti izrāda sūtnim kaut kādu cieņu, jo abi rezidenti ir augsta ranga diplomāti un ar savu necieņu viņi atšķirtos uz citu diplomātu fona. Ar šo cieņas izrādīšanu arī beidzas to atkarība no sūtņa. Katrai no rezidentūrām ir sūtniecībā sava teritorija, kas tiek sargāta no svešiem kā nepieejams cietoksnis.

Rezidentūras durvis ir kā krietna seifa durvis. Kāds jokdaris sen atpakaļ atveda no Padomju Savienības dzelzs plāksni no augstsprieguma līnijas ar uzrakstu: «Nelien augšā! Draud nāve!» Un attiecīgi virs uzraksta bija galvaskauss ar sakrustotiem kauliem. Šo plāksni pielodēja pie mūsu zaļajām durvīm, un tagad jau daudzus gadus tā sargā mūsu noslēpumus no svešiem cilvēkiem.

7

— Ņem vērā to, ka kara laikā mūsu aviācijā bija divas lidotāju kategorijas: viena (mazākums) ar desmitiem notriekto lidmašīnu rēķina, otra (vairākums) — gandrīz bez nevienas. Pirmajai kategorijai — visa krūts ordeņos, otrai — viena divas medaļiņas. No pirmajiem vairums pārdzīvoja karu, otrie gāja bojā tūkstošiem un desmitiem tūkstošu. Kara statistika ir nežēlīga. Desmit stundas gaisā vairumam nozīmē nāvi. Vidēji lidotājs — iznīcinātājs gāja bojā piektajā izlidojumā. Taču pirmajā kategorijā viss bija otrādi — viņiem bija simtiem kaujas izlidojumu un tūkstošiem stundu gaisā katram . . .

Mans sarunu biedrs Padomju Savienības Varonis, aviācijas ģenerālmajors Kučumovs bija izcils lidotājs kara laikā un viens no visniknākajiem padomju aviācijas izlūkošanas vilkiem pēc kara. Tagad pēc GIP priekšnieka pavēles viņš izdara GIP ārzemju nodaļu pārbaudi — to nodaļu, kas ir maskētas kā legālas. Dažās no valstīm viņš ierodas kā loceklis dažādās delegācijās, saistītās ar atbruņošanos, bruņojumu samazināšanu u. tml., citās valstīs — kā kara veterānu padomes loceklis. Bet viņš sevi nepieskaita pie veterāniem, viņš ir slepenās frontes aktīvs karavīrs. Viņš mūs inspektē, un galvu lieku ķīlā, ka viņš izpilda zibensātras slepenas operācijas. Pašreiz mēs esam ar viņu divatā «kajītē». Viņš mūs izsauc pa vienam. Sarunādamies ar mums, viņš, protams, kontrolē mūsu komandieri un pie reizes arī viņam palīdz.

— Starp abām lidotāju kategorijām karā bija bezdibenis, nekādas pārejas grupas, nekādas vidus klases. Izcils lidotājs — varonis, ģenerālis vai arī pirmajā lidojumā bojā gājušais jaunākais leitnants. Un vidu nekā. Tā tas notika, lūk, kādēļ. Visi lidotāji bija apmācīti vienādi un ieradās kaujas apakšvienībās ar gandrīz vienādu līmeni. Pēc pirmās kaujas komandieris tos dalīja pasīvajos un aktīvajos. Tos, kas iesaistījās kaujā, kas neaizgāja mākoņos no pretinieka, kas nebaidījās iet tiešā uzbrukumā, nozīmēja par vadošajiem, bet pārējiem pavēlēja aktīvos piesegt. Bieži aktīvos izvirzīja tieši pirmajā kaujā. Visi eskadriļu, pulku, divīziju, korpusu un gaisa armiju komandieri meta visus savus spēkus, lai palīdzētu aktīvajiem kaujā, lai tos apsargātu, lai tos saudzētu viskarstākajos cīņas brīžos. Un, jo vairāk aktīvajam bija veiksmes, jo vairāk tādu sargāja kaujā. Es redzēju kaujā Pokriškinu, kad viņam bija rēķinā vairāk nekā piecdesmit vācu lidmašīnu. Pēc Staļina personiskās pavēles viņu kaujā piesedza divas eskadriļas. Viņš iet uz medībām, astē viņam ir vedamais, un divas eskadriļas lido aizmugurē: viena drusku augstāk, otra mazliet zemāk. Tagad viņam pie krūtīm ir trīs zelta zvaigznes un briljanta zvaigzne uz kakla. Viņš ir aviācijas maršals. Bet nedomā, ka tas viss tā pats par sevi ir atnācis. Nepavisam ne. Vienkārši pirmajā kaujā viņš parādīja aktivitāti un viņu sāka piesegt. Viņš parādīja vēl vairāk drosmes un mākas, un viņam vēl vairāk sāka palīdzēt un viņu taupīt. Bet, ja tas nebūtu noticis, tad pēc pirmās kaujas viņu ieskaitītu pasīvajos, viņam dotu nepateicīgo darbu sargāt kādam asti gaisa kaujā. Tā viņš tad arī būtu lidojis kādam astē kā jaunākais leitnants. Un pēc statistikas viņu notriektu piektajā izlidojumā, varbūt pat agrāk. Statistika ir tāda, ka vienam tā uzsmaida, bet citam rāda mēli.

— Visu to,— Kučumovs turpina,— es jums stāstu tādēļ, ka mūsu izlūkošanas darbs gandrīz neatšķiras no gaisa kaujām. Padomju militārais izlūkdienests apmāca tūkstošus virsnieku un met tos kaujā. Dzīve tos ātri sadala aktīvajos un pasīvajos. Vieni sasniedz mirdzošās virsotnes, citi sadeg pirmajā ārzemju braucienā.

Es esmu iepazinies ar tavu lietu, un tu man patīc. Bet tu piesedzi astes citiem. Darbs piesegšanā ir smags, bīstams un nepateicīgs. Kāds saņem ordeņus, bet tu riskē ar savu karjeru, pildot visnetīrāko un grūtāko darbu. Iegaumē, ka no tā tevi neviens neatbrīvos. Ikviens komandieris mūsu organizācijā ārzemēs, saņēmis jaunu virsnieku papildinājumu, tos visus izmanto piesedzošās operācijās, un tie drīz vien sadeg. Tos arestē, izdzen no valsts, un pēc tam viņi visu mūžu nīkst GIP informācijas dienestā vai mūsu «brālīgajās» valstīs. Bet, ja tu arī pats parādīsi aktivitāti, pats sāksi meklēt ļaudis un tos vervēt, tad komandieris nekavējoties samazinās tavu aktivitāti piesegšanā: un būs tieši otrādi — kāds cits piesegs tev asti, riskēs ar sevi, sargādams tavus panākumus. Tāda ir mūsu filozofija. Pirms dažiem gadiem mūsu komandieris Parīzē pavēlēja militārā atašeja pasīvajam palīgam upurēt sevi dažu citu virsnieku veiksmes labad. Tici man, komandieris upurēja savu pasīvo virsnieku. Aktīvam, veiksmīgam viņš nekad tādu uzdevumu nebūtu devis, un mēs to pilnīgi atbalstām. GIP vadība cenšas izaudzināt pēc iespējas vairāk aktīvu, drosmīgu, veiksmīgu sava darba meistaru. Vari būt bez rūpēm — lai piesegtu tādus cilvēkus, mums vienmēr atradīsies rezervē daudz pasīvu, mazdūšīgu, inertu ļaužu. Un nedomā, ka es visu to tev stāstu tikai tādēļ, ka tu man vairāk patīc. Nepavisam ne. To es saku visiem jums, jaunajiem cilvēkiem. Man ir tāds darbs — pacelt kaujas aktivitāti un tās ražīgumu. Vienīgā nelaime ir tā, ka ne visi to līdz galam uztver. Mums ir daudz labu puišu, kuri nekad neizvirzās vadošajos, tikai piesedz citu cilvēku astes un ar negodu deg smiltīs, Veiksmi tev un labu ceļavēju. Viss ir tavās rokās, centies, un tevi kaujā piesegs divas eskadriļas.

8

Padomju sūtniecība Vīnē ļoti atgādina Lubjanku. Tas pats stils, tās pašas krāsas. Tā pati čekistu bezgaumība. Pseidodiženums. Lubjankas klasicisms. Bija laiks, kad visu manu valsti pārpildīja šis čekas pseidodižums — kolonnas, fasādes, karnīzes, smailes, tornīši un butaforiski balkoni. Sūtniecības iekšpusē tā pati «Lubjanka»— drūma un garlaicīga. Viltots marmors, ciļņiem rotātas karnīzes, kolonnas, ādas durvis, sarkani paklāji un lētu Bulgārijas cigarešu smarža.

Un tomēr ne visa sūtniecība ir Lubjankas filiāle. Šeit ir patstāvīga saliņa — suverēna un neatkarīga Hodinkas filiāle, GIP rezidentūra. Pie mums ir savs stils. Mums ir savas tradīcijas un likumi. Mēs ienīstam Lubjankas stilu. Mūsu stils ir vienkāršs un bargs, nekādu izgreznojumu, nekā lieka. Bet mūsu stils ir noslēpts apakš zemes. To redzam tikai mēs. Viss ir tāpat kā Maskavā: milzīgā KGB ēka ir pašā pilsētas centrā un redzama visiem. Bet GIP ēka — Akvārijs — ir svešām acīm neredzama. GIP atšķiras no KGB ar to, ka GIP ir slepena organizācija. Šeit, Vīnē, Lubjankas stils arī visiem ir redzams. GIP stils ir noslēpts no visiem.

Bet padomju sūtniecībā ir vēl arī trešais stils. Blakus, biezā dārzā, svinīgi paceļas augšā liels pareizticīgo templis. Tas stāv lepni un vientuļi, un tā zelta krusti stāv augstāk par sarkano karogu. Rīta miglā pirmais saules stars krīt uz visaugstāko zelta krustu, sairdams tūkstošos dzirksteļu. Es noteikti zinu, ka Dieva nav. Savā dzīvē es ne reizi neesmu bijis baznīcā. Man nekad nav nācies ilgi atrasties blakus kādai baznīcai, kaut vai izpostītai. Bet šeit, Vīnē, man nākas katru dienu būt blakus tai. Nezinu, kādēļ, bet tā mani mulsina. Tanī ir kaut kas noslēpumains un vilinošs. Tā šeit stāv vairāk kā simt gadu. Tās izskatā nav nekā viltota. Tik daudz krāsu un tik daudz ornamenta te ir savākts kopā, bet katrs ornaments un katra nianse nav atdalāmi viens no otra, un kopā tie veido to, ko sauc par harmoniju. Es eju garām un skatos sev zem kājām. Man tas izdodas ar lielām grūtībām, jo baznīca ar milzīgu spēku pievelk manu skatienu pie sevis . ..

9

«Padomju Sociālistisko Republiku Savienības vārdā PSRS ārlietu ministrs lūdz draudzīgo valstu valdības un tām pakļauto militāro un civilo administrāciju laist bez kavēkļiem caur PSRS diplomātisko pastu, nepakļaujot to kontrolei un muitas pārbaudei saskaņā ar 1815. gada Vīnes konvenciju. PSRS Ārlietu ministrs A. Gromiko.»

Policists lasa dokumentu, iespiestu uz čaukstoša naudas papīra ar ornamentiem un ģerboni. Ja viņam tas nav saprotams, tad var to pašu tekstu izlasīt franču vai angļu valodā. Tas viss ir nodrukāts turpat. īsi un skaidri: PSRS diplomātiskais pasts. Policists ir sakodis zobus un šķielē uz milzīgo konteineru. Tas ir neparasti. Caur Vīni padomju diplomātiskais pasts iet straumēm. Kā ūdenskritums. Niagaras. Caur Vīni iet tā maršruts. Tas nozīme, ka reizi nedēļā padomju kurjeri apstājas Vīnē, sekodami tālāk uz Bērni, Ženēvu, Romu. Pēc tam viņi atgriežas atpakaļ pa to pašu maršrutu. Pa ceļam uz turieni tie atstāj konteinerus padomju sūtniecībās. Atgriežoties atpakaļ, viņi sūtniecībās pieņem konteinerus un ved tos uz Maskavu. No Maskavas viņi parasti ved piecus līdz desmit konteinerus — ap 50 kg katrs. Bet atgriežoties viņi ved katru reizi 30 līdz 40 konteineru. Dažreiz gadās, pat līdz 100 konteineru. Par konteinera pazaudēšanu kurjeram draud nāve. Par katru konteineru padomju sūtnis atbild ar galvu. Viņa pienākums ir organizēt diplomātiskā pasta sagaidīšanu un aizsūtīšanu. Un tādēļ mēs to sagaidām un pavadām. Dzen mūs uz šo darbu pēc kārtas. Kamēr kurjeri ar saviem konteineriem brauc cauri valstij, tiem vienmēr blakus ir padomju diplomāts, lai nepieciešamības gadījumā atgādinātu par to, ka par mēģinājumu sagrābt konteineru Padomju Savienība var pielietot sankcijas, ieskaitot militārās. Bet ar mazām grupām, kas grib iepazīties ar konteineru saturu, kurjeriem ir tiesības tikt gala ar pašu speķiem. Tā ir viņu privilēģija. Konteineru apsardze ar ieroču palīdzību ir paredzēta konvencijā, un tādēļ kurjeri ir stipri un ieroču tiem pietiek.

Diplomātiskie kurjeri ved daudz ko. Daudz. Visu, ko mēs savāksim, visu to viņi ved konteineros: patronas un šāviņus, optiku un elektroniku, bruņuplākšņu gabalus un raķešu detaļas, un dokumentus, dokumentus, dokumentus. Visādus dokumentus: militāros plānus, tehniskos aprakstus, jaunu ieroču projektus, kuri kādreiz tiks ražoti vai kurus nekad neviens neražos. Kurjeri ved, ko Rietumi ir pieņēmuši, un to, ko Rietumi ir atmetuši. Mēs paskatīsimies. Mēs padomāsim. Varbūt mēs pieņemsim to, no ka Rietumi ir atteikušies: varbūt mēs atradīsim pretindi, ko Rietumi taisās ražot. Plūst informācija zaļajās kastēs. Policija griež zobus. Daudz kastu. Pilnīgi slepeni! Padomju Sociālistisko Republiku Savienības vārdā! Saskaņā ar Vīnes 1815. gada konvenciju!

Kurjeri brauc. Ved konteinerus. Policija griež zobus.

Bet šodien griež zobus sevišķi stipri. Neparasts gadījums. Šodien mūsu kurjeriem ir nevis piecdesmitkilogramīgie konteineri, bet pavisam liels konteiners — 5 tonnas ! Padomju Sociālistisko Republiku Savienības vārdā! Visa policijas priekšniecība ir salasījusies. Klusi lamājas. Šķielē uz mūsu konteineru. Konteineru pavadu es.

Es tiem esmu jau visus dokumentus parādījis. Man jau ir sagatavota frāze: «PSRS diplomātiskā pasta aizturēšana vai arī mēģinājums to sagrābt, kontrolēt, pārbaudīt ir saistīti ar . ..»— utt.

Konteineru atdzina uz Vīni uz sevišķas platformas, parādot muita, ka tas ir tukšs. Bet tagad tas ir piekrauts. Tagad tas ir apzīmogots ar milzīgiem sarkaniem zīmogiem: PSRS diplomātiskais pasts. Sūtītājs: «PSRS Sūtniecība, Vīne». Tagad pie konteinera ir mūsu kurjeri. Tagad kurjeriem ir ieroči. Tagad pie konteinera ir padomju diplomāts. Diplomātam ir ne visai augsts diplomātiskais rangs. Tas vienmēr tā tiek darīts. Un tomēr viņš ir neaizskarams PSRS pārstāvis. Aiztieciet viņu — pamēģiniet. Uzbrukums diplomātam — apvainojums valstij, kuru tas pārstāv. Diplomāta apvainojums var tikt uzskatīts kā uzbrukums pašai valstij. Policijas ierēdņi griež zobus.

—   Vai var apskatīt, cik pareizi konteiners ir piestiprināts pie platformas?

—   Jums uz to ir tiesības,— es piekrītu. Bet pieskarties mūsu konteineram ar rokām nav tiesību. Tikai pamēģiniet. Man ir tiešie sakari ar PSRS ģenerālkonsulu Vīnē, bet tam ir tiešie sakari ar PSRS Ārlietu ministriju. Pārbaudiet.

Policijas ierēdņi staigā apkārt konteineram. Ak, kā tiem gribas uzzināt, kas tur ir iekšā! Bet nekas jums neiznāks, kungi. Kas no vezuma ir nokritis — tas ir pazaudēts.

Kad konteineru veda ārā caur sūtniecības vārtiem, visi mūsu kaimiņi no KGB šausmīgi lamājās aiz skaudības: tie nelieši ir aizsteigušies mums priekšā. GIP ir nozadzis kodolreaktora daļu, nekas cits tur nevar būt. Vietējai policijai ir droši vien tādas pašas domas. Re, viens pavisam blakus konteineram grozās. Droši vien kabatā ir radiometrs. Nolēmis pārbaudīt, vai nevedam atombumbu. Apturēt to policistu man nav iespējams. Konteineru ar rokam viņš neaiztiek, bet vienkārši staigā tam blakus. Nu, velns ar tevi. Staigā. Tās ir tavas tiesības. Bet tavs radiometrs neiedarbosies — tur iekša nav atombumba, nedz kodolreaktora daļa. Lūk, vel viens policists grozās ap konteineru. Diena ir karsta. Bet viņš ir apmetnī. Droši vien zem tā viņam ir elektronaparatūra. Laikam tie cenšas noteikt, vai tur iekšā ir metāls vai nav. Varbūt mēs esam nozaguši slepena tanka dzinēju? Bet arī tev, draudziņ, nekas neiznāks. Ne velna tu ar savu elektronaparatūru nenoteiksi. Skat, arī suņi ir blakus. It kā mūsu drošībai. Suņi osta. Nē, nekas jums, pelēkie, neiznāks. Nemaz nemēģiniet.

Kurjeri skatās uz mani ar cieņu. Tiem ir skaidrs, ka man ar šo lietu ir darīšanas. Bet, kas ir konteinerā,— kurjeriem nav jāzina. Un nekad to viņi neuzzinās. Viņiem ir skaidrs, ka KGB konteineru nav piekrāvis, to ir izdarījusi GIP. Diplomātiskajiem kurjeriem šinī ziņā ir labs deguns. Tie pilda savu darbu daudzus gadus. Tiem ir zināms, kas pieņems kravu, un no tā ir skaidrs, kas to sūta. Šinī gadījumā viņu pienākums ir pārvest konteineru pāri robežai, un Bratislavā padomju militārais konvojs to sagaidīs. Tam arī konteineru atdos.

Kā gan brīnītos diplomātiskie kurjeri, ja uzzinātu, ka no Bratislavas konteiners tiks nogādāts uz pirmo padomju kara lidlauku un tur viss tā saturs tiks sadedzināts krāsnī. Un tā tas tiešām arī būs.

Jau pirms laba laika Navigators lūdza sūtni atdot bēniņus. Jau sen mūsu Navigatoram sūtnis ir atteicis. Nē, tas atbild, un viss. Bet mūsu Navigatoram aug saimniecība. Ar katru gadu pieaug pelēko kastu skaits ar spuldzēm un visādām antenām. Navigatoram ir vajadzīgi bēniņi. Viņš lūdz sūtni, uz ceļiem lūdzas. Telpa stāv tukša, bet man nav kur likt noklausīšanās elektroniku. Sūtnis nospļāvās. Velns ar tevi, atbild. Ņem ciet tos bēniņus. Tikai, raugies, neiegāz mani. Bet tur ir milzums netīrumu. Tos nāksies novākt. Ja spēsi — bēniņi ir tavi. Un netīrumus no bēniņiem tev nāksies novākt ar saviem spēkiem. Vai daudz tur ir netīrumu?— Navigators interesējas. Viss, kas tur ir, ir tavs, atbild sūtnis. Kā visu to novākt — es nezinu. Ja zinātu — sen visu to būtu novācis. No priekštečiem tur ir palicis mantojums . .. Paspieda viens otram roku par zīmi tam, ka līgums ir noslēgts. Sūtnis atdeva Navigatoram atslēgu un vēlreiz palūdza Navigatoru nepļāpāt par to, kas tur augšā atrodas. Navigators atvēra bēniņus, sūtņa personisko zīmogu iznīcināja, ieslēdza kabatas bateriju un kļuva mēms no brīnumiem. Visi bēniņi bija pilni ar grāmatām. Skaistas grāmatas. Rīspapīrs, spoži vāki. Nosaukumi grāmatām ir dažādi, bet autors ir viens: Ņikita Sergejevičs Hruščovs. Navigators saprata, kā tāda situācija ir radusies. Pirms daudziem gadiem partija gribēja, lai tās balsi uzklausītu visa pasaule. Tādēļ partijas visgudrākā cilvēka runas uz vislabākā papīra tika iespiestas un pa visu pasauli izsūtītas. Šeit sūtniecības tās visiem gribētājiem par velti atdeva, sūtīja uz visām bibliotēkām. Bet partija vērīgi sekoja, kāda sūtniecība partijas vārdu izplata labi un kāda ne visai. Starp sūtņiem notika sacensība: kurš no viņiem visvairāk šīs grāmatas izplatīs par velti. Sūtņi ziņoja: es esmu izplatījis simt tūkstošus! Es — divsimt tūkstošu! Bet es — trīssimt! Nu labi: Maskavā runā, ja tik viegli tās ir izplatīt, ja pasaules tautas tā interesējas par mūsu dārgā vadoņa sacerējumiem, ņem vēl simt tūkstošu! Strādā un iegaumē — Parīzē sūtnis strādā labāk par tevi! Bet Stokholmā ir neparasta interese! Bet Kanādā ļaudis drūzmējas rindās, lai tikai dabūtu tās grāmatas… Kā tur Parīzē un Otavā notika šo grāmatu izplatīšana, es nezinu, bet Vīnē tās daudzus gadus vēlāk atrada uz bēniņiem. Navigators aizgāja pie sūtņa.

— Izmest ārā mēslainē,— viņš saka.

—  Ko tu runā?— sūtnis lūdza.— Ja buržuju avīzes uzzinās, teiks, bijušo mūsu mīļās partijas līderi mēs esam mānījuši, var būt, ka arī tagadējo tāpat krāpjam. Kas būs, ja parādīsies tāds raksts?

—  Nu, tad sadedzināt tās!— ierosina Navigators. Bet tūliņ apraujas pusvārdā. Pats saprot, ka nav iespējams tādu lērumu sadedzināt. Visiem ir zināms, ka, ja sūtniecībā dedzina vairākas tonnas papīra, tad tas nozīmē karu. Sāksies panika. Bet kas nesīs atbildību? Pamazām dedzināt arī neder — aizies gads, ja ne vairāk . ..

Navigators nejauki izlamājas, aizsūta uz Akvāriju šifrētu telegrammu: dabūsim bēniņus priekš elektronikas, ja bez lieka trokšņa izglābsim sūtni no nepatikšanām. Akvārijs deva piekrišanu. Atsūtīja konteineru un attiecīgos dokumentus.

Divas naktis mēs, kurti, nesām uz muguras grāmatas no bēniņiem uz konteineru. Aiztiec tās — un pēc tam divas stundas šķaudi. Putekļi, bēniņos ir karsts. Stāvas trepes. Izdari vienu gājienu augšā — lejā, un sirds krūtīs dauzās. Sviedri plūst aumaļām. Ak, kā mēs tevi, Ņikita Sergejevič, pieminējām ar nejaukiem vārdiem!

Konteineru nācās piedzīt pie pašām durvīm un šķirbu starp durvīm un konteineru aizsegt ar brezentu, un vēl pielikt klāt apsardzi. Brīnās kaimiņi no KGB par apsardzi un par milzīgo konteineru, un svilpo aiz skaudības.

Policijas ierēdņi vēlreiz paskatījās uz konteineru, vēlreiz pārbaudīja papīrus, pameta ar roku, tā teikt, velns ar jums, brauciet tālāk. Neko nevar darīt. Policijai ir skaidrs, ka padomju militārā izlūkošana ir nospērusi kaut ko ļoti svarīgu, un nav saprotams, kā viņi tādu lielu priekšmetu ir spējuši ievilkt iekšā sūtniecībā. Bet ja tas ir izdevies, tad tur vairs nav ko darīt. Brauciet!

DEVĪTĀ NODAĻA

1.GI pārvaldē pūš jauni vēji.

GI pārvaldē pūš jauni vēji. Tur ir jauni ļaudis. 2., 7., 12. pārvaldes, 6. pārvaldes 8. virziena un 11. pārvaldes 4. virziena priekšnieku uzvārdi man neko neizsaka. Ģenerāļi un admirāļi. Bet 5. pārvaldes jaunā priekšnieka uzvārds man ir pazīstams ļoti labi. Kravcovs. Ģenerālleitnants. Pirms pieciem gadiem, kad es aizgāju uz akadēmiju, viņš saņēma savu pirmo ģenerāļa zvaigzni. Tagad to ir divas. Droši vien drīz būs trīs. Visi viņa priekšteči šinī amatā bija ģenerālpulkveži. 5. pārvalde! Šī nelielā, stiegrainā cilvēka kontrolē ir viss Padomju Armijas Specnazs. Viņa pakļautībā ir diversiju un informācijas iegūšanas aģentūras tīkli sešpadsmit kara apgabalos, četrās karaspēku grupās, četrās flotēs, četrdesmit vienā armijā un divpadsmit flotilēs. Viņam tagad ir četrdesmit četri gadi. Veiksmi jums, biedri ģenerāli.

Bet man veiksmes nav. Zinu, ka vajag meklēt pieeju noslēpumiem, bet man tam neatliek laika. Dienu un nakti es strādāju aģentūras piesegdarbā bez brīvdienām un bez svētkiem. Manas mašīnas spidometrs ir palicis traks. Neaiziet neviena nedēļa, lai spidometrā nenāktu klāt tūkstotis kilometru. Dažreiz šie tūkstoši nāk klāt katastrofiski ātri, un tad Serjoža Ņesterovičs, mūsu automehāniķis, pēc Jaunākā līdera pavēles pagriež spidometru, nomezdams liekos tūkstošus. Šim nolūkam viņam ir speciāla ierīce: kārba un gara metāla trosīte caurulē. Ja es būtu viņa vietā, tad noteikti ar šo ierīci būtu aizmucis uz Ameriku. Pirktu vecas mašīnas, grozītu spidometrus un pārdotu tās kā jaunas.

Spidometru viņš groza ne man vienam. Daudz ir mūs, kurtu, rezidentūrā. Un ikviens no mums intensīvi braukā pa Eiropu kā Henrijs Kisindžers.

Spidometrs ir izlūka seja. Un mums nav tiesību parādīt savu īsto seju. Grozi, Serjoža!

2

Navigators berzē rokas:

— Nāciet iekšā. Apsēdieties. Visi?

Jaunākais līderis apskatās, vai visi ir klāt. Saskaita. Saka Navigatoram:

— Visi, biedri ģenerāli, izņemot šifrētājus, radiokontroles grupu un radionoklausīšanās grupu.

Navigators staigā pa zāli, skatās uz grīdu. Tagad viņš paceļ galvu un priecīgi smaida. Tik laimīgu es viņu nekad nebiju redzējis.

— Pateicoties Divdesmit devītā pūlēm, mūsu rezidentūra ir spējusi iegūt informāciju par drošības sistēmu nākamajā izstādē «Telekom —75» Ženēvā. Līdzīgus materiālus ir spējuši iegūt GIP diplomātiskās rezidentūras Marseļā, Tokijā, Amsterdamā un Deli. Bet mūsu informācija ir vispilnīgākā un ir saņemta agrāk par citām. Tādēļ GIP priekšnieks,— viņš vilcinājās mirkli, lai pēdējai frāzei būtu lielāks svars,— tādēļ GIP priekšnieks ir uzticējis mums veikt masu vervēšanu izstādē!

Mēs ierēcamies no sajūsmas. Mēs spiežam roku Divdesmit devītajam. Viņu sauc Kola Butenko. Viņš ir kapteinis tāpat kā es. Uz Vīni viņš atbrauca vēlāk par mani, bet ir jau paspējis veikt divas vervēšanas. Varjags.

—   Divdesmit devītais!

—   Es, biedri ģenerāli.— Kola uzlēca kājās.

—   Pateicos par dienestu!

—   Slūžu Sovetskomu Sojuzu!

—   Bet tagad klusu. Jūsmosiet pēc izstādes. Kā tiek veikta masveida vervēšana jums ir zināms. Neesat bērni. Uz izstādi brauc visa rezidentūra. Visi strādājam tikai informācijas iegūšanā. Piesegšanu nodrošina GIP diplomātiskā rezidentūra Ženēvā, ko vada ģenerālmajors Zvezdins un ģenerālmajora Larina vadītā rezidentūra Bernē. Ja vajadzēs iziet uz Francijas teritoriju, tad piesegšanu nodrošinās Marseļas un Parīzes GIP rezidentūras. Vispārējo vadību veikšu es. Operācijas gaitā man uz laiku būs pakļauts GIP informācijas dienesta 9. pārvaldes 3. virziena priekšnieks ģenerālmajors Feklenko. Viņš ierodas spēcīgas delegācijas sastāvā kā tās vadītājs. Nikolaj Nikolajevič . . .

—   Es, biedri ģenerāli.. .— Uzlēca kājās informācijas dienesta priekšnieks.

—   Delegācijas sagaidīšana, izvietošana, transports uz tavas sirdsapziņas.

—   Jā, protams, biedri ģenerāli.

—   Masveida informācijas gaitā pielietojam parasto taktiku. Ja kāds izdarīs muļķību, tad upurēšu viņu vispārējās veiksmes labad, tieši tāpat kā Parīzes GIP līderis upurēja kara atašeja palīgu masveida darba gaitā izstādē Buržē. Mans pirmais vietnieks,— Jaunākais līderis pieceļas,— iepazīstinās katru no jums ar tiem delegācijas locekļiem, ar kuriem katrs strādās. Veiksmi purns.

3

Maskavas ekspresis ierodas Vīnē pulksten 5.58 vakarā. Mums lēnām garām iet zaļi vagoni. Mazliet čirkst bremzes. Esiet sveicināti, biedri! Sveicam jūs uz viesmīlīgās Austrijas zemes! Nesējus nevajag saukt. To ir daudz. Viņi zina, ka oficiālā padomju delegācija neskoposies ar dzeramnaudu.

Delegācija ir milzīga. GIP informācijas virsnieki, militāri industriālās komitejas (MIK) virsnieki PSRS Ministru Padomes sastāvā, kara rūpniecības eksperti, bruņojuma konstruktori. Protams, neko tādu neizlasīsi viņu pasēs. Ja ticēt pasēm, tad viņi ir no Zinātņu akadēmijas, no Arējās tirdzniecības ministrijas, no kaut kādiem neeksistējošiem institūtiem. Bet vai tad mūsu pasēm var ticēt? Vai tad manā diplomātiskajā pasē ir ierakstīts, ka es esmu GIP informācijas iegūšanas virsnieks? Esiet sveicināti! Sveicināti.

Uz mūsu mazās, smieklīgās planētas notiek brīnumlietas. Bet tās nez kādēļ izsauc izbrīnu tikai manī un nevienā citā. Nevienam nav nekādas daļas par to, ka padomju delegācija ir tik liela. Neviens par to nevaicā. Bet neskaidru jautājumu ir daudz. Piemēram, kādēļ padomju delegācija nebrauc tūliņ uz Ženēvu, kāpēc tā trīs dienas paliek Vīnē? Kādēļ delegācija ieradās Vīne ka viena monolīta grupa, kā bataljons, bet Vīnē pēkšņi sadalījās, izklīda? Kādēļ delegāti brauc uz Ženēvu pa dažādiem ceļiem, dažādiem maršrutiem: gan ar vilcienu, gan ar autobusu brauc, cits ar lidmašīnu lido? Kas par brīnumiem — līdz Vīnei brauc nesteigdamies, ar vilcienu, bet tālāk ar lidmašīnu? Kāpēc izstādē Ženēvā padomju diplomātus pavada ANO padomju ierēdņi Vīnē, bet ne ANO padomju ierēdņi Ženēvā? Jautājumu ir daudz. Bet neviens par tiem neinteresējas. Neviens nemeklē uz tiem atbildes. Nu ko, jo labāk mums.

4

Instruēšanas istabā caurspīdīgos krēslos, kuros nav iespējams iemontēt kaut kādu aparatūru, sēž divi svešinieki. Jaunākais līderis stāda mani priekšā:

— Tas ir Viktors.

Es atturīgi tiem klanos.

— Viktor, te ir Nikolajs Sergejevičs, inženierpulkvedis no ZPI —107.

— Zdravija želaju, biedri pulkvedi.

— Te ir Konstantīns Andrejevičs, inženierpulkvedis no GIP informācijas dienesta 9. pārvaldes 1. virziena.

— Zdravija želaju, biedri pulkvedi. Es spiežu pastieptās rokas.

— Mani interesē,— ņem bulli aiz ragiem Nikolajs Sergejevičs,— uztvērejierīces, kas ir spējīgas notvert atstarotu lāzera staru kūli, kas tiek izmantots kustīgu mērķu apgaismošanai, šaujot no aizklātām uguns pozīcijām.

—  Jūs gan saprotat, ka manas zināšanas šinī jautājuma ir ne visai dziļas.

—  Jā gan, mēs to saprotam. Tāpēc mēs te arī atrodamies. Jūsu darbs ir vervēt, mūsu — veikt tehnisko kontroli.— Nikolajs Sergejevičs atver savu portfeli.— Pēc GIP informācijas dienesta ziņām, vislielākos panākumus šinī jomā ir guvusi firma «Hjūz»— ASV un firma «Silaz»— Beļģija.

— Pret tām es izstādē strādāt nevaru.

Viņi nesapratnē skatās uz Jaunāko līderi. Bet viņš mani atbalsta:

— Tas ir mūsu likums. Pie lielu firmu stendiem izstādēs pastāvīgi atrodas šo firmu drošības dienesta darbinieki. Izstādēs mēs darbojamies tikai pret ļoti nelielām firmām, pie kuru stendiem stāv tikai viens cilvēks. Parasti tas ir pats firmas īpašnieks. Mēs strādājam tikai pret tādiem.

— Žēl.

— Tur neko nevar darīt, mūsu darba stils krasi mainās dažādos apstākļos . ..

— Labi. Te ir reklāmprospekti un raksti par nelielām firmām, kas nodarbojas ar šo problēmu. Te ir to izvietošanas shēma izstādē. Šī ir tās ierīces fotogrāfija, kas mums ir vajadzīga. Par šo melno kārbiņu MIK ir gatava samaksāt 120 tūkstoš dolāru, jo līdzīgas sistēmas izstrādāšanai Padomju Savienībā būs vajadzīgi daudzi gadi un miljoniem naudas līdzekļu. Lētāk ir nokopēt.

—   Vai nauda jums ir līdzi?

—   Jā.

— Vai drīkstu paskatīties? Man pie tās ir jāpierod.

Konstantīns Andrejevičs liek uz caurspīdīgā galda četrstūrainu spožu portfeli un attaisa to vaļā. Iekšā portfelis ir piebāzts ar avīžu izgriezumiem, reklāmprospektiem, vēl ar kādiem papīriem: jo pie ieejas un izejas ir policijas kontrole, visa šī makulatūra ir , domāta policistu acīm. Viņš kaut ko noklikšķina, atvērdams otro dibenu.

O, cik krāšņi! Zaļā gaisma mani apbur. Es sastingstu. Laikam grāfs Montē Kristo tā raudzījās uz savām bagātībām. Kādas cilvēku pūles, kāds greznums ir koncentrēti šinīs glītajās čaukstoša zaļa papīra paciņās.

Es esmu vienaldzīgs pret naudu. Pareizāk sakot, gandrīz vienaldzīgs. Bet tas, ko es ieraudzīju šinī mazajā čemodāniņā, piespieda mani iekost lūpā.»

— Tas ir demonstrācijas portfelis,— paskaidro Konstantīns Andrejevičs.— Nauda tur ir īsta, bet tās nav tik daudz, kā izskatās. Mēs nevaram ņemt līdzi uz izstādi daudz naudas. Tāpēc slepenā nodaļa ir uztaisīta tā, lai rastu iespaidu, ka tur ir simtiem tūkstošu dolāru. Faktiski slepenā nodaļa nav tik dziļa, kā izskatās. Izstādes gaitā mēs nemaksājam, bet tikai demonstrējam. Demonstrācijai vislabāk izmantot lielas jaunas kupīras. Apmaksu mēs izdarām ārpus izstādes un ar sīkām, nodilušām kupīrām. Lūk, šīs ir tās . ..

Viņš atver vecu nodeldētu čemodāniņu, pārpildītu ar naudas paciņām. Es tām pieskaros. Es ņemu rokās desmitiem paciņu. Ožu un lieku tās atpakaļ. Visi man apkārt zviedz. Kāpēc?

— Neapvainojies, Viktor,— paskaidro Jaunākais līderis, — otrajā čemodānā ir daudz vairāk naudas nekā pirmajā, bet tu esi pret to vienaldzīgs. Bet pirmais, demonstrācijas čemodāns, tevi vienkārši apbūra. Tas tik stipri krīt acīs, ka nav iespējams nesmieties. Nu ko, mēs esam priecīgi, ka demonstrācijas čemodāns tik labi uz tevi iedarbojas.

Izstāde ir GIP kaujas lauks. Izstāde ir lauks, no kura GIP vāc bagātu ražu. Pēdējo piecdesmit gadu laikā uz mūsu niecīgās planētas nebija nevienas izstādes, kur nebūtu darbojusies GIP.

Izstāde ir vieta, kur salasās speciālisti. Izstāde ir fanātiķu klubs. Bet fanātiķim ir vajadzīgs klausītājs. Fanātiķim ir vajadzīgs kāds, kas mātu ar galvu un klausītos viņa murgus. Tieši tādos nolūkos viņi organizē izstādes. Tas, kas klausās fanātiķi, kas viņam piebalso, tas ir viņa draugs. Tam fanātiķis tic. Tici man, fanātiķi. Mans darbs ir tāds, lai man kāds noticētu. Es esmu kā maigs zirneklītis. Notici man — un netiksi vaļā.

GIP darbiniekiem ikviena izstāde ir interesanta. Ziedu izstāde, kara elektronikas, tanku, runču, lauksaimniecības tehnikas izstādes. Vienu no vissekmīgākajām vervēšanām GIP izdarīja ķīniešu zelta zivtiņu izstādē. Kas iet uz tādu izstādi? Kam ir daudz naudas. Kas ir saistīts ar finansu, lielās politikas un lielā biznesa pasauli. Uz tādu izstādi staigā grāfi un marķīzi, ministri un to sekretāres. Visādi, protams, mēdz apmeklēt izstādi, bet vajag taču atlasīt.

Izstāde ir vieta, kur ir ļoti viegli iesākt kontaktus, kur var uzrunāt jebkuru, neskatoties ne uz kādiem rangiem.

Bet GIP nekad nestrādā pirmajā izstādes dienā. Pirmā diena ir domāta atklāšanai, runām, tostiem, kņadai, oficiālām personām, pirmajā dienā policija ir pārāk nervoza. Jebkura izstāde pieder mums sākot ar otro dienu.

Diena, kad izstāde tiek atklāta, ir svarīga katram no mums — kā komandierim pēdējā diena pirms uzbrukuma. Tāda dienā komandieris atkal un atkal stundām ilgi tausta kaujas lauku ar savu binokli: apiet gravu, lūk, tur puišus aizklāt ar dūmu aizsegu, velns rāvis, jāskatās, lai nenogrimtu purviņā, gandrīz neredzamā, bet tur prom izveidot sprostuguni no desmit baterijām — no turienes nāks pretuzbrukums.

Šeit, šinī glītajā pilsētiņā, ir pašreiz savilkti informācijas iegūšanas, apstrādes un piesegšanas aģentūras milzīgie spēki. Bet mēs pagaidām neatrodamies izstādē. Pirmā diena nav domāta mums. Mēs esam izklīduši pa bulvāriem un krastmalām, pa šaurām ieliņām un platiem prospektiem. Katrs no mums vēlreiz un vēlreiz gatavo savu kaujas lauku: kaut tikai neapietu no flangiem, neuzbruktu aizmugurē.

Nezinu, kādēļ, bet rītdienas masveida vervēšana pagaidām mani neuztrauc. Nedauzās un nesažņaudzas sirds. Nē. Ne tādēļ, ka es esmu liels izlūks, kas bezbailīgi iet uz riskantu operāciju. Laikam tāpēc, ka esmu aizņemts ar citām lietām. Mani pievelk ne nākamā vervēšana, bet dižā pilsēta Ženēva. Vienkārši labestīgais burvis ir iemetis mani pagātnes valstībā, kur uz vienas ielas ir sajukuši kopā visi laikmeti. Šī iela — rue de Lausanne — ir GIP iela.

Šeit, uz rue de Lausanne, pirms kara lielā, vecā namā neievērojamā dzīvoklī trešajā stāvā atradās GIP nelegālās rezidentūras centrs, ko vadīja Sandors Rado. Diplomātiskais GIP rezidents pat nenojauta, ka divus kvartālus tālāk strādā ārkārtīgi spēcīga slepena rezidentūra «Dora», kura bija sapinuši Eiropas valdības ar saviem taustekļiem. Turpat blakus uz tās pašas ielas atradās GIP nelegālās rezidentūras sakaru mezgls «Rolands», kuru vadīja ģenerālis Mračkovskis. Rezidentūra «Rolands» bija izmetusi savus tīklus no Šanhajas līdz Čikāgai. Bet «Rolanda» Navigators nenojauta par «Doras» eksistenci. Un «Doras» Navigators nezināja par Mračkovski un viņa milzīgo organizāciju «Rolands». Un diplomātiskais rezidents nezināja neko par abām.

Saulaina rudens diena. Ir karsts. Bet lapas jau čab zem kājām. Ārzemju strādnieki, spāņi un itāļi, apģērbti oranžkrāsas kombinezonos, steidz novākt pirmo rudens zeltu no parka celiņiem. Klau, nedariet to. Vai tad tiešām jums nepatīk staigāt pa sarkanajiem un dzeltenajiem paklājiem? Vai tad tiešām pelēkais asfalts ir labāks? Nav jums, draugi, nekādas poēzijas sajūtas. Un tieši tādēļ jūsu ēdelīgais traktors tik ātri aprij dabas skaistumu. Bet, ja jūs būtu kaut mazliet ar dzejnieka dvēselēm, tad jūs pamestu darbu un baudītu. Cik daudz ir krāsu! Kāds krāšņums! Kāda greznība! Cilvēks nekad nebūs spējīgs darīt labāk par dabu. Lūk, pretī ieejai Monrepo parkā ir skola. Skaista kā pils. Tornis ar pulksteni. Prieks skatīties. Bet tā ir pelēkā krāsā. Vai tad nevarētu to izgreznot ar zelta krāsas, sarkaniem un oranžkrāsas plankumiem?

Zem pulksteņa uz skolas torņa ir datums—«1907». Tas nozīmē, ka arī Ļeņins raudzījās uz šo skolu. Bet varbūt buržuju slils viņam nepatika. Kā lai arī tas būtu, viņš šeit dzīvoja. Uz rue de Lausanne, kur pēc tam izvietojās GIP rezidentūras un kur tagad paceļas milzīgi nami diplomātiem. Lieku galvu ķīlā, ka nelegālas GIP rezidentūras te arī tagad strādā, nepazeminot darba ražīgumu. Laba vieta. Vladimiram Iļjičam bija laba saprašana par to, kur dzīvot. Kādos parkos staigāt. Strādniekus viņš mīlēja, bet buržujus nīda. Tādēļ viņš nedzīvoja strādnieku kvartālos Mančestrā vai Liverpūlē. Viņš dzīvoja ienaidnieku nometnē — buržuāzijas kvartālos Ženēvā. Laikam gan gribēja dziļāk izprast buržuāzijas psiholoģiju un paražas, lai tiem sistu taisni pa purnu, lai visus padarītu brīvus un laimīgus.

Tanī laikā šeit, pa parku Monrepo un pa rue de Lausanne, staigāja teroristi, kuri sapņoja nogalināt krievu caru,— Gocs, Briljants, Minors. Droši vien, satikuši Ļeņinu, viņi klanījās, paceldami melnos katliņus, piespiezdami plaukstu pie stērķelētās krekla krūtežas. Bet varbūt viņi principiāli neievēroja cits citu un nesveicinājās. Lai kā tas arī būtu bijis, kad Ļeņins pārņēma varu, viņš visus teroristus, kas bija nokļuvuši viņa rokās, apšāva un pie reizes arī caru, kuru teroristi nebija spējuši nogalināt.

Man ir jāsteidzas. Man ir tikai viena diena. Pēdējā diena pirms kaujas, pirms manas pirmās ārzemju vervēšanas. Man ir jāzina kaujas lauks kā sava plauksta, kā bataljona komandieris zina no sprādzieniem bedraino lauku, pāri kuram rīt ies uzbrukumā viņa puiši. Bet es nesteidzos. Mani ir apbūris vecais parks, kas ir tik daudz redzējis. Te 1941. gada oktobrī uz kāda beņķīša notika GIP Eiropas nelegālo rezidentu sēde. Kamēr Padomju Savienība nepiedalījās Eiropas karā, Gestapo neaiztika tā aģentūras, kaut arī organizācijai Gestapo bija dažas ziņas par to. Bet pirmajā kara dienā sākās iekrišanas. Sākās masveida aresti. Operācijas ar nolūku lokalizēt iekrišanas nedeva rezultātus. Iekrišanu skaits pieauga. Grupveida iekrišanas. Iekrišana pa ķēdīti. Iekrišanas kā riņķi uz ūdens no iemestā akmens. Iekrišanas pa sakaru līnijām. Pazaudēti sakari, konspiratīvās tikšanās vietas ir nedrošas. Visus tur aizdomās. Katrs rezidents tur aizdomas katru savu virsnieku un aģentu, un katrs no viņiem tur aizdomās visus pārējos. Katrs rezidents jau sajūt Gestapo elpu sev aiz pakauša un siltas asins smaku moku kambaros. Katrs jūt savu bezspēcību.

Tādos apstākļos viņi salasījās Ženēvā Monrepo parkā. Viņiem aizliedza to darīt. Nevienam no viņiem nav tiesību zināt kaut ko par tādu pašu GIP rezidentūru darbību. Tāda sanāksme ir noziegums. Par tādu sanāksmi, ja Maskavā uzzinās, nošaus. Bet viņi satikās.

Pēc savas iniciatīvas. Kā viņi atrada viens otru? Nezinu. Laikam pēc «rokraksta». Tāpat kā prostitūta milzīgā drūzmā starp tūkstošiem sieviešu spēj nekļūdīgi atrast svešu savas profesijas biedreni. Kā zaglis redz zagli. Kā bijušais ieslodzītais bez pūlēm, pēc kaut kādām pazīmēm nosaka to, kas kādreiz ir sēdējis cietumā.

Viņi satikās. Viņi sēdēja drūmi, iespējams, zem šī kastaņkoka. Izlūkošanas vilki. Informācijas iegūšanas visaugstākā elite — nelegālie rezidenti. Navigatori. Komandieri. Viņi te sēdēja un droši vien vairāk klusēja nekā runāja.

Varbūt viņiem šī klusēšana bija atvadīšanās no dzīves un morāla sagatavošanās spīdzināšanai, un savstarpējs brālīgs atbalsts.

Diezin vai kāds, skatoties no malas, varēja padomāt, ka te ir salasījušies visspēcīgākās organizācijas vislabākie vadītāji — organizācijas, kas ne vienu vien reizi žņaudza Eiropai rīkli ar neredzamu, bet dzelžainu grābienu. Diezin vai, skatoties uz šiem cilvēkiem, kāds spētu iedomāties, ka ikviens no viņiem neierobežoti valda pār slepenu organizāciju, spējīgu iekļūt augstākās varas sfērās un graut valsts pamatus, nomainot ministrus un veselas valdības, satricinot galvaspilsētas ar demonstrāciju dipoņu, kur piedalās miljoniem cilvēku. Kurš cilvēks varētu iedomāties, ka šie ļaudis Monrepo parkā valda pār gandrīz neierobežotām bagātībām? Viņi sēdēja vecos mēteļos, noplīsušās žaketēs, nodeldētās kurpēs. Krietns izlūks nedrīkst pievērst citu cilvēku uzmanību. Viņš ir tikpat nemanāms un neuzkrītošs kā asfalts. Viņš ir pelēks no ārpuses.

Tie bija vajāti zvēri. Iedzīti stūrī. Tiem nebija izejas. Tas, ko viņi darīja, Padomju Savienībā tiek sodīts ar visaugstāko soda mēru un ir apzīmēts ar briesmīgu terminu — horizontāli sakari aģentūras informācijas iegūšanā. Bet viņiem pakausī elpoja Gestapo.

Viņi sēdēja ilgi. Viņi par kaut ko strīdējās. Viņi pieņēma lēmumu. Viņi izmainīja taktiku. Viņi izmainīja sakaru sistēmu, iekrišanu lokalizācijas paņēmienus, pārbaudes un vervēšanas metodes. Katrs to darīja it kā pēc savas iniciatīvas, neziņojot GIP par slepeno norunu. Turklāt sakaru toreiz nebija.

Visi viņi pārdzīvoja karu. Ikviens no viņiem sasniedza spīdošus rezultātus. Viņi visi kopā paziņoja GIP vadībai par nelikumīgo sanāksmi tikai 1956. gadā. Viņi visi kļuva par varoņiem. Uzvarētājus netiesā.

Bet kurš ārzemēs novērtēja šo cilvēku ieguldījumu uzvarā? Kas ņēma viņus vērā, kad plānoja zibensātru Sarkanās Armijas sagrāvi?

No pirmās Ļeņina režīma eksistences dienas tam pareģo ātru un nekavējošu bojāeju. Visi pareģo, aizmirsdami iepriekšējos pareģojumus. Kāpēc aizmirst par šiem cilvēkiem noplīsušās žaketes uz beņķa Ženēvas parkā Monrepo?

5

«Askot», «Ensom», «Amat», «Derbi» ir viesnīcas Ženēvā. Tās ir GIP citadeles. Vispār Ženēvā ikviena viesnīca kvadrātā, ko ierobežo parks Monrepo, rue de Lausanne, ezera krastmala un rue de Monblan, ir jau sen pārvērsta par GIP vai KGB mājokli. No šīm viesnīcām jau agrā rītā dodas informācijas iegūšanas grupas uz kreiso krastu. Mūsu ceļš ved uz Izstāžu pili. Šo milzīgo ēku būvēja daudzus gadus. Ar milzīgu — kā dzelzceļstacijas uzgaidāmās telpas — zāli savienojās citas tādas pašas zāles, veidojot bezgalīgu betona laukumu zem kopēja jumta. Betonu apklāj ar grīdsegām, zālēs uzstāda starpsienas, un katrs izstāda savus sasniegumus savā aizgaldā.

Tagad uz šo ēku no visām pusēm virzās GIP informācijas iegūšanas grupas. Uz šejieni plūst apstrādes un aģentūras piesegšanas grupas. Ja uz milzīgas kartes katru mūsu varjagu un kurtu, katru mūsu mašīnu apzīmētu ar mirdzošu kustīgu spuldzīti, tad iznāktu grandioza ainava. Tā žurku pulki lēnām ielenc lauvu, kuram ir lemts būt apēstam. Tā neskaitāmās padomju divīzijas izvirzījās, lai uzbruktu ielenktajam Reihstāgam.

Cik daudz uz šejieni ir atbraukušas mašīnas ar diplomātiskajiem numuriem! Cik daudz pelēku, neuzkrītošu «fordu» bez diplomātiskajiem numuriem! Cik daudz autobusu un furgonu! Ģenerālkonsuls no Bernes un konsuls no Ženēvas ir atstājuši savus mersedesus pretējās pusēs Plaine de Plainpalais. Viņi te nav informācijas iegūšanas nolūkā. Viņi ir piesegšanā, pie tam ne aģentūras, bet vispārējā piesegšanā. Ja kādu no mums arestēs, tad viņi ir gatavi iejaukties, gatavi protestēt, gatavi draudēt ar labu kaimiņu attiecību pasliktināšanos un ar sankcijām, viņi ir gatavi palīdzēt tikt vaļā no policijas. Padomju sūtnis Šveicē Gerasimovs un padomju sūtnis pie ANO nodaļas Ženēvā Mironova arī atrodas savos kaujas posteņos. Viņi arī ir vispārējā piesegšanā. Viņiem nav zināms, kas notiek, bet viņi ir saņēmuši šifrētu norādījumu no Centrālās Komitejas būt pilnā gatavībā — draudēt, baidīt, izdarīt spiedienu, rāt, atvainot. Postenī stāv dipkurjeri. Iespējams, ka būs steidzīga krava uz Maskavu. Dežurē Aeroflote. Ja kādu no mums arestēs, tā ir gatava nekavējoties pēc atbrīvošanās aizsūtīt to mājās. Lai mazāks būtu troksnis. Lai žurnālistiem nebūtu ko gremot. Lai neizceltos liels skandāls. Lai viss būtu kluss un mierīgs.

Ieeju ir daudz. Un pie katras ir rinda. Tas ir labi. Drūzmā mēs esam pelēki, neuzkrītoši. Biļete maksā septiņus frankus. Lūdzu, trīs biļetes. Divdesmit viens franks. Lieliski. Labs skaitlis. Visi, kas strādā informācijas iegūšanā, ir māņticīgi kā vecmeitas. Mūsu grupā ir viens portfelis. Demonstrācijai. Varat pārbaudīt. Tikai papīrs. Nekas vairāk. Varat ar rentgenu pārbaudīt vai izlaist mūs caur magnēta vārtiem: papīrs.

Mani ceļabiedri steidzas pie stendiem. Tagad ne velna jūs nedabūsiet! Tagad es esmu saimnieks. Man vervēt cilvēku, man ar viņu strādāt, jums nav ko steigties. Pieiesim pie šī onkuļa. Vai viņš jūs neinteresē? Tas nekas. Parunāsim ar viņu, varam arī kafiju kopā padzert. Bet tagad pieiesim klāt šeit un, lūk, šeit. Atkal pasēdēsim, papļāpāsim ar firmu pārstāvjiem, pašūposim galvas, izrādīsim mazliet sajūsmas. Arī šeit var iegriezties — radiostacijas. Tas jūs nepavisam neinteresē? Zinu, zinu. Bet tomēr ieiesim. Parunāsim.

Un, lūk, arī mūsu stendi sākas. Lielas firmas, lieli sasniegumi. Ieiesim šeit, paskatīsimies ar skaudību uz pelēkajām kārbiņām un iesim tālāk. Pie lielu firmu stendiem salasās daudz ļaužu. Paskaidrojumus dod firmas speciālisti, skaidrs, ka te ir klāt arī firmas drošības dienests. Tālāk, tālāk iesim. Apstāsimies te. Pie pelēkajām kārbiņām vientulībā garlaikojas neliela auguma vīrelis. Viens. Firmas īpašnieks vai tās direktors un pats sev arī drošības dienests?

— Labrīt.

— Esiet sveicināti.

— Jūsu kārbiņas mani ļoti interesē. Neredzēta lieta.— Mani ceļabiedri izliekas, ka nepārvalda valodas, un tāpēc es spēlēju tulka lomu. Tas ir labs paņēmiens: viņiem ir daudz vairāk laika apdomāšanai, pirms atbildēt. Bez tam tādā veidā viņi izvirza mani it kā priekšplānā.

Parunājam par dažādiem tehniskiem niekiem, nosaucam kaut kādus ciparus, man no tā visa sāp galva. Bet mani ceļabiedri palecas no prieka, nevar nosēdēt.

—   Un cik jūs gribat par vienu kārbiņu?

—   5500 dolāru.

Mēs visi smejamies. Es turpat (aiz muguras neviena nav) atveru demonstrācijas portfeli, uzreiz dubultsienu, lai viņam būtu iespēja izjust baudu no zaļās smaragda gaismas. Es tūliņ to aiztaisu ciet. Bet viņš raugās uz portfeli kā apburts.

— Mēs esam gatavi par vienu tādu kārbiņu jums iebērt 120 000 dolāru. Bet nelaime ir tā, ka jūsu rietumu valdības barbariski mīda kājām tirdzniecības brīvību, un mēs, par nožēlošanu, nevaram jūsu kārbiņu nopirkt. Ļoti žēl!

Mēs pieceļamies un aizejam. Atejam nost trīsdesmit soļu. Aizejam aiz stūra. Iejūkam drūzmā.

—   Nu, kā? Vai tā ir īstā kārba vai tikai makets?

—   Īsta! Ej vervē!

Tehniskie eksperti staigā ar mani kopā gudru sarunu uzsākšanai un arī lai pataustītu preci pirms pirkšanas. Mani var piekrāpt. Viņus gan ne. Atgriežos pie stenda. Portfelis ir man rokā. Viņš mani pazīst. Smaida. Es eju garām. Arī smaidu. Pēkšņi, it kā ko nolēmis, es pagriežos pret viņu: vai negribat ar mani šovakar izdzert glāzīti?

Viņa smaids nodziest. Ar ilgu, aukstu skatienu viņš raugās man acīs. Pēc tam uz manu portfeli. Atkal acīs — un pamāj ar galvu, ka ir ar mieru. Es pasniedzu viņam kartīti ar zīmējumu un adresi: Hotel du Lac Montrē. Uz kartītes es vēl vakar uzrakstīju «21.00». Tas tāpēc, lai tagad netērētu laiku paskaidrojumiem.

No stenda es lidoju ar spārniem. Savervēju! Viņš ir ar mieru! Viņš jau ir mans slepenais aģents! Velns parāvis! Tikai nesākt lēkt līdz griestiem no sajūsmas. Tagad smaidu vajadzētu no sejas novākt. Kaut tikai sirds tā nedauzītos krūtīs! Es sadzenu savus ceļabiedrus un saku, ka esmu paveicis vervēšanu.

Mēs apstaigājam vēl dažus stendus. Pļāpājam. Esam sajūsmināti. Šūpojam galvas. Dzeram kafiju. Bet vai neatvērt mums portfelīti vēlreiz? Vai nesavervēt vēl vienu? Divas vervēšanas! Bet es atceros veco ebreju onkuli Mišu. Nē. Otru nevervēsim. Pārāk liela mantrausība pie laba gala nenoved.

6

Uz Plaine de Plainpalais ir milzum daudz mašīnu. No apvāršņa līdz apvārsnim stāv mašīnas. Meklē savējos. Lūk, padomju ģenerālkonsula mašīna. Viņš ir savā postenī, tātad viņa palīdzība nav bijusi vajadzīga. Tātad viss iet gludi. Tātad ir paveiktas desmitiem vervēšanu bez sarežģījumiem, bez iekrišanas. Lūk, tur stāv milzīgs autobuss starp desmitiem līdzīgu autobusu. Tur Navigators pieņem veiksmīgākos no saviem mācekļiem. Bet es vēl neesmu nobriedis tādam godam — ziņot par sava darba rezultātiem personiski. Es esmu pakļauts viņa pirmajam vietniekam — Jaunākajam līderim. Kur tad viņš ir, velns rāvis?

Re, kur viņš ir. Starp bezgalīgajām mašīnu rindām es dodos pie mūsu autobusa.

Tas ir jau pilns. Visas pirmās rindas ir aizņēmuši GIP un MIK (Militāri industriālās komitejas) informācijas virsnieki. Tie, kas mums palīdzēja tagad vervēt. Pēdējās rindas ir brīvas. It kā no saules — aizkari ir nolaisti. Tur, uz pēdējā sēdekļa ir Jaunākais līderis. Viņš mūs sauc pa vienam. Bet mēs paziņojam čukstus. Viņš, kā pulkvedis uzvarētas kaujas laukā, pieņem pirmos ziņojumus par neskaitāmajām trofejām.

Bet mēs visi, kurti un varjagi, drūzmējamies ejā starp rindām. It kā bezmērķīgi. Troksnis. Drūzma. Joki. Bet tā ir rinda. Rinda pie Jaunāka līdera ziņojumam. Visiem gribas ātrāk. Katram deg acis. Smiekli.

Jaunākais līderis māj man. Mana kārta.

— Savervēju. 6 minūtēs un 40 sekundēs. Šovakar ir pirmā tikšanās.

— Malacis. Pateicos. Nākošais.

7

Es esmu savervējis ļoti vērtīgu aģentu, kurš desmitiem gadu ilgi mūs apgādās ar visjaunāko elektrotehniku lidmašīnu, artilērijas, helikopteru, raķešu vadīšanas sistēmu vajadzībām. Par to, ka viņš ir savervēts,— par to ne man, nedz Jaunākajam līderim šaubu nav.

Tiesa, par jauno slepeno GIP aģentu mēs zinām tikai to, kas ir uzrakstīts uz viņa vizītkartes. Par viņa aparatūru ir zināms vairāk: mums ir divi nelieli izgriezumi no avīzēm par aparātu RS —77. Bet tas nekas. Tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka viņa aparāts mums ir vajadzīgs un viņš mums piederēs. Bet par slepeno aģentu mēs drīz vien uzzināsim vairāk. Galvenais, ka viņš ir ar mieru strādāt ar mums.

Nepilnu septiņu minūšu laikā es viņam pateicu daudz svarīgu lietu. Es teicu visparastākās frāzes, no kurām izrietēja, ka

— mēs esam oficiāli Padomju Savienības pārstāvji;

—   mūs interesē vismodernākā kara elektronika, starp citu viņa aparāti;

—   mēs esam gatavi labi maksāt par to, un viņš tagad zina mūsu precīzo cenu;

—   mēs strādājam klusi, prasmīgi, piesardzīgi, neizdarām spiedienu un neuzstājam;

—   mums nav vajadzīgs liels daudzums aparātu, bet tikai viens nokopēšanai.

No visa tā viņš pats jau var secināt, ka

— mēs neesam viņa firmas konkurenti;

—   ja līdzīgas aparatūras ražošana būs organizēta Padomju Savienībā, tad viņš no tā nezaudēs, bet tikai iegūs: pieaugs pieprasījums pēc viņa aparatūras, un varbūt Rietumu armijas pasūtīs kaut ko vēl dārgāku un modernāku;

—   pārdevis tikai vienu aparāta eksemplāru, viņš to var viegli noslēpt no varas iestādēm un policijas, viens aparāta eksemplārs — tas nav ne simts, nedz tūkstotis;

—   pēdējais, viņam ir pilnīgi skaidri mūsu priekšlikumi, viņam ir zināms, ko mēs gribam, un tādēļ viņam nav bail no mums. Viņš saprot, ka aparāta pārdošanu var kvalificēt kā rūpniecības izspiegošanu, par ko Rietumos nez kādēļ sods ir mazāks.

Viņam ir skaidri visi darījuma aspekti. Vienā teikumā es viņam paziņoju par mūsu interesēm, noteikumiem un cenām. Tādēļ, kad viņš pamāja ar galvu, piekrizdams satikties, viņš pilnīgi skaidri un nepārprotami pateica «jā» padomju militārajai izlūkošanai. Viņam ir saprotams, ka mēs nodarbojamies ar aizliegtām lietām, un viņš ir ar mieru uzturēt ar mums kontaktus. Tātad . . .

Mana īsā vervēšanas saruna ir apmēram tas pats, kas paskaidrot jaunai skaistai studentei, ka es esmu bagāts izvirtulis un ka par dzimumattiecībām ar glītu meiteni esmu gatavs labi samaksāt. Un parādīt naudu, un pateikt, kādu summu. Un tūlīt viņai piedāvāt tikšanos un divatā paklausīties mūziku. Ja viņa piekrīt, tad par ko lai vēl runā? Par ko vēl spriest?

Tieši tā tiek veiktas masveida vervēšanas izstādēs: tas mūs interesē, esam gatavi maksāt, kur satiksimies?

No otras puses, ja visu manu sarunu ar viņu pierakstītu uz lentes, tad tur nebūtu nekā noziedzīga. Mēs paskatījāmies uz aparātu, pateicām, ka gribētu to nopirkt, bet tas nav atļauts. Pēc tam es atgriezos un piedāvāju vakarā izdzert pa glāzītei vīna.

8

Es esmu jauns un nepieredzējis. Man pagaidām piedod septiņas vervēšanas minūtes. Vispār acumirklīga vervēšana ir veicama vienā acumirklī. Ar desmit vārdiem. Vienā teikumā. Ar vienu labu smaidu.

Vervēšanai ir jābūt nekavējoties un pārliecinoši noslēptai: man ir jāapiet simtiem stendu, jārunā apmēram viens un tas pats ar apmēram tādu pašu smaidu. Bet nevervējot. Ja mani novēro, tad kā noteikt vienu no simtiem, kas ir teicis «jā» padomju militārajai izlūkošanai? Izstādē mūsu ir daudz. Daudz vervētāju, daudz piesedzēju. Ikviens nobeidz savu vervēšanu ar simtiem citu tikšanos. Izstādē ir tūkstošiem cilvēku. Straume. Ūdensvirpulis. Šanhaja. Ej pamēģini izsekot.

Jaunu cilvēku vajag nekavējoties aizvest tālu prom. Jau šonakt mani vairāk pieredzējušie biedri satiksies ar nupat savervētajiem aģentiem Francijas, Itālijas un Rietumvācijas teritorijā. Es tiekos Montrē. Cits organizē slepenu tikšanos Bāzelē, Cīrihē, Lucernā. Tālāk no Ženēvas! Vēl tālāk! Tās ir tikai pirmās tikšanās. Otrās tikšanās būs organizētas Austrijā, Somijā, ASV. Tālāk no Šveices! Vēl tālāk!

Es ilgi jaucu pēdas. Mani labi piesedz. Ja es tiku novērots, tad mani jau sen ir pazaudējuši. Es esmu izgarojis. Manis nav. Es esmu izšķīdis milzīgajos veikalos. Es esmu pazudis bezgalīgajās pazemes garāžās. Es aizlaidos pārpildītajā liftā.

Bagāžniekā ar diplomātisko numuru mani izved no Ženēvas uz Lozannu. Tā ir pirmā piesegšana. Tie ir varjagi no GIP diplomātiskās rezidentūras Ženēvā. Viņi mani nav redzējuši un 1 nezina par mani. Viņi atstāja savu mašīnu pazemes garāžā precīzi noteiktā laikā, aizgāja, atstādami bagāžnieku vaļā. Tāda ir ; instrukcija . Viņi laikam nojauš, ka viņu piesegšanas darbs ir kaut kādā veidā saistīts ar izstādi. Bet kādā? Viņiem nav tiesību skatīties savas mašīnas bagāžniekā. Viņi ātri trauc pa autostrādi. Viņi vismaz četras stundas pārbaudīja, vai nav izsekošana aiz viņiem. Viņi to pārbauda arī patlaban.

Pazemes garāža Lozannā. Tumša vieta ar lielu daudzumu stāvu, kāpņu un izeju. Ja viņus izseko, vai izseko arī mašīnu? Laikam ne. Viņiem ir tūkstošiem dažādu darīšanu. Viņi staigā pa pilsētu, veicot pilnīgi neizprotamus manevrus. Viņi atgriežas pie mašīnas un brauc tālāk. Atkal stāvvietas. No jauna pazemes ; garāžas. Viņi paši nezina, vai ir kas bagāžniekā vai nav. Tur, protams, nekā nav. Es jau sen braucu vilcienā. Vagonā bez I dzeltenās svītras virs logiem. Otrā klase. Pelēks vagons. Pelēka biļete. Pelēks pasažieris. Es braucu tālu. Es piepeši izkāpju no vilciena. Pārsēžos uz citu. Atkal braucu. Es pazūdu pazemes pārejās, drūzmā, alus pagrabos, tumšās šķērsielās. Man tā ir jauna valsts. Bet es pazīstu to, zinu to no galvas. Kāds ir rūpīgi sagatavojis manai zināšanai visas ejas. Kāds mēnešiem ilgi tās ir meklējis un aprakstījis. Kāds no kurtiem ir strādājis dienu un nakti, piesedzot manu vervēšanu.

Ir tikai četras iespējas, kas var būt par cēloni iekrišanai:

— ja mani izseko;

— ja kontrolē visus ļaudis, ar kuriem es šodien esmu saticies;

— ja mans jaunais draugs ir policijas provokators vai sabijies un paziņojis policijai un tagad ir pārvērties par provokatoru;

— ja tikšanās vietā mūs pilnīgi nejauši kāds pazīst un par to paziņo policijai.

No četrām iespējām es atmetu trīs. Pirmkārt, mani nenovēro. Otrkārt, es šodien esmu saticis ap simt cilvēku. Katru no tiem kontrolēt nav iespējams. Treškārt, tikšanās vieta, ko ir izvēlējušies GIP Ženēvas kurti, ir visai laba. Varbūtība sadurties ar kādu paziņu ir gandrīz izslēgta. Atliek tikai mans jaunais draugs. Bet ari viņu nav grūti pārbaudīt. Šonakt GIP eksperti pārbauda viņa piegādāto aparātu. Ja tas funkcionē, tas nozīmē, ka draugs ar policiju nav saistīts. Diez vai policija maksas ar tik dārgiem noslēpumiem, nesaņemot par to neko pretī.

Tikšanās vieta man ir izmeklēta visai laba. To arī kāds nezināms kurts ir meklējis un atradis, un aprakstījis. Pierādījis priekšrocības. Ja vieta man nepatiks, es varu sūdzēties Jaunākajam līderim rīt, dienu vēlāk par to uzzinās GIP priekšnieks un uzlaidīs virsū Ženēvas Navigatoram Tuziku. Bet es nesūdzēšos. Vieta man patīk. Viesnīcai ir jābūt lielai. Tur neviens nepievērš uzmanību citiem. Viesnīcai ir jābūt labai, bet ne vislabākajai. Tieši tā viss arī ir izmeklēts. Bet pats galvenais — man ir vajadzīgs aizsargāts novērošanas punkts, lai es varētu sekot visam tam, kas notiek apkārt vismaz vienu stundu pirms tikšanās sākuma. Ir tāds punkts. Ja draugs ir paziņojis par tikšanos, ja policija ir gatava izsekot, tad apkārt tikšanās vietai ir iespējama aizdomīga kustība.

Es stundu gaidu. Bet nekas aizdomīgs nenotiek. Pulksten 20.54 parādās viņš. Viņš ir viens, dzeltenā «Audi-100». Iegaumēju mašīnas numuru. Tā ir svarīga detaļa. Aiz viņa neviens nepiebrauc. Viņš ieiet restorānā, paskatījies apkārt. Tā ir ļoti laba zīme. Ja viņš būtu policijas apsargāts, tad neskatītos apkārt. Skatīties sev apkārt — tas nav profesionāli, bet es viņam par to neteikšu. Būs citas tikšanās. Viņu vienmēr kontrolēs. Lai skatās apkārt. Mums no tā ir mierīgāk ap sirdi. Tas nozīmē, ka viņš nedraudzējas ar policiju.

Pulksten 21.03 pametu savu novērošanas punktu un ieeju restorānā.

Mēs smaidām viens otram. Tagad pats galvenais ir viņu nomierināt, atklāt viņam visas kārtis vai izlikties, ka visas kārtis ir atklātas. Cilvēkam ir bail tikai no nezināmā. Kad situācija ir skaidra, cilvēkam ne no kā nav bail. Bet, ja nebaidās, tad ari nedara muļķības.

—   Es netaisos iesaistīt jūs kaut kādās afērās.— Šinī situācijā es saku «es», bet ne «mēs». Es runāju savā vārdā, bet nevis organizācijas. Nezinu, kādēļ, bet tas iedarbojas uz savervētiem aģentiem daudz labāk. Viņam gribas ticēt, ka par viņa nodevību visā pasaulē zina tikai viņš un vēl viens cilvēks. Tikai viens. Tā tas nevar būt. Man aiz muguras ir superspēcīga struktūra. Bet man ir aizliegts teikt «mēs». Par to mani sodīja Diplomātiskajā kara akadēmijā.

—   Es esmu gatavs maksāt par jūsu ierīci. Tā man ir vajadzīga. Bet es neuzstāju.

—   Kādēļ jūs domājat, ka esmu atnācis strādāt jūsu labā?

—   Man tā šķiet. Kādēļ ne. Pilnīga drošība. Labas cenas.

—   Vai jūs tiešām esat gatavs maksāt 120 000 dolāru?

—   Jā. 60 000 nekavējoties. Par to, ka jūs no manis nebaidāties. Vēl 60 000, tiklīdz pārbaudīšu, ka ierīce tiešām darbojas.

—   Kad jūs varēsiet par to pārliecināties?

—   Pēc divām dienām.

—   Kur ir garantija, ka jūs atdosiet arī otru naudas pusi?

—   Jūs esat ļoti vērtīgs cilvēks. Es domāju saņemt no jums ne tikai šo ierīci. Kādēļ man jūs krāpt jau pirmās tikšanās reizē?

Viņš skatās uz mani mazliet smaidot. Viņš saprot, ka man ir taisnība. Bet es skatos uz viņu, savu pirmo aģentu, savervētu ārzemēs. Savas krāšņās valsts drošību viņš pārdod par trīsdesmit sudraba dālderiem. Tas man nepavisam nepatīk. Es strādāju informācijas iegūšanā tikai tādēļ, ka man nav citas izejas. Tāds ir mans liktenis. Ja ne te, tad kaut kur citur sistēma atrastu man nežēlīgu darbu. Un, ja es atteikšos, tad sistēma mani aprīs. Es neesmu brīvs cilvēks. Bet tu, kuņa, brīvprātīgi raujies uz priekšu mums palīdzēt. Ja es tevi būtu saticis, kad es biju Specnazā, tad es i tev, maita, zobus ar vīli būtu novīlējis. Pēkšņi es atceros, ka ir jāsmaida savam aģentam, un es viņam smaidu.

—   Vai neesat eiropietis?

—   Nē, neesmu.

—   Es domāju, ka mums nevajag satikties jūsu valstī, bet nevajag arī Šveicē. Ko jūs domājat par Austriju?

—   Lieliska ideja.

—   Pēc divām dienām es jūs satikšu Austrijā. Lūk, šeit.— Es viņam pasniedzu kartīti ar adresi un viesnīcas zīmējumu.— Visus jūsu izdevumus es apmaksāšu. Ieskaitot arī naktsklubu.

Viņš smaida. Bet es neesmu pārliecināts par smaida nozīmi: apmierināts vai ne. Es zinu, kā lasīt simtiem dažādu smaidu nozīmes, bet te, pustumsā, es neesmu drošs.

—   Vai ierīce ir jums līdzi?

—   Jā, mašīnas bagāžniekā.

—   Jūs brauksiet uz birzi aiz manis, un tur es paņemšu jūsu ierīci.

—   Vai jūs netaisāties mani nogalināt?

—   Esiet saprātīgs. Man ir vajadzīga ierīce.— Kāda velna pēc man vajadzīga tava dzīvība? Tu man esi vajadzīgs dzīvs, es piebildu pie sevis. Es netaisos apstāties pie pirmās ierīces. Kādēļ tevi nogalināt? Esmu gatavs tev maksāt miljonus. Dod tikai šurp preci.

—   Ja jūs esat gatavi maksāt tik daudz, tad iznāk, ka jūsu kara rūpniecība šinī gadījumā ietaupa līdzekļus. Vai ne?

—   Pilnīgi pareizi.

—  Par pirmo ierīci jūs maksājat 120 000, bet ietaupāt miljonus.

—  Pareizi.

—  Nākotnē jūs man samaksāsiet miljonu, bet sev ietaupīsiet simt miljonus. Divsimt. Trīssimt.

—  Tieši tā.

—  Tā ir ekspluatācija! Es tā strādāt nevēlos. Es jums nepārdošu savu ierīci par 120 000.

—  Tad pārdodiet to Rietumos par 5500. Ja no jums to pirks. Ja jūs atradīsiet pircēju, kas jums maksā vairāk, tad tā ir jūsu darīšana. Es neuzstāju. Bet es pa to laiku nopirkšu tādu pašu ierīci Beļģijā vai ASV.

Tas jau ir blefs. Lielā firmā neielīdīsi. Ribas salauzīs. Nav man citas pieejas atstarota lāzerkūļa uztvērējiem. Bet es mierīgi smaidu. Ja negribi, nav vajadzīgs. Bet tu neesi monopolists. Nopirkšu citā vietā.

— Lūdzu rēķinu!

Viņš skatās man acīs. Ilgi skatās. Pēc tam smaida. Tagad gaisma krīt viņa sejā, un tādēļ es esmu pārliecināts, ka smaids sevī neslēpj nekā slikta. Un es atkal viņam uzsmaidu.

Viņš izņem saini no bagāžnieka un pasniedz man.

— Nē, nē,— es māju ar rokām.— Man labāk tam nepieskarties. Nesiet to uz manu mašīnu. (Ja kas gadās, var teikt, ka tu esi netīšām aizmirsis to manā mašīnā. Nekādas spiegošanas. Vienkārši aizmāršība.)

Viņš sēžas manā mašīnā (tā, protams, nav mana, bet iznomāta man, par ko ir parūpējušies tie, kas mani piesedz).

Durvis no iekšpuses aizslēgt. Tāda ir instrukcija . Aparātu — zem sēdekļa. Atpogāju vesti. Tā ir speciāla veste. Naudas transportēšanai. Viņam rokās ielieku sešas cieti piebāztas paciņas.

— Pārbaudiet. Pēc divām dienām jūs atvedīsiet tehnisko dokumentāciju, es samaksāšu pārējos 60 000 un vēl 120 000 par dokumentāciju.

Viņš māj ar galvu. Es viņam spiežu roku.

Viņš iet pie savas mašīnas. Es vienā rāvienā uzņemu ātrumu un pazūdu tumsā.

9

Cik GIP virsnieku piesedz tikai mani? Precīzi nezinu. Bet šodien man ir vēl divas tikšanās. Pirmkārt, saņemtā ierīce ir pēc iespējas ātrāk jānogādā padomju sūtniecībā. Otrkārt, man ir jāatdod iznomātā mašīna un jāsaņem sava diplomātiskā.

Pēc pusstundas uz kalnu stigas siltā miglā es sagaidu padomju sūtniecības Bernē otro sekretāru. Viņam ir balta mašīna «Pežo —504». Tā gandrīz nav redzama biezajos miglas blāķos.

Mana paka ir jau iesaiņota zaļā brezenta maisā, aiztaisīta ciet J un apzīmogota ar diviem zīmogiem. Diplomāts ir GIP apakšpulkvedis. Bet arī viņš nedrīkst zināt nedz, kas es esmu, nedz, kas ir pakā. Viņam ir pavēlēts tikties ar mani. Saņemt kravu, aizslēgt durvis no iekšpuses — un nekavējoties uz sūtniecību. Sākot ar to brīdi, kad paka nokļūs diplomātiskajā mašīnā, tā ir relatīvā drošībā. Tiklīdz tā nokļūst aiz sūtniecības akmens žogiem, tā ir pilnīgā drošībā.

Es apstādinu mašīnu borts pret bortu, nolaižu stiklu. Viņam stikls ir jau nolaists. Pieņem.

Viņš ir spēcīgs, gaišmatains cilvēks. Seja ir nopietna. Pēc spītīgajām krociņām pie mutes es nekļūdīgi varu pateikt, ka viņš vervē veiksmīgi. Bez šaubām, varjags. Tādi stūrgalvīgi puiši ilgi piesegšanā nestrādā. Šodien ir patiešām bijusi traka diena. Vienkārši šodien visus no Ženēvas un Bernes rezidentūrām nosūtīja piesegšanā.

Mums nav tiesību runāt, jo vairāk krieviski. Apstājas, iemet kravu un pazūd. Šinī īsajā mirklī viņš paspēj izpētīt mani. Pēc kaut kādām tikko manāmām pazīmēm viņš sazīmē manī zaļu kurtu, nomocītu ar aģentūras piesegšanas darbu, kurš pirmo reizi ir izbaudījis varjaga laimi. Viņš man uzsmaida. Viņš neko nesaka, viņš tikai mazliet pakustina lūpas. Bet es saprotu: veiksmi tev!

Un tikai sarkanās ugunis baltajā miglā, tikai viņa zobi smaidā aiz stikla. Pazūd.

Es gaidu trīs minūtes. Viņam tagad ir priekšrocības. Viņš tagad ir ar kravu. Pēc divām stundām pie Interlaken man ir vēl viena tikšanās: atdot mašīnu, saņemt savu.

Tonakt mani varēja redzēt Fribūrā un Neišatelē. Rītausmu es sagaidīju Cīrihē. Tagad galvenais — pēc iespējas vairāk kontaktu. Mani varēja redzēt milzīgā bibliotēkā, ieroču veikalā, alus dzertuvē, dzelzceļstacijā. Es sarunājos ar vīriešiem un sievietēm. Es meklēju firmu, kas reāli eksistē, bet man tā nepavisam nav vajadzīga. Es rakņājos adrešu grāmatās un meklēju ļaudis, kuri man nav vajadzīgi. Runā, ka tā lapsa jaucot savas pēdas.

Robežu es šķērsoju pie Brēgencas vēlu vakarā. Policijas kontroles nez kādēļ nav. Bet, ja arī būtu kontrole, vai tad kādam ir atļauts pārbaudīt manu diplomātisko mašīnu? Bet, ja, pielietojot varu un pārkāpdami Vīnes 1815. gada konvenciju, viņi pārbaudītu manu bagāžu, vai viņi tur varētu kaut ko atrast? Nē, nevarētu. Tas, kas ir interesants, ir jau Maskavā Hodinkā, milzīgajā ēkā, ko sauc par Akvāriju. Kamēr es jaucu pēdas, speciāla lidmašīna ar bruņotiem diplomātiskiem kurjeriem jau sen ir atvedusi desmitiem biezus zaļus, apzīmogotus maisus, akurāti izvietotus alumīnija konteineros.

Austrijas policisti mani sveicina, smaida. Dokumentus? Lūdzu. Pārbaudīt mašīnu? Nekādā ziņā! Bet viņi pat nedomā to darīt. Resns, labsirdīgs onkulis ar pistoli pie sāniem pieliek roku pie naga: brauc tālāk.

Kādēļ viņiem piesieties padomju diplomātam, kam ir vienkārša, labestīga seja? Vai tad viņš ir līdzīgs pinkainajiem teroristiem, kuru fotogrāfijas ir izkārtas pie policijas iecirkņa?

Es lēni braucu garām robežas aizsargbarjerai, atdodot tiem sveicienu. Es neesmu jūsu ienaidnieks. Es esmu gandrīz jūsu draugs. Mēs esam paveikuši masveida vervēšanu, bet starp mūsu aģentiem nav neviena Šveices pilsoņa, neviena Austrijas pilsoņa. Jūsējos mēs vervējam citās vietās. Pret Austriju mani kolēģi strādā no pārējo valstu teritorijām. Mēs nekad neizmantojam viesmīlību savtīgos nolūkos.

10

Es raugos spogulī. Uz mani skatās pelēka seja, kas jau sen nav skūta.

Acis šim cilvēkam spogulī ir sarkanas, iekritušas. Tas ir stipri noguris.

— Noej lejā, nomazgājies, sasildi kaulus. Noskujies. Un prom pie komandiera uz lauvas ādas.

—   Kāpēc?

—   Nebaidies, ne jau lai tevi lamatu. Saunā ir trīs mani draugi: 4., 2. un 32.

—   Esiet sveicināti, puiši!

—   Sveiks, varjag!

Var redzēt, viņi peras jau sen. Kļuvuši gluži sārti.

— Sēdies, Vitja!—Un visi zviedz. Viņi saprot, ka sēdēt nevaru pēc divām diennaktīm pie stūres. Viņi paši nesēž. Guļ uz vēderiem.

—   Alutiņu gribi, Vitja?

—   Nebūtu slikti. . .

Muguru man Kola ar bērzu slotu noper un arī dibenu.

— Nu kā, atjaunojas asinsriņķošana?

— Nūja . . .

— Vitja, ei Vitja, nesnaud, tas ir bīstami. Labāk, Vitja, iedzer alutiņu.

Lielajā zālē ir uzklāts galds svinībām. Krēslu nav. Kurš tagad sēdes? Visi klusē. Smaida visi. Ierodas Navigators, aiz viņa, kā uzticīgs ieroču nesējs,— pirmais šifrētājs.

—   Par paveiktās operācijas detaļām es nerunāšu. Man nav tiesību. Bet labi veicās visiem. Dažiem ir pat trīs savervēto. Dažiem ir divas veiksmīgas vervēšanas.— Navigators pagriežas pret pirmo šifrētāju un saka:

—   Aleksandr Ivanovič, nolasi personiskajam sastāvam šifrogrammas tanī daļā, kas attiecas uz viņiem.

—«Diplomātiskās rezidentūras 173-B komandierim ģenerālmajoram Goļicinam. Astoņus konteinerus ar diplomātisko pastu, ko Jūs sūtījāt no Ženēvas, Bernes un Parīzes, es esmu saņēmis. Pirmā analīze, ko ir izdarījis 9. pārvaldes informācijas dienests, ir pozitīva. Tas atļauj izdarīt pirmo secinājumu par to, ka personas, kas ir iesaistītas sadarbībā, ir uzticamas. GIP 1. pārvaldes priekšnieks viceadmirālis Jefremovs. GIP 1. pārvaldes 5. virziena priekšnieks artilērijas ģenerālmajors Ļaško.»

Mēs smaidām.

— Lasi tālāk.

Komandierim pašam ir prieks klausīties.

—«Operācija, ko jūs esat paveikuši, ir viena no veiksmīgākajam masveida vervēšanām pēdējos mēnešos. Apsveicu jūs un visu rezidentūras personisko sastāvu ar tik svarīgu pienākumu. Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks, Otrās galvenās pārvaldes priekšnieks armijas ģenerālis Ivašutins.»

Atskan korķu zalve. Iezaigojas zeltainais dzēriens, dzirkstī. Apsvīdušas pudeles. Spainīši ar ledu — sudrabaini. Kā es esmu noguris! Ka es gribu dzert! Kā gribas gulēt!

Pa vienam, pa vienam — pie komandiera.

Arī es pieeju.

— Biedri ģenerāli, apsveicu jūs. Daudz ir Japānai, daudz ir Amerikai, bet mums no šīs dienas ir viss.

Viņš smaida.

—   Ne viss, bet pieeja pie visa. Tu kādēļ otro nesāki vervēt?

—   Nezinu, biedri ģenerāli, man bija bail samaitāt.

— Pareizi darīji. Visbīstamākais mūsu darbā ir aizdomīgums, kam nav pamata, un lieka aizraušanās. Viens savervētais arī ir ļoti daudz. Apsveicu.

—   Paldies, biedri ģenerāli.

—   Aleksandr Ivanovič .. .

—   Es!

— Lasi pēdējo.

Pirmais šifrētājs no jauna atver savu mapi: —«Ģenerālmajoru Goļicinu. Pateicos par dienestu. Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Kuļikovs.»

— Urrā!— mēs iebļaujamies.

Komandieris ir atkal nopietns. Viņš svinīgi paceļ vīna glāzi. . .

11

Mani uzmodina trešais šifrētājs pēc četrām stundām trīsdesmit minūtēm kopš tā brīža, kad es pieskāros ar vaigu spilvenam. Atpūtas istabā ir astoņpadsmit saliekamās gultas. Dažas jau ir brīvas. Uz pārējām guļ mani biedri, tie, kam šodien būs otra operācija.

— Viktor Andrejevič, vai es esmu jūs pareizi uzmodinājis?— Šifrētājs skatās uz savu sarakstu.

Es skatos uz savu pulksteni un māju ar galvu.

Brokastis tiek padotas lielajā zālē, kur vēl ir saglabājusies šampanieša smarža. Ēst negribas. Skurbst galva. Es piespiežu sevi izdzert glāzi aukstas sulas un apēst bekona gabalu. Bet durvīs jau stāv šifrētājs:

— Jaunākais līderis jūs gaida. Kafiju viņš atļauj ņemt līdzi. Jaunākajam līderim ir nogurušas acis. Viņš laikam nav gājis gulēt.

— Vesti ar naudu pielaiko precīzāk. Durvis mašīnā no iekšpuses ir vienmēr jātur aizslēgtas. Ja ir nepatikšanas — pieprasi padomju konsulu. Pagājušo nakti tavu mašīnu nomazgāja, pārbaudīja, noregulēja, uzpildīja, nometa lieko kilometru daudzumu. Brauciena maršrutu un signālus par noņemšanu no operācijas saskaņosi kontroles grupā. Viss. Veiksmi tev! Nākošais!

Es atgriezos pēc divām diennaktīm. Jaunais aģents, kura vārds tagad ir 173-B-41-706, atveda uz tikšanos ierīces RS-77 pilnu tehnisko aprakstu. Viņš nodeva man to oficiālo personu sarakstu, kuriem ir kontakts ar viņa firmu un kurus varētu savervēt vēlāk. Par katru no viņiem bija sastādīta īsa lieta ar fotogrāfiju, adresi un, galvenais, ar viņa vājo vietu sarakstu. Es viņam samaksāju 120 000 dolāru. Nozīmēju jaunu tikšanos.

Informācija, ko viņš ir savācis pēc paša iniciatīvas, būs nākošajā reizē.

Saņemtie dokumenti mums ietaupīja miljonus un daudzus gadus.

12

Vel pēc astoņām dienam es saņemu kārtējo virsnieka pakāpi — Ģenerālštāba majors.

Man nez kādēļ ir sērīgi ap sirdi. Pirmo reizi tādā dienā es neesmu priecīgs. Kad komandieris nolasīja man šifrogrammu, es ierēcos: «Kalpoju Padomju Savienībai!» Bet pats nodomāju: ar mani tie apietas kā ar manu aģentu. Viņš saņem dažus simtus tūkstošu, bet tur augšā ietaupa miljonus. Es iegūstu šos miljonus, bet man par to — alumīnija zvaigznīti kā balvu. Un to pat man nav tiesību nēsāt, jo man jāglabā savs mundieris skapī ar naftalīnu.

Man ir skumji ap sirdi. Mani neiepriecina pakāpes un ordeņi. Kaut kas mani moka. Es nezinu, kas. Galvenais, noslēpt savas skumjas no sveša skatiena. Ja manās acīs nodzisīs optimisms, tad to ievēros un attiecīgi rīkosies. Nezinu, kā, bet rīkosies. Man tas nepavisam nav vajadzīgs.

Es skatos ģenerālim acīs un smaidu priecīgs un laimīgs.

DESMITĀ NODAĻA

1.Kad es guļu, es apsedzu galvu,

Kad es guļu, es apsedzu galvu, es ietinos gultas segā kā kažokā. Tas ir vecs armijas paradums. Tas ir neapzināts reflekss. [Tā ir cenšanās saglabāt siltumu līdz rītam.

Es vairs neguļu aukstās teltīs, mitrās zemnīcās, drēgnā rudens mežā. Bet paradums vīstīties ir palicis uz visu mūžu.

Pēdējā laikā gultas sega sāk mani baidīt. Pēkšņi atmodies naktī pilnīgā tumsā, es sev jautāju: vai neesmu atmodies zārkā? Es piesardzīgi pieskaros ar degunu mīkstajai, siltajai segai. Neizskatās pēc zārka. Bet varbūt esmu ietīts karogā un zārka dēļi ir mazliet augstāk? Lēni taustu gaisu. Nē, pagaidām zārkā neesmu.

Laikam tā ļaudis sāk zaudēt prātu. Tā ļaudīm piezogas klāt vājprātība. Bet varbūt es jau sen esmu šizofrēniķis, tikai apkārtējie ļaudis vēl nav paspējuši to atklāt? Tas ir pilnīgi iespējams. Būt vājprātīgam nemaz nav tik slikti, kā tas var izlikties, skatoties no malas. Ja mani rīt ietīs baltos palagos un vedīs prom uz trakomāju, es neturēšos pretī un nebrīnīšos. Tur ir mana vieta. Es, protams, esmu nenormāls. Bet kurš tad no apkārtējiem ir normāls?

Man apkārt ir viens vienīgs trakonams. Bezcerīgs ārprāts. Kāpēc Rietumi mūs laiž pie sevis simtiem un tūkstošiem? Mēs taču esam spiegi. Vai tad nav skaidrs, ka esmu atsūtīts uz šejieni, lai nodarītu Rietumiem pēc iespējas lielākus zaudējumus? Kāpēc mani nearestē un neizdzen? Kāpēc šie savādie un nesaprotamie Rietumu ļaudis nekad neprotestē? No kurienes viņiem ir tāda verdziska padevība? Varbūt viņi ir zaudējuši prātu? Varbūt mēs visi esam zaudējuši prātu? Es jau gan esmu. Ne velti man zārka vāks rēgojas. Jā, ne velti. Tas sākās pusotra gada atpakaļ pēc tikšanās ar Ķīru.

Kīrs ir pazīstams visiem. Kīrs ir liels cilvēks. Kīrs Lemzenko ir sēdējis Romā, bet strādājis, protams, ne tikai Itālijā vien. Kīram visur ir bijuši panākumi, visur. It sevišķi Francijā. GIP Romas diplomātiskais rezidents ģenerālmajors Kīrs Gavrilovičs Lemzenko bija cilvēks, kam bija milzīga vara. Par to viņu saukāja par Romas pāvestu. Tagad viņš ir ģenerālpulkvedis. Tagad viņš strādā partijas Centrālās Komitejas administratīvajā nodaļā. Tagad viņš partijas vārdā kontrolē gan GIP, gan KGB.

Pusotru gadu atpakaļ, kad es gāju caur GIP komisiju, mani izsauca Kīrs. Saruna ilga piecas minūtes. Viņš pieņem visus: kā GIP, tā arī KGB virsniekus. Visus, kas aiziet informācijas iegūšanas darbā. Visus apstiprina Kīrs. Vai neapstiprina. Kīrs ir dižvīrs. Kam Kīrs ir pazīstams? Visiem. Jebkura GIP vai KGB virsnieka liktenis ir viņa rokās.

Vecs laukums. Piemineklis grenadieriem. Visapkārt milicija. Ļaudis staigā civiluzvalkos. Grupās. Pelēki apmetņi. Smagi skatieni. 6. parāddurvis. Uzrādiet partijas biļeti. Suvorovs — lasa praporščiks zilā formā. Viktors Andrejevičs — atsaucas otrs, atradis manu uzvārdu īsā sarakstā. Jā — atsaucas pirmais. Lūdzu, ejiet. Trešais praporščiks pavada mani pa gaiteni. Lūdzu, uz šejieni, Viktor Andrejevič. Viņam, sargam, nav jāzina, kas ir Viktors Andrejevičs Suvorovs. Viņam ir tikai zināms, ka šis Suvorovs ir uzaicināts uz Centrālo Komiteju uz sarunu. Ar viņu runās septītajā stāvā. Telpā numurs 788. Sargs ir laipns. Lūdzu, šeit.

Lūk, kur atrodas tie varas koridori. Velvju griesti, zem kuriem ir staigājuši Staļins, Hruščovs. Zem kuriem staigā Brežņevs. Centrālā Komiteja ir vesela pilsēta. Centrālā Komiteja ir valsts Maskavas centrā. Kā Vatikāns Romas centrā.

Centrālajā Komitejā vienmēr kaut kas tiek būvēts. Desmitiem ēku ir savienoti savā starpā, un visi brīvie pagalmi, pārejas tiek apbūvētas ar jauniem baltiem stikla debesskrāpjiem. Savādi, bet no Vecā laukuma puses šīs sniegbaltās ēkas gandrīz nav redzamas. Pareizāk sakot, tās var redzēt, bet tās nav uzkrītošas. Uz Veco laukumu skatās logi no pelēkām pirmsrevolūcijas ēkām, kas ir savienotas vienā nepārtrauktā rindā. No iekšpuses Centrālās Komitejas kvartāls nav tik bargs un drūms. Te ir sajukuši kopā visi arhitektūras stili.

Lūdzu, nāciet šurp. Apžilbinoša kārtība. Sarkani paklāji. Durvju rokturi — pulēta bronza. Tādu rokturi ņemt rokā ir bail, lai nenosmērētu. Lifti bez trokšņa.

Pagaidiet te. Manā priekšā ir milzīgs logs. Tur, aiz loga, ir Zamoskvorečjes šaurās šķērsieliņas, tur ir baltais viesnīcas «Rossija» korpuss, baznīcu zelta sīpoliņi, kas bija noplēsti un no jauna restaurēti ārzemju tūristiem par prieku. Tur, aiz loga, atrodas milzīgā Kara inženieru akadēmija, tur, aiz loga, ir spoža saule un baloži uz karnīzēm. Bet mani gaida Kīrs.

— Nāciet iekšā, lūdzu.

Viņa kabinets ir plašs. Viena siena ir no stikla. Skatās uz CK kvartāla zaļo dzelzs jumtu drūzmu. Pārējās sienas ir gaišpelēkas. Uz grīdas paklāji — pelēka, mīksta vilna. Galds ir liels, bez kādiem papīriem. Liels seifs. Vairāk nekā.

—   Labrīt, Viktor Andrejevič.

—   Labrīt, Kīr Gavrilovič.

Viņš nemīl, ka viņu sauc par ģenerāli. Varbūt arī mīl, bet tikai neizrāda to. Vismaz man ir pavēlēts atbildēt «Kīr Gavrilovič», nevis «biedri ģenerāli». Kas par vārdu? Pēc uzvārda — ukrainis, bet pēc vārda — asīriešu iekarotājs. Kā var cilvēku ar tādu vārdu turēt Centrālajā Komitejā? Bet varbūt viņa vārds nav pretpa-domju, taisni otrādi, ar padomju nokrāsu? Kādus tikai vārdus pēc revolūcijas ticīgie marksisti neizgudroja saviem bērniem: Vladlens — Vladimirs Ļeņins, Staļina, Iskra, Kim — Kommuņističes-kij Internacional Molodjoži. Ak, velns. Arī Kīrs ir tanī pašā rindā. Kīrs — Komunistiskā Internacionāle.

—   Apsēdieties, Viktor Andrejevič. Kā jums iet?

—   Paldies, Kīr Gavrilovič. Labi.

Viņš ir pavisam neliela auguma. Mati ir tikai mazliet iesirmi. Sejā nekā sevišķa. Satikšu uz ielas — pat neatskatīšos, elpa neaizrausies, sirds nesāks dauzīties krūtīs. Viņš ir parastā uzvalkā, pelēki svītrainā. Uzšūts gan ir lieliski. Bet tas ir viss. Ļoti atgādina parasto cilvēku. Bet tas taču ir Kīrs!

Gaidu no viņa uzpūstas frāzes: «GIP vadība un Centrālā Komiteja ir izrādījuši jums lielu uzticību .. .» Bet nav tādas frāzes par priekšējām pozīcijām cīņā ar kapitālismu, par padomju izlūka pienākumu. Viņš vienkārši pēta manu seju. Kā ārsts — klusēdams un visai rūpīgi.

— Jūs zināt, Viktor Andrejevič, GIP un KGB ļoti reti ir sastopami ļaudis, kas bēg uz Rietumiem.

Es pamāju ar galvu.

—   Tie visi ir nelaimīgi. Tā nav propaganda. Sešdesmit pieci procenti to GIP un KGB, kas neatgriežas, tomēr pēc laika atgriežas un atzīst savu vainu. Mēs tos nošaujam. Viņiem tas ir zināms — un tomēr atgriežas. Tie, kas neatgriežas Padomju Savienībā pēc savas gribas, izdara pašnāvību, pārvēršas par žūpām, nogrimst dibenā. Kāpēc?

—   Viņi ir nodevuši savu sociālistisko dzimteni. Viņus moka sirdsapziņas pārmetumi. Viņi ir pazaudējuši savus draugus, tuviniekus, savu valodu.

—   Tas nav galvenais, Viktor Andrejevič. Tam ir nopietnāki iemesli. Šeit, Padomju Savienībā, katrs no mums ir augstākās kārtas loceklis. Ikviens, pat visnenozīmīgākais GIP virsnieks, ir supercilvēks, salīdzinot ar pārējiem ļaudīm. Kamēr jūs atrodaties mūsu sistēmā, jums ir milzīgas privilēģijas, salīdzinot ar pārējo valsts iedzīvotāju daļu. Kad tev ir jaunība, veselība, vara, privilēģijas — tu par to aizmirsti. Bet atceries par to tikai tad, kad nekas vairs nav labojams. Daži no tiem bēg uz Rietumiem cerībā uz lielisku mašīnu, savrupmāju ar baseinu, naudu. Un Rietumi maksā viņiem tiešām daudz. Bet, saņēmis mersedesu un paša baseinu, nodevējs pēkšņi ievēro, ka visiem apkārt ir labas mašīnas un baseini. Viņš pēkšņi jūtas kā skudra tādu pašu skudru drūzmā. Viņš pēkšņi zaudē pārākuma sajūtu pār apkārtējiem. Viņš kļūst par parasto cilvēku, kā visi pārējie. Pat ja naidīgais izlūkdienests paņem nodevēju pie sevis dienēt, ar visu to viņš vairs neatrod pazaudēto pārākuma sajūtu attiecībā pret apkārtesošajiem, jo Rietumos strādāt izlūkdienestā nav tas visaugstākais gods. Valsts ierēdnis, kukainītis, un nekas vairāk.

—   Es par to nekad neesmu domājis . . .

—   Domā par to. Vienmēr domā. Bagātība ir relatīva lieta. Ja tu pa Maskavu braukā ladā, uz tevi skatās skaistas meitenes. Ja tu braukā pa Parīzi garā citroenā, uz tevi neskatās neviens. Viss ir relatīvs. Leitnants Tālajos Austrumos ir cars un Dievs, pavēlnieks pār dzīvēm, valdnieks. Pulkvedis Maskavā ir bandinieks, tāpēc ka blakus ir tūkstošiem citu pulkvežu. Izdarīsi nodevību — pazaudēsi visu. Un atcerēsies, ka kādreiz tu piederēji pie varenas organizācijas, tu biji ļoti neparasts cilvēks, kas bija pacelts pāri visiem. Izdarīsi nodevību — tu jutīsies kā pelēks cilvēks, tāds pats kā visi pārējie. Kapitālisms dod naudu, bet nedod varu un godu. Mūsu vidū ir sevišķi viltīgi, kuri nebēg uz Rietumiem, bet patiek tepat, slepeni pārdodot mūsu noslēpumus. Viņiem ir kapitālisma nauda un supercilvēka stāvoklis, ko dod sociālisms. Bet mēs tādus atrodam ātri un iznīcinām …

—   Zinu. Penkovskis . . .

— Ne tikai. Penkovskis ir zināms visā pasaulē. Daudzi nav pazīstami. Piemēram, Vladimirs Konstantinovs. Viņš atgriezās Maskavā atvaļinājumā un nokļuva taisni izmeklēšanā. Pierādījumi neapgāžami. Nāves sods.

—   Viņu sadedzināja?

—   Nē. Viņš lūdza viņu nenogalināt.

—   Un viņu nenogalināja?

—   Nē, nenogalināja. Bet reiz viņš saldi aizmiga savā kamerā un atmodās zārkā. Dziļi apakš zemes. Viņš lūdza, lai viņu nenogalina, un viņu nenogalināja. Tāda ir instrukcija . Ej, Viktor Andrejevič. Veiksmi tev! Un iegaumē, ka GI pārvaldē nodevības līmenis ir daudz zemāks nekā KGB. Glabā šo labo tradīciju.

2

Minhenē ir sniegs. Gaiši violetas debesis. Un vēl arvien snieg no svina krāsas sniega mākoņa. Birģeri steidzas, degunus noslēpuši apkaklēs. Egles. Visapkārt egles. Apkārt ielas lukturiem sniega pārslu vairāk un tās ir lielākas. Sniegs apklāj civilizācijas dubļus un pelēcību. Viss ir tīrs, bez dubļu plankumiem, pat «Deutsche Bank» jumts. Laiks ir silts un kluss kā parasti, kad snieg sniegs. Ja ieklausās, tad var sadzirdēt balto, mīksto kristālu čaukstoņu. Klausieties, ļaudis, kā snieg sniegs! Ei, birģeri, kurp jūs steidzaties? Apstājieties. Viss ir tik tīrs un kluss. Nedz skarba vēja, nedz čīkstoņas no bremzēm. Tikai klusums baltajā pilsētā.

.. . Maigas, siltas sniega pārslas man krīt uz sejas. Man tās patīk. Es no tām neizvairos. Sniegs dažreiz mēdz būt ass, durstīgs un rupjš. Bet šodien sniegs nav tāds. Šodien no debesīm krīt labs sniegs, un es no tā seju neglabāju.

No dzelzceļstacijas uz Marienplacu. Es jaucu pēdas. Man neviens neseko. Bet man tomēr ir jājauc pēdas, jāmet riņķi. Labāku laiku šim nolūkam ir grūti iedomāties. GIP majors Nr. 173-B-41. Es jaucu pēdas pēc tikšanās ar draugu Nr. 173-B-41-706. Tikšanos es organizēju Hamburgā. Turpat kāds jauns kurts no GIP Bonnas diplomātiskās rezidentūras pieņēma dokumentus, ko es biju sadabūjis. Minhenē es tikai jaucu pēdas. Visu laiku pa šķērsielām, šķērsielām — arvien tālāk sniegbaltajā miglā. Dažreiz mani var ieraudzīt, kur ir ļoti daudz cilvēku. Bezgalīgajos alus dzertuvju labirintos, kur kādreiz piedzima Hitlera partija. Tā ir vesela pilsēta ar ielām un laukumiem. Ar bezgalīgām galdu rindām, simtiem ļaužu. Tā ir vesela neatkarīga alus valsts — kā Vatikāns Romā, kā Centrālā Komiteja Maskavā.

Tālāk, tālāk gar galdiem, aiz stūra, vēlreiz aiz stūra. Tur tumšā nišā,— tur mazliet pagaidīšu. Vai kāds ies pa manām pēdām? Te, milzīgā nišā, uz milzīga ozolkoka krēsla laikam pats Gērings mēdza sēdēt. Bet tagad sēžu es ar milzīgu alus krūzi. Tas ir mans darbs. Kas aizies garām? Kas ir atnācis tūlīt pēc manis? Vai mani nemeklē kādas acis, kas ir pazaudējušas manu pelēko muguru šinī virpulī, šinī tumsā, alus izgarojumos? It kā neviena. Tādā gadījumā no jauna ārā uz ielu. Iekšā šaurajās šķērsielās. Iekšā gaišzilajā sniega putenī.

3

Vīnē ir biedrs Šeļepins. Caurbraucot. Viņš brauc uz Ženēvu, uz Starptautiskās Darba Organizācijas sesijas sēdi.

Biedrs Šeļepins ir Politbiroja loceklis. Biedrs Šeļepins ir pirmā lieluma zvaigzne. Taču ne lecoša zvaigzne, bet norietoša. Bija laiks, kad biedrs Šeļepins bija (slepeni) KGB priekšsēdētāja vietnieks un vienlaicīgi (atklāti) Demokrātiskās jaunatnes starptautiskās federācijas viceprezidents. Biedrs Šeļepins mēdza organizēt manifestācijas par mieru un draudzību starp tautām. Uz viņa sirdsapziņas ir grandiozas miera manifestācijas. Miljoni muļķu sekoja biedram Šeļepinam. Kliedza, pieprasīdami mieru, atbruņo-šanos un taisnību. Par to viņu paaugstināja līdz KGB priekšsēdētāja rangam. Viņš valdīja bargi, ar cietu roku. Valdīja pār pusi pasaules, ieskaitot demokrātisko jaunatni, kura pieprasīja mieru. Bet viņam sajuka pātari. Tagad biedrs Šeļepins valda pār padomju arodbiedrībām. Arodbiedrības pie mums arī ir KGB, taču ne viss KGB, bet tikai filiāle. Taču sūtniecībā nav sevišķas cieņas pret augsto viesi. Ja tu brauc uz savu Ženēvu, tad brauc, nekavē laiku. Visiem ir skaidrs, ka biedrs Šeļepins slīd lejup. Bija KGB priekšsēdis, bet tagad ir tikai arodbiedrību galva. Ja lejupslīde ir sākusies, tad tur neviens vairs nevar palīdzēt.

Visai sūtniecībai ir zināms, ka Dzelzs Šuriks piedzeras līdz tādam stāvoklim, ka tikai suņi nelaiža ģīmi. Padomju proletariāta līderis ļoti nejauki lamājas, pieminot māti nevietā. Viņš sit apkopējas. Viņš reiz izmeta pa logu ārā smagu kristāla pelnu -trauku un samaitāja Kubas sūtņa limuzīna jumtu. Viņš pats saprot, ka viņam ir gals klāt. Bijušais KGB galva atvadās no varas. Tādēļ arī plosās.

Es sadūros ar viņu gaitenī. Viņam ir izplūdusi, krunkaina seja, kas nepavisam nav līdzīga tai, kas mums smaida no portretiem. Es viņu pazinu tikai tāpēc, ka viņš bija piedzēries (neviens tādā izskatā neiedrošinās staigāt pa sūtniecību) un gāja miesassargu pavadībā. Kuru tad vēl pavadīs pieci miesassargi? Miesassargiem sejas ir nekustīgas kā akmens, kā tam ir jābūt. Par miesassargiem ņem tos, kas nav iemācījušies smieties. Viņi iet ļoti solīdi. Lauku puiši, kas ir nokļuvuši varas galotnēs. Viņi, protams, neapjēdz, ka, ja krišana ir sākusies, tad to neviens neapturēs.

Un tikai uz miesassargu komandas vecākā lūpām ir tikko manāms nicīgs smīns. Viņa lūpas ir tikko manāmi saviebtas. Mani šis smīns neapmānīs: viņš nesargā biedru Šeļepinu no tautas ienaidniekiem, viņš uzmana, lai biedrs Šeļepins — visrevolucionārākās šķiras vadonis — nedomātu bēgt. Ja biedrs Šeļepins iedomāsies bēgt, tad apsardzes priekšnieks pielietos pistoU. Un taisni pakausī! Starp ausīm! Lai «biedrs Šeļepins neaizbēgtu ļoti tālu prom. Un biedrs Šeļepins — pirmā lieluma norietošā zvaigzne — zina, ka apsardzes priekšnieks ir nevis miesassargs, bet konvoj-nieks. Šeļepins zina, ka apsardzes priekšniekam ir dota attiecīga instrukcija . Arī man tas ir zināms.

Ak, ja man būtu dota tāda instrukcija !

4

— Dezinformācija!

Navigators ir bargs. Es klusēju. Ko lai saku uz tādu paziņojumu? Viņam rokā ir šifrogramma. Septiņsimt sestais pēkšņi ir sācis piegādāt dezinformāciju. Ja analizē no viņa saņemtos dokumentus, tad nav iespējams atklāt mēģinājumu krāpt GIP. Bet ikvienu dokumentu, jebkuru aparātu, bruņojuma paraugu GIP iepērk vairākos eksemplāros dažādās pasaules daļās. Informāciju par trokšņu līmeņa pazemināšanu reduktoros, kas tiek izmantoti «Džordž Vašington» tipa atomzemūdenēs, GIP saņēma no diplomātiskā rezidenta Urugvajā, bet pilna tehniskā informācija par šīm zemūdenēm bija saņemta ar GIP nelegālās aģentūras palīdzību caur Beļģiju. Visādi informācijas fragmenti tiek salīdzināti. Tā tiek darīts vienmēr, ar ikvienu dokumentu, ikvienu informācijas fragmentu. Pamēģini kaut ko pielikt klāt no sevis, pamēģini noslēpt — informācijas dienests to atklās.

Tieši tas ir noticis tagad ar manu izstādes draugu Nr. 173-B-41-706.

Viss gāja labi. Bet pēdējā no viņa saņemtajā dokumentā trūkst trīs lappušu. Svarīgu lappušu, kuras ir tā izņemtas ārā, ka nav iespējams atklāt, ka tās te kādreiz bijušas. Tikai salīdzinot ar tādu pašu dokumentu, kas ir saņemts, varbūt caur Alžīriju vai Īriju, mēs varam teikt, ka mūs mēģina piekrāpt. Viltojums ir izdarīts meistarīgi. To ir veikuši eksperti. Tas nozīmē, ka septiņsimt sestais atrodas zem pilnas kontroles. Vai viņš pats ir aizgājis uz policiju un atzinies, ka ir vainīgs, vai iekritis — tam vairs nozīmes nav. Galvenais ir tas, ka viņu kontrolē.

— Vai pavēlēsiet novākt septiņsimt sesto? Navigators uzlec no krēsla:

—   Atjēdzies, major! Vai tu esi driģenes saēdies? Lubu literatūru salasījies? Ja tu izdarīsi nodevību, mēs tevi nogalināsim, tā ir mācība visiem pārējiem. Bet, ja nogalina godprātīgu buržuju, firmas īpašnieku,— kam tā būtu mācība? Kurš zina, ka viņš bija ar mums saistīts? Es viņu nogalinātu, ja viņš būtu mums bīstams. Bet viņš par mums itin neko nezina. Viņam pat nav zināms, strādāja viņš KGB vai GIP labā. Mēs viņam tādu informāciju neesam devuši. Vienīgais noslēpums, ko viņš zina, ir tas, ka Viktors Suvorovs ir spiegs. Bet tas ir zināms visai pasaulei. Liels ir kārdinājums nogalināt. Daudzi izlūkdienesti tā arī dara. Iesaistās slepenajā karā un aizmirst savu galveno uzdevumu — iegūt informāciju. Mums ir vajadzīga slepena informācija. Kā veselam vīrietim ir vajadzīgas dzimumattiecības. Iegaumē, major, ka tikai vājš, glups, nedrošs savos spēkos vīrietis nogalina un izvaro sievietes. Tieši tādus nespēcīgus un kā nejēgas mūs zīmē bulvāra prese un lēti romāni. Gudrs, spēcīgs un drošs par saviem spēkiem izlūkdienests nedzenas pakaļ sievietei. Gudram vīrietim nākas no sievietēm atkauties, tās karas viņam kaklā. Vīrietis, kam ir simtiem sieviešu, neatriebjas vienai sievietei, ja pat tā ir kļuvusi viņam neuzticīga, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņam nav laika ar to nodarboties. Viņam ir daudz citu meiteņu. Starp citu, vai tev ir kaut kas rezervē?

—   Jūs gribat teikt — jauni draugi?

— Tikai to es gribu teikt!— viņš pēkšņi kļuva nīgrs. Navigatoram, protams, ir zināms, ka bez septiņsimt sestā man nav neviena drauga, kā arī to, ka neesmu ne tuvu interesantai jaunai vervēšanai. Jautājumu viņš uzdeva man tikai tādēļ, lai mani iegrūstu ar degunu dubļos.

—   Nē, biedri ģenerāli, nekā rezervē man nav.

—   Uz piesegšanu!

—   Jā, uz piesegšanu!

5

Ar septiņsimt sesto es organizēju vēl vienu satikšanos. Viņu kontrolē, bet nepavisam nav jāparāda, ka GIP par to zina.

Es norunāju satikšanos kā parasti. Es maksāju. Es viņam saku, ka materiāli pagaidām nav vajadzīgi. Satiksimies pēc gada.

Iespējams, mums parādīsies pasūtījums. Pēc gada ar jebkuru ieganstu viņu konservēs. Tā teikt, snaudošs tīkls. Gaidi signālu. Ar to tad arī sakari ar viņu beigsies: gaidi, kad ar tevi atjaunos sakarus sevišķi svarīgs slepens aģents! Lai viņš gaida un arī policija. Nesagaidīsiet. To sauc «nociršana zem konservācijas izkārtnes». No viņa mēs dabūjām ļoti vajadzīgas ierīces. Viņš mums palīdzēja ietaupīt miljonus. Viņa materiāls, kad tas bija pirmās šķiras, arī tika izmantots kāda cita pārbaudei. Bet tagad uz redzēšanos. Gaidiet kārtējo signālu. Gaidiet sevišķi svarīgu tikšanos.

Ar septiņsimt sesto nav nekādu problēmu. Bet ko man tagad darīt? No jauna sākas suņa dzīve. Atkal strādāt par kurtu. Atkal bezcerīga aģentūras piesegšana. Bet ko jūs, Viktor Andrejevič, gribējāt? Ja neesat spējīgs strādāt patstāvīgi, tad pastrādājiet citu labā.

6

Es atkal esmu piesegšana. No jauna esmu pilnīgi pakļauts Jaunākajam līderim bez tiesībām tikties ar Navigatoru personiski. Ar tādiem kā es viņam nav laika satikties. Tiesa gan, tie, kam ir veiksme, arī dažreiz strādā piesegšanas aģentūras darbā. Bet tas notiek tikai masveida piesegšanas gaitā, kad visu rezidentūru dzen ārā kaut kādu operāciju veikšanai — operāciju, kuru jēga nav mums zināma. Vēl viņus izmanto GIP nelegālo rezidentūru operāciju piesegšana. Tā ir pavisam cita lieta. Piesegt nelegālos aģentus ir goda lieta. Piesegt nelegālus ir pavisam kas cits. Bet mūs, kurtus, nelegālu piesegšana iesaista visai reti. Mums atliek smags, nepateicīgs darbs: liels risks, milzīgs laika tēriņš un nekādas godināšanas. Vienkāršu aģentūras piesegšanu par darbu neuzskata. Kaut kas līdzīgs sekretārei mašīnrakstītājai pie diža rakstnieka. Nedz naudas, nedz pagodinājuma. Bet pamēģini pielaist kļūdu!

Tieši tāds pašreiz ir mans darbs. Es braucu uz pikniku kalnos. Laika apstākļi tagad nepavisam neder piknikam. Laiks ir slikts. Bet man ir jābūt kalnos. Ja mūs novērotu, ja mūs arestētu un dzītu ārā, es izgudrotu labāku ieganstu. Bet mūs reti aiztiek Lielbritānijā, gandrīz nekad ASV, bet pārējās valstīs pret mums — spiegiem — izturas labvēlīgi. Tādēļ nav vajadzības izdomāt kaut ko sevišķi oriģinālu. Pikniks. Ar to pietiek. Diezin vai kāds brauc uz pikniku viens. Bet vai tas kādu interesē, ko dara padomju diplomāts brīvajā laikā?

Manas mašīnas bagāžniekā ir prettanku granātmetējs RPG-7 un piecas granātas priekšā. Viss tas ir rūpīgi iesaiņots. Viss tas man ir jāieliek slēptuvē. Granātmetējs sver 6 kg . Katra granāta — 2 kg 200 g . Un vēl iesaiņojums. Vārdu sakot, pāri par 20 kg vienā garā pelēkā sainī. Kam šis granātmetējs ir vajadzīgs? To es nezinu. Es to ierakšu kalnos. Noglabāšu to slēptuvē, ko novēroju sešas dienas. Kāds kādam kādreiz nodos šīs slēptuves aprakstu un slepenās zīmes, pēc kurām to būs itin viegli atrast. Adresāts vienmēr saņem slēptuves aprakstu un tās slepenās pazīmes tikai pēc tam, kad materiāls ir ievietots slēptuvē. Tātad, ja viņš gribētu mūs pārdot policijai, viņš to nevarētu izdarīt. Adresāts saņems aprakstu un steigsies uz to vietu, bet manis tur jau sen nebūs. Un tā iznāk, ka ne man, nedz manai diplomātiskajai rezidentūrai, nedz visai Padomju Savienībai nav nekādu darīšanu ar šo lietu. Granātmetējs gulēja zemē — un vairāk nekā. Varbūt no pasaules radīšanas tas te atrodas. Tas neko nenozīmē, ka tas ir padomju granātmetējs. Varbūt amerikāņi ir to sagrābuši Vjetnamā un slēpj Alpu kalnos?

Kam tāds granātmetējs ir vajadzīgs? Ne mazākās jausmas. Skaidrs, ka tās nav rezerves kara gadījumam. Ilgai glabāšanai tiek lietoti smagi konteineri, bet šeit ir pavisam viegls iesaiņojums. Tātad tuvākajās dienās kāds to paņems. Nav izslēgts, ka tuvākajās dienās to laidīs darbā. Citādi to nāksies ilgi glabāt. Tas ir bīstami. Velns rāvis, bet šinī brīdī es veidoju cilvēces vēsturi. Kas zina, varbūt šis granātmetējs pagriezīs cilvēces vēsturi pavisam citā gultnē, RPG-7 ir spēcīgs ierocis, viegls un vienkāršs. Visi Rietumu līderi ir paslēpušies aiz bruņustikliem. Bet ja jums, kungi, ar granātu PG-7V dot virsū? Neviens bruņulimuzīns neizturētu. Var šaut no 300 metriem . Tad nu būtu gan milzīgs troksnis! Interesanti, uz ko mērķē GIP? Kam ir domātas piecas granātas? Valsts galvai? Ģenerālim? Romas pāvestam? Bet var taču apšaubīt ne tikai bruņulimuzīnu. Apkārtējās vides sargātāji var, protestējot, iešaut cisternā ar indīgu gāzi vai atomreaktorā. Miera aizstāvis var uzglūnēt konvojam ar amerikāņu atomraķetēm un nospiest gaili. Visā pasaulē saceltos tāds ļembasts. Kodolsprādziena, protams, nebūtu, bet avīzes saceltu tādu troksni, ka Rietumiem nāktos atbruņoties.

Es riņķoju pa krustceļiem, es bieži mainu ātrumu, izbraucu uz šosejām un atkal pazūdu tikko manāmos lauku ceļos. Vai mani kāds izseko? Šķiet, neviens. Kam es esmu vajadzīgs? Nevienam. » Es esmu viens. Es esmu biezā mežā uz šaura ceļa. Virs manas galvas šalc mežs. Savu mašīnu esmu atstājis ceļmalā — šaura ceļa malā. Tūristi dažreiz šeit atstāj savas mašīnas.

Es sēžu uz paugura eglēs un novēroju savu mašīnu. Izsekošanas līdz šim nebija. Bet, iespējams, policija ir iemontējusi manā mašīnā radiobāku, kura tagad sūta viņiem signālus par manu atrašanās vietu. Varbūt viņi nav sekojuši man kā parasti, bet ir turējušies aiz manis labā tālumā. Ja tas ir tā, tad drīz vien kādam ir jāparādās pie manas mašīnas. Visapkārt ir meži un kalni. Ierasties viņi var, izmantojot tikai vienu ceļu. Bet to es novēroju. Viņi kādu laiku rosīsies apkārt manai mašīnai, domādami, kādā virzienā esmu aizgājis. Tad es paņemšu savu dārgo saini un, izdarījis lielu riņķi mežā, atgriezīšos pie savas mašīnas, kad pie tās vairs neviena nebūs. Durvis es aizslēgšu no iekšpuses un riņķošu pa mežiem un kalniem. Pēc tam atgriezīšos sūtniecībā un rīt atkārtošu visu no paša sākuma.

Es atkal skatos uz pulksteni: ir pagājušas trīsdesmit minūtes. Neviens nav parādījies pie manas mašīnas. Tikai šalc priedes. Saini ar granātmetēju varētu atstāt mašīnā un tagad, kad esmu pārliecinājies, ka neviens mani neizseko, atgriezties pie mašīnas, paņemt saini un doties kalnos. Bet mana taktika ir citāda.

Es vēl dažas minūtes sēžu krūmos, ieklausīdamies meža šalkās. Neviena nav. Es uzvelku kājās gumijas zābakus, galvā uzlieku žokejcepuri ar britu labsirdīgo lauvu, uzlieku uz pleciem mugursomu: lai mani uzskata par tūristu. Rokā man ir cigārs. Es gan nesmēķēju. Pirms daudziem gadiem man to aizliedza darīt. Bet smaržīgs cigārs ir vienmēr man līdzi. Atlauzt tā galu, tabaku saberzt plaukstās un izbārstīt sev apkārt. Tas ir sveiciens jūsu sunīšiem no manis. Es ilgi brienu caur krūmiem, izeju pie strauta un brienu ūdenī pret straumi. Izsekošanas nav. Bet varbūt viņi pēc dažām stundām ieradīsies šeit ar suņiem un helikopteru.

Žēl, ka sainis ar granātmetēju ir tādas neparastas formas. Ja kāds ieraudzīs, ka no manas mugursomas slejas gaisā tāda nesaprotama, gumijā ietīta detaļa, tad viņš noteikti sapratīs, ka es esmu GIP melnstrādnieks, ka es strādāju nepateicīgajā piesegšanā par sodu tam, ka es neesmu spējīgs patstāvīgi atrast pieejas noslēpumiem.

Tāls ir mans ceļš. Kājām, kājām. Tāpat kā Specnazā. Pa strautu augšup un augšup. Brīvības cīnītāju revolucionārajām vienībām ir vajadzīgi ieroči, lai gāztu kapitālistisko verdzību. Iespējams, ka granātmetēju paņems itāļu un vācu puiši un laidīs to darbā, izdarīdami vēl vienu triecienu pa pūstošo kapitālismu. Tāls ir ceļš. Laika ir pietiekoši, lai nodarbotos ar prāta vingrināšanu. Ko tādu izgudrot, lai mani nozīmētu patstāvīgā darbā? Varbūt uzrakstīt ziņojumu 1. pārvaldes 5. virziena priekšniekam un ierosināt kaut ko oriģinālu? Piemēram, lai vācu vai itāļu puiši nozog prezidentu vai aizsardzības ministru. Tas viņiem būtu pieņemams — viņu revolucionārajiem nolūkiem, lai paceltu masu revolucionāro apziņu. Sagūstīto lai viņi tiesā savā revolucionārajā tribunālā. Lai viņam piespriež nāves sodu. Pirms soda izpildīšanas mēs varētu ar viņu parunāt: ar vīli pa zobiem — izstāsti, maita, noslēpumus!

Es brienu pa ūdeni, smaidīdams par savām fantāzijām. Protams, es to nekad neierosināšu. Dot padomus ir nepateicīga lieta. Tos, kas izvirzīja ideju, neviens nekad neatceras. Apbalvo nevis iniciatorus, bet izpildītājus. Ideja ir vienkārša. Arī bez manis līdz tai nonāks. Man ir jāizdomā kaut kas tāds, kur es būšu ne tikai iniciators, bet arī īstenotājs. Idejai ir jābūt nevis vispārējai, bet konkrētai. Pirms tās izklāstīšanas komandierim man ir jāsagatavo tūkstotis visādu sīkumu. Pirms to izstāstīt, man ir jābūt cieši saistītam ar to, lai mani neviens nespētu atstumt pie malas un uzticēt operācijas izpildi vairāk pieredzējušiem vilkiem.

Tīrs kalnu strauts čalo man zem kājām. Dažreiz izkāpju krastā, lai apietu apkārt ūdenskritumam. Tad es no jauna atlaužu gabaliņu no cigāra, saspiežu to sīkās drumstalās un izbārstu sev apkārt. Es eju tikai pa akmeņiem, neatstādams pēdas.

Šī ir tā vieta, ko es esmu izvēlējies, ko ir atzinis par labu Jaunākais līderis un ko ir apstiprinājis GIP 1. pārvaldes priekšnieks.

Slēptuve nav nedz ala, nedz slepens pagrabs. Nepavisam ne. Slēptuve ir vieta, ko viegli var atrast cilvēks, kam tā ir domāta, un ko ir ļoti grūti atrast tiem, kam tā nav domāta. Slēptuve ir vieta, kur mūsu kravu nav iespējams atklāt nejauši un kur tā nav pakļauta dabas stihijai.

Manis izvēlētā slēptuve atbilst šīm prasībām. Tā atrodas kalnos, tālu no cilvēku mājokļiem. Tā ir vieta spraugā starp klintīm. Tā ir aizklāta ar ērkšķainu krūmu biezokņiem. Šo vietu neapmeklē tūristi. Šeit nespēlējas ziņkārīgie bērni. Šeit neviens neko nebūvē. Šai vietai nedraud ne nogruvumi, nedz plūdi. Bet atrast to ir viegli. Ja ir zināms, kā to meklēt. Lūk, augstsprieguma elektrolīnija uz varen lieliem metāla balstiem. No balsta Nr. 042 ir jāiet virzienā uz balstu Nr. 041. Jāiet līdz vietai, kur vadi ir visvairāk nokārušies uz leju, un tur pagriezties pa kreisi. Tālāk vajag iet trīsdesmit metru virzienā, kas ir perpendikulārs elektrolīnijai. Ērkšķi skrāpē seju? Tas nekas. Re, krūmos ir akmeņu kaudze un melnas ogles no ugunskura, kas šeit ir dedzis daudzus gadus atpakaļ. No šejienes desmit soļus uz labo pusi. Iespiedīsimies spraugā. Re, kur akmeņu čupa. Tā ir slēptuve. Vieta ir ne visai patīkama. Mitra un drūma vieta. Ērkšķi. Pagājušo reizi, kad es šo vietu atradu, es sametu šeit visādus atkritumus, ko varēja sameklēt tuvumā: sarūsējušu konservu kārbu, pudeli, stiepļu rituli. Lai nevienam neienāktu prātā te organizēt pikniku.

Vēlreiz apskatu vietu un tās apkārtni. Kopš tā brīža, kad es šeit pirmo reizi ierados, te nekas nav mainījies. Pat konservu bundža ir iepriekšējā vietā. Es ilgi ieklausos vēja šalkās kalnu virsotnēs. Neviena cilvēka. Nosviežu no pleciem ilgajā ceļā apnikušo mugursomu. Es liku komandierim priekšā ierakt granātmetēju zemē, bet viņš pavēlēja tikai uzbērt tam virsū akmeņus, izvēloties pēc iespējas smagākus. Vēl es ierosināju noķert noklīdušu runci, atvest uz šejieni un upurēt pasaules proletariāta interesēs. Tā mirstīgās atliekas atbaidīs no šīs vietas gan medniekus, gan tūristus, gan jaunu cilvēku pārīšus, kas meklē vientuļas vietas. Šis ierosinājums ari netika apstiprināts. Komandiera pirmais vietnieks pavēlēja izmantot šķidrumu «ZRG, variants 4». Flakons ir neliels, bet smaka paliek uz ilgu laiku. «ZRG, variants 4»— tā ir sadegušas gumijas smaka, tā te saglabāsies vairākas nedēļas, atbaidot nelūgtos un nodrošinot manas pakas saņēmēja vientulību. Nu ko, veiksmi jums, drošsirdīgie cīnītāji par brīvību un sociālo taisnību!

Es ieklausos vēja šalkās un kā piesardzīgs zvērs slīdu starp klintīm.

7

Rietumeiropa man ir diezgan labi pazīstama. Kā labam mednieku sunim ir pazīstama kaimiņu birze. Es varētu strādāt par gidu Amsterdamā vai Hamburgā: paskatieties pa labi, paskatieties pa kreisi. Vīni es arī labi pārzinu, bet ne tik labi kā, teiksim, Cīrihi. Tas ir saprotams: nenodarbojies ar mīlas lietām tur, kur tu dzīvo. Protams, mani kolēģi no Romas, Bonnas, Parīzes, Ženēvas pārzina Vīni labāk par mani. Viņi te strādā, «braucot uz viesizrādēm». Bet es braucu uz viesizrādēm uz turieni. Sistēma ir visiem viena un tā pati. Visiem mums ir vienāda taktika: nevajag ķildoties ar vietējām varas iestādēm, ja ir iespējams veikt operāciju kaut kur ļoti tālu.

Šodien es strādāju Bāzelē. Ne pats es strādāju. Es piesedzu, Bāzeleir vieta, kur saiet vienā punktā Vācija, Francija un Šveice, Bāzele ir ļotiērta vieta. unikāla vieta. bāzele ir krustceles. Te tu biji Bāzelē — un jau pazudi. Te ir viegli pazust. Ļoti viegli.

Es sēžu nelielā restorānā taisni iepretī dzelzceļstacijai. Vispār Ir grūti pateikt, kas tas ir — restorāns vai alus krogs. Zāle ir sadalīta divās daļās. Vienā pusē ir restorāns. Pavisam neliels. Uz galda ir sarkani galdauti. Otrajā pusē ir alus dzertuve. Ozolkoka galdi bez jebkādiem galdautiem. Te es arī sēžu. Viens. Uz tumšā koka ir izgriezts ornaments un datums «1932». Tātad šis galds te stāvēja vēl pirms Hitlera. Labi būt Šveices pilsonim. Robeža ar Vāciju, lūk, tur atrodas. Iet taisni pa ielu. Bet kara te nav bijis nekad.

Patīkama izskata neliela auguma tantiņa noliek man priekša alus krūzi uz kartona apļa. Kā gan lai viņa, ar lielajām krūtīm, zina, ka es jau esmu uz kaujas takas? Ka sekundes pulsē man galvā, ka ne jau vienkārši tāpat es te sēžu, bet tāpēc, lai lielo pulksteni uz stacijas ēkas varētu redzēt? Kā lai viņa zina, ka pēc šī pulksteņa vēl kāds cits orientējas, kurš man nav pazīstams un nekad tāds arī nebūs? Kā lai viņa zina, ka man pirkstu gali ir nosmērēti ar krēmu MMP un tādēļ neatstāj nospiedumus? Kā lai viņa to zina, ka man kabatā ir parasts porcelāna rokturis, kādi tualetēs karājas ķēdes galā? Pavelc — un ūdens lejas ar troksni. Šis rokturis ir izgatavots GIP maskēšanas institūtā. Iekšā ir konteiners. Varbūt ar slēptuves aprakstu vai ar naudu, ar zeltu, velns viņu zina. Es nezinu, kas ir konteinerā iekšā. Bet precīzi pēc septiņām minūtēm es iešu uz tualeti un priekšpēdējā kabīnē noņemšu no ķēdes rokturi, iebāzīšu kabatā, bet tā vietā pakāršu to, kas man ir kabatā. Kāds, kas pašreiz arī skatās uz stacijas pulksteni, ieies šinī kabīnē pēc manis, noņems rokturi ar konteineru, bet tā vietā pakārs parasto. Pašreiz tas ir viņa kabatā. Laikam arī viņš to tur pirkstos, kas ir nosmērēti ar krēmu MMP. Visi trīs rokturi ir kā dvīņi. Maskēšanas institūts nekuļ tukšu ūdeni.

Lielā pulksteņa rādītāji mazliet iedrebas. Vēl sešas minūtes. Blakus dzelzceļstacijai notiek liela vēriena būvdarbi. Paplašina stacijas ēku vai būvē jaunu viesnīcu. Būvi var redzēt caur stalažām — kaut kas elegants, kaut kas līdzīgs tornim. Sienas no brūna metāla, logi arī tumši, gandrīz brūni. Augstu debesīs redzami strādnieki oranžkrāsas kaskās — tērauda džungļu mērkaķi. Bet uz karnīzēm tup baloži. Re, viens balodis lēni un sasprindzināti nogalina savu biedru. Ar knābi pa pakausi plauks, plauks. Mazliet pagaida. Un atkal ar knābi pa pakausi. Balodis ir riebīgs putns. Nedz vanagi, nedz vilki, nedz krokodili nenonāvē prieka pēc. Baloži nogalina tikai tādēļ. Nogalina savus brāļus vienkārši baudas pēc. Nogalina ļoti lēni, lai pagarinātu baudu.

Ak, ja būtu man rokās Kalašņikova automāts! Pagrieztu aizsargsektoru uz leju automātiskai šaušanai. Aizslēgu ar rāvienu atpakaļ — un piepildītu ar baigu bliukšķēšanu miegainās Bāzeles stacijas laukumu. Dotu virsū ar garu rejošu automāta kārtu balodim — slepkavai. Ar svinu to izsmērētu, izsvaidītu. Pārvērstu par spalvu un asins piku. Bet man nav līdzi automāta. Es neesmu Specnazā, bet aģentūras informācijas iegūšanas daļā. Žēl gan. Bet es patiesi nogalinātu un neiedomātos, ka, glābdams mazspēcīgo no drošas nāves, es glābju arī slepkavu. Raksturs tiem visiem ir vienāds. Baložu raksturs. Atžilbs. Atgūs elpu. Atradīs kādu mazāk spēcīgu un sāks ar knābi dauzīt pakausi. Zina taču, nelietis, kur knābāt. Tāds pats profesionālis kā bende no NKVD.

Balodis ir riebīgs putns. Bet ir taču ļaudis, kas šo aukstasinīgo slepkavu uzskata par miera simbolu. Kāpēc gan ne krokodilu vai anakondu uzskatīt par tādu? Anakonda ir miermīlīgs zvērs. Nogalina tikai pārtikai. Paēdusi tā guļ. Spīdzināšanā baudu nemeklē. Un savas māsas neslepkavo.

Vārgais balodis uz karnīzes izpletis spārnus. Galva tam pavisam karājas. Stiprais balodis ir saņēmis visus spēkus. Piebeidz. Sitiens. Vēlreiz sitiens. Viņam spēcīgi sitieni. Knābja gals ir asiņains. Nu, tu savu darbu beidz, bet man ir laiks. Uz tualeti. Uz pilnīgi slepenu operāciju aģentūras piesegšanai.

8

Es nezaudēju laiku. Kad es kādu piesedzu Vācijā, es domāju par to, kā pašam piekļūt klāt vācu noslēpumiem. Kad es esmu Itālijā, es domāju par pieeju itāļu noslēpumiem. Bet Itālijā var savervēt arī amerikāni, ķīnieti vai austrieti. Man ir vajadzīgi tie, kam pieder valsts noslēpumi. Pašreiz esmu atgriezies no Bāzeles un ziņoju Navigatoram par operācijas rezultātiem. Parasti ziņojumu pieņem Jaunākais līderis, bet šodien Navigators klausās personiski. Acīmredzot piesegšana ir ļoti svarīga. Nepalaizdams garām izdevību, es ziņoju par saviem priekšlikumiem, kā iegūt slepenus dokumentus par sistēmu «Florida». «Florida» ir pretgaisa aizsardzības sistēma Šveicē. Šveices «Florida» ir ķieģelītis. Bet no dūži tādiem pašiem ķieģeļiem ir izveidota pretgaisa aizsardzības sistēma ASV. Ja iepazītos ar kādu Šveices seržantu, tad daudz kas kļūtu skaidrs amerikāņu sistēmā .. .

Navigators raugās manī ar smagnēju skatienu. Acīs ir svins — un nekā vairāk. Viņa skatiens ir tāds pats kā bullim, kas ilgi skatās uz jaunu toreadoru, pirms to pacelt uz saviem varenajiem ragiem. Domas no tāda buļļa skatiena sāk jukt kopā. Man ir tā personāla vārdi un adreses, kas strādā Šveices pretgaisa aizsardzības sistēmas komandpunktā. Es zinu, kā var iepazīties ar seržantu. Bet viņš nomāc mani ar savu skatienu, man sajūk pātari, un es aizmirstu manu spriedumu stingro kārtību.

—   Es pacentīšos to izdarīt.

Viņš klusē.

—   Es paziņošu par visām detaļām . ..

Viņš klusē.

Viņš ievelk plaušās veselu kubikmetru gaisa un tūlīt ar lielu troksni kā valzivs to izelpo:

— Uz piesegšanu.

Aģentūras piesegšana ir it kā salds sīrups mušai. It kā nekā riskanta, viss ir salds, bet ārā no tā netiksi. Spārni kļūst smagāki. Tā šinī sīrupā arī nosprāgsi. Tikai tas kļūst par īstu izlūku, kas ir spējīgs no tā izrauties ārā. Genka — konsuls, piemēram. Viņš atbrauca uz Vīni kopā ar mani. Pilsētas apgūšanai mums atvēlēja trīs mēnešus. Tā, lai mēs pārzinātu pilsētu labāk par Vīnes policiju. Pēc trim mēnešiem mums eksāmens: desmit sekundes apdomāšanai — kas atrodas uz laukuma Lugerplatz? Visu veikalu, viesnīcu, restorānu nosaukumus, numurus autobusiem, kas tur apstājas,— visu to nosauc. Ātrāk! Bet varbūt tur nevienas viesnīcas nav? Ātrāk, ātrāk! Pazīt pilsētu labāk par vietējo policiju! Nosauc visas ielas, kas šķērso Taborielu! Žigli! Cik pieturu? Cik pasta kastīšu? Ja brauc virzienā uz .. . kas ir pa kreisi? Kas? Kas? Kā? Kā? Kā?

Eksāmenus mēs pēc otrā gājiena nolikām. Ja nenoliksi pēc trešā gājiena, tad sūtīs atpakaļ uz Padomju Savienību. Pēc eksāmena mani tūlīt nozīmēja strādāt piesegšana. Bet viņu ne. Viņš, kamēr pētīja pilsētu, bija paspējis iepazīties ar kādu afēristu, kas tirgoja pases. Pases ir pusviltotas vai tīras veidlapas, vienkārši nozagtas no tūristiem. GIP 17. virziens iepērk milzīgos daudzumos pases un citus personiskos dokumentus: diplomus, vadītāja apliecības, zaldātu grāmatiņas. Ne jau lietošanai. Pētīšanai — kā paraugus jaunu dokumentu izgatavošanai. Visiem šiem papīriem, protams, nav visai augsta vērtība — tā nepavisam nav visaugstākā aģentūras darba klase. Bet ar visu to — mani nozīmē aģentūras piesegšana. Genku — ne: piegādā savas velnišķīgās pases. Kamēr Genka strādāja ar pasēm, viņam bija pietiekoši daudz laika. Viņš laiku nezaudēja. Viņš vēl ar kādu iepazinās. Un tad mani nozīmēja piesegt Genkas operācijas, piesegt viņam asti. Es pēc viņa randiņiem saņēmu kaut kādas mapes un vedu tās uz sūtniecību. Ja kādu arestēs pie sūtniecības ieejas, tad tas būšu es, nevis Genādijs Mihailovičs. Bet viņš staigā tīrs. Vēlāk viņam parādījās nopietnāki uzdevumi. Viņš brauc uz operāciju, bet viņu piesedz pieci vai pat septiņi kurti. Gadu vēlāk viņam piešķīra pirmstermiņa apakšpulkveža pakāpi. Kā majors viņš staigāja tikai divus gadus.

Es neesmu skaudīgs, nedz greizsirdīgs. Lai tev, Genka, veicas. Tīras tev debesis! Es, Genka, arī drīz izkulšos ārā no piesegšanas.

Pulkstenis ir astoņi vakarā. Es steidzos mājup. Četras stundas gulēt, bet naktī — uz piesegšanu.

. .. Navigators man smaida. Pirmo reizi daudzu mēnešu laikā.

—  Beidzot! Es vienmēr zināju, ka tu iziesi uz patstāvīgu ceļu. Kā tur ar viņu iepazinies?

—  Nejauši. Es strādāju piesegšana Insbrukā. Atgriežos mājās. Nolēmu pameklēt vietu rezerves slēptuvei. Apstājos pie ceļa. Izraugu vietu. Laba. Nolēmu atgriezties. Pakaļ riteņi uz grunts. Grunts ir slapja. Riteņi buksē. Mugurpusē nogāze. Pats netieku no vietas. Stāvu ceļmalā, saucu palīgā. Visi brauc garām. Apstājas kāds «Fiat-132». Vadītājs ir viens mašīnā. Palīdz. Mazliet pastumj mašīnu. Tieku ārā no dubļiem. Bet viņu visu apšļācu ar dubļiem — pārāk lielu gāzi devu virsū. Gribu atvainošanās pēc iedot viņam viskija pudeli, bet pārdomāju. Atvainojiet, es viņam saku, atvainojiet, aiziesim uz restorānu. Savedīsiet uzvalku kārtībā. Vakars uz mana rēķina. Ielūdzu.

—  Piekrita?

—  Jā.

—  Viņš jautāja, kas tu esi?

— Nē, viņš tikai apvaicājās, kur es dzīvoju. Es atbildēju, ka Vīnē. Es taču tagad tiešām dzīvoju Vīnē.

— Vai tev bija diplomātiskais numurs?

— Nē. Es strādāju piesegšana. Uz svešas mašīnas. Navigators groza rokās vizītkarti. Viņa priekam nav gala.

Inženieris. «Oto Velara». Vai katru dienu GIP ģenerālis tur rokās tādu vizītkarti? «Oto Velara»! Zelta dibens. Varbūt kāds arī pienācīgi nenovērtē Itāliju kā ģeniālu domātāju dzimteni, bet tikai ne GIP. GIP zina, ka itāļiem ir domātāju galvas. Ģeniālu Izgudrotāju galvas. Maz kuram ir zināms, ka Itālijai pirmskara gados bija neredzēti augsts tehniskais līmenis. Itālija karoja ne visai spoži, tas neļauj saskatīt itāļu sasniegumus kara tehnikas jomā. Bet šie sasniegumi, it sevišķi aviācijas, zemūdeņu un ātrgaitas kuteru jomā, bija vienkārši apbrīnojami. GIP pulkvedis Ļevs Maņevičs pirms kara nogādāja uz Padomju Savienību vairākas tonnas ļoti svarīgas tehniskas dokumentācijas. Itālija! Itālija ir neatzīts ģēnijs jūras kara tehnikas jomā. Varbūt kāds tam arī netic, bet GIP tic. «Oto Velara». Inženieris.

—   Bet vai viņš nav fiktīvs?— Navigatoram tādai iespējai nepavisam negribas ticēt, bet šo jautājumu viņam ir jāuzdod.

—   Nē!— es karsti iesaucos.— Viņš tika pārbaudīts. Un arī radio kontrole neko aizdomīgu nav atklājusi.

—   Saglabā aukstasinību. Tādā lietā ir vajadzīga auksta galva, a viņš nav viltus inženieris, tad tā tev ir liela veiksme.

— To es arī pats saprotu.

— Labi,— saka Navigators.— Mēs neko nezaudējam. Steidzīgi sastādi «pārbaudes lapu». Vai līdz rītam paspēsi?

— Es nakti strādāju piesegšanā.

Viņš saviebjas. Pēc tam paceļ telefona klausuli un runa, neuzgriezis nekādus numurus:

—   Ienāc pie manis. Ienāk Jaunākais līderis.

—   Viktor Andrejevič, nomaini rīt ar kādu.

—   Nav ar ko, biedri ģenerāli.

—   Padomā.

—   Ja tikai ar Genādiju Mihailoviču?

—   Ar konsulu?

—   Jā.

— Nozīmē viņu piesegšanā. Lai pastrādā piesegšanā, viņš ir sācis sevi pārvērtēt. Viktoru Andrejeviču no jebkādas piesegšanas atbrīvot. Viņam iezīmējas ļoti interesants variants.

9

Atbildes šifrogramma atnāca pēc divām dienām. Navigatoram nepavisam negribas šķirties no «Oto Velara», no firmas, kura būvē brīnumātrus un jaudīgus karakuģus. Navigatoram negribas lasīt man šifrogrammu. Viņš vienkārši atkārto GIP komandpunkta priekšnieka atbildi: «Nē». Šifrogramma nepaskaidro, kāpēc «nē». «Nē» katrā ziņā nozīmē, ka viņš ir personība, kas zināma lielajam GIP kompjūteram. Ja par viņu nekas nebūtu zināms, tad atbilde būtu pozitīva: pamēģiniet. Žēl gan. Negribas tādu cilvēku zaudēt. Bet komandierim laikam ir žēl manis. Varbūt pirmo reizi žēl. Viņš redz, ka es rautin raujos varjagos. Un viņam galīgi negribas mani grūst atpakaļ kurtos.

Viņš klusē. Bet es taču saprotu, ka piesegšanā ir mežonīgs roku trūkums.

—   Es, biedri ģenerāli, rīt strādāju piesegšanā. Atļaujiet iet?

—   Ej.— Un pēkšņi smaida.— Tu zini, nav slikta bez laba.

—   Man, biedri ģenerāli, ir vienmēr sliktums bez labuma.

—   Nekādā ziņā. Tev aizliedza ar viņu satikties, tas ir slikti. Bet pie mūsu pieredzes bagātībām mēs pielikām klāt vēl vienu graudiņu.

—   ?

— Tev bija nepatikšanas, un caur tām tu iepazinies ar interesantu cilvēku. Mūsu darbā visgrūtākais ir pirmais iepazīšanās mirklis. Kā pieiet cilvēkam klāt? Kā iesākt sarunu? Ka nostiprināt pazīšanos? Turpmāk, kad atradīsi interesantu cilvēku, triec pa viņa mašīnu ar savējo. Tā tev būs kontakts. Lai dod tev adresi. Bet tu atvainojies. Uzaicini iedzert. Par ko tu interesējies? Monētas? Markas? Man ir viena . . .

— Vai jūs, biedri ģenerāli, esat ar mieru maksāt par sadauzītajām mašīnām?—es smejos.

—   Esmu ar mieru,— viņš atbild nopietni.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

1.Bija gan laiki! Bet tie ir pagājuši.

Bija gan laiki! Bet tie ir pagājuši. Tie nu gan bija laiki! Bija Sarkanā armija un pret to — Baltā Armija. Bija vēl Zaļā armija. To komandēja batjka Foma Mokrouss. Zaļie bija labi karotāji. Bet, par nelaimi, noticēja sarkanajiem, apvienojās ar tiem Sarkanzaļo armijā. Te tad tie ari dabūja galu. Bet armija no jauna tika nosaukta par Sarkano.

Tie bija labi laiki. Iegribējās iet pie sarkanajiem — lūdzu. Vairs negribējās — varēja aizlaisties pie baltajiem vai vēl pie kādiem. Grupas bija visādas: grigorjevieši, antonovieši, petļurieši. Bet vislabākā bija Ukrainas Revolucionārā sacelšanās armija — URSA. URSA bija gan armija, gan valsts. Filozofija ir vienkārša: valsts loma — aizstāvēt iedzīvotājus no ārējiem ienaidniekiem, tas ir viss. Pašā valstī — katrs pats sev kungs. Dari, ko gribi, tikai citus neaiztiec. Ja uzbruks ienaidnieki — valsts veido armiju, tikai brīvprātīgie. Ja negribi par savu brīvību karot — kļūsti par vergu. Tāda, lūk, bija kartība URSA.

Mūsu mājās visi veči atceras tos labos laikus. Un atceras arī tās armijas vadītāju — Ņestoru Ivanoviču Mahno. Veči saka, ka Ņestors Ivanovičs nebija tāds, kā viņu tēlo sarkanie savās filmās, Runā, ka viņš esot bijis jauns puisis. Es pēc tam pārbaudīju pēc enciklopēdijas. Vecie vīri nemelo —1918. gadā Ņestoram Ivanovičam vēl nebija pat trīsdesmit. Tiesa, mati viņam bija gari. Izlaisti pār pleciem. Zemnieki viņu uzskatīja par svēto. Meta krustus, kad ieraudzīja.

Brauc Ņestors Ivanovičs pa Jekaterinoslavas pilsētu ar četriem melniem zirgiem. Drūms. Viņam acīs ir dziļa doma. Četrjūgu ar melnajiem zirgiem tur grožos Lielais Mēmais. Ņestors Ivanovičs ir klibs un tādēļ uz zirga nejāj: brauc tačankā blakus ložmetējam. Bet Lielais Mēmais ir vienmēr blakus. Viņš batjkam Mahno ir gan kučieris, gan miesassargs, gan galma bende, viņa tiesas spriedumi ir vienmēr īsi.

Brauc Ņestors Ivanovičs — zemnieki klanās viņam līdz jostai, viņš ir savējais: zemnieku cars. Uz viņu ložmetēju tačankas no mugurpuses ir uzraksts, veidots no sudraba nagliņām: «Nē, tu mani nepanāksi!» No priekšpuses: «Nē, tu mani nesaņemsi!» Bet līdzās batjkas tačankai jāj: batjka Maksta, Nikolajs Meļņiks, Griška Antikrists, Nikodims Pustovoits un vēl Ļevs Andrejevičs Zadovs — izlūkošanas priekšnieks. Izlūkošana URSA bija visaugstāko pasaules standartu līmenī. Neizdevīgos apstākļos Ņestors Ivanovičs nekad kaujā neiesaistījās. Izvairījās. Pazuda. Viņa armija izklīda. Lielgabalus un ložmetējus noslēpa gravās, zirgi ganījās pa pļavām, ložmetēju tačankas veda meičas uz gadatirgu. Vīri sēdēja mājās. Saulgozī. Smaidīja.

Mahno armija atšķīrās no visām citām ar savu aso humoru un smaidīšanu. Pats Ņestors Ivanovičs bija liels jokdaris. Piere liecināja par dziļu domu, bet acīs dzirkstīja Jautri velnēni. Par labu joku viņš apbalvoja kā par uzvaru kaujā. Ņestors Ivanovičs bija brašs karotājs! Viņš savāca savu armiju vienas nakts laikā spēcīgā dūrē un sita ar to pa visvājāko vietu. Viņa armija bija septiņpadsmit kavalērijas divīziju. Pilsētas drebēja no viņa jātnieku armijas pakavu dipoņas. Bet, ja laime pagrieza viņam muguru, batjko deva svilpienu — un atkal viņa armija izklīda, noslēpās, pazuda līdz pirmajai tumšajai naktij.

Batjkam Mahno neviens neko nevarēja padarīt. Bet viņš noticēja sarkanajiem. To gan batjkam nevajadzēja darīt. Bija gan atradis, kam ticēt. Mahnoviešu kavalērija kopā ar sarkanajiem iebruka Krimā kaut baltos. Bet, tiklīdz baltos sakāva, Pirmā jātnieku armija pēkšņi pagriezās pret savu sabiedroto. Jātnieku armija! Kaila stepe. Divdesmitā gada novembra beigas. Jātnieku armija! Lavīna. Pakavu dipoņa bija dzirdama desmitiem verstu tālumā. Stepe bija jau sasalusi. Stepe bija it kā bezgalīga betona lauks. No apvāršņa līdz apvārsnim. Sarkanie nešāva un pat «urā» nekliedza. Desmitiem tūkstošu asmeņu tika ar svilpieniem izrauti no makstīm, lai spoži laistītos saulē. Un devās uz priekšu. Jātnieku armija! Rāvās uz priekšu. Aurošana un svilpšana. Cilvēks pūli paliek par zvēru. Un ari zirgs. Lido putas. Zirgi kā zvēri! Ļaudis kā zvēri! Asmeņu šņākšana. Neciešams mirdzums. Pakavu dipoņa. Sarkano kavalērijas divīzijas ar lielu loku apgāja mahnoviešu armiju, atgriezdama atkāpšanos, bet visa Jātnieku armija — taisni pa pieri. Aulēkšos. Negaidīti. Pret sabiedroto! Cērt galvas nost! Uz priekšu! Atsevišķā speckavalērijas brigāde gūstekņus turpat uz vietas sacirta ar asmeņiem, gūstekņus un arī savējos. Tos, kas kaujā nebija kļuvuši par zvēriem. Cērt nost galvas!

Ņestors Ivanovičs pagrieza trīssimt astoņdesmit ložmetēju tačankas. Četrsimt sešpadsmit viņa ložmetēju raidīja pretī Pirmajai jātnieku armijai svina viesuļuguni. Bet par vēlu. Par vēlu. Kam tu, Ņestor Ivanovič, noticēji? Par vēlu. Tu nekad neiesaistījies kaujā neizdevīgos apstākļos. Tu gāji prom, izvairījies. Bet te — uz kurieni aiziesi no sabiedrotā? Cērt nost galvas! Aizrijās 6. kavalērijas divīzija ar pašas asinīm. Līķu kalni. Ievainoto nebija. Ievainotos bradāja zirgi. Pirmā jātnieku armija gāja kā lavīna! Tai nebija laika apiet apkārt saviem ievainotajiem. Cērt nost galvas! Nevajadzēja tev, Ņestor Ivanovič, tiem noticēt. Nevajadzēja. Es tiem nenoticētu. Es tiem āri tagad neticu.

Vai zini, Ņestor Ivanovič, es gan pie sarkanajiem dienēt nebūtu gājis. Es būtu nostājies zem taviem melnajiem karogiem. Bet tevis nav, un nav arī citas armijas, izņemot Sarkano. Un nekur neaizbēgsi. Ir aizgājuši tie slavenie laiki. Faktiski maz kas ir mainījies. Katrs pats sev vervē bandu. Tikai to nesauc par bandu, bet par grupu. Tiesa, grupas cita citu ar zobeniem nebendē nost, bet no tā jau nav vieglāk. Agrāk vismaz bija skaidrs, kurš ir baltais, kurš zaļais. Bet tagad ikviens ērtības dēļ sevi ir ieskaitījis sarkanajos. Bet ikviens sarkanais pārējiem sarkanajiem netic. Pārējie sarkanie ir viņam sabiedrotie tāpat, kā Pirmā jātnieku armija bija sabiedrotais batjkam Mahno.

Slikti laiki. Visi ir biedri. Visi ir brāļi. Bet, kad cilvēks cilvēkam ir draugs, biedrs un brālis, kā uzminēt, no kurienes tu paņemsi sitienu? No kurienes tev gāzīsies virsū lavīna un sabradās tevi ar pakaviem?

2

Aģentūras piesegšanas muklājs iesūc mani arvien dziļāk. Ara netiksi.

Ja mūrnieks mūrē sienu, tad pat viņam pēc likuma ir vajadzīgi trīs palīgi: javas maisītājs, ķieģeļu padevējs, un ķieģeļu dauzītājs — ja ir vajadzība ķieģeli pāršķelt divās daļās. Aģentūras Informācijas iegūšanā ir vajadzīgi daudz vairāk palīgu katram strādājošajam. Un ikviens no viņiem grib kļūt par mūrnieku, nevienam negribas būt par palīgu. Bet par meistaru vari kļūt, tikai pierādījis, ka proti pats veikt darbu meistara līmenī vai vēl labāk. Bet kā to izdarīt, ja aģentūras piesegšana atņem visu brīvo laiku? Visas naktis. Visus svētkus. Visas brīvdienas.

Nikolajs Viktorovičs Podgornijs, padomju prezidents, ir pazudis. Izgarojis. Bija. Tagad vairs nav. Protams, prezidents ir tikai bandinieks. Prezidents nav nekas. Prezidents kā aizsegs. It kā padomju sūtnis. Staigā lepns pa sūtniecību. Runā ar augstām personām. Spiež rokas. Smaida. Bet lēmumus nepieņem. Un pie ieliem noslēpumiem netiek pielaists. Smaidi un spied rokas. Tāds ir tavs darbs. Bet mums ir tiešais subordinācijas kanāls. Navigators sniedz atskaiti GIP priekšniekam. Tas — Ģenerālštāba priekšniekam. Bet tas savukārt — Centrālajai Komitejai. Bet sūtņi un prezidenti kalpo maskēšanai. Tie ir tikai aizsegs.

Bet, velns rāvis, ja prezidents, kaut arī fiktīvs, pazūd, ja viņu atceras tikai vienu dienu, vai tad kāds atcerēsies mani, ja es pēkšņi pazudīšu?

Padomju kara atašejs Vīnē ir pazudis. Ir izgarojis. Viņu aizveda mājās. Uz Padomju Savienību. Evakuēja, kā pie mums izsakās.

GIP un KGB virsnieki tiek evakuēti gadījumos, kad viņi ir pielaiduši lielas kļūdas, kad viņi neko nedara, un arī tad, ja ir aizdomas par neatļautiem kontaktiem vai gatavošanos bēgt.

Par ko evakuēja kara atašeju, man nav zināms. Par to nekad neraksta. Ir pazudis — un viss. Nav vairs. Aizbraucis atvaļinājumā un nav vairs atgriezies. Padomju Savienība ir liela. Kaut kur ir pazudis.

Viņa zaļais mersedess ir pārgājis mantojumā jaunajam kara atašejam pulkvedim Cvetajevam. Jaunais kara atašejs ir lepns. Uzskata sevi par priekšnieku. Mūsu kaimiņi no KGB domā, ka viņš ir jaunākais līderis. Bet pie mums, kā jebkurā slepena organizācijā, oficiāli ieņemamais amats neko nenozīmē. Mums ir sava hierarhija. Slepena. Pagrīdes. Pasaulei neredzama.

Pastaigā, pulkvedi, padižojies. Bet sargies, drīz tevi Navigators izsauks savā kabinetā. Uz lauvas ādu. Viņš tev, pulkvedi, ļoti laipni paziņos, ka tu esi pakļauts ne Navigatoram personiski, ne Jaunākajam līderim un pat ne parastajam Navigatora vietniekam, bet vienkārši vienam no ļoti veiksmīgiem GIP vilkiem, vienam no mūsu varjagiem. Bet tāds var būt ikviens, piemēram, tavs palīgs. Oficiāli, ļaužu acu priekšā, tu smaidīsi un spiedīsi rokas, bet kara atašeja palīgs majora vai apakšpulkveža pakāpē tev sekos un nesīs tavu portfeli. Tu ar mersedesu, viņš ar fordu. Bet tas ir tikai oficiāli. Bet tam, kas notiek oficiāli, visu acu priekšā, nav nekāda nozīmes. Mafijas galva pa dienu var izlikties par viesmīli. Bet tas nepavisam nenozīmē, ka restorāna direktoram ir lielāka ietekme Pie mums GlPā ir tā pati sistēma. Ārējie rangi un atšķirība nespēlē nekādu lomu. Butaforija. Taisni otrādi, savus līderus un vistaisnīgākos virsniekus mēs novācam no skatuves ēnā, izvirzot priekšplānā uzpūtīgus augstmaņus. Bet aiz kulisēm mums ir savi rangi, savas atšķirības, sava vērtību skala. Te, aiz kulisēm, varjagi valda pār kurtiem. Varjags plēš rīkles. Varjags sadabū noslēpumus Viņu vajag piesegt. Tavs palīgs ir jau izsities varjagos. Bet tu pulkvedi, esi vēl tikai kurts. Šakālis. Sešnieks. Bobiks. Tuziks. Tu ar savu mersedesu piesegsi savu palīgu. Par sīkām kļūdām major tevi publiski izsmies visas mūsu informācijas iegūšanas brālības klātbūtnē. Par lielām kļūdām ieliks cietumā. Viņš iegūst noslēpumus GIP vajadzībām. Bet tu tikai viņu piesedz. Viņš dos par tevi raksturojumu. Tavs liktenis ir viņa rokās. Ja kļūdīsies — pazudīsi. Tevi evakuēs — kā tavu priekšteci. Bet pagaidām smaidi, kurt, pazole, sunīti. Un neaizmirsti, pēc trim mēnešiem būs eksāmens pilsētas zināšanā. Jābūt simt pareizām atbildēm. Kļūda atbildē var radīt kļūdu aģentūras piesegšanā. Bet tas nozīmē iekrišanu, skandālu, Centrālās Komitejas komisiju, konveijeru, cietumu. Bet, ja noliksi eksāmenu, tad tevi, pulkvedi gaida darbs piesegšanā. Piesegsi astes. Bez brīvdienām. Bez svētkiem. Bez gaismas stara, bet pagaidām smaidi.

3

Aģentūras piesegšanā mēdz būt tiešā un vispārējā. Tiešā piesegšanā šodien strādā visa mūsu jaukā rezidentūra. Visa cirtne. Viss suņu bars.

Visu piesegšanu koordinē personiski Navigators. Bet vispārējā piesegšanā strādā Padomju Sociālistisko Republiku Savienības sūtnis un ģenerālkonsuls. Viņiem, kas strādā vispārējā piesegšanā, nav ne mazākās jēgas par to, kas notiek. Vienkārši no Centrālās Komitejas (to sauc —«no instances») viņi saņem šifroteļegrammu: piesegt, pasargāt, atmazgāt. Ja mēs, tiešā piesegšanā, pielaidīsim kļūdu, tad vispārējā piesegšanā mūs glābs ar dūmu aizsegu. Tāpat kā astoņkājis izvairās no ienaidnieka, izmantojot necaurredzamu aizsegu. Sūtnis un ģenerālkonsuls kliegs, sacels traci, apvainodami Austrijas policiju neslavas celšanā un provokācijās, noliegs visu, lai kas tas būtu. Viņi bezkaunīgi skatīsies acīs, tēlodami aizskartu nevainību. Viņi draudēs ar draudzīgu attiecību pasliktināšanos un starptautiskā saspīlējuma atslābuma beigām. Viņi atcerēsies, ka Sarkanā Armija nesavtīgi atbrīvoja Austriju. Viņi atcerēsies kara upurus un nacisma noziegumus. Tāds ir viņu darbs. Viņi ir domāti tam, lai piesegtu mūsu atkāpšanos, ja mēs pielaidīsim kļūdu.

Bet pagaidām mēs neesam kļūdījušies. Pagaidām viss iet labi. Operācija, ko mēs pašreiz veicam, prasa vairāku rezidentūru Spēkus, tanī piedalās visi informācijas iegūšanas virsnieki no katras rezidentūras, kas ir iesaistītas operācijā: caur Austriju tiek vests dzinējs, kas paredzēts tankiem.

Tas ir jau ticis caur vairākām valstīm. Kā tranzītkrava. Galamērķis — Turcija. It kā esot. Austrija ir pēdējais grūtais posms šinī sarežģītajā maršrutā. Tālāk tas virzīsies uz Ungāriju, bet pēc tam krasi mainīs maršrutu.

Tanku motors sver pusotras tonnas. Mūsu varjagi ir to nozaguši kādā valstī un pārveduši pāri robežai ar kādu citu nosaukumu. Tas ceļo jau labu laiku, šķērsodams robežas, katru reizi mainīdams savu nosaukumu, tāpat kā GIP nelegālais aģents maina pasi, šķērsodams robežu.

Pašreiz konteiners ar tanku dzinēju atrodas Austrijā. Te tas ceļo ar nosaukumu «eksperimentālā enerģētiskā iekārta irigācijas drenāžsistēmām». Āzijas un Āfrikas valstīs ir bads! Laidiet cauri «eksperimentālo enerģētisko iekārtu»! Lai trūcīgās valstīs atrisina pārtikas problēmu!

Nervozs darbs. Smags darbs. Tas, kuram nav darīšanu ar smagu kravu tranzītu pāri valsts robežai, pat nespēj iedomāties, cik daudz birokrātu tajā ir iesaistīti! Taču GI pārvaldei jābūt drošai, ka neviens no tiem nenojauš par patieso «eksperimentālās enerģētiskās iekārtas» mērķi. Bet tam no viņiem, kas tomēr kaut ko pēkšņi nopratīs, ir nekavējoties jāsaņem varen liels honorārs par atjautību un jāizliekas, ka ne par ko nenojauš. Katrs no tiem GIP ir jākontrolē vismaz no tālienes. Tieši ar to mēs nodarbojamies.

Kāds no mūsu varjagiem urbj caurumu ordeņa vietai. Tanku dzinējs. Visjaunākais. Ne kopēšanai, protams. Pētīšanai. Tāpat kā amerikāņu konstruktoram, kas projektē sacīkšu mašīnas, ļoti noderētu papētīt visjaunāko japāņu dzinēju.

Velns rāvis, kur man sadabūt kaut ko līdzīgu? Interesantu lietu ir ļoti daudz. Dažreiz nemaz nav tik grūti tās iegūt. Bet informācijas dienests pērk trīs četrus vienādus paraugus vai dokumentus dažādās vietās pasaulē — un viss. Vairāk nevajag. Šiem vajag visjaunāko, to, ko neviens nevar dabūt. Dažreiz kāds piedāvā kaut ko ārkārtīgi interesantu, bet GIP tomēr atsakās no tā: paldies, bet GIP diplomātiskā rezidentūra Tunisā strādā ātrāk. Paldies, mums jau tas ir.

GIP nozīmē nežēlīgu konkurenci. Izdzīvo visstiprākie.

4

Lēni rit laiks: tik, tak, tik, tak. Nakts. Bet pie mums Cirtnē ir vienmēr viena un tā pati krāsa: gaišzilā. Var regulēt gaismas spilgtumu. Bet no tā krāsa nemainās. Viss, kā iepriekš, paliek gaišzilā krāsā. Pulkstenis ir 2.43. Jāpastaigājas, lai aizdzītu miegu, Parasti rezidentūru telpās nav nekādu logu. Pie mums Vīne milzīgajā ēkā ir tikai trīs logi. No kopējās darba zāles ir jāiziet koridorā, tālāk augšā pa trepēm, garām fotoatšifrētāju laboratorijai iekšā koridorā «S» un no turienes augšā pa trepēm. Četrdesmit astoņi pakāpieni. Un te mums ir pavisam neliels koridors, kas ved pie antenu centra varenajām durvīm. Šinī koridorā arī ir tie trīs logi. Šo vietu iesaukuši par Ņevas prospektu. Laikam gan tādēļ, ka pēc ilgas sēdēšanas mūsu kazemātu dzīlēs katrs cenšas pagrozīties saulītē uz šī mazā laukumiņa. Starp šo laukumiņu un mūsu darba telpām atrodas desmitiem durvju, betona pārsegumu un sienu. Šeit nav atļauts apspriest slepenus jautājumus. Neskatoties uz to, šie trīs logi ir aizsargāti tāpat kā GIP telpu logi. No ārpuses tie ne ar ko neatšķiras no visiem citiem logiem. Tādi paši režģi kā visur. Bet mūsu logi ir mazliet necaurspīdīgi. Tādēļ no ārpuses ir ļoti grūti saredzēt, kas notiek iekšpusē. Stikli ir ļoti biezi. Lai nevarētu izsist. Pie tam vēl biezs stikls mazāk vibrē un nevar kalpot kā membrāna, ja uz to raidītu spēcīgu elektromagnētisko staru kūli. Stikls ir izgatavots it kā ne visai kvalitatīvi. Vienā vietā drusciņ biezāks, citā — mazliet plānāks. Bet arī tas darīts ar nolūku. Stikla nevienādais biezums ir aprēķināts skaitļošanas mašīnā. Kāds par nelīdzenā stikla izgudrošanu ir saņēmis prēmiju. Ja pat mūsu logu stikli tiktu izmantoti kā membrāna, tad nelīdzenais stikls izkliedētu atstaroto kūli haotiski, tādējādi nedodams iespēju nodrošināt apmierinošu uztveršanas kvalitāti. Kaplodziņu, mums te, protams, nav. Te ir speciālas ventilācijas sistēmas. Tās tiek apsargātas, un es maz ko par tām zinu. Skaidrs, ka logi šim nolūkam nekādā veidā netiek izmantoti.

Katram logam ir trīs stikli. Rāmji ir no metāla. Starp metāliskajām detaļām ir blīves. Tas viss ir paredzēts, lai pēc iespējas samazinātu vibrēšanu. Iekšējie un ārējie stikli izskatās kā parastie logu stikli, bet, ja ieskatās vērīgāk vidējā rāmī, tad var ieraudzīt, ka stikli neatrodas vienā plaknē. Katrs stikls ir mazliet noliekts un nedaudz pagriezts frontāli. Katram stiklam ir savs nolieces leņķis. Katrs leņķis arī ir aprēķināts ar skaitļošanas mašīnu. Tas ir veikts ar nolūku novērst iespēju izmantot logus kā noklausīšanās mērķi. Sienas, protams, ir vēl labāk aizsargātas. Sevišķi tur, apakš zemes, Cirtnē. Aiz logiem vēl arvien ir tumša lakts. Es to zinu. Es esmu atnācis uz šejieni tikai tādēļ, lai pastaigātu pa trepēm un gaiteņiem. Es esmu dežurējošais virsnieks, un es nedrīkstu gulēt.

Visa nakts maiņa strādā praktiski bez manas piedalīšanās un iejaukšanās. Grupa «TS» pastāvīgi, dienu un nakti, strādā, noklausīdamās un atšifrēdama armijas un valdības radiogrammas. Kontroles grupa arī nodarbojas ar radionoklausīšanos. Bet tas ir pavisam cits darbs. «TS» strādā GIP informācijas dienesta interesēs, salasīdama informācijas fragmentus, no kuriem komandpunkts un lielā skaitļošanas mašīna pastāvīgi veido vispārējo pasaules ainu. Radiokontrolei ir citas funkcijas, kaut arī ne mazāk atbildīgas. Radiokontroles grupa strādā tikai mūsu rezidentūras interesēs. Šī grupa izseko policijas aktivitātes. Tai ir vienmēr zināms, ko dara Vīnes policija, kā ir sadalīti tās spēki, ko izseko tās pārģērbtie aģenti. Radiokontrole var pateikt, ka, piemēram, šodien pie dzelzceļa stacijas ēkas policija izsekoja aizdomīgu arābu, bet vakar visi tās spēki bija virzīti narkotiku tirgotāju grupas noķeršanai.

Ļoti bieži policijas aktivitātes nav iespējams atšifrēt, un tad radiokontroles grupa ir vienmēr gatava brīdināt par to, kādā pilsētas rajonā notiek šī nesaprotamā darbība.

Bez radionoklausīšanās grupām naktīs vel strādā radisti un šifrētāji, bet es viņu darbā neesmu tiesīgs iejaukties. Kāpēc man te jāsēž naktīs? Tāda ir kārtība. Te strādā dažādas grupas, kas nav pakļautas cita citai. Tas nozīmē, ka tās kādam jākontrolē. Tāpēc arī mēs dežurējam pa naktīm.

Es esmu parastais informācijas iegūšanas virsnieks bez sevišķiem nopelniem, bet viņiem es esmu varas pārstāvis. Viņiem nav svarīgi, kas es esmu — varjags vai kurts. Es piederu pie augstākās kastas. Es esmu informācijas iegūšanas dienestā. Tātad daudz augstāk stāvošs par tiem, kas nav tieši saistīti ar ārzemniekiem. Ikvienam no viņiem neatkarīgi no virsnieka pakāpes kļūt par informācijas iegūšanas virsnieku ir skaists, bet nesasniedzams sapnis.

— Viktor Andrejevič, vai vēlaties kafiju?

Tas ir Borja, trešais šifrētājs. Viņam nav ko darīt. Galvenais uztvērējs klusē, aģentūras radiosignalizācijas uztvērējs arī klusē.

— Jā, Borja. Lūdzu.

Es gatavojos nobeigt manis izvēlētu desantēšanas laukumiņu aprakstu 6. gvardes tanku armijas Specnaza darbam. Pēc GIP pavēles es esmu atradis trīs tādus laukumiņus. Gadījumā ja sāktos karš. Bet, ja Borja ir iznācis ārā no sava kazemāta, tad nobeigt šo darbu tik un tā neizdosies.

—   Cukuru?

—   Nē, Borja. Es vienmēr bez cukura.

Borja dievina Veneru. Visi GIP un KGB šifrētāji visā pasaule pielūdz šo dāmu. Borja zina, ka man ir daudz darba, un staigā man apkārt, gudrodams, kā izkliedēt manas domas par nākošo karu un pārslēgt manu uzmanību uz viņa reliģijas jautājumiem.

—   Viktor Andrejevič!

—   Ko tu gribi?— Es neatraujos no savas burtnīcas.

—   Dipkurjeri ir atnesuši jaunu pantiņu.

—   Laikam gan seksuālu?

—   Dipkurjeriem vienmēr ir tikai tādi.

—   Velns ar tevi, Borja! Lasi savu pantiņu.

Borja iekāsējas. Borja tīra rīkli. Borja diža dzejnieka pozā:

— Es eju pa rasu, / Es slapinu čības, / Kā visiem, kā masai / … man gribas!

—   To es, Borja, esmu dzirdējis jau pirms tevis.

Borja ir sarūgtināts, bet ne uz ilgu laiku.

— Pie mums Ļeņingradā bija viens ciešanu pilns cilvēks. Slavenus dzejoļus ražoja: Ak, Ļeņingradā! / Ak, mana pilsēta! / Visi cilvēki ir m . . . / Bet es esmu svēts!

No viņa grūti tikt vaļā. Bet sabojāt ar viņu attiecības ir bīstami. Šifrētājs ir zemāka kasta, toties stāv tuvāk Navigatoram — kā uzticīgs kalps. Man negribas iedziļināties viņa dzejās, bet pārtraukt viņu arī nav saprātīgi. Labāk sarunu novirzīt uz citu pusi:

—   Vai tu dienēji Ļeņingradas kara apgabala štābā?

—   Nē, 7. Armijas astotajā nodaļā.

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam taisni uz Vatutinkiem.

—   O!

Vatutinki ir pilnīgi slepena pilsētiņa netālu no Maskavas. Galvenais GIP radiouztveršanas centrs. Tur viss ir slepens. Pat kapsēta. Vatutinki ir paradīze. Bet, kā īstai paradīzei, tai ir viena neērtība: nav no turienes izejas uz ārpasauli. Tas, kurš ir nokļuvis Vatutinkos, var būt drošs, ka viņu paglabās šinī pašā kapsētā un nekur citur. Daži no tiem, kas ir nokļuvuši šinī paradīzē, tiek arī uz ārzemēm. Bet dzīve no tā nekļūst dažādāka. Visiem šifrētājiem sūtniecības iekšienē ir noteiktas stingri ierobežotas zonas. Katram ir sava. Borisam tas nozīmē tikai sešpadsmit istabas, ieskaitot istabu, kurā viņš dzīvo, kopējo darba zāli. Navigatora un viņa vietnieku kabinetus. Ārpus šīs zonas viņš nedrīkst pārvietoties. Tas būtu noziegums. Jo vairāk — ārpus sūtniecības. Šinī zonā Borja nodzīvos divus gadus, pēc tam viņu atvedīs atpakaļ uz Vatutinkiem. Atpakaļ zonā. Borja nebrauc. Viņu ved. Ar konvoju. Borja ir laimīgs. Daudzus no tiem, kas ir nokļuvuši Vatutinkos, vispār nekur neved. Bet ari tie ir laimes bērni, salīdzinot ar tiem tūkstošiem šifrētāju, kas dienē kara apgabalu, flotu, armiju un flotiļu štābos. Ikvienam no tiem Vatutinki ir skaists, bet nesasniedzams sapnis.

—   Viktor Andrejevič, pastāstiet, lūdzu, par prostitūtām. Man taču drīz jābrauc atpakaļ uz Vatutinkiem. Tur mani kolēģi smiesies: ir bijis Vīnē, bet nekādus stāstus nav atvedis.

—   Borja, es neko nezinu par prostitūtām. Galvu lieku ķīlā.— Borja ne jau pēc pavēles no augšas mani provocē, viņam vienkārši gribas paklausīties. Jebkurš šifrētājs, kas ir atgriezies atpakaļ Vatutinkos, tiek cienīts tikai atkarībā no tā, kā viņš prot stāstīt gadījumus no seksuālās dzīves. Visiem ir saprotams, ka viņam bija ļoti ierobežota zona, kurā drīkstēja pārvietoties sūtniecības iekšienē, dažreiz tikai piecas istabas. Visi saprot, ka viņa stāsti ir sacerēti, ka neviens informācijas iegūšanas virsnieks neiedrošināsies stāstīt šifrētājam par to, kas notiek apkārt. Un tomēr veikls stāstītājs ir lielā cieņā Vatutinkos — tāpat kā tautās, kur nav rakstu valodas, ir lielā cieņā pasaku stāstītāji. Vispār civilizētās tautās ir novērojams tas pats. Vīnes veikali ir pilni ar fantastiskiem romāniem par piedzīvojumiem uz izdomātām planētām. Visi civilizētie ļaudis saprot, ka tas viss ir izdomāts, bet ciena šo izdomājumu autorus tāpat, kā Vatutinkos ciena seksuālu gadījumu stāstītājus.

— Viktor Andrejevič, pastāstiet par prostitūtām. Vai tad tiešām tās stāv taisni uz ielas? Kā viņas ir apģērbtas? Viktor Andrejevič, es zinu, ka jūs turaties no viņām tālāk nost, bet kā viņas izskatās no tālienes?

5

. .. Sajūtu lielu izdomas trūkumu. Ja tās nav, tad ir beigas. Kas pats plāno savus gājienus, tas cenšas palikt ēnā, izstumdams piesedzējus policijas lukturu gaismā. Policija Austrijā ir labsirdīga, nedzen ārā, atšķirībā no Lielbritānijas, kaut gan klusām ari no Austrijas dažreiz izliek aiz durvīm. Bez lieka trokšņa, bez skandāla. Bet, ja tu Austrijā neesi spējīgs strādāt, vai var tevi sūtīt uz Holandi, kur policija strādā pavisam nopietni, vai Kanādu, kur apstākļi un izredzes tagad nepavisam nav tādas, kādas bija agrāk?

Katrs varjags ir ēnā. Katrs kurts ir pazīstams visai pasaulei. Tātad piekrāp tuvāko, citādi tālais tev tuvosies un piekrāps tevi. Varjagi pareizi dara, kad nostāda mūs zem uguns, piesegdamies ar mūsu kūtrību un nemākulību. Bet es arī kļūšu par varjagu. To es esmu stingri nolēmis. Negulēšu pa naktīm, bet pieeju noslēpumiem atradīšu!

Bez pieejas pie īstiem dokumentiem nav iespējams vervēt. Bez vervēšanas nav dzīves GIP. Noknābs. Viss, ko mums mācīja akadēmijā, ir jau stipri novecojies — ne mazāk kā 20 gadu mācīts — un jau daudzkārt izmantots praksē. Ir vajadzīgi jauni paņēmieni, jauni ceļi.

Lai attīstītu kriminālo iztēli, mūs piespieda lasīt detektīvromānus. Bet tas drīzāk noder, lai attīstītu kritisku attieksmi pret citu darbību un lēmumiem. Detektīvu autori ir profesionāli lasītāju izklaidētāji, bet ne profesionāli noslēpumu ieguvēji. Viņi vieglprātīgi apiet galveno jautājumu: kā var komandieris izvirzīt uzdevumu dabūt jaunu ieroci, ja par to nekas nav zināms? Vispār nekas. Ja pasaule vēl nenojauš, ka tāds ierocis var eksistēt. Bet GIP sāka medīt atombumbu ASV, kad neviens pasaulē vēl nenojauta par iespēju radīt tādu ieroci un ASV prezidents vēl to nebija, ka nākas, novērtējis.

Ar nolūku attīstīt zagļa pieeju informācijas iegūšanā mūs veda uz slepeno nodaļu kriminālistikas muzejā Petrovkā. Maskavas kriminālizmeklēšanas dienests nezināja, kas mēs tādi esam. Šo muzeju apmeklēja daudzas slepenas delegācijas no MVD, no KGB, no tautas kontroles, no komjaunatnes un velns zina vēl no kurienes. Visiem ir vajadzība attīstīt kriminālo domāšanu.

Skaidrs, ka muzejs ir ļoti interesants. Visvairāk man iepatikās mašīna, kas taisīja naudu. To bija izgatavojuši studenti no Maskavas Augstākās Tehniskās skolas (MVTU) un pārdevuši gruzīniem par 10 000 rubļu. Un teikuši — mums ir vajadzīga īsta nauda, bet viltus mašīnu mēs vēl vienu uztaisīsim. Studenti parādīja, kur liet krāsu, kur ielikt papīru, kur ieliet spirtu. Mašīna taisīja brīnišķīgas čaukstošas desmitrubļu zīmes, kuras neviens eksperts nevarēja atšķirt no īstajām. Studenti brīdināja gruzīnus: neaizraujieties — skopulības dēļ blēdis iekrīt! Nepārkarsējiet mašīnu — zīmējums kļūs neskaidrs. Gruzīni aizbrauca uz Gruziju. Pa vakariem savā nodabā naudiņu drukāja. Bet pēkšņi mašīna apstājās. Nācās bandai savervēt mehāniķi. Mehāniķis atvēra mašīnu un iesvilpās. Jūs esat piekrāpti! Šī mašīna nevar taisīt viltotu naudu. Tur bija ieliktas simt īstas naudas zīmes. Pagriez rokturi — un izlidos jauna desmitrubļu zīme. To bija tikai simt. Visas ir izlidojušas. Vairāk neviena neizlidos. Gruzīni uz miliciju prom. Studentus noķēra — pa trīs gadiem cietuma par krāpšanu. Bet gruzīniem pa desmit. Par mēģinājumu un apņēmību izgatavot viltotu naudu. Tas ir pareizi: studenti piekrāpa tikai gruzīnus, bet gruzīni gribēja piekrāpt strādnieku un zemnieku valsti.

Jā, cilvēkiem ar tādu bagātu fantāziju veicas. Bet ko man izdomāt?

DIVPADSMITĀ NODAĻA

1.Vervēšana ir sarežģīta lieta

Vervēšana ir sarežģīta lieta. Kā sabuļu medības. Ir jāšauj pašā acī, lai nesamaitātu ādu. Bet īsts mednieks neuzskata par grūtu trāpīt sabuļa acī. Grūti ir atrast sabuli taigā.

GIP meklē ļaudis, kam pieder noslēpumi. Tādu ļaužu ir diezgan daudz. Bet prezidenta padomdevēju, raķešu konstruktoru, štāba ģenerāli no mums atdala apsardze, žogi, apsardzes suņi, slepenas privilēģijas un milzīgas algas. GI pārvaldei ir vajadzīgi slepenas informācijas turētāji, kas dzīvo vientuļi, bez miesassargiem, ir vajadzīgi valsts noslēpumu turētāji, kuriem nav brīnišķīgu izredžu un milzīgu algu. Mums ir vajadzīgi noslēpumu turētāji, kam ir vajadzīga nauda. Kā atrast tādus cilvēkus? Kā atšķirt tos no simtiem miljoniem citu, kuriem nav pieejas pie slepenas informācijas? Nezināt? Bet es zinu. Tagad es zinu. Man ir spīdoša ideja.

Bet atkal nelaime: nav iespējams panākt, lai Navigators pieņemtu. Jau daudzas dienas viņš sēž savā kabinetā kā ieslodzījumā un nevienu nepieņem. Jaunākais līderis ir nikns kā suns. Viņam iet klāt ir bīstami — var iekost. Jaunākais līderis arī gandrīz visu laiku atrodas komandiera kabinetā. Bez viņiem tur vēl sēž Pjotrs Jegorovičs Dunajecs. Oficiāli viņš ir vicekonsuls. Neoficiāli — GIP apakšpulkvedis. Navigatora vietnieks. Tagad šai kompānijai ir pievienojies arī kontradmirālis Bondars — GIP 1. pārvaldes priekšnieka vietnieks. Viņš ir atlidojis uz Vīni kā kādas delegācijas dalībnieks — ne militāras, bet civilas, protams. Delegācijā viņš nekad nav redzēts. Viņam ir nopietnākas rūpes.

Visa kompānija — ģenerālis, admirālis un divi pulkveži — ļoti reti iziet no komandiera kabineta. Sēž kā stahanovieši Cirtnē. Vai ir nolēmuši uzstādīt pasaules rekordu ražošanā?

Žeņa, piektais šifrētājs, nes viņiem uz kabinetu gan brokastis, gan pusdienas, gan vakariņas. Pēc tam no turienes nes ārā paplātes. Viss ir auksts, viss ir neskarts. Vēl Žeņa no turienes nes ārā kafijas tases un izsmēķu kaudzes. Kas tur notiek, Žeņa, protams, nezina. Visas komandiera šifrogrammas apstrādā tikai Aleksandrs Ivanovičs — pirmais šifrētājs. Bet viņam vienmēr ir akmens seja — bez emocijām.

Droši vien to, ar ko nodarbojas visi četri vīri kabinetā, apzīmē ar zinātnisko terminu «iekrišanas lokalizācija». Tātad liela neveiksme, dziļa iekrišana. Un ir jācērt pavedieni, kurus izmeklētājs var sataustīt. Un tādēļ uz komandiera kabinetu izsauc pa vienam rezidentūras vispieredzējušākos varjagus, un pēc īsas instruēšanas viņi pazūd uz dažām dienām. Ko viņi dara, man nav zināms. Man tas nav jāzina. Skaidrs, ka cērt pavedienus. Bet kā to dara? To var tikai nojaust. Aģentiem dod naudu un pases: brauc prom uz Čīli, uz Paragvaju, naudas pietiks visam mūžam. Protams, ne visiem ir tāda laime. Runa ir par GIP drošību. Runa ir par to, vai paliks spēcīga organizācija, kā vienmēr, ēnā, vai par šo organizāciju sāks pļāpāt visas bulvāru avīzes tāpat kā par KGB vai CIA. GIP ir ļoti svarīgi no jauna noslēpties ēnā. Ieguldītās vērtības ir milzīgi lielas. Un tāpēc GIP cērt pavedienus arī ar citiem paņēmieniem. Kāds pašreiz ar šausmīgu bļāvienu krīt zem ejoša vilciena, saņemot savu galu kā balvu par daudzus gadus ilgu uzticīgu darbu. Katrs saņem savu. Kāds peldoties ir noslīcis. Tas var notikt ar jebkuru cilvēku. Bet visbiežāk notiek automobiļu katastrofas. GIP, līdzīgi anakondai, nekad nenogalina baudas pēc. GIP nogalina tikai ārkārtīgas nepieciešamības gadījumā. Bet nogalina nenovēršami un bieži. Tas ir nervozs darbs. Un tādēļ labāk Jaunākajam līderim tagad klāt neiet. Iekodīs.

2

— Tu, Vitja, ar savu labsirdību sevi iedzīsi kapā. Cilvēks nedrīkst būt tik labsirdīgs. Cilvēkam ir tiesības būt labam līdz kādai robežai. Bet tālāk: vai nu visus plēs kopā, vai pats mētājies dubļos. Darvins ir tam devis pareizu zinātnisku pamatojumu. Izdzīvo tikai stiprākais. Apgalvo, ka viņa teorija der tikai dzīvnieku pasaulei. Tas ir pareizi. Bet neaizmirstiet, ka mēs visi esam dzīvnieki. Ar ko mēs atšķiramies no tiem? Maz ar ko. Pārējiem dzīvniekiem nav venērisko slimību, ļaudīm ir. Kas vēl? Tikai smaids. Cilvēks prot smaidīt. Bet no mūsu smaidiem pasaule nekļūst labāka. Dzīve nozīmē izdzīvošanu. Bet izdzīvošana nozīmē — cīņu par vietu zem saules. Neatlaidies, Vitja, un neesi labestīgs — sabradās . ..

Sen jau ir pāri pusnaktij. No Donavas krasta nāk vēsums. Kaut kur tālu prom nosēžas lidmašīna. Lietus ir pārgājis. Bet no kastaņkokiem vēl krīt zemē smagas siltas piles. Jaunākais līderis sēž man pretī, sērīgi atbalstījis vaigu dūrē. Vispār viņš jau vairs nav Jaunākais līderis. Mēs vienkārši esam ieraduši viņu tā saukt — un arī ne visi. Tagad viņš ir vienkārši GIP pulkvedis Morozs Nikolajs Tarasovičs. Informācijas iegūšanas virsnieks, kas darbojas zem diplomātiskās maskas. Tas nav daudz. GIP pulkvedis ari ir ne visai augsta pakāpe. GI pārvaldē gadās dažādi pulkveži. Svarīga ir nevis pakāpe, bet panākumi un stāvoklis. Informācijas iegūšanas virsnieks var būt arī vienkāršs kurts, kā tie divi militārie atašeji, kurus evakuēja vienu pēc otra. Pulkvedis var būt līdera vietnieks vai Jaunākais līderis. Bet dažos gadījumos arī nelielas diplomātiskās vai nelegālās rezidentūras līderis.

Tagad pulkvedis Nikolajs Tarasovičs Morozs ir pārvietots no priekšpēdējā stāva uz pašu apakšu. Iekrišanas lokalizācija ir nobeigta. Jaunākais līderis ir atstādināts no amata. Trīs kurtus, kas viņu mēdza piesegt, evakuēja uz Maskavu. Un viss apklusa. No malas pārmaiņas nav redzamas.

Pulkveža Moroza vara ir beigusies. Viņa vietā pagaidām vēl neviens nav sūtīts. Tāpēc Navigators mūs vada personiski vai ar savu vietnieku palīdzību. Viņam nav viegli bez pirmā vietnieka, bet, atklāti runājot, arī Navigators tagad ne pārāk cītīgi strādā. Viss iet kaut kā pats par sevi.

Jaunākā līdera krišanu katrs no mums uztver savādāk. Katram ir sava reakcija. «TS», radiokontroles, fotoatšifrēšanas, apsardzes virsniekiem, sakarniekiem, šifrētājiem un visiem pārējiem, kas nepiedalās informācijas iegūšanā, viņš vēl arvien palicis gandrīz vai Dievs. Jo viņš taču vēl arvien ir informācijas iegūšanas virsnieks. Bet mēs, informācijas ieguvēji, tagad pret viņu izturamies dažādi. Protams, kapteiņi, majori un apakšpulkveži nerunā rupjības, kad ir darīšanas ar viņu. Viņš ir mums līdzīgs pēc ieņemamā amata, bet tomēr pulkvedis. Bet, kas attiecas uz pulkvežiem, it sevišķi mazāk veiksmīgajiem, viens otrs klusītiņām smejas. Savāda ir mūsu daba: tie, kas visvairāk līda pie viņa ar savu draudzību, tie tagad vairāk nekā citi par viņu zobojas. Draugus mēs atrodam nelaimē. Nikolajs Tarasovičs par jokiem neapvainojas. Nedod pretī. Nikolajs Tarasovičs dzer. Dzer pamatīgi. Navigators tam nepievērš uzmanību. Lai dzer! Cilvēkam ir bēdas. Man tā rādās, ka arī pats Navigators iedzer. Borja, trešais šifrētājs, saka, ka Navigators dzer ar spoguli, ieslēdzies kabinetā. Bez spoguļa dzert negrib, domā, ka dzeršana vientulībā ir nopietns žūpošanas veids. Nezinu, joko Borja vai runā patiesību, bet pirms trim mēnešiem Borja neiedrošinātos nedz tā zoboties, nedz komandiera personiskos noslēpumus izpaust. Var redzēt, nav tik stipra vairs Navigatora — mūsu tēva, mūsu komandiera roka. Vājāka ir kļuvusi mūsu viltīgā vadītāja roka. Iespējams, ka Navigators ar bijušo Jaunāko līderi dažreiz arī divatā piedzeras. Bet viltnieks to prot saglabāt slepenībā. Nikolajs Tarasovičs gan neslēpjas.

Šovakar es stiprā lietusgāzē skrienu pie savas mašīnas, bet viņš, nabadziņš, viss pilnīgi izmircis, nevarēja trāpīt ar atslēgu sava citroena durvīs.

— Nikolaj Tarasovič, sēdieties pie manis, es jūs aizvedīšu mājās!

— Kā tad es, Vitja, rīt no rīta atgriezīšos sūtniecībā?

—   Es atbraukšu rīt no rīta jums pakaļ.

Nu tad braucam.

—   Nu ko, Vitja, iedzersim?

Kā lai nedzer? Es aizvedu viņu pāri Donavai. Man tur ir vietas, kuras ir maz zināmas izlūkiem. Un cenas tur ir mērenas. Dzeram.

—   Tu esi labsirdīgs, Vitja. Tā nedrīkst. Tu cilvēku no nelaimes izvilksi, bet viņš tevi aprīs. Runā, ka ļaudis esot zvēri. Es tādiem uzskatiem nekādi nevaru piekrist. Ļaudis ir sliktāki par zvēriem. Ļaudis ir nežēlīgi kā baloži.

—   Nikolaj Tarasovič, viss atkal ieies savā gultnē, nebēdājieties. Navigators jūs uzskata par savu brāli, viņš jūs atbalstīs. Arī Akvārijā jums ir spēcīgi sakari un mūsu pārvaldē, un KP, un informācijas dienestā.

—   Tas viss, Vitja, ir pareizi . . . Bet tikai š-š-š, noslēpums . . . , Man ir iekrišana . . . Drausmīga . . . Centrālajā Komitejā izskatīja … Te sakari Akvārijā nepalīdzēs. Tu domā, kāpēc es neesmu Padomju Savienībā? Tāpēc, ka savādi iznāks: vienā valstī notiek spiegu process, bet no kaimiņvalsts pazūd padomju diplomāti . . . Žurnālisti tūliņ saodīs, ka te nav kaut kas kārtībā, un sāks vilkt paralēles . . . Bet starptautiskā saspīlējuma samazināšanas politikai tas ir it kā ar sirpi pa rīkli. Tā ir it kā mūsu vainas atzīšana un pēdu slēpšana. Es esmu Vīnē pagaidām. Mazliet putekļi nosēdīsies, aizmirsīsies, tad arī mani aizvāks prom. Evakuēs.

—   Bet ja jūs paspēsiet kādu sevišķi svarīgu savervēt?

Viņš skatās uz mani ar sērīgām acīm. Man drusku neērti par saviem vārdiem. Mēs abi saprotam, ka pasaulē nav brīnumu. Bet kaut kas manos vārdos viņam patīk, un viņš skumīgi smaida.

— Klau, Suvorov, es šodien pārāk daudz pļāpāju, kaut arī man nav tiesību to darīt. Es pļāpāju tāpēc, ka esmu piedzēries, un vēl tāpēc, ka no daudzajiem man pazīstamajiem cilvēkiem tevī ir vismazāk nežēlības. Klausies, Suvorov, un iegaumē. Pašreiz mūsu suņubarā ir pilnīga izlaišanās un snauduļošana — kā pēc dzimumakta. Tas tā ir tādēļ, ka Navigators dabūja pa kaklu, tikko noturējās, bet mani atstādināja, un nelegālu tranzīts ir uz laiku caur Austriju apturēts, un iegūtās dokumentācijas straume tagad iet uz Akvāriju pa citiem kanāliem. Un daudziem liekas, ka nekas nav jādara. Visi ir palikuši slinki, ir izlaidušies bez papus smagās rokas. Tas nav uz ilgu laiku. Mūsu suņubars ir pazaudējis ļoti vērtīgu informācijas avotu, un Centrālā Komiteja drīz vien par to atgādinās. Viltīgais tad sliesies uz pakaļkājām. Un katram būs jāatbild. Viņš ikvienu var triekt pie velniem. Viņš noteikti sev izvēlēsies upuri un noliks uz padomju izlūkošanas altāra. Lai neviens neuzdrīkstētos slinkot. Esi, Viktor, uzmanīgs. Drīz viltīgajam atnesīs no Ķīra šifrogrammu. Viņš ir drausmīgs savā niknumā. Daudziem salauzīs karjeru. Un pareizi darīs. Kāda velna pēc jūs gaidāt atgādinājumu kā aitas? Viktor, strādā tagad. Rīt varbūt jau būs par vēlu. Klausies manu padomu.

—   Nikolaj Tarasovič, man ir diezgan laba ideja, bet es jau sen gribu, lai Navigators mani pieņem. Varbūt rīt vēlreiz pamēģināt?

—   Neiesaku, Vitja. Neiesaku. Pagaidi. Drīz viņš visus pa vienam izsauks uz lauvas ādu uz pastaro tiesu, tad tu viņam pateiksi savu ideju. Tikai man par to nestāsti. Es taču tagad esmu nulle. Tev nav tiesību man izklāstīt savas idejas. Bez tam es taču varu nozagt tavu ideju. Man tagad ir liels ideju trūkums. Vai tev nav bail?

— Nē, nav.

— Tas nav pareizi, Suvorov, ka tu nebaidies. Es esmu tāds pats lops, kā visi pārējie. Varbūt pat sliktāks. Iesim pie mau . . . pie meitenēm?

— Ir jau vēls, Nikolaj Tarasovič.

— Pašā laikā. Es tev tādas meitenītes parādīšu! Nebaidies, ejam.

Vispār man nav nekas pret to, lai paskatītos uz meitenēm. Un man no viņām nav bail. Kaut arī viņš uzskata sevi par zvēru un kaut arī viņa roka ir pieradusi nogalināt, viņš tomēr ir cilvēks. Rets izņēmums starp divkājainiem zvēriem, ar ko man ir nācies sadurties. Es esmu lielākā mērā zvērs nekā viņš. Un vairošanās instinkts manī ir ne vājāks par pašsaglabāšanās instinktu. Bet viņš ir piedzēries, un ar viņu var iznākt nepatikšanas, kam sekos evakuācija.

— Ir jau diezgan vēls.

Viņš saprot, ka man nav nekas pret to, lai paskatītos uz meitenēm un to sabiedrībā drusciņ izklaidētos, bet šodien es neiešu. Un viņš neiebilst.

3

Ļaudis dalās kapitālistos un sociālistos. Nauda ir vajadzīga gan vieniem, gan otriem. Tas viņus apvieno. Bet viņus šķir paņēmieni, ar kādiem viņi iegūst naudu. Ja kapitālistam ir vajadzīga nauda, viņš cītīgi strādā. Ja sociālistam ir vajadzīga nauda, viņš pamet darbu un vēl arī citus musina to darīt.

Attiecībā uz kapitālistiem sociālistiem viss ir skaidrs un loģisks. Bet es piederu pie velns zina kādas kategorijas. Mūsu sabiedrībā viss ir otrādi. Tāpat visiem ir vajadzīga nauda. Bet par naudu ir nepieklājīgi runāt un noziedzīgi to taisīt. Ne sabiedrība, bet kaut kas nesaprotams. Ja pie mums būtu normāla sabiedrība, tad es noteikti kļūtu par sociālistu. Es pastāvīgi streikotu un tādā veidā sakrātu milzīgu kapitālu.

Man patlaban gribas domāt par visu ko, par kapitālistiem un sociālistiem, par planētas gaišo nākotni, kad visi kļūs par sociālistiem, kad visi atcerēsies tikai savas tiesības, bet ne savus pienākumus. Un vispār man gribas tagad domāt par visādām lietām, tikai ne par to, kas mani gaida pēc dažām minūtēm aiz bruņuplākšņu durvīm komandiera kabinetā.

Viltīgais ir nikns, kad viņš dusmojas. Briesmīgs viņš ir, it sevišķi, kad ir saņēmis šifrogrammu no Ķīra. Šifrogrammu «no instances» Aleksandrs Ivanovičs, pirmais šifrētājs pēc Viltīgā pavēles nolasīja visam suņu baram. Barga šifrogramma.

Pēc tās noklausīšanās pulkveži pa vienam devās uz lauvas ādu. Lai stātos viņa skaidro acu priekšā. Pēc pulkvežiem bija kārta apakšpulkvežiem. Ātri Viltīgais uzliek rezolūcijas, tāpat kā batjko Mahno savus tiesas spriedumus. Drīz arī mana kārta . . . Baiga sajūta.

—   Ziņo.

—   Alpu tūrisms.

— Alpu tūrisms?— Navigators lēni pieceļas no krēsla.— Tu teici — Alpu tūrisms?— Viņš nevar nosēdēt. Viņš ātri staigā no viena stūra uz otru, par kaut ko smaida, skatīdamies man garām.— Alpu tūrisms.— Viņa labās rokas rādītājpirksts pieskaras pie varenās pieres un tūlīt kā pistole pagriežas pret mani:— Es vienmēr zināju, ka tev ir zelta galva.

Viņš ērti apsēžas atzveltnī, atbalstot vaigu pret dūri. Lampas oranžkrāsa atspoguļojās viņa acīs, un pēkšņi es sajūtu visu viņa varenā intelekta nomācošo smagumu.

— Pastāsti man par Alpu tūrismu.

— Biedri ģenerāli, ASV sestā flote kontrolē Vidusjūru. Protams, GIP to novēro no Itālijas, Vašingtonas, Grieķijas, Turcijas, Sīrijas, Libānas, Ēģiptes, Lībijas, Tunisijas, Alžīras, Marokas, Spānijas, Francijas, Maltas, Kipras, no zemes pavadoņiem, no 5. eskadras kuģiem. Uz sesto floti mēs varam skatīties ne no ārpuses, bet no iekšpuses. Novērošanas punkts — Austrijas Alpi. Protams, mūsu pieredze būs ar laiku ieviesta Šveicē un citās valstīs, bet mēs būsim pirmie. Sestā flote ir zelta bedre. Lidmašīnu atombāzeskuģi, vismodernākās lidmašīnas, visu klašu raķetes, zemūdenes, desantkuģi, bet uz tiem — tanki, artilērija un visāda veida sauszemes karaspēka bruņojums. Sestajā flotē mēs atradīsim visu ko. Tur ir kodollādiņi, atomreaktori, elektronika, elektronika, elektronika . . .

Viņš mani nepārtrauc.

—. .. Dienēšana sestajā flotē nozīmē iespēju paskatīties uz Eiropu, kādēļ lidot uz ASV, ja atvaļinājumu var lieliski pavadīt Austrijā, Šveicē, Francijā? Pēc nogurdinošiem mēnešiem karstajā saulē flotes virsnieks nokļūst sniegotos kalnos. . .

Viņam acis spīd.

—   Ja tu būtu dzimis kapitālistu vilku ģimenē, tad no tevis būtu iznācis uzņēmējs. Turpini. . .

—   Es ierosinu nomainīt taktiku. Es ierosinu ķert peles ne alās, bet tanī brīdī, kad tās no turienes iznāks ārā. Es ierosinu necensties iekļūt kaut kādos sevišķi slepenos objektos un nemēdīt kādu noteiktu peli, bet uzbūvēt peļu lamatas. Nelielu viesnīcu kalnos. Tā mums gandrīz neko nemaksās. Piecsimt tūkstošus dolāru, ne vairāk. Plāna realizācijai man ir vajadzīga tikai viena lieta: slepens aģents, kas ir ilgi strādājis informācijas iegūšanā, bet tagad ir zaudējis savas aģentūras iespējas. Man ir vajadzīgs viens no večiem, kas ir iesaistīts mūsu lietās pilnīgi un galīgi, kam jūs ticat. Es domāju, ka jums ir veči aģentūras konservācijā. Mēs atradīsim nelielu viesnīcu kalnos, kurai draud bankrots. Tādu ir pietiekoši daudz. Mēs varēsim tanī iedvest jaunu sparu, ievezdami mūsu aģentu ar naudu kā kompanjonu. Ar to mēs izglābsim viesnīcu un nostādīsim tās īpašnieku uz ceļiem. Savākuši pirmos aptuvenos datus par viesnīcām, mēs izvēlēsimies tādu, kur sestās flotes amerikāņi visbiežāk apstājas. Viesnīca nav vervēšanas vieta. Zibensātra vervēšana būs pēc tam. Citā vietā.

—   Hotelis ir pasīvs ceļš. Kāds iebrauks. Vai neiebrauks. Ilgi gaidīt. . .

—   Tas ir tāpat kā ar makšķernieku, kas ir iemetis makšķeri … Ir jāzina, kur iemest un ar kādu ēsmu.

—   Labi. Pavēlu tev savākt materiālus par nelieliem hoteļiem kalnos, kuri dažādu iemeslu dēļ tiek pārdoti . . . Tiek pārdoti ne no labas dzīves.

—   Biedri pulkvedi, es jau esmu savācis tādus datus, te tie ir.

4

Piesegšanā es vairs nestrādāju. Cirtnē tas ir visiem skaidrs. Ikviens cenšas pareģot manu likteni. Vai man tādas privilēģijas uz ilgu laiku? Likteni pareģot nemaz nav tik grūti. Vajag paskatīties uz pirmo šifrētāju. Viņam viss ir zināms. Visi noslēpumi. Viņš ir komandiera žēlastības vai nežēlastības barometrs.

Bet pirmais šifrētājs sāka mani saukt tēvvārdā: Viktor Andrejevič, jums ir šifrogramma, Viktor Andrejevič. Labrīt, Viktor Andrejevič. Parakstieties te, Viktor Andrejevič.

Tas ir kaut kas nedzirdēts. Ar pirmo šifrētāju tas nekad nebija gadījies. Viņš nav informācijas iegūšanas virsnieks, bet viņš Navigatora personai stāv vistuvāk. Viņam ir apakšpulkveža pakāpe. Viņš vārdā un tēvvārdā sauca tikai pulkvežus, bet apakšpulkvežus, majorus un kapteiņus viņš nekā nenosauca, tikai paziņoja: «Jums ir šifrogramma!» Un nekā vairāk. Un tagad pēkšņi viņš ir atcerējies manu vārdu un to atklāti nosauca. Galvenā darba zāle apklusa, kad viņš to pirmo reizi pateica, Izbrīnītas sejas pagriezās uz manu pusi. Serjoža Divdesmit Septītais pat bija tik izbrīnījies, ka žoklis atkārās.

Tajā pirmajā reizē, kad tas notika, pirmais šifrētājs mani izsauca pie Navigatora:

— Komandieris jūs gaida, Viktor Andrejevič.

Tagad visi pie tā ir jau pieraduši. Katrs min, ar ko es esmu paspējis izcelties. Pa ausu galam dažreiz dzirdu sarunu lauskas par mani: ir savervējis Ķīnas atašeju! Baumas par mani klīst dažādas. Izņemot mani pašu, par manām lietām ir zināms tikai Navigatoram, pirmajam šifrētājam un Nikolajam Tarasovičam Morozam, bijušajam Jaunākajam līderim. Viņš vairs nedzer. Par viņu neviens vairs nezobojas. Agrāk, kad viņš bija Jaunākais līderis, viņš mēdza teikt: «Pavēlu!» Pēc tam viņš neko neteica. Tagad, būdams vēl arvien parasts informācijas iegūšanas virsnieks, viņš ir sācis teikt: «Rezidenta vārdā pavēlu!» Viņa balsī atkal ir sākušas skanēt skarbas notis, kas nāk no pavēļu mašīnas. Ja pavēl, tas nozīmē, ka ir tādas pilnvaras. Ja ir sācis runāt tādā tonī, tas nozīmē, ka jūt spēku aiz sevis.

Jaunākā līdera tituls ir pazaudēts, tas, protams, ir ļoti svarīgi. Bet svarīgāks ir cits: Navigators pulkvedim vēl arvien tic un balstās uz viņu. Agrāk Jaunākais līderis turēja suņu baru savā dūrē, tagad viņš dara to pašu, bet tikai komandiera vārdā.

— Biedri ģenerāli, man rīt ir vajadzīgi trīs cilvēki piesedzējos, bet naktī no sestdienas uz svētdienu — pieci.

—   Ņem.

— Kurus?

—   Saskaņo ar Nikolaju Tarasoviču. Ņem tos, kuri nav aizņemti.

—   Bet ja tie ir pulkveži un apakšpulkveži? i

—   Ņem arī tos.

— Un tos komandēt?

— Komandēt. Operācijas izpildīšanas dienā atļauju lietot formulu «Rezidenta vārdā».

— Paldies, biedri ģenerāli.

Ar Nikolaju Tarasoviču mēs strādājam vienā pāri. Kā divi izcili lidotāji, veselas eskadriļas piesegti.

Mēs veidojam peļu lamatas kalnos. Attīstām lielu biznesu. Man nav nekas pret to, ka viņš ir nozīmēts realizēt manu ideju, ka esmu pilnīga viņa pakļautība. Viņam ir pieredze, viņam ir aģentūra.

Ar Akvārija atļauju Navigators noņem no aģentūras konservācijas večus un lasa tos kopā Austrijā, lai veiktu operāciju «Alpu tūrisms». Hoteļus nopirka veselus trīs, nevis vienu vien. Tādai iestādei kā GIP tas nav dārgi.

Noņemtie no konservācijas aģenti tiek izmantoti dažāda veidā. Vairums no tiem iegāja aģentūras grupas sastāvā ar tiešo sakaru kanālu. Viņi var pārraidīt ziņojumus taisni uz Vatutinkiem, nepakļaudami nedz sevi, nedz mūs riskam. Vairāki veči strādā Nikolaja Tarasoviča kontrolē. Viens ir pakļauts tieši man.

Agrāk viņu sauca 173-V-106-299. Tagad viņu sauc 173-V-41-299. Viņu savervēja 1957. gadā Īrijā. Piecus gadus viņā strādāja informācijas iegūšanā. Ko viņš bija ieguvis, par to viņa lietā nekas nav teikts. Lietā tikai starp rindām var izlasīt par augstu aktivitāti un ievērojamiem panākumiem. Pēc tam seko pilnīgi tumšs periods viņa biogrāfijā. Lietā ir teikts, ka šī perioda laikā viņš bija tiešos sakaros ar Akvāriju, nebūdams pakļauts GIP Vīnes Navigatoram. Šis periods beidzās ar to, ka viņu apbalvoja ar Ļeņina ordeni, viņam iedeva milzīgu prēmiju, viņu aizveda uz ilgu konservāciju un pārveda mūsu rezidentūras pakļautībā.

Konservācijas gadu gaitā tikšanās ar viņu nav bijušas. Tādiem puišiem ir dažādi vārdi jeb iesaukas: Miša, Snaudošais, Runcis. Tagad viņš no ziemas guļas ir pārvests uz aktīvu darbu. Viņam tagad ir jāveic kontroluzdevumi. Viņš domā, ka viņš strādā, bet viņu vienkārši pārbauda. Vai nav atdzisis? Vai nav atzinies? Vai nestrādā citu aģentūru labā?

5

Navigators maina kursu. Mēs visi to jūtam. Viņš ir krasi pagriezis stūri un dzen mūsu kuģi pa vētrainu jūru. Viņš riskē. Viņš sagāž kuģi. Tā var arī iesmelt ūdeni ar vienu bortu! Bet viņam ir stingra roka.

Kaut kas mainās. Piesegšanas intensitāte pieaug. Visus uz piesegšanu! Ir sākušās citāda veida operācijas. Stāties sakaros ar reklāmu birojiem! Savākt materiālus par gidiem un viesnīcu personālu! Slepeni! Kļūdīsies — cietums! Izveidot tiešus kontaktus ar reklāmu birojiem Vidusjūras krastos. Velns rāvis, vai tad mēs esam sākuši nodarboties ar tūrisma biznesu?

Informācijas ieguvēji iet cits pēc cita pie Navigatora vietniekiem viņu kabinetos. Informācijas iegūšanas virsnieki pazūd uz vairākām dienām. Noslēpt raidītāju kalnos! Ielikt naudu slēptuvē! Vairāk naudas! Navigatora vietnieki pārbauda uzdevumu izpildi. Kas, velns, te notiek? Katrreiz pēc padoma pie Navigatora .neskriesi. Navigators ir aizņemts. Nevienu nelaist iekšā! Kur vietniekam pareizu atbildi meklēt? Griezties pie Nikolaja Tarasoviča Moroza, vai? Viņš tagad nav Jaunākais līderis, bet, velns paāvis, visu zina, tāpat kā agrāk. Vietnieki drūzmējas Nikolaja Tarasoviča kabinetā. Vispār viņam pēc likuma kabinets nav paredzēts. Viņš pašreiz nav nekas. Viņš ir vienkārši informācijas iegūšanas virsnieks. Bet kamēr jaunais Jaunākais līderis nav atradies . . .

Nikolajs Tarasovičs nav nekas. Bet labāk Navigatora vietniekam pie viņa lieku reizi ieskriet iekšā, labāk uzklausīt viņa pārmetumus nekā pielaist kļūdu. Kļūdīties — Sibīrija — māmuliņa.

Un atkal piesegšana visus griež ka ritenī. Dienu un nakti. Bez brīvdienām. Bez svētkiem. Bez pārtraukuma.

—   Nikolaj Tarasovič, nav neviena, ko piesegšana nozīmēt!

—   Bet jūs, Aleksandr Aleksandrovič, padomājiet.

Aleksandrs Aleksandrovičs domā.

—   Varbūt Vitju Suvorovu?

—   Nē, viņu nevar.

— Kuru tad tādā gadījumā?— Aleksandram Aleksandrovičam, Navigatora vietniekam, ir rezervē tikai viens informācijas iegūšanas virsnieks, un tas ir Nikolajs Tarasovičs Morozs. Aleksandrs Aleksandrovičs jautājoši skatās uz Nikolaju Tarasoviču.

Varbūt pats apķersies palūgties piesegšana? Nav taču neviena, ko sūtīt. Visi ir aizsūtīti. Bet Nikolajs Tarasovičs klusē.

— Ko tad, man pašam, vai, iet piesedzējos? Es tomēr esmu vietnieks.

— Bet kādēļ gan, Aleksandr Aleksandrovič, reizi neaiziet? Ja nav neviena, ko sūtīt?

Aleksandrs Aleksandrovičs vēl domā. Beidzot atrod risinājumu:

—   Es Vitāliju Aeroflotu divas reizes pa nakti aizdzišu.

—   Nu tu redzi, bet saki, ka nav neviena, ko sūtīt.

Kur tu, Navigator, mūs dzen? Vai tad tā drīkst katlus pārkarsēt? Ka nepārsprāgst pušu? Nepārsprāgs! Mēs esam trenēti, No Specnaza. Piesegšanā visus! Aleksandr Aleksandrovič, piesedzējos! Bet tavu piesegšanu piesegs jaunais kara atašejs. Zaļā mersedesā.

Griežamies kā vāveres ritenī. Pielaidīsi kļūdu — cietums. Par katru operāciju jāuzraksta plāns . Par katru operāciju — atskaite . Lai GIP 9. virziena izmeklētājiem būtu pēc tam vieglāk atrāsi vainīgos.

Lielajā darba zālē gaismu ārā neslēdz. Tagad nenozīmē vecāko dežūrvirsnieku Cirtnē: tik un tā jebkurā diennakts laika Cirtnē ir daudz informācijas iegūšanas virsnieku.

Pa kreisi no manis ir Slava no tirdzniecības pārstāvniecības. Pavisam jauns kapteinis. Raksta atskaiti. Ar roku no manis slēpj. Pareizi, nevienam nav jāzina sveši noslēpumi. Kā lai viņš, Slaviks, varētu zināt, ka šo operāciju es izdomāju. Ka visas tās detaļas mēs ar Navigatoru un Nikolaju Tarasoviču pirms nedēļas visu nakti apspriedām. Kā lai tu, Slava, varētu zināt, ka tu mani piesedzi? Un, kad tu izgāji uz meža stigu, es tevi redzēju. Labi redzēju. Bet tu mani neredzēji. Un nevarēji redzēt. Tev nebija tiesību mani redzēt! Nu raksti, raksti.

6

Viktoram Andrejevičam sāp galva. Un arī acis. Viktors Andrejevičs sēž Nikolaja Tarasoviča kabinetā. Mēs pārbaudām reģistrācijas žurnālus. To ir daudz. No dažādiem hoteļiem. No tiem, kas mums nemaz nepieder. Bet mums ir reģistrācijas žurnālu kopijas. Desmitiem hoteļu un desmitiem tūkstošu vārdu. Tā ir jau vēsture. Bet tas, kas zina vēsturi, var sastādīt prognozi nākotnei. Precīzu vai neprecīzu — tas ir cits jautājums. Bet nav iespējams uzzināt nākotni, neiepazīstoties ar tagadni un pagātni.

Austrijā ir tūkstošiem viesnīcu. Miljoniem tūristu. Ja piesedzēji sadabūs vairāk reģistrācijas žurnālu, tad varēs laist darbā skaitļošanas mašīnu prognožu aprēķināšanai. Pagaidām to darām ar rokām.

Japāņu tūristu grupa. Sešpadsmit cilvēku. Interesanti ļaudis? Varbūt. Tikai mēs nezinām, kā piekļūt viņiem tuvāk. Mēs nezinām, vai viņi ir interesanti vai ne. Taču mēs viņus tūlīt pieskaitām pie neinteresantiem. Mēs tos vienkārši izlaižam. Turklāt japāņu tūrists nekad neatgriežas atpakaļ uz vienu un to pašu vietu, tāpat ka diversants Specnazā nekad neatgriežas atpakaļ. Japāņu tūrists steidz apskatīt visu planētu. Japāņu tūristu mēs izlaižam.

Angļu pāris no Londonas. Interesanti? Nezinu. Izlaižam.

— Nikolaj Tarasovič, paskatieties, ko es esmu atradis!

Viņš skatās. Viņš groza galvu. Viņš klakšķina ar mēli. Vientuļš amerikānis no mazas itāļu ostas Gajeta. Ko šis nosaukums jums izsaka? Ko šis nosaukums izsaka jebkuram citam? Un ko šis nosaukums izteiks KGB virsniekam? Pilnīgi neko. Neliels zvejnieku ciems. Tanī ir nez kādēļ apmeties amerikānis. Kāpēc? Kuru tas interesē? Ikviens, uzzinājis, ka nelielā austriešu kalnu viesnīcā ir apstājies amerikānis no Gajetas, tam nepievērstu nekādu uzmanību.

Bet mēs esam militārie izlūki. Ikviens no mums ir sācis dienestu informācijas grupā vai nodaļā. Katrs no mums ir mācījies no galvas tūkstošiem ciparu un nosaukumu. Jebkuram no mums ir Pirmazens, Penmarš, Oben, Holi-loh, Vudbridž, Cveibriken skan kā paradīzes mūzika. Kāda bauda dzirdēt nosaukumu Gajeta! Šinī ciemā bāzējas tikai viens karakuģis. Uz tā borta ir milzīgs cipars «10». Vai tagad atceraties? Nē? Tas ir amerikāņu kreiseris »Albany». Tas ir 6. flotes flagmanis. Te ir koncentrēti visi vadīšanas pavedieni un noslēpumi. Ak, mana biezā galva! Kāpēc ideja par viesnīcām kalnos man neienāca prātā vienu gadu atpakaļ? Pavisam nesen kalnu hotelī atpūtās amerikānis no neliela itāļu ciema. Viņš noteikti bija saistīts ar kreiseri «Albany». Mēs nezinām, kas viņš ir. Bet nevar amerikānis šinī Dieva aizmirstajā ciemā nezināt citus amerikāņus no kreisera. Lai viņš arī nav nedz kapteinis, nedz virsnieks un pat nedz kreisera matrozis, lai viņš arī nav pat karavīrs. Varbūt viņš ir mācītājs, varbūt pornogrāfijas pārdevējs. Taču viņam ir kontakti ar kreisera jūrniekiem, un tas ir pats galvenais. Ja mūsu peļu lamatas būtu uzstādītas gadu atpakaļ, tad gan mēs varētu gāzties virsū nabaga amerikānim ar visu mūsu suņubara spēku.

Masveida iedzīšana! Desmitiem spiegu pret vienu upuri. Upuris jūt, ka haizivs viņu lenc no visām pusēm, ka nav kur atkāpties. Dažreiz, kad tiek realizēta iedzīšana ar visu suņubaru, ar sienu, ar maķedoniešu falangu,— upuris neiztur un izdara pašnāvību. Bet biežāk gan ir ar mieru sadarboties ar mums. Ja par viņu būtu zinājuši, kad viņš ieradās Austrijā, viņam būtu gāzusies virsū visa nesatricināmā GIP varenība. Un, ja Navigators būtu palūdzis palīdzību, tad pēc Akvārija pavēles, vienas vervēšanas vajadzībām būtu nozīmēti vairāku rezidentūru spēki. Tādos gadījumos upuris kliedz un metas gan uz vienu, gan uz otru pusi, visur uzdurdamies uz varjagiem un kurtiem. Viņš zvanītu uz policiju. Tādam gadījumam mēs dažreiz savus puišus pārģērbjam par policistiem. Policija būtu viņu izglābusi un devusi viņam padomu izdarīt pašnāvību vai piekrist GIP priekšlikumam. Kad vienu dzen ar veselas ordas palīdzību, nelaimīgais var zvanīt uz visām iespējamajām adresēm, bet visur saņems vienu atbildi! Dzen viņu stūrī! Strupceļā! Stūri mēdz būt dažādi: fiziskie, morālie, mēdz būt finansu strupceļi un bezcerības aizas. Bet var arī vienkārši iedzīt stūrī. Kailu cilvēku vannas stūrī. Kails apģērbtu cilvēku vidū vienmēr izjūt nepārvaramu kaunu un bezspēcību. Mēs protam iedzīt stūrī! Mēs protam pazemot un izcelt. Mēs protam piespiest mesties bezdibenī un mākam laikā pasniegt palīdzīgu roku.

—   Aizsapņojies?

—   Aizsapņojos, Nikolaj Tarasovič.

—   Skaties, ko es atradu.

Es lasu ierakstu. Britu pāris no nelielas pilsētiņas Fasleinas, Tur ir britu zemūdeņu bāze. Ja laulātais pāris dzīvo Fasleinā, tad varbūtība, ka tas ir saistīts ar zemūdenēm, ir ļoti liela. Varbūt viņš ir zemūdenes komandieris, bet varbūt vienkāršs ierindnieks nu apsardzes. Varbūt viņš ir atkritumu novācējs karabāzē vai netālu no tās, piena piegādātājs, alus krodziņa īpašnieks. Varbūt viņš strādā bibliotēkā vai ēdnīcā, vai hospitālī. Jebkurš no šiem amatiem ir lielisks: viņam ir kontakti ar ekipāžām, ar remontbrigādēm, ar štāba virsniekiem.

Ja Fasleinā ir prostitūtas, tad droši var apgalvot, ka arī tās ir saistītas ar bāzi. Un vēl kā! Un caur tām var iegūt noslēpumus, kuri varbūt pat zemūdeņu kapteiņiem nav zināmi.

Fasleinā ir pārāk maza. Tāpēc ikviens tās iedzīvotājs ir šā vai tā saistīts ar bāzi.

Francijā arī ir atomzemūdeņu bāze. Bet tā ir Bresta. Liela pilsēta. Tur gan ikviens nav saistīts ar zemūdenēm. Tādēļ mēs meklējam ļoti mazas pilsētiņas, kurās atrodas ārkārtīgi svarīgi kara objekti. Piemēram, tā pati Fasleinā. GIP diplomātiskajai rezidentūrai Londonā ir ļoti neērti sūtīt savus puišus uz Fasleinu. Lielbritānijā ķer bieži un izsūta bez žēlastības. Tur nav viegli strādāt. Bez tam svešinieka ierašanās mazā pilsētiņā pievērš uzmanību. Tieši tādēļ mēs medījam šeit, Austrijā, iedzīvotājus no mazām pilsētiņām, kuru nosaukumi tik saldi skan militārā izlūka ausīs.

Mēs caurām naktīm šķirstām reģistrācijas žurnālus. Dzīve viss var gadīties, varbūt kāds no šiem cilvēkiem nolems vēlreiz atgriezties uz iepriekšējo vietu? Ja ne — atradīsim citus.

Reģistrācijas žurnāli tomēr ir tikai pagātne. Žēl, ka to nav iespējams atgriezt atpakaļ. Bet, šķirstīdami žurnālus par pagātni, mēs skaidri redzam mūsu nākošo operāciju kontūras.

7

Komandieris ir nopietns. Komandieris ir stingrs.

— Ar ĢŠ priekšnieka pavēli ir nozīmēts mans pirmais vietnieks.

Mēs visi klusējam.

— Aleksandr Ivanovič, lasi šifrogrammu.

Aleksandrs Ivanovičs, pirmais šifrētājs, aplūko mūs ar neko neizsakošu skatienu un nolaiž acis uz nelielu spilgti dzeltenu lapu:

—«Pilnīgi slepeni. Pavēlu nozīmēt par GIP diplomātiskās rezidentūras 173-V komandiera pirmo vietnieku pulkvedi Morozu Nikolaju Tarasoviču. Ģenerālštāba priekšnieks. Padomju Savienības maršals Ogarkovs. GIP priekšnieks armijas ģenerālis Ivašutins».

Komandieris smaida. Pirmais šifrētājs smaida. Smaida Nikolajs Tarasovičs. Viņš atkal ir Jaunākais līderis. Smaidu es. Smaida mani biedri. Taču smaida ne visi.

Pie mums, GI pārvaldē, un arī visā Padomju Armijā, KGB, visā Padomju Savienībā augšāmcelšanās pēc krišanas nežēlastībā ir reta lieta. Tas ir gandrīz tas pats, kas atgriezties no kapa atpakaļ dzīvajos,— no turienes reti kurš atgriežas. Neveiksme nozīmē krišanu. Un krišana vienmēr līdz pašam dibenam, uz akmentiņiem.

Mēs ejam klāt Jaunākajam līderim un pēc kārtas viņu apsveicam. Viņam nav vairs jālieto formula «Rezidenta vārdā», viņš tagad ir visvarens ari juridiski. Viņš visiem spiež roku. Bet man liekas, ka viņš nav gluži aizmirsis tos, kas par viņu zobojās, kad sākās viņa krišana. Nav aizmirsis. Un tie, kas zobojās, arī zina, ka viņš nav aizmirsis. Atcerēsies. Ne tagad — pagaidīs. Visi zina, ka atriebības gaidīšanu ir grūtāk panest kā pašu atriebību. Jaunākais līderis nesteidzas.

— Apsveicu jūs, Nikolaj Tarasovič.— Pienākusi mana kārta. Viņš spiež roku, skatās acīs. Un klusu man saka «paldies».

Bez mums tikai Līderis un vēl pirmais šifrētājs saprot īsto šī «paldies» nozīmi. Pirms viena mēneša aģents 173-V-41-299, kurš ir kļuvis par nelielas viesnīcas kopīpašnieku un ir pakļauts man, izsauca mani uz steidzīgu tikšanos un paziņoja par viesi no mazas Beļģijas pilsētiņas, kuras nosaukums rādās sapņos ikvienam GIP virsniekam. Uz vervēšanu vajadzētu iet man — nekavējoties. Es piezvanīju Navigatoram un atteicos. Nevaru, pieredzes trūkums. Par šo vervēšanu es būtu saņēmis sarkano zvaigzni pie krūtīm vai sudraba uz pleciem. Un pieredzes man pietiek. Bet… es atteicos. Navigators aizsūtīja Nikolaju Tarasoviču. Tāpēc jau viņš šodien svin svētkus.

— Paldies, Vitja,— Navigators man spiež roku. Visi skatās uz mums. Nevienam nekas nav saprotams. Kādēļ pēkšņi Navigators man spiež roku? Par ko pateicas? It kā šodien nav mani svētki. Bet Navigators man ir uzlicis roku uz pleca — būs svētki arī uz tavas ielas. Nezinu, kādēļ, bet es raugos zemē: man nav žēl tās vervēšanas, nepavisam ne.

Lai jums veicas, Nikolaj Tarasovič.

8

Slimo tikai sliņķi. Vai tad tiešām ir grūti reizi mēnesī izbraukt ārā mežā un darīt galu visām slimībām? Novērst visas nākamās slimības? Es vienmēr atrodu sev tādu laiku, pat visgrūtākās piesegšanas gaitās. Un jo vairāk tagad.

Es esmu tālu prom kalnos. Es zinu, ka te neviena nav. Es protu to pārbaudīt. Nē, nedz slēptuves, nedz tikšanās mani negaida. Skudras. Lielās, sarkanās meža skudras. Te ir viņu valsts, pilsēta — valsts. Saulainā laukumā starp priedēm. Es izģērbjos un metos iekšā skudru pūznī kā aukstā ūdenī. Tūkstošiem skudru. Drūzma. Skudru Šanhaja. Skrien pa rokām un kājām. Viena sāpīgi iekož, un tūlīt viss skudru bars sāk mani kost. Ja pasēdētu ilgāk — apēstu pavisam. Bet, ja var izturēt tikai minūti, tad iznāk ārstēšana. Tāpat kā čūsku inde. Ja daudz — tad nāve. Ja drusciņ — zāles. Ne velti čūska tiek uzskatīta par medicīnas simbolu. Bet es ar čūskas indi neārstējos. Nezinu, kādēļ. Vienkārši nebija laika. Bet, ja ar skudrām,— daudz laika nav vajadzīgs. Atrodi lielu skudru pūzni un lec iekšā.

Šķidrums, ko izdala skudru dziedzeri, konservē un saglabā visu. Iekož skudra kāpuram un velk iekšā uz savu pūžņa noliktavu. No viena kodiena mirušais ķermenis nesapūst vesela gada vai pat divu gadu laikā. Uzglabāsies tikpat labi kā ledusskapī.

Bet ar dzīvu ķermeni notiek vēl lielāki brīnumi. Nedz grumbu, nedz dzeltenuma sejā nekad nebūs. Visi zobi paliks veseli. Mans vectēvs nomira deviņdesmit trīs gadu vecumā bez krunkām sejā un gandrīz ar visiem zobiem. Pazaudēja tikai trīs — sarkanie izsita. Viņš no tiem aizbēga, citādi būtu pazaudējis visus zobus kopā ar galvu. Visu mūžu nodzīvojis, savu mahnovieša pagātni bija spējis noslēpt. Citādi neviens mani Sarkanajā Armijā nebūtu ņēmis pretī. Iespējams, ka man nemaz nebūtu lemts piedzimt.

Skudru noslēpumus izmantoja ne tikai mans vectēvs. Visa Krievija to zināja jau senajos laikos. Bet pirms tās — Bizantija. Vēl agrāk — Ēģipte, Skudra Ēģiptē tika uzskatīta par pirmo ārstu. Daudzus tūkstošus gadu atpakaļ ēģiptieši bija ievērojuši, kā skudra savu pārtiku konservē, un tāpēc sāka bāzt skudru pūžņos savas rokas un kājas. Bet vēlāk sāka savus mirušos faraonus uz divām naktīm atstāt skudru pūžņos. Tūkstošiem gadu to ķermeņi pēc tam nepuva.

Visiem ir zināms, ka sarkanā meža skudra ir burve. Bet cilvēce ir kūtra! Cilvēki pērk aptiekās skudrskābi. Ne īsto, bet to, ko ražo fabrikās. Rīvē sev rokas un kājas. Dumjie. Skudra zina, kur kost. Bet tas ir ļoti svarīgi — lai kostu tur, kur ir vajadzīgs. Gandrīz tas pats, kas ķīniešu medicīnā, kad dursta ar adatām. Nedrīkst durt, kur trāpās, bet pēc stingriem noteikumiem.

Es iemaujos kā alnis. Auļoju prom, kratu nost skudras. Paldies, māsiņas, šodien pietiks.

9

Tautas Draugs ir pazudis. Tautas Draugs ir KGB rezidents. Galvenais Kaimiņš, visi kaimiņi no čekistu midzeņa ir drūmi. Pie viņiem kaut kas notiek. Droši vien pašiem nav visai skaidrs, kas. Visi KGB rezidenti no Vīnes, Ženēvas, Bonnas un Ķelnes bija izsaukti uz Maskavu un nez kāpēc nav atgriezušies. Vietnieki pagaidām valda.

Evakuācija ir nežēlīga un neatvairāma lieta. Tu saņem šifrogrammu, tā un tā, jūsu tēvam ir slikti ar veselību. Pirms nāves grib atvadīties. Tu lido ar lidmašīnu, bet blakus tev ir konvojs. Lai tu neaizbēgtu. Tu ierodies varoņpilsētā Maskavā un tūlīt noklusti izmeklēšanā. Bet kurš no mums ir bez kādas vainas? Visi ir vainīgi. Galvenais, lai būtu cilvēks, bet krimināllietu vienmēr var sacerēt, tiesa gan, tagad nešauj kā trīsdesmit septītajā. Pareizāk sakot, šauj, bet ne tik intensīvi.

Kur tad Tautas Draugs iekrita? Kā lai mēs to zinām? Var gan paklausīties baumas. Bet, par nelaimi, baumas izplata specdienests, lai aizēnotu patiesību . . .

… Tā notiek bieži. Tu iesāc biznesu, un tev ir reibinoši panākumi. Ne uz ilgu laiku. Tas pats notiek ar mūsu komercuzņēmumiem. Tikko sākam strādāt — nedzirdēta veiksme: ir savervēts cilvēks, par ko Jaunākajam līderim piedeva viņa iekrišanu.

Jaunākais līderis ar piesedzēju grupu iegūst noslēpumu, par kuriem ģenerālpulkvedis Zotovs, GIP informācijas dienesta priekšnieks, sūta sajūsmas pilnas šifrogrammas.

Bet termins «pietiekoši» informācijas dienestā tiek lietots tikai tādā gadījumā, kad iegūtās informācijas kvalitāte ir ļoti augsta. Pārējos gadījumos tiek lietots termins «nepietiekoši». Tas ir tas pats, kad miljardierim vēl nav pietiekoši daudz naudas un nekad nebūs pietiekošā daudzumā. Kā sievietei nepietiek greznu tērpu. Kā kolekcionāram vienmēr trūkst vienas sarūsējušas monētas. Un vienmēr trūks. Bet Ģenerālštābam vienmēr ir par maz pretinieka noslēpumu. Lai cik mēs to iegūtu. Vienmēr paliek kaut kas līdz galam nesaprotams pretinieka stāvoklī, viņa plānos, viņa bruņojumā.

Bet mūsu kalnu viesnīcas pagaidām nedod vēlamo rezultātu. Un tas nemaz nav tik viegli. Ne katru dienu nelielā viesnīcā ierodas ļaudis no mazām pilsētiņām ar tik skaļiem nosaukumiem kā Mainota vai Offuta. Mūsu aģentūra tūrisma biznesā ir saņēmusi plānas lapiņas ar to vietu nosaukumiem, kur praktiski ikviens iemītnieks ir saistīts ar ļoti svarīgiem objektiem. Bet pagaidām rezultātu nav. Viena zivtiņa ieskrēja tīklā — un viss. Viena vienīga zivtiņa, un es to brīvprātīgi atdevu Jaunākajam līderim. Viņam ir svarīgāk būt veiksmīgam pašreiz. Bet man nav nekā.

Šifrogrammas no Akvārija — ar vieglu īgnumu: kādēļ Četrdesmit Pirmo nenozīmēja piesegšanā? Viņš taču pats ir atzinies, ka vēl nav gatavs strādāt patstāvīgi.

10

Pie mūsu kaimiņiem, «tautas draugiem», ir lieli svētki. Pirms vairākiem gadiem no padomju karakuģa aizbēga virsnieks. Viņu medīja daudzas KGB rezidentūras, bet laimējās Vīnes diplomātiskajai rezidentūrai. Tā izdarīja reibinošu provokāciju. KGB rezidenta vietnieks stājās sakaros ar amerikāņu izlūkdienestu un sniedza tam gluži ticamus noslēpumus. Bet pēc tam taisījās bēgt uz ASV, vienīgi pirms bēgšanas palūdza garantijas: gribu parunāt ar aizmukušo padomju virsnieku, vai tas ir tiesa, ka viņam dzīve ir laba. Amerikāņu izlūkdienests atsūtīja nelaimīgo bēgli uz tikšanos ar KGB. Tādēļ KGB svin svētkus.

Nu ko, «tautas draugi», veiksmi jums. Izzagt ļaudis jūs esat labi iemācījušies. Bet kāpēc jums nav izdevies izzagt amerikāņu atomnoslēpumus, kādēļ jūs nekad neesat atnesuši padomju rūpniecībai nedz franču prettanku raķešu rasējumus, nedz britu torpēdu, nedz vācu tanku dzinēju rasējumus? Kāpēc?

— Viktor Andrejevič, jums ir signāls.

Kafijas tasi pie malas. Dokumentus portfelī. Portfeli seifā. Atslēgu mazajā seifā. Šodien ir nomainīta aizslēgšanas kombinācija. Tas ir jāiegaumē.

— Iesim!

Ceturtais šifrētājs iet man pa priekšu. Es viņam sekoju. Pa betona kāpnēm lejup. Uz bunkuru. Viņš nospiež signāla pogu. Durvis noklikšķ — var vērt vaļā. Mēs atrodamies nelielā betona istabā. Tās sienas ir baltas, grumbuļainas. Uz visiem laikiem tajās saglabājušies nospiedumi no dēļiem, kas tika lietoti veidnim, kad bunkuru būvēja. Durvis ir aizvērtas. Mūs apskata ziņkārīgas telekameras. Ceturtais šifrētājs aizblīvē ieejas durvis. No iekšpuses tās atgādina zemūdens hermētisko lūku. Šifrētājs pabāž roku zem aizkara un uzgriež numuru. Viņa roka man nav redzama, un man nav arī tiesību to redzēt. Es nezinu, ko viņš tur ar savu roku dara. Runā, ka, ja tiek pielaista kļūda, uzgriežot kombināciju, tad roku sažņaudz lamatas. Nezinu, vai tas ir tiesa vai šifrētāju joks. Informācijas iegūšanas virsniekam tas nav jāzina.

Bunkura iekšējā apsardze ir beidzot pārliecinājusies, ka mēs esam savējie. Galvenās durvis lēni, bez trokšņa aizpeld uz vienu pusi. Aiz durvīm ir Petja — Specnazs: nāciet iekšā. KGB savu iekšējo apsardzi sastāda no virsniekiem — robežsargiem. Bet GIP — no diversijbataljonu un brigāžu virsniekiem. Tā GIP ar vienu šāvienu dabū rokā divus zaķus. Apsardze ir droša, un ir iespēja diversantus vadāt autobusā pa valsti: re, mūsu desantēšanas laukumi, te ir slēptuves, te ir aizsegi, te ir policijas posteņi.

GIP diplomātisko rezidentūru Vīnē apsargā diversanti no 6. gvardes tanku armijas. Tā ir kalnu armija ar savām tradīcijām. Tā izlauzās caur Lielo Hinganu pa ceļam uz Kluso okeānu. Tā nogāja 800 kilometru bez apstāšanās cauri tām vietām, kuras visi teorētiķi uzskatīja par tankiem nepieejamām. Pašreiz 6. gvardes tanku armija gatavojas veikt zibensātru pārgājienu caur Austriju pa kreiso neaizsargāto Reinas krastu uz Ziemeļjūru. Salīdzinot ar Hinganu, Austrijas Alpi ir gan tikai pauguri. Bet arī tos vajag pārvarēt ar māku. Tādēļ Vīnē pastāvīgi atrodas diversanti tikai no šīs armijas. Viņiem būs jāiet priekšgalā. Viņiem būs jāiztīra ceļš ar saviem asajiem nažiem.

—   Esiet sveicināti, Viktor Andrejevič!— Petja mani sveicina.

—   Sveicināts, resgali! Esi palicis slinks bunkurā?

— Ne slinks, bet palicis par zvēru,— Petja joko.— Sieviešu svārkus neesmu redzējis jau veselus sešus mēnešus. Pat no tālienes.

— Turies. Uz zemūdenēm ir vēl sliktāk.

Pa koridoru jāiet garām tērauda durvīm. Koridors ir aizkarināts ar desmitiem smagu portjeru, tādēļ nav redzams, vai tas ir garš vai ne. Varbūt aiz nākošā aizkara koridors dalās vai pagriežas uz kādu pusi. Mēs to nedrīkstam zināt. Signalizatoru istabas durvis ir pirmās pa kreisi.

Istabā ar zemiem griestiem arī viss ir noslēpts ar pelēkiem aizkariem. Runā, ka tas esot ugunsgrēka gadījumam. Varbūt, ka tas ir tā. Cik reižu jau esmu bijis šinī istabā, bet, cik te atrodas signalizatoru,— par to man nav ne mazākās jausmas.

Viens aizkars ir jau atvilkts — tas man. Aiz tā ir pelēka kaste ar glītu uzrakstu «Nodevis 299. Pieņēmis 41.». Šifrētājs iebāž savu atslēgu caurumā, pagriež to un iziet no istabas. Es iebāžu savu atslēgu, pagriežu to un atveru tērauda durtiņas. Aiz tām ir rinda mazu zaļu spuldžu. Viena — ar numuru 28— deg. Es nospiežu izslēdzēju. Signālspuldze nodziest. Vienlaicīgi nodziest signālspuldze virs mana signalizatora. Tā ziņo šifrētājam, ka ir saņemts kaut kāds signāls. Bet viņam nav tiesību zināt, kas tas ir par signālu. Tas ir zināms tikai man. Tas ir signāls «28». Ja šifrētājs arī uzzinātu, ka esmu saņēmis signālu «28» no aģenta 173-V-41-299, tad viņš tāpat nezinātu, ko nozīmē signāls «28».

Signāls «28» nozīmē, ka aģents 173-V-41-299 izsauc mani uz sakaru seansu. «28» nozīmē, ka bezpersoniska tikšanās notiks pirmajā sestdienā pēc signāla saņemšanas. Laiks starp 4.30 un 4.45 no rīta. Vieta — Atterzee. Zalcburgas rajons.

299. numuram ir vesela signālu sistēma, un viņš var mūs izsaukt uz personisku vai bezpersonisku sakaru seansu jebkurā brīdī. Ikviens sakaru seansa variants ir izstrādāts līdz vissīkākajām detaļām, un katram variantam ir savs numurs. Aiz numura «28» slēpjas vesels plāns ar dažādiem variantiem un rezerves kombinācijām.

GIP neievainojamību nodrošina pirmām kārtām tas, ka tikšanās skaits ar vērtīgu aģentūru tiek samazināts līdz minimumam un, ja iespējams,— līdz nullei. Es strādāju ar aģentu 299 deviņus mēnešus, bet nekad neesmu to redzējis un arī neredzēšu. Bezpersoniskas tikšanās notiek ar viņu divas trīs reizes mēnesī, bet divdesmit viena gada laikā, ko viņš ir nostrādājis GlPā, viņam ir bijušas tikai sešas personiskas tikšanās un viņš ir redzējis sejā tikai divus GIP virsniekus. Tā ir pareiza taktika. Tas, ka nav personisku tikšanos, aizsargā mūsu aģentūru no mūsu pašu kļūdām, bet mūsu virsniekus no skandalozām iekrišanām un sensacionālām fotogrāfijām pirmajās avīžu lappusēs.

Bezpersoniskas tikšanās laikā GIP virsnieks un viņa aģents var atrasties desmitiem kilometru attālumā viens no otra. Neviens no viņiem nezina, kur atrodas viņa sarunu biedrs. Ziņojuma nodošanai vai ziņojumu apmaiņai mēs nelietojam nedz radio, nedz telefonu. Mēs izmantojam ūdensvada vai kanalizācijas caurules. Dažreiz divi telefona aparāti tiek pieslēgti pie metāla žoga vai dzeloņstiepļu iežogojuma. Šie «sakaru posmi» tiek iepriekš izvēlēti, un tos pārbauda piesegšanas virsnieki.

Bet visbiežāk sakariem ar vērtīgiem aģentiem GIP izmanto ūdeni. Lai policija klausās, kas notiek ēterā. Ūdens ir labs signālu vadītājs, un to daudz mazāk kontrolē. Kad policija sāks kontrolēt visas ūdenstvertnes, upes, ezerus, jūras un okeānus, tad mēs pāriesim uz citu aģentūras sakaru veidu. GIP sakaru institūts ap to laiku vēl kaut ko izgudros.

11

Rasas lāses uz zābakiem. Es brienu pa augstu, slapju zāli uz ezeru. Man apkārt aug bērzi un egles. Asās egļu galotnes iežogo ūdeni. Egļu siena. Pilnīgs klusums. Nedrīkst uzkāpt uz zara. Kādēļ lieki sacelt troksni? Troksnis dara pāri šim tīrajam ūdenim, šīm kristāldzidrajām debesīm un sārtajām kalnu virsotnēm. Te vienmēr būs klusums. Un, kad uz šejieni atnāks Specnazs, kareivju zābaku dipoņa nepārtrauks klusumu: diversanta mīkstie apavi neklaudz kā kājnieka apkaltais zābaks. Pēc tam šeit izies cauri 6. gvardes tanku armija. Tad būs rūkoņa un dārdoņa. Taču uz gluži īsu laiku. Atkal iestāsies pilnīgs klusums, un mazā koncentrācijas nometne ezera krastā tam netraucēs. Varbūt es būšu nometnes priekšnieks, bet varbūt parastais ieslodzītais kopā ar vietējiem sociālistiem un miera aizstāvjiem. Tā ir vienmēr bijis: kas pirmais sveic Sarkano Armiju vai ar to grib sākt risināt sarunas par mieru — tas pirmais no tās triecieniem krīt.

Zemi pilda rīta ausma. Zeme sajūsmā sveic spīdekļa uzlēkšanu. Dzīve līksmo. Dzīve triumfē, gatavodamās sagaidīt vizošo gaismas ūdenskritumu, kas gāzīsies lejup no kalnu virsotnēm. Vēl drusciņ, vēl mazlietiņ pagaidiet. Skaļas putnu dziesmas skanēs kā himna, sveicot saules gaismu. Bet pagaidām klusums. Vēl rasu \ piles nav iemirdzējušās kā briljanti, vēl nav sācis tecēt tīrs zelts lejup pa kalnu nogāzēm, vēl vējš nav atnesis savvaļas ziedu smaržu. Daba ir apklususi pēdējā mirklī pirms sajūsmas, prieka un dzīves uzliesmojuma.

Kas par to priecājas? Vienīgi es. Vitja-spiegs. Un vēl mans aģents ar numuru 299. Viņš tuvojas ezeram no pavisam citas puses. Interesanti, vai viņam ir saprotama dabas poēzija? Vai viņš ir spējīgs stundām ilgi klausīties tās čukstus un čabēšanu? Vai viņš saprot, ka pašreiz mēs ar viņu divatā gatavojamies būvēt mazu koncentrācijas nometni uz lēzenā krasta? Vai saprot šis vecais muļķis, ka gan es, gan viņš varam kļūt par iemītnieku šinī visskaistākajā nometnītē pasaulē? Vai viņš nojauš, ka tie, kas stāv tuvu gaļas mašīnai, tur nokļūst iekšā biežāk nekā parastie mirstīgie? Vai viņš domā ar savu koka galvu, ka nejauši viņa nometnes numurs var būt ļoti līdzīgs viņa aģentūras indeksam? Ne velna viņš nedomā. Man nav kur dēties, es esmu dzimis un izaudzis šinī sistēmā. Un no tās neaizbēgsi. Bet viņš mums brīvprātīgi palīdz. Ja mani komunisti nepieliks pie sienas, nesadedzinās krematorijā un nenoslīcinās pārpildītā baržā, bet liks komandēt nometni, tad es tādiem brīvprātīgiem palīgiem iežogošu atsevišķu sektoru un nedošu tiem ēst. Lai pēc kārtas viens otru ēd nost. Tāpat kā žurkas apēd dzelzs mucā visvājāko vispirms, pēc tam otru, kas ir mazliet stiprāka . .. Lai viņi ik dienas noskaidro, kurš no viņiem ir visvājākais. Lai katrs baidītos aizmigt, ka viņu miegā varētu nožņaugt un apēst. Tad varbūt viņi sapratīs, ka nav harmonijas uz zemes virsas un nevar būt. Ka katram pašam sevi ir jāaizstāv. Ak, velns rāvis. Ja mani ieliktu par nometnes priekšnieku!

Laiks.

Iemetu makšķeri ezerā. Mana makšķere ir ļoti līdzīga parastajai. Atšķirība ir tikai tā, ka no kāta var izvilkt nelielu vadu un to pievienot pulkstenim. Pulkstenis ir savukārt savienots ar kabeli, kas ir pievienots nelielai pelēkai kārbai. No pulksteņa kabelis iet pa piedurkni un nolaižas lejup iekšējā kabatā. Mana drusku neparastā pulksteņa ciparnīca iedegās un minūti vēlāk nodzisa. Tas nozīmē: pārraide ir pieņemta un ierakstīta uz tieva vada manā magnetofonā. Viļņi, kas nes ziņojumu, ēterā neizplatās. Mūsu signāli izplatās tikai ezera robežās un neiet tālāk par tā krastiem. Ziņojumi tiek ierakstīti uz magnetofona jau iepriekš un tiek pārraidīti maksimāli ātri. Uztvert aģentūras raidījumu ir ļoti grūti, pat ja iepriekš ir zināms raidījuma laiks un vieta, un frekvence. Ja tādas informācijas nav, tad uztvert raidījumu nav iespējams.

Es izliekos, ka uzvelku pulksteni. Ciparnīca mazliet ievizējās un nodzisa: atbildes raidījums ir paveikts. Laiks laisties lapās.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

1.—   Biedri ģenerāli, man bija sakaru seanss caur ūdeni

—   Biedri ģenerāli, man bija sakaru seanss caur ūdeni ar 299. Viņš ziņo, ka tuvākajos mēnešos viņa hotelī diez vai būs klienti no vietām, kas mūs interesē.

—   Slikti.

—   Bet 299. par velti maizi neēd. Viņš ir nodibinājis draudzīgas attiecības ar kaimiņu hoteļu īpašniekiem, un dažreiz ar dažādiem ieganstiem viņam ir iespēja apskatīt ierakstus ar iepriekš-pieteikumiem.

—   Vai tu domā, ka tas nav bīstami?— Komandieris zina, ka .tas nav bīstami, bet viņa pienākums ir uzdot šo jautājumu.

— Nē, biedri ģenerāli, tas nav bīstami. 299. ir viltīgs un pieredzējis. Viņš ziņo, ka kaimiņu hotelī.. .— es piestumju sev tuvāk papīra lapu un rakstu hoteļa nosaukumu. Man nav tiesību nosaukt datumus, adreses, nosaukumus vai vārdus balsī. Pat aizsargātās istabās mums ir jāraksta tas uz papīra, dažreiz nosaucot datumus, nosaukumus, vārdus, kas uz lietu neattiecas. — Kaimiņu hotelī ir rezervēta vieta vienam cilvēkam.— Es rakstu vārdu uz papīra.— Viņš strādā Spānijā. Pilsētā . ..

Es nolieku sev priekšā papīra lapu un triumfējoši uzzīmēju ar milzīgiem burtiem nosaukumu ROTA.

Viņš skatās uz mani, negribēdams ticēt. Un tad es rakstu uz lapas no jauna šo īso burvīgo nosaukumu, kas katram izlūkam rādās sapņos, kas skan kā kristāla zvans katram no mums,— ROTA.

Viņš smejas, es smejos. Pasaulē ir simtiem vietu, kas ir interesantas mums, jebkura no tām ir vesels atradums, jebkura nozīmē, ka laime ir uzsmaidījusi. Man ir trāpījusies īsta laime — ROTA!

— Vai tevi pārbaudīt?— viņš smejas. Tas, protams, ir joks. Jo nevar būt par GIP virsnieku un nezināt šīs bāzes raksturojumu. No vārda ROTA katra GIP virsnieka smadzenēs kā skaitļošanas mašīnā atstarojas īsas frāzes un skaidri cipari: akvatorijas laukums —25 kvadrātkilometri; osta ir aizsargāta ar viļņlauzi — 1500 metru garu; trīs muliņi — katrs 350 metru ; dziļums pie muliņiem — 12 metru ; munīcijas noliktava — 8000 tonnu ; naftas produktu tvertnes —300 000 tonnu ; lidlauks, viens skrejceļš — 4000 metru . Bet tas, ka šeit bāzējas amerikāņu raķešu atomzemūdenes, ir zināms visiem.

Navigators staigā pa kabinetu. Navigators berzē rokas.

—   Uzraksti pieprasījumu.

—   Jā!

2

Cilvēks no nelielas spāņu pilsētiņas Rota. Par šo cilvēku man nekas nav zināms. Vēl pat nav skaidrs: vai viņš ir amerikānis vai spānis. Es aizpildu «pieprasījumu». Rīt šo pieprasījumu laidīs caur lielo GIP skaitļošanas mašīnu. Lielais skaitļotājs paziņos visu, ko viņš zina par šo cilvēku.

Lielo GIP skaitļotāju ir konstruējuši amerikāņu inženieri, un to Padomju Savienībai ir pārdevuši tuvredzīgie amerikāņu politiķi. Par lielo skaitļotāju Amerika saņēma miljonus, bet pazaudēja miljardus. Lielajam skaitļotājam ir pazīstami visi. Viņš ir ļoti gudrs. Viņš ņem iekšā milzīgus apjomus datu par zemes iedzīvotājiem. Viņš ir rijīgs. Viņš aprij telefona grāmatas, universitāšu beidzēju sarakstus, neskaitāmu firmu darbinieku sarakstus. Viņš ir ēdelīgs. Viņš rij iekšā miljoniem avīžu sludinājumu par dzimšanām un nāvēm. Bet viņš ēd ne tikai šo makulatūru. Viņam ir pieejami slepeni dokumenti, turklāt milzīgā skaitā. Ikviens no mums rūpējas par to, lai šis rijīgais amerikāņu bērns nebadotos.

Varbūt informācija par cilvēku no Rotas būs pavisam fragmentāra un nepietiekoša. Varbūt lielais skaitļotājs mums paziņos dzimšanas datus, varbūt datumu, kad šis vārds pirmo reizi ir parādījies slepenā telefonu grāmatā, varbūt bankas nosaukumu, kurā šis cilvēks glabā naudu. Bet pat tādu ziņu pietiek, lai GIP komandpunkts nekavējoties nosūtītu vairākas šifrogrammas uz vietām, kur ir iespējams uzzināt vēl kaut ko. Kurti varbūt uzzinās par viņa vecākiem, skolasbiedriem, atradīs viņa dzimto pilsētu, fotogrāfijas. Un, kad es viņu satikšu nelielā viesnīcā kalnu ezera krastā, es zināšu par viņu vairāk, nekā viņš domā. Dārgais draugs, uz drīzu redzēšanos! Starp citu, ērtības pēc tev jau ir dots numurs 713. Bet, ja nesaīsina, tad 173-V-41-713. Lai visi, kam tas ir jāzina, tūlīt zinātu, ka strādā ar tevi Četrdesmit Pirmais informācijas iegūšanas virsnieks no GIP Vīnes diplomātiskās rezidentūras.

3

Laiks lido kā klabošs ātrvilciens, apdullinot un ar elastīgu gaisa masu sviežot nost no uzbēruma. Atkal diena un nakts ir sajukušas kopā melnbaltā virpulī: tranzīts no Libānas, sakaru seansi ar ļaudīm, kas ir savervēti Dienvidāfrikā, sakari caur slēptuvi ar kaut kādu «spokainu» draugu, kuru nez kāds ir savervējis, nelegālu piesegšana un no jauna tranzīts uz Īriju. Komandieris un Jaunākais līderis aizliedz mani izmantot niekiem. Taču pārāk bieži notiek sevišķi svarīga piesegšana, tas ir, nelegālu piesegšana vai masveida piesegšana, kad piesedzējos strādā visi, ieskaitot arī rezidenta vietniekus. Un nevienam nav atvieglojumu. Piesedzējos visus! Kur ņemt ļaudis? Iesi strādāt vienā naktī divas reizes! Tranzīta pieņemšana no Francijas. Tranzīta pieņemšana no Hondurasas. Ir jāsaprot!

Un pēkšņi viss apstājās. Es šķirstu savu darba burtnīcu, pierakstītu pilnu, un pēkšņi atveru pilnīgi baltu lappusi. Tur ir tikai viens ieraksts: «Darbs ar 713.» Un šī baltā lappuse nozīme šodienu. Dienu, kad sēžu savā atzveltnes krēslā, bet galvā joņo tikšanās, operācijas ar slēptuvēm, bezpersoniski sakaru seansi.

Es ilgi skatos uz īso teikumu, pēc tam paceļu baltu telefona klausuli un, neuzgriezis nekādus ciparus, jautāju:

— Biedri ģenerāli, vai jūs nevarētu mani pieņemt?

— Vai līdz rītam nevar pagaidīt?

— Es jau vairākas dienas cenšos panākt, lai jūs mani pieņemtu,— es meloju, zinādams, ka viņam nav laika mani pārbaudīt,— bet šodien ir pēdējā diena.

—   Kā — pēdējā?

—   Pat ne pēdējā, biedri ģenerāli, bet pirmā.

— Ak, velns. Paklausies, es pašreiz nevaru. Pēc trīsdesmit minūtēm ienāksi pie manis. Ja kāds būs pieņemšanas telpā, sūti pie joda mana vārdā. Saprati?

— Sapratu.

Es viņam paziņoju brauciena maršrutu, paņēmienus un viltības, lai izvairītos no policijas izsekošanas. Es paziņoju visu, kas man pašreiz ir zināms par viņu — cilvēku no Rotas.

— Nu ko, tas nav slikti. Veiksmi tev.

Viņš pieceļas. Uzsmaida man. Paspiež roku. Četru gadu laikā trešo reizi.

4

Ceļi ir pārpildīti ar tūristiem. Es steidzos. Es domāju nokļūt viesnīcā jau pievakarē, lai šo vakaru izmantotu uzdevuma izpildei. Piecas stundas es dzenu mašīnu pa lielu autostrādi. Dažreiz nākas ilgi stāvēt, kad uz ceļiem izveidojas milzu sastrēgumi, bet, tiklīdz ceļš ir brīvs, es no jauna dzenu mašīnu, nežēlodams nedz motoru, nedz riepas, apdzenot visus. Kad saule pagriežas uz rietumiem, es nobraucu no lielceļa uz šauru ceļu un, nesamazinot ātrumu, joņoju tālāk. No pagrieziena parādās balts mersedess. Kauc bremzes. Virs viņa paceļas putekļu mākonis: viņš ir izlidojis uz ceļmalu. Vadītājs man laiž acīs prožektorus un skaļi signalizē. Sieviete uz sēdekļa aizmugurē ar pirkstu pie deniņiem griež, dodot man zināt, ka es esmu nenormāls. Velti pūlaties, kundze, tas man ir zināms arī bez jums. Pagriezienā es mazliet nospiedu bremzes pedāli, tā ka bremzes protestēdamas iekaucās un mani iznesa uz pretējo pusi, es tūlīt atlaidu bremzes, bet gāzes pedāli spiedu iekšā grīda līdz galam, kamēr kāja atdūrās pret grīdu. Lieku galvu ķīlā, ka manu numuru viņi nevarēja iegaumēt un pat saskatīt to viņiem nebija laika. Es jau esmu aiz pagrieziena. Es esmu ieķēries stūrē un to neatlaidīšu. Ja pat lidošu iekšā bezdibenī — arī tad to nelaidīšu vaļā. Bet mašīna mana rūc kā nezvērs. Mašīnai nepatīk mani paņēmieni. Pēc pirmā krustceļa es nobraucu uz pavisam šauru ceļu tumšā mežā. Pa šo ceļu es ilgi braucu kalnup, pēc tam lejup — lejup kalnu ielejā. Ceļš ir palicis platāks. Braucu pa to. Karti nelietoju. Šo vietu es labi pārzinu un vēl pēc sarkanās saules orientējos. Bet tā jau ir pieskārusies ar savu ugunīgo malu mežu apaugušai klinšu grēdai.

Viesnīcā es ierados, kad jau bija kļuvis tumšs. Viesnīca atrodas mežezera krastā blakus lēzenai kalnu nogāzei. Ziemā te laikam viss ir raibs no spilgtiem slēpotāju tērpiem.. Bet tagad ir vasara — klusums un miers. No kalniem nāk vēsa vēja pūsma, bet virs nepļautas pļavas kāds ir izklājis mīksto baltas miglas pēli. Bet man nav vaļas baudīt dabas skaistumus. Es eju savā numurā uz otro stāvu. Taču atslēga nevar trāpīt durvju caurumā. Es pats sevi nomierinu. Atveru durvis. Čemodānu iemetu stūrī — un uz dušu. Es esmu šausmīgi netīrs. Veselu dienu pie stūres.

Esmu jau nomazgājies. Ar dvieli noberzējos jo stipri. Uzvelku svaigu uzvalku — gludinātu. Spilgtu lakatu ap kaklu. Nostājos spoguļa priekšā. Nē, tas gan neder. Acis kā no svina, lūpas cieši kopā. Sejai ir jābūt laimīgai, bez rūpēm. Tā, lūk. Tā ir labāk. Un tagad lejup. Nesteigdamies. Ļaudis uz mani skatās, un neviens nevar ne iedomāties, ka šī diena manā dzīve bez brīvdienām uz svētkiem ir viena no visnogurdinošākajām. Un nedomājiet, ka mana darba diena ir jau beigusies, nē, tā turpinās.

Bet zālē spēlē mūzika, tā ka griesti trīc. Pa tumšajām zāles sienām plaiksnās spilgtas ugunis, arī pa griestiem, pa laimīgu cilvēku sejām, kuri tērē milzum daudz enerģijas tikai baudas deļ. Skaņu vērpetēs pēkšņi ar niknumu dominē taure, apdullinot visus ar savu dziesmu, un ritms svin uzvaru pār pūli, pakļaudams sev ikvienu. Un pēc valdonīgā ritma mājiena ieskanas kristais ka dejotāju drūzmas reibinošā trokšņa atbalss.

Mana roka jūt apsvīdušā kristāla skarbo aukstumu, un es paceļu vizošo, dzirkstošo trauku, kas ir pieliets ar apdedzinošu veldzi, un tanī mirklī tur atspoguļojas viss krāsu un skaņu viesulis. Smaidīdams uguns dzirkstīm un piesegdams seju tajās, es lēni apskatu zāli, cenzdamies neatklāt savu sasprindzinātību. Ar acu malu es ieraugu to, kas zaļajā, spīdošajā mapē skaitās ar numuru 713. Es viņu esmu redzējis tikai reizi — tikai uz mazas fotogrāfijas. Bet es viņu pazīstu. Tas ir viņš. Es lēnām pielieku vīna glāzi pie lūpām, nodzēsis smaidu, pieskaros dzērienam un tikpat lēni pagriežu seju. Lūk, viņš lēni paceļ acis uz mani. Mūsu skatieni ir sadūrušies. Es izliekos, ka esmu priecīgā izbrīna, un sveicu ar plašu žestu. Viņš izbrīnījies pagriežas, bet aiz viņa neviena nav. Viņš atkal raugās manī ar jautājumu: tu kuru sveicini?! Tevi!— klusēdams es atbildu. Kuru tad vēl? Atgrūzdams dejotājus, ar vīna glāzi rokās es dodos pie viņa.

— Sveiks! Es nekad nedomāju tevi satikt šeit! Vai tu atceries to lielisko vakaru Vankūverā?

— Es nekad neesmu bijis Kanādā.

— Atvainojiet,— apmulsis es atbildu, ieskatīdamies viņa seja.— Te ir tik maz gaismas, bet esat tik līdzīgs manam paziņam .. . Lūdzu, atvainojiet.

Es atkal pieeju pie bāra. Apmēram divdesmit minūšu es skatos uz dejotājiem. Es mēģinu uztvert visraksturīgākās kustības: mana dzīvē man nekad nav bijis laika dejām. Kad patīkams siltums izplūst pa visu ķermeni, es ieeju dejotāju riņķī, un pūlis priecīgi dod man ceļu, atvērdams vārtus uz jautrības un laimes valsti.

Es dejoju ilgi un aizrautīgi. Pakāpeniski manas kustības iegūst nepieciešamo elastību un dabiskumu. Varbūt tas man tikai liekas. Vismaz neviens man nepiegriež vērību. Jautrā drūzma pieņem savās rindās visus un visiem piedod.

Kad viņš aizgāja, es nezinu. Es aizgāju vēlu naktī — līdz ar pašiem pēdējiem.

5

Modinātājs mani uzmodina agri no rīta. Es ilgi guļu ar seju spilvenā. Mani moka hronisks miega trūkums. Un piecas stundas nav spējīgas kompensēt daudzus mēnešus ilgu miega trūkumu.

Pēc tam es piespiežu sevi lēkt ārā no gultas. Piecpadsmit minūtes es sevi moku ar vingrošanu, pēc tam apdedzinoši auksta duša, nežēlīgi karsta, atkal auksta un no jauna neizturami karsta. Tas, kas tā dara regulāri, izskatās piecpadsmit gadus jaunāks par savu īsto vecumu. Bet ne jau tas man ir svarīgi. Man ir jāizskatās mundram un jautram, kā tas piestāv slaistam un dīkdienim.

Es noeju lejup pats pirmais un iegrimstu rīta avīzēs, tēlodams vienaldzību.

Uz brokastīm ir nonācis lejā padzīvojis laulātais pāris. Garām pagāja nenoteikta vecuma sieviete, nenoteiktas nacionalitātes un ar pārmērīgi agresīvu šuneli. Lūk, grupa smaidošu japāņu, kas ir apkārušies ar fotoaparātiem. Un tepat ir arī viņš. Es pasmaidu un pamāju ar galvu. Viņš mani pazīst un pamāj…

Pēc brokastīm es eju uz savu numuru. Uzkopšana vēl nav sākusies. Es izkaru uz durvīm plāksnīti ar uzrakstu «Netraucēt», aizslēdzu durvis, nolaižu žalūzijas uz logiem un, palicis tumsā, ar 'baudu atlaižos gultā.

Par tādu dienu, kad nekur nav jāsteidzas, es jau sen sapņoju. Es pūlos atcerēties visas vakardienas detaļas, bet no tā iznāk tikai svētlaimīgs smaids. Ar šo smaidu es droši vien aizmiegu.

Vakarā es aizrautīgi dejoju drūzmā. Viņš ir tanī pašā vietā, kur vakar. Viens. Ieraudzījis viņu, es smaidu. Es pamirkšķinu ar acīm un ar žestu uzaicinu nākt šurp trakojošā pūlī. Viņš smaida un krata galvu.

Nākošajā rītā es esmu pirmais, kas nokāpj halle. Viņš ir otrais.

—   Labrīt,— es saku, pasniegdams svaigas avīzes.

—   Labrīt,— viņš smaida.

Uz pirmajām visu laikrakstu lappusēm ir Ugandas prezidents Amins Dada. Mēs apmaināmies frāzēm un dodamies ēst brokastis.

Galvenais tagad ir nenobaidīt viņu. Var, protams, ņemt bulli aiz ragiem, bet man ir vairākas dienas, un tāpēc es izmantoju «pakāpenisko kontaktu». Daudz kas mums par šo cilvēku nav zināms. Bet arī novērošana vairāku dienu laikā dod ļoti daudz derīgas informācijas: viņš ir viens, sievietēm pakaļ nedzenas, nebārstās ar naudu, bet arī nežēlo katru dolāru, ir jautrs. Pēdējais fakts ir ļoti svarīgs — visgrūtāk vervēt drūmu cilvēku. Viņš nepiedzeras, bet dzer regulāri. Lasa daudz grāmatu. Klausās un skatās pēdējās ziņas. Humoru saprot un atzīst, ģērbjas glīti, bet bez greznības. Rotaslietas nenēsā. Mati ir ne vienmēr gludi sasukāti — tas jau ir pietiekoši daudz, lai spriestu par cilvēka iekšējo pasauli. Žokļi bieži ir saspiesti — tā ir noteikta zīme par iekšējo disciplīnu, nosvērtību un gribu. Tādu ir grūti vervēt, toties viegli pēc tam ar tādu strādāt. Es ļoti ilgi zagšus novēroju viņa sejas izteiksmi. Sevišķi svarīgas ir sniegtas visas detaļas par viņa acīm: acis ir novietotas plati, plakstiņi nenokarājas, nelieli maisiņi zem acīm. Acu zīlītes no viena stāvokļa uz otru pāriet ļoti lēni un atrodas vienā stāvoklī ļoti ilgi. Plakstiņus nolaiž lēnām un tikpat lēni tos paceļ. Skatiens ir ilgstošs, bet ne vienmēr vērīgs. Skatiens biežāk ir vienaldzīgs nekā pētījošs. Pētot kādu cilvēku, sevišķa uzmanība tiek pievērsta mutes muskuļiem: smaidā, dusmās, īgnumā, atpūtā. Bet arī smaids mēdz būt iecietīgs, nicīgs, laimīgs, ironisks, sarkastisks, ir uzvarētāja smaids un paspēlējušā smaids, cilvēka smaids, kas ir nokļuvis neērtā stāvoklī, vai draudu pilns smaids, kas ir tuvs atņirgtiem zobiem. Un visās šinīs situācijās piedalās sejas muskuļi. Šo muskuļu darbība ir dvēseles spogulis. Un šīs detaļas ir daudz svarīgākas nekā ziņas par viņa finansu un dienesta grūtībām, lai gan arī par to der zināt.

Naktī es iemetu mašīnā mugursomu, garus zābakus, makšķeres un braucu prom uz tālu ezeru makšķerēt zivis. Rītausmā no meldriem iznāk ārā Jaunākais līderis. Viņš sēžas man blakus un iemet makšķeri ūdenī. Tuvumā neviena nav. Ūdens pirms saullēkta ir silts, no tā ceļas augšā garaiņi. Saullēktā tas ir sārts, kaut arī saule vēl nav redzama.

Komandiera vietnieks nemīl makšķerēšanu. It sevišķi viņu kaitina tas, ka atrodas pasaulē cilvēki, kas brīvprātīgi ņem rokās tārpus. Viņš pats baidās tiem pieskarties, ja pavēlētu — cita lieta. Bet te vecākais ir viņš. Vajadzības tos ņemt rokās nav, un tādēļ viņš iemet makšķeri ar tukšu āķi. Viņš ir ļoti noguris — acis pavisam sarkanas, seja pelēka. īsas tikšanās dēļ ar mani viņš ir noteikti visu nakti pavadījis pie stūres. Bez manis viņam vēl ir ļoti daudz citu atbildīgu darīšanu. Mani klausīdamies, viņš visu laiku žāvājas.

Tiesa, sarunas beigās viņam miegs pāriet un viņš pat drusciņ sāk smaidīt.

—   Viss ir labi, Viktor.

—   Vai jūs domājat, ka var viņu vervēt?

Trešo reizi dzīvē es esmu pagodināts ar skatienu, ko nogurušais skolotājs veltī it sevišķi neapķērīgam skolēnam. Skolotājs berzē savas acis, kas ir sarkanas pēc bezmiega nakts.

— Klausies, Suvorov, tu kaut ko nesaproti. Tādā lietā tev vienkārši nav tiesību prasīt atļauju. Ja tu prasīsi, es tev aizliegšu. Kādreiz tu kļūsi par Jaunāko līderi un pat Navigatoru, bet iegaumē: arī tad tu nedrīksti nevienam jautāt. Tu aizsūtīsi pieprasījumu uz Akvāriju, bet atbilde uz to noteikti tiks novēlota tehnisku iemeslu dēļ. Es varu zināt ļoti daudz par tavu cilvēku, bet es nevaru viņu just. Tu ar viņu runā, un tikai tava paša intuīcija var tev palīdzēt. Tādā situācijā nedz es, nedz Navigators, nedz Akvārijs negrib uzņemties atbildību. Ja tu cilvēku nesavervēsi, tā ir tava kļūda, kuru tev tik drīz nepiedos. Ja tu kļūdīsies un tevi arestēs vervēšanas gaitā — tev arī to nepiedos. Viss ir atkarīgs tikai no tevis. Ja veiksmīgi savervēsi, tad būs tev ordenis, tevi par to cildinās, tā būs tava veiksme, tava karjera. Mēs tevi tad visi atbalstīsim. Iegaumē, ka Akvārijam vienmēr ir taisnība. Iegaumē, ka Akvārijs ir vienmēr to cilvēku pusē, kam ir veiksme.

Ja tu pārkāpsi instrukcijas un iekritīsi, tevi tiesās GIP tribunāls. Ja tu stingri ievērosi instrukcijas, bet iekritīsi, tu atkal būsi vainīgs: tātad dogmatiski būsi pielietojis reglamentu. Bet, ja tev veiksies, tad visi tevi atbalstīs un piedos visu, ieskaitot pašu galveno instrukciju pārkāpšanu. «Radoši un elastīgi ir pielietojis reglamentu, atmetot novecojušās instrukcijas.» Ja esi pārliecināts par iznākumu — ej un vervē. Ja neesi — atsakies jau tagad. Es sūtīšu citu, par tādu iespēju sapņo ikviens izlūks. Tā ir tava darīšana.

—   Es vervēšu.

—   Tā ir cita runa . .. Un iegaumē: nedz es, nedz Navigators, nedz Akvārijs tavus nolūkus nav atbalstījis. Mums tas vienkārši nav zināms. Ja tu kļūdīsies, mēs teiksim, ka tu esi dumjš zēns, kas ir pārkāpis savas pilnvaras, un par to tevi ir jāizdzen ārā uz kosmodromu Pļeseckā.

—   Skaidrs.

—   Tādā gadījumā veiksmi tev.

Lai izskatītos pēc makšķernieka, viņš paņēma līdzi vairākas zivtiņas, ko es biju izvilcis, un pazūd meldrājā.

6

Vakarā mēs dzeram ar 713. Viņš nenojauš, ka viņam jau sen ir numurs, ka lielais skaitļotājs ir viņam pievērsis sevišķu uzmanību, ka apkārt kalnu hotelim ir savākti diezgan lieli GIP spēki, ka no Akvārija ir ieradies viens no vadošajiem GIP psihologiem pulkvedis Strešņovs, kurš analizēja īso filmu, ko es biju uzņēmis. 713. nezina: viņa sejas muskuļu darbību ir analizējuši, iespējams, visspējīgākie psihiatri slepenajā izlūkošanas valstī.

Mēs dzeram un smejamies. Mēs runājam par visu ko. Es sāku runāt par laiku, par naudu, par sievietēm, par veiksmi, par varu, par miera saglabāšanu un pasaules kodolkatastrofas novēršanu. Ir vajadzīga kaut kāda tēma, kuru viņš atbalstītu un sāktu runāt. Galvenais, lai viņš runātu. vairāk par mani. Tam ir vajadzīga atslēdziņa. Tam ir vajadzīga tēma, kas viņu interesē. Mēs no jauna dzeram un no jauna smejamies. Atslēdziņa ir atrasta. Viņu interesē haizivis. Vai esmu skatījies filmu «Žokļi»? Nē, vēl neesmu. Ak, kāda filma! Haizivs rīkle parādās, kad zāle, kas ir pārpildīta ar skatītājiem, to negaida. Kāds efekts! Mēs atkal smejamies. Viņš man stāsta par haizivju paradumiem. Brīnumainas būtnes .. . Mēs atkal smejamies. Viņš mēģina uzminēt manu nacionalitāti. Grieķis? Dienvidslāvs? Nē jel, es esmu krievs. Mēs abi skaļi smejamies. Ko tad tu šeit, krievs, dari?! Es — spiegs! Tu gribi mani savervēt? Jā! Mēs mirstam nost no smiekliem.

Pēc tam viņš pēkšņi pārstāj smieties.

—   Vai tu tiešām esi krievs?

—   Tas ir tiesa.

— Tu esi spiegs?

—   Spiegs.

—   Tu esi atnācis mani vervēt?

—   Tevi.

— Tu visu par mani zini?

—   Ne visu. Bet šo to.

Viņš ilgi klusē.

—   Mūsu tikšanās ir nofilmēta, un tagad tu mani šantažēsi?

— Mūsu tikšanās ir nofilmēta, bet es nešantažēšu. Varbūt tas nesakrīt ar spiegu romāniem, bet šantažēšana nekad nav devusi pozitīvus rezultātus un tādēļ netiek laista darbā. Vismaz manā dienestā.

—   Tavs dienests ir KGB?

—   Nē. GIP.

—   Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

—   Jo labāk.

— Klausies, krievs. Es esmu devis zvērestu neizdot nekādus noslēpumus svešām valstīm.

— Nekādus noslēpumus nevienam nav vajadzības izdot.

— Ko tad tu no manis gribi?— Skaidrs, ka viņam vēl nav nācies sadurties ar dzīvu spiegu, un viņam vienkārši ir ļoti interesanti ar mani parunāt.

—   Tu uzrakstīsi grāmatu.

—   Par ko?

—   Par zemūdenēm bāzē Rota.

— Tu zini, ka es esmu no šīs bāzes?

—   Tādēļ jau es vervēju tevi, bet ne tos pie kaimiņu galdiņa. Mēs atkal smejamies.

— Man liekas, ka viss ir kā kinofilmā.

—   Tas tā mēdz būt. Es arī nekad nedomāju, ka nokļūšu izlūkos. Nu, ar labu nakti. Ei, meitene, rēķinu!

—   Klausies, krievs, es uzrakstīšu grāmatu, un kas tālāk?

—   Es publicēšu šo grāmatu Padomju Savienībā.

—   Miljonu eksemplāru?

—   Nē. Tikai četrdesmit trīs kopijas.

—   Ne visai daudz.

—   Mēs maksājam septiņpadsmit tūkstošus dolāru par katru kopiju. Kontraktu mēs neparakstām. Desmit procentus mēs maksājam nekavējoties. Pārējo naudu maksājam pēc manuskripta saņemšanas, ja, protams, tur būs aplūkoti jautājumi, kas interesē mūsu lasītājus. Pēc tam grāmatu var publicēt arī angļu valodā. Ja rietumu lasītājam kāds no jautājumiem liksies neinteresants, to var amerikāņu izdevumā izlaist. Tā ka nav nekādas noslēpumu izpaušanas. Ir tikai preses brīvība — un nekā vairāk. Ļaudis raksta ne tikai par zemūdenēm, bet arī par daudz briesmīgākām lietām, un neviens viņus par to netiesā.

—   Un visiem tiem jūs arī maksājat?

—   Dažiem.

Es apmaksāju rēķinu un devos gulēt uz savu numuru.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

1.Tā ir dziļa un neatkārtojama sajūta

Tā ir dziļa un neatkārtojama sajūta: atgriezties savos betona kazemātos pēc patstāvīgas vervēšanas.

Nedēļu ilgo prombūtni ir ievērojusi visa mūsu orda, viss suņubars. Ja informācijas iegūšanas virsnieks ir prom trīs dienas, tad ir skaidrs, ka viņš ir strādājis piesedzējos. Bet ja ilgāk par nedēļu? Kur tad ir bijis? Skaidrs, ka ir nodarbojies ar vervēšanu.

Un nu es eju pa gaiteni. Visa spiegu brālība dod man ceļu un, kad es tuvojos, apklust. Bet es kožu lūpās, lai nesāktu smaidīt. Es nedrīkstu smaidīt pirms komandiera apsveikuma — tas nav pieklājīgi.

Bet viņi ari ciena tradīcijas. Neviens neuzdos piedauzīgu jautājumu. Neviens nepasmaidīs. Neviens neapsveiks. Nedrīkst nevienu apsveikt pirms komandiera apsveikuma. Neviens, protams, nezina, ar ko mani apsveikt, bet katram ir saprotams, ka iemesls ir. Katrs intuitīvi nojauš, ka es tagad esmu triumfators. Un mans pelēkais, saburzītais uzvalks ir purpura mantija. Un ikviens tagad redz man uz galvas vizošu vainagu ar briljantiem.

Patīkami ir apzināties, ka nevienā pašreiz nav skaudības, bet ir sapratne, cieņa, prieks. Un ir lepnums gan par mani, gan par mums visiem: te nu tu ej, Vitja, pa sarkano paklāju taisni uz ģenerāļa kabinetu, un mēs par tevi priecājamies, un mēs tāpat gājām pa šo paklāju, bet, ja kurš vēl ne, tad noteikti tikpat lepni un atturīgi pa to soļos ikviens no mums.

Raugās manī spiegu brālība, dod ceļu. Un visiem ir kaut kā priecīgi ap sirdi un jocīgi, ka es esmu atgriezies, ka es neesmu iekritis, ka mani nesasēja, neielenca kā lāci migā, nedzina ar suņiem kā ievainotu vilku.

Komandiera kabineta durvis man priekšā atveras. Pats Navigators mani sagaida uz sliekšņa. Viss ir vienkārši. Atkāpjas, lai ielaistu mani pa durvīm: nāc iekšā, Viktor Andrejevič. It kā nekas tāds īpašs nebija noticis, tikai tāda apiešanās šķiet gluži neparasta. Un tādēļ kāds pilnīgā klusumā tik dziļi nopūtās, ka komandieris durvīs pagriezās un iesmējās.

Pēc komandiera arī pārējie iesmējās par šo vaļsirdīgo nopūtu.

GIP reglaments kategoriski aizliedz ziņot citiem virsniekiem kaut ko par citu virsnieku darbu, vienalga, vai tie ir panākumi vai iekrišana. Navigatori svēti ievēro reglamentu. Saprot, ka neviens nedrīkst zināt vairāk, kā vajadzīgs savu funkciju izpildei. Bet kā tādā gadījumā saglabāt nežēlīgas konkurences gaisotni slepenajā organizācijā? Un tieši tādēļ komandieri izgudro visādas viltības, lai apietu reglamentu un parādītu suņubaram savu labvēlību pret vieniem un neapmierinātību ar citiem. Komandieri atrod izeju no šī stāvokļa.

Manā gadījumā — tūlīt aiz manis pa gaiteni maršē sestais šifrētājs, kurš baltos pirkstaiņos tērptās rokās nes sudrabaini apsvidušu spainīti ar šampanieša pudeli tajā.

Spainīti ar ledu un stērķelētas salvetes brālība sveica ar vienprātīgu atzinības dūkoņu: skat, kā Boss apiet reglamentu! Bet Vitja Suvorovs, neģēlis, gan ir augstu uzlidojis. Strauji iet uz augšu. Jaunie kurti skatās uz manu augšupeju un runā par to ar mirdzošam acīm. Vecie, pieredzējušie varjagi šūpo galvas. Viņi zina, ka informācijas iegūšanas virsnieka dzīvē veiksmes laiks ir visgrūtākais. Veiksme izriet no mežonīgas spēku koncentrācijas, necilvēcīgas uzmanības pievēršanas katram vārdam, katram solim, katram elpas vilcienam. Izlūks-vervētājs savāc dūrē visu savu gribu, savu raksturu, savas zināšanas un izdara triecienu pa savu upuri, un šajā vislielākās spriedzes brīdī, kad viņš ir koncentrējis gribu pret vervēšanas objektu, viņam vēl ir jānovēro, kas notiek apkārt.

Veiksme ir spriedzes atlaide. Pēkšņas beigas sasprindzinātībai var beigties ar katastrofu, dusmu vai histērijas lēkmi, ar dziļu depresiju, noziegumu, pašnāvību. Pieredzējušiem varjagiem tas ir zināms.

Un arī Navigatoram. Un tāpēc viņš ir gan priecīgs, gan stingrs. Navigators man aizrāda par kaut kādiem neesošiem maniem pārkāpumiem, lai es nelēkātu no prieka. Bet kā lai es nelīksmoju? Viņš ir ar mieru. Viņš paņēma naudu. Viņš paņēma sarakstu ar jautājumiem, kuri ir jāatspoguļo grāmatā (angļu valodas izdevuma daudzas no šīm detaļām var izlaist). Saņēmis 10 %,_viņš ir mūsu nagos. 73 tūkstošus viņš iztērēs ātri, un viņam iegribēsies dabūt pārējo. GIP pieredze rāda, ka ir bijis daudz ļaužu, kas gribēja saņemt 10 % un pēc tam neko nedarīt. Bet ikviens no viņiem, iebaudījis naudu, par ko nav vajadzējis daudz strādāt un stipri riskēt, veica darbu pēc labākās sirdsapziņas un saņēma pārējo. Tas ir likums bez izņēmumiem.

2

Nezinu, kādēļ, bet veiksme mani neiepriecina. Taisnība droši vien ir tiem cilvēkiem, kas apgalvo, ka laimi var sajust tikai tik ilgi, kamēr tu dzenies tai pakaļ. Bet, tiklīdz veiksme ir atnākusi, tu vairs nejūties laimīgs. Starp tiem, kas ir veiksmīgi, ir maz laimīgu cilvēku. Starp noplīsušiem, netīriem klaidoņiem, kas mirst bada, ir daudz vairāk laimīgu cilvēku nekā starp ekrāna zvaigznēm vai ministriem. Un arī pašnāvības pasaulslavenu rakstnieku un dzejnieku vidū gadās biežāk nekā sētnieku un atkritumu vācēju vidu.

Man ir slikti. Nezinu, kādēļ. Tagad es esmu gatavs uz visu. Interesanti — kādēļ mūs neviens nevervē? Ja tagad man pienāktu klāt amerikāņu diplomāts un teiktu: «Gribi, es tevi savervēšu!» —nemeloju, es piekristu. Viņš pabrīnītos, zinādams GIP paņēmienus. Ak tu, dumjais, teiktu mans amerikāņu kolēģis, vai tu saproti, kas tevi sagaida iekrišanas gadījumā? Saprotu, es priecīgi atbildētu. Nu, vervē taču mani, nolādētais kapitālisti Es strādāšu tevis labad bez naudas. Visu, ko amerikāņu izlūkdienests man sutīs, liec iekšā savā kabatā! Man vienkārši gribas ar savu galvu riskēt. Vai tad nav burvīgi pastaigāties pa bezdibeņa malu? Vai tad nav interesanti ar nāvi paspēlēties? Atrodas taču idioti, kas auļo uz mežonīga mustanga vai dejo buļļa ragu priekšā. Ne naudas dēļ. Baudas dēļ.

Nu, vervējiet, ienaidnieki, es esmu ar mieru!

Kāpēc tad jūs klusējat?

Pārbaudes, pārbaudes, no jauna pārbaudes. Pārbaudes ir galīgi nomocījušas, ir apnikušas.

Mūsu vervētos draugus pārbaudīt ir viegli. Visus tos pastāvīgi kontrolē informācijas dienests, protams, nezinādams nedz viņu vārdus, nedz biogrāfijas, nedz ieņemamos amatus. Vienu un to pašu jautājumu var noskaidrot, atrodoties tūkstošiem kilometru tālu no objekta, par kuru interesējas GIP: Vācijas Ģenerālštāba plāni tika atklāti Ženēvā, Tokijā un arī Nikosija. Neviens avots neko nenojauš nedz par citu esamību, nedz par to iespējam. Ja viena avota informācija krasi atšķiras no cita, tad tas nozīme, ka kaut kas nav kārtībā ar šo avotu. Bet var būt ari otrādi: kaut kas nav kārtībā ar visiem pārējiem — tie saņem dezinformāciju, un tikai viens runā patiesību. Lai kā tas būtu, ja no dažādam pasaules malām tiek saņemts viens un tas pats aparāts, kas turklāt pēc kopēšanas dod pozitīvus rezultātus un atrisina armijas problēmas, tad pagaidām nav jāuztraucas. Kaut arī draugs ir savervēts no jauna un strādā citu labā. Kaut ari viņš ir dubultaģents. Tā nav nelaime. Lai tikai dod materiālus. Ja policija ir iecerējusi tik dārgi maksāt tikai tādēļ, lai ar mums paspēlētos, lai maksa. Mēs arī tādas dāvanas pieņemam. Bet, tiklīdz dāvanām būs slikta kvalitāte, ar puvi, informācijas dienests mums ātri par to dos attiecīgo signālu.

Bet Akvārijs ne tikai draugus pārbauda, bet arī mūs. Pārbauda mūs bieži, nogurdinoši, skrupulozi. Pret mums ir izdomāts cits paņēmiens — provokācija. Kamēr es mācījos un ari tagad, kad jau strādāju, esmu daudz tādu joku saņēmis no Akvārija. Viņiem visu laiku rūp, kā es reaģēšu. Bet es vienmēr pareizi reaģēju: nekavējoties par visu, kas ar mani ir noticis vai kas ir gadījies ar mani draugiem, precīzi ziņoju savam komandierim. Ja esi ieraudzījis mežā savu draugu, paziņo savam komandierim. Ja ar draugu nekas nenotiek, tātad viņš tanī mežā veicis kādu operāciju. Taču var būt arī tā, ka viņš tur atradies tāpēc, lai komandieris varētu pārbaudīt: vai es viņu ieraudzīšu, vai laikā ziņošu. Mani cenšas visu laiku pārbaudīt: kas man ir dārgāks — Akvārijs vai draugs. Protams, Akvārijs! Un pamēģini nepaziņot! Bet ja tā ir tikai pārbaude? Tad ir visam beigas — un tu jau esi uz konveijera.

Starp citu, pēdējā laikā man ir sākuši ticēt vairāk. Es tagad pats visu laiku piedalos pārbaudēs. Arī pašreiz, tumšā naktī pametis mašīnu, es brienu pa peļķēm krēslā. Kājas jūt aukstumu un mitrumu. Kad atgriezīšos mājās, noteikti uz veselu stundu ielīdīšu vannā un sasildīšos.

Man kabatā ir pakete, kurā ir Bībele. Grāmata ir pavisam neliela, iespiesta uz plāna papīra. Dažādas reliģiskas organizācijas tās šādā iesējumā izlaiž, lai ērtāk būtu ievest Padomju Savienībā. Šo Bībeli es iemetīšu pasta kastē. Pasta kaste pieder Vovkam Fomičovam — kapteinim, kara atašeja palīgam —, tas ir mūsu cilvēks, nesen ieradies no Akvārija. Vai viņš to nojauš vai ne, bet Akvārijs tagad viņam piegādā veselu rindu nejauku lietu. Tālab arī eju uz viņa māju.

Rīt viņš izvilks Bībeli no savas pasta kastes — dažādas reliģiskas organizācijas mums pastāvīgi tās iemet. Diezin vai viņš nopratīs, ka šoreiz tie esam mēs, kas ir iemetuši kastē paketi. Varbūt grāmatiņa viņu ieinteresēs, varbūt viņš to biznesa nolūkos pamēģinās saglabāt: Padomju Savienībā ļaudis ir zaudējuši prātu, par tādām grāmatām maksā traku naudu, neskopojas. Rīt ir brīvdiena, uz darbu nav jāiet. Tad mēs ari paskatīsimies — atskries viņš no rīta ar ziņojumu vai izmetīs laukā, lai nebūtu lieku nepatikšanu. Jebkurš no šiem variantiem, izņemot pirmo, nozīmē viņam beigas. Tas ir — konveijeru.

Auksts un mitrs. Vējš dzenā lapas pa trotuāru. Ja lapa iekrīt peļķē, tad ar to ir cauri. Ielīp iekšā. Vairs nelido. Tagad to aizķers slota. Aizslaucīs prom.

Ielas ir tukšas. Tikai es — lielas sistēmas vientuļš spiegs. Es pārbaudu savu kolēģi. Starp citu, grūti pateikt, kurš kuru pārbauda. Vovka Fomičovs ir man draugs. Mēs ar viņu jau divreiz esam gājuši uz kopīgu operāciju. Viņš strādā meistarīgi un droši. Bet velns viņu zina, viņš ir ieradies nesen — un varbūt ar speciālu uzdevumu. Varbūt ar viņa palīdzību mani tagad pārbauda? Laikam tādēļ viņš bāžas virsū ar savu draudzību. Pieredzes gribot iegūt vairāk! Varbūt mani atkal pārbauda. Iemetīšu paketi kaste, bet pats viņu kā draugs brīdināšu, lai skriešus skrien turp,— un tad man ir beigas. Tad mani noliks uz konveijera: draugs tev ir dārgāks par bezbailīgo padomju izlūkdienestu?

Vovkas Fomičova nams ir liels, grezns, tur dzīvo daudz diplomātu no dažādām nācijām un valstīm, protams, ir policijas kontrolēts, vismaz parādes durvis. Varbūt ari ne, bet labāk pieņemt, ka ir, un, vadoties pēc šā pieņēmuma, sastādīt savu plānu. Tādēļ eju nevis.pa parādes durvīm, bet pa tumšiem pagalmiem garām akurātām atkritumu tvertnēm uz pazemes garāžu. Mums ir atslēgas no daudzām garāžām un namu parādes durvīm, kur parasti dzīvo diplomāti. Jebkurā Vīnes viesnīcās arī varu iekļūt bez grūtībām. Mums ir milzīgs skapis ar atslēgām. Visur mūsu kolēģi no Akvārija noņem kopijas — lai kur viņi ietu. Galvenais ir ieviest precīzu uzskaites un glabāšanas kārtību, lai savlaicīgi varētu atrast vajadzīgo atslēgu. Šodien man kabata ir trīs atslēgas. Ja vajag, es varu iekļūt Vovkas dzīvoklī. Kā lai viņš zina, ka pirms trim gadiem šinī dzīvoklī mitinājās viņa neveiksmīgais priekštecis, kurš arī izgatavoja GIPam atslēgu kopijas? Par nožēlošanu, kaut kam varonīgākam viņam spēku nepietika, un viņš bija ar kaunu evakuēts un izdzīts no Ģenerālštāba.

No atkritumu tvertnes runči šķīst uz visām pusēm ar atbaidošu ņaudēšanu. Tā ir laba pazīme: tas nozīmē, ka tuvumā nav citu cilvēku. Varbūt noslēpta telekamera? Gaismas nav — ekonomē. Kam gan vajadzīga melnajā pagalmā gaisma? Bet telekamera var strādāt arī infrasarkanajos staros. Tādēļ mans mētelis ir atpogāts tā, lai būtu redzama šlipses saspraude. Tā izskatās gluži tāpat kā parastā, tikai ir noklāta ar sevišķu krāsu, un, ja tumsā mani apstaros ar infrasarkanajiem stariem, tad tā sāks spīdēt. Jo tā kalpo kā infrasarkano staru indikators. Pagriezies riņķī sev apkārt, es varu noteikt arī noslēptās kameras virzienu. Ja mani izseko, tad es izčurāšos starp atkritumu tvertnēm un iešu tālāk. Taču saspraude neviz — izsekošanas nav. Izvelku atslēgu un piesardzīgi iebāžu caurumā. Garāžas durvis lēnām atiet sāņus. Es esmu milzīgā garāžā ar simtiem mašīnu.

Eju piesardzīgi. Bet es nedrīkstu iet zagšus un ar zaglīgu skatienu. Lai domā, ka es esmu nupat atbraucis, esmu atstājis parkā savu mašīnu un eju uz mājām. Tērauda durvis es attaisu vaļā ar citu atslēgu. Ar liftu no pazemes garāžas es paceļos augšā līdz pašam pēdējam stāvam un pastāvu tur dažas minūtes, uzmanīgi ieklausīdamies. Māja guļ. Nedz durvis klaudz, nedz lifts slīd šahtā. Raugos pulkstenī. Ja mani izseko, tad manai vizītei ir jāpaliek nesaprotamai. Varbūt es esmu atnācis uz tikšanos ar amerikāņu diplomātu, varbūt mani gaida sieviete. Ja mani izseko, tadā gadījumā pat mans īstais nolūks — iemest Bībeli pasta kaste — var viņiem izlikties kā maskēšanās, bet par īsto nolūku viņi ilgi domās, jo es pārāk ilgi esmu palicis augšā.

Starp citu, lifti ir pilnīgi apklusuši šahtās, un pa trepēm neviens nestaigā, pilnīgs klusums.

Tagad es piesardzīgi kāpju lejup pa trepēm. Es eju ne uz pirkstgaliem un ne uz visu zoles laukumu. Nē. Es pieskaros grīdai tikai ar kurpju ārējo apmali — kā klauns ar līkām kājām. Zoles man ir mīkstas. Nečīkst. Bet tomēr ir labāk iet tā, kā mācīja. Tā nekad soļi nav dzirdami. Lūk, arī pirmais stāvs. Marmora vestibilā ir desmitiem pasta kastīšu durtiņu. Es zinu, kura ir man vajadzīga, bet apstājos pie daudzām, aplūkodams uzrakstus ar īpašnieku vārdiem. Ar visu ķermeni piespiežos pie kastīšu bloka un nemanāmi iemetu paketi vajadzīgajā spraugā. Ja mani novērotu no muguras, tad diez vai varētu noteikt, kāda kaste ir mani interesējusi un ko ar to esmu izdarījis.

Ar garlaikotu skatu, neatradis neko interesantu, es eju pa trepēm lejup atpakaļ pazemes garāžā.

Tas, kas izmanto vienu un to pašu maršrutu ieejai un izejai, demonstrē gaumes trūkumu konspiratīvā darbā. Es šo gaumi jūtu. Tā nav līdzīga gaumei darīšanās nedz ar vīnu, nedz mīlestībā, nedz cīņā. Konspiratīvas dzīves gaume pilnīgi atšķiras no visiem citiem tās veidiem, es to saprotu un cienu. Man tā ir. Un ne jau gaumes trūkums mani dzen atpakaļ pazemes garāžā. Man vienkārši nav labāka ceļa.

3

Es atkal neizguļos, kā nākas. Bet kad lai izguļos? Acis ir iekaisušas. Es agri no rīta ierodos Cirtnē, lai arī šodien ir brīvdiena. Es gaidu Vovku. Ja viņš atnāktu vēl agrāk par mani, tas būtu lieliski. Bet stūrī žāvājas tikai Saša-Aeroflote. Arī viņam acis ir iekaisušas. Droši vien arī kādam gatavoja nejaukus pārsteigumus, varbūt pat man. Viņš arī laikam kādu gaida, kam vajadzētu atskriet bez elpas. Viņš taisnojas manā priekšā: ir steidzīgi jāsagatavo finansu atskaite . Es gan saprotu, ka tā ir taisnība, bet ne pilnīga. Svētdien pulksten 6 no rīta viņu ir atdzinusi cita vajadzība. Es viņam saku, ka man līdz nākošajam pastam vēl nav nodrukātas trīs atskaites par operācijām. Tā ir taisnība. Bet viņš gan tāpat saprot, ka tas nav vienīgais iemesls, kas mani ir atdzinis šurp uz Cirtni. Viņš izliekas, ka viņš strādā, bet pats skatās laiku pa laikam pulkstenī. Es arī izliekos. Es arī laiku pa laikam skatos pulkstenī, bet zagšus. Es esmu nolicis dokumentus uz sava darba galda, bet pats raugos sienā. Žēl gan, ka mums nav lodziņu darba telpās.

Pulksten 10 no rīta Jaunākais līderis uzaicina Sašu-Aerofloti savā kabinetā. Tagad lielajā darba zālē es esmu viens. Pulksten 11.32 ierodas Navigators.

— Nu, kā?

— Biedri ģenerāli, es dāvanu ieliku bez starpgadījumiem. Bet viņš vēl nav reaģējis.

No Navigatora sejas izteiksmes es saprotu, ka nevis mani pārbaudīja, bet Vovku Fomičevu. Elementāra provokācija. Viņš ir uzķēries. Nez kādu iemeslu dēļ, atradis Bībeli pasta kastē, viņš nav tūlīt paziņojis priekšniecībai. Bet, ja ar viņu notiks kaut kas nopietns, paziņos viņš vai ne? Skaidrs, ka viņš ir bīstams visai mūsu slepenajai organizācijai un visai padomju sistēmai.

— Viktor Andrejevič, ej mājās, atpūties. Atgriezīsies pulksten sešos vakarā.

— Jā.

Visai pasaulei ir brīvdienas. Dienas, kad neviens neiet uz darbu. Padomju diplomātiem ir divas tādas dienas nedēļā. Sestdiena un svētdiena.

Bet GlPam nav brīvdienu. Un arī KGB. Bet iedomāsimies, ka katru brīvdienu daļa no diplomātiem uz sūtniecību neiet. Bet otra — lielākā daļa iet. Tūlīt ikvienam būs skaidrs, kurš ir tīrs diplomāts, kurš ne visai.

Lai tas nenotiktu, ir izdomātas daudz un dažādas viltības, ar nolūku ievilināt tīro diplomātu sūtniecībā, kad ir brīvdiena, lai aiz viņa platā draudzīgā smaida nožogotos un noslēptu rezidentūru darbību. Brīvdienā sūtniecība atgādina skudru pūzni, un tā nav nejaušība. Pa brīvdienām un tikai pa brīvdienām izsniedz pasta sūtījumus no Padomju Savienības. Vēstules un avīzes. Avīze «Izvestija» ir vajadzīga visiem. Tur drukā valūtu kursu. Katrs ir aizņemts ar aprēķiniem: tagad mainīt valūtu par sertifikātiem vai pagaidīt, valūtu kurss pastāvīgi mainās. Kāda būs padomju Valsts bankas pozīcija nedēļu vēlāk, ir tikai Dievam zināms, nevienam citam, pat Valsts bankas priekšsēdim.

Bez tam pa brīvdienām padomju sūtniecībās visā pasaulē strādā speciāli veikali ar brīnumainām cenām: visa padomju kolonija iet uz veikalu straumēm. Turklāt pa svētdienām lasa vēl lekcijas. Arī visi iet straumēm. Ne tādēļ, ka mīl apmeklēt lekcijas. Tur lekciju gaitā visiem liek krustiņus: bija, nebija. Vispār nevienu ar varu nepiespiež apmeklēt lekcijas, tā ir tava darīšana. Bet, ja pēkšņi kādam izliksies, ka, teiksim, Ivans Ņikanorovičs izskatās pārāk apātisks un par politiku sevišķi neinteresējas, tad viņu gaida evakuācija. Naktī viņam pēkšņi piezvanīs pie durvīm: jūsu tētis jūtas slikti, grib atvadīties. Un pieliks klāt Ivanam Ņikanorovičam konvoju. Gribi atvadīties no tēva vai ne — ejam uz lidmašīnu.

Bez tam pa svētdienām padomju sūtniecībās rāda filmas. Jaunas un ne pārāk jaunas. Arī uz tām ļaudis plūst straumēm. Liels skaits kinogājēju ir augstas apzinības pazīme, kas liecina par nepārraujamo saikni ar sociālistisko dzimteni.

Pa brīvdienām sūtniecībā ir daudz cilvēku. Nav kur atstāt mašīnu. Bet es atstāju. Tādam gadījumam man ir rezervēta speciāla vieta.

Mēs ar Navigatoru staigājam pa parku. Parks ir ļoti liels. Runājam. No tālienes laiku pa laikam skatāmies uz vārtiem. Turpat staigā Pjotrs Jegorovičs Dunajecs, vicekonsuls, un Nikolajs Tarasovičs Morozs, sūtniecības pirmais sekretārs. Mūs viņi it kā neredz. Bet ne velti viņi te pastaigājas. Tiek gatavota evakuācija. Padomju militārā atašeja palīgs Vīnē GIP kapteinis Vladimirs Dmitrijevičs Fomičovs ir neuzticams. Lidmašīna ir jau izsaukta. Evakuācijā piedalās visai ierobežots cilvēku skaits: Navigators — tas ir viņa lēmums , es — tādēļ ka es piedalījos pārbaudē un man ir zināms par tā neuzticamību, pulkveži Dunajecs un Morozs — rezidenta vietnieks un pirmais vietnieks.

Re, Fomičova pelēkais fords lēnām iebrauc pa vārtiem. Kara atašeja palīgs ir atbraucis ar laulāto draudzeni uz kino. Kāpēc tu, Volodja, no rīta neatskrēji, izkāris mēli? Kālab tu neatnesi sev līdzi Bībeli? Kādēļ tu to noglabāji? Kāpēc tā tev ir vajadzīga? Laiks saprast, ka Dieva nav. Izdomas par Dievu ir neģēlīgi pretpadomju meli. Paradīzi ne pēc nāves, paradīzi uz zemes virsas vajag būvēt. Ja tu domā, ka paradīze iestāsies pēc nāves, tad ar to pašu tu esi atteicies no aktīvas paradīzes būvēšanas uz zemes virsas. Tādus uzskatus piedos analfabētām vecenītēm, bet ne tev. Tu nokļūsi uz konveijera. No tevis pratīs izspiest patiesību. Kāpēc tu slēpi Bībeli? Varbūt tu to nemaz neslēpi. Varbūt tu baidījies no nepatikšanām un tādēļ ņēmi un izmeti to atkritumu tvertnē, domādams, ka neviens par to neuzzinās. Bet mēs visu zinām: par visu, kas ar tevi ir noticis, tev ir jāziņo. Klusēšanu tev GIP nepiedos.

Komandiera vietnieks lēnām, it kā pastaigādamies, virzās uz vārtu pusi. Ieiet sūtniecībā var tikai pa vienu ceļu un iziet arī tikai pa to pašu. Šis ceļš militārā atašeja palīgam ir jau atgriezts.

Pie vārtiem stāv apsardze. Tā neko nezina. Un tā arī neko neuzzinās, ja militārā atašeja palīgs nemēģinās bēgt. Bet, ja mēģinās, tad lamatas aizkritīs ciet viņa deguna priekšā. Komandieris un Jaunākais līderis virzās uz bibliotēkas pusi. Viņi nesteidzas. Arī viņi pastaigājas. Tur, pie bibliotēkas, ir rezerves ieeja bunkurā. Es te vēl drusku pagaidīšu.

Lūk, Borja, trešais šifrētājs, steidzas uz stāvvietu. Boriss nezina par šo noslēpumu. Viņa uzdevums ir pieiet, sasveicināties un pasacīt: «Vladimir Dmitrijevič, jums ir šifrogramma.»

Es novēroju no tālienes.

Borja ir piegājis pie mašīnas, Fomičovs izkāpj. Viņa sejas izteiksme nav redzama. Viņš kaut ko saka sievai. Viņš to viegli noskūpsta. Viņa dodas uz kinozāli. Eh, kapteini, tu nezini, kas tevi sagaida! Tu esi noziedznieks. Neziņoji komandierim, ka buržuju pasaule tevi ir mēģinājusi novest uz neceļiem, novirzīt no pareizā ceļa. Par to tevi, kapteini, protams, nenošaus, bet cietumā ieliks — par mēģinājumu piekrāpt rezidentu. Bet cietumā tev vēl pieliks klāt soda termiņu. Tur tādiem kā tu noteikti pieliek. Ja tu kādreiz no cietuma iziesi (mums ir speciāls cietums), tad diezin vai tava sieva vēlēsies ar tevi satikties. Viņa tevi pametīs. Es redzēju tās seju reiz diplomātiskās pieņemšanas laikā pavisam tuvu. Noteikti pametīs.

Arī man ir laiks.

Tērauda durvis. Gaitenis. Trepes lejup. Vēl durvis. Tās ir tās durvis, uz kurām ir smaidošs galvaskauss. Atkal lejup. Uz bunkuru. Uz Cirtni. Lielā darba zāle. Gaitenis. Mazā darba zāle. Vēl viens gaitenis. Durvis pa labi un pa kreisi. Viņš pašreiz ir Jaunākā līdera istabā. Nospiežu zvana pogu. Jaunākā līdera seja parādās durvīs. Ar durvīm viņš piesedzas kā ar vairogu. Kas ir kabinetā — nav redzams.

—   Kas tev?

—   Palīdzība ir vajadzīga?

—   Nē, nav. Ej, Viktor Andrejevič, skaties kino. Paši tiksim galā.

—   Uz redzēšanos, Nikolaj Tarasovič.

—   Uz redzēšanos.

Pa gaiteni. Pa trepēm augšup. Mazā darba zāle . . .

—   Vitja!— Jaunākais līderis steidzas aiz manis.

—   Klausos!

— Vitja, pavisam aizmirsu. Sagaidīsi filmas beigas. Satiksi viņa sievu Valentīnu, pasaki, ka viņas vīrs nosūtīts steidzamā uzdevumā uz divām dienām. Lai neuztraucas. Pateiksi, ka slepens uzdevums. Pasaki tā, lai viņai nerastos aizdomas. Atvedīsi viņu mājās. Bet pagaidām viņa mašīnu no stāvvietas aizvāc prom. Noslēp pazemes garāžā, te ir atslēga. Viss. Līdz rītdienai.

— Uz redzēšanos, Nikolaj Tarasovič.

Vaļa Fomičova ir sevišķa sieviete. Uz ielas uz tādām mēdz atskatīties pakaļ. Viņa ir pavisam neliela, ar īsi apgrieztiem matiem kā zēnam. Acis ir ļoti lielas, valdzinošas. Smaids ir mazliet kaprīzs. Mutes kaktiņos ir kaut kas netikls un pavedinošs. Bet tāds iespaids rodas tikai tad, kad ieskatās vērīgi. Viņā ir kaut kas velnišķīgs, bez šaubām. Bet nevar saprast — kas. Varbūt viss viņas skaistums ir velnišķīgs. Kāpēc tu, Volodja, esi sev izvēlējies tādu sievu? Skaista sieva ir sveša sieva. Kurš tikai sūtniecībā nav uz viņu skatījies? Visi skatās. Un arī pilsētā. It sevišķi dienvidnieki franči un itāļi, gari un drukni, ar iesirmiem matiem. Tiem šī slaidā figūra nedod mieru. Braucam mašīnā, apstājamies krustcelēs, skatieni man pārmet: kāpēc tev, pluncim, tāda skaista sieviete?

Bet viņa taču nav mana. Es viņu vedu mājās, jo viņas vīrs ir jau uz konveijera nokļuvis, jau liecības dod. No viņa vēl te, Vīnē, izdabūs vajadzīgo atzīšanos. Bet pēc tam viņš nokļūs Akvārijā, milzīgajā stikla celtnē pie Horoševskas šosejas.

Vaļa, viņa sieva, par to pagaidām nenojauš. Ir aizgājis, lai pa nakti strādātu piesegšanā. Tas viņu neuztrauc, ir pieradusi. Viņa man stāsta par jauniem vizošiem lietusmēteļiem, visa Vīne tagad tādus valkā. Lietusmēteļi laistās kā zelts un tiešām ir skaisti. Viņai tāds lietusmētelis ļoti piestāvēs. Kā Sniega karaliene valdzināsi mūs ar savu auksto, augstprātīgo skatienu. Cik daudz varas ir viņas sažņaugtajās šaurajās plaukstās! Viņa, bez šaubām, valda pār ikvienu, kas viņai ir trāpījies ceļā. Ja viņu saspiest — sadrups kā kristāla vāze. Ar tādu sievieti var pavadīt tikai vienu nakti, pēc tam pamest un aiziet, lai arī būtu sarūgtināta. Pretējā gadījumā — sapīs, pakļaus, nostādīs uz ceļiem. Es tādas pazīstu — manā dzīvē bija tāda pati sieviete. Arī pavisam maziņa un trausla. Uz viņu arī atskatījās. Es aizgāju no viņas pats. Negaidīju, kad padzīs, kad piekrāps, kad nostādīs uz ceļiem.

Muļķis tu esi, kapteini, ka gāji tādai pakaļ. Esmu pārliecināts, ka viņa smējās tev acīs, bet tu, greizsirdīgais, viņu slepeni izsekoji. Un pēc tam, pakļaudamas pēkšņai kaprīzei, viņa piekrita kļūt par tavu sievu. Tu arī tagad, pats būdams uz konveijera, tikai par viņu domā. Tevi uztrauc viens jautājums: kas viņu tagad ved mājās? Nomierinies, kapteini, tas esmu es, Vitja Suvorovs. Man viņa nav vajadzīga, es apeju tādas ar līkumu. Turklāt Vīne nav tā vieta, kur ar tādām lietām varētu nodarboties. Pārāk stingri mēs viens par otru spriežam, pārāk vērīgi un cieti mēs izsekojam viens otru.

—   Suvorov, kādēļ tu man nekad neuzsmaidi?

—   Vai tad es viens tāds esmu?

—   Jā. Man visi smaida. Vai tev ir bail no manis?

—   Nē, nav.

—   Tev ir bail, Suvorov. Bet es piespiedīšu tevi smaidīt.

—  Tu man draudi?

—  Apsolu.

Atlikušo ceļa daļu mēs klusējam. Es zinu, ka tā nav GIP provokācija. Tādas sievietes citādi nerunā. Turklāt GIP nav iespējas mani pašreiz izsekot. GIP operācijas ir labi izstrādātas un skaistas. GIP operācijas atšķiras no citu izlūkdienestu izdarībām ar savu vienkāršību.

GIP nekad nedzenas pakaļ diviem zaķiem vienlaicīgi. Tieši tāpēc GIP ir tik veiksmīga.

— Es ceru, Suvorov, ka tu mani nepametīsi pie manām mājām. Es esmu skaista sieviete, mani var izvarot trepju telpā, tu atbildēsi.

—  Vīnē tādas lietas nenotiek.

—  Ar visu to man vienai ir bail.

Šinī dzīvē viņa ne no kā nebaidās, es pazīstu tādas sievietes: zvērs sieviešu svārkos.

Liftā mēs esam vieni, viņa smejas:

—  Vai tu esi drošs, ka Volodja pa nakti neatgriezīsies?

—  Viņš pilda uzdevumu.

— Bet vai tu nebaidies mani vienu pa nakti atstāt, mani var nozagt.

Lifts vienmērīgi apstājas, es atveru viņai durvis. Viņa atver dzīvokļa durvis ar atslēgu.

—  Ko tu šodien naktī dari?

—  Guļu.

—  Ar ko tu guli, Suvorov?

—  Viens.

—  Un es esmu viena,— viņa nopūšas.

Viņa pārkāpj pāri slieksnim un pēkšņi pagriežas pret mani. Acis apdedzina. Seja ir skaidra kā teicamniecei skolā. Visviltīgākais sieviešu tips. Neieredzu tādas.

4

Evakuācija vienmēr tiek veikta ar lidmašīnu, ātri. Un policijas kontrole ir tikai vienu reizi.

Evakuācija vienmēr notiek dienā: naktī policija ir stingrāka, no rīta ir jauna maiņa — svaigi spēki.

Vakaros lidmašīnas parasti nelido uz tāliem reisiem, tādēļ evakuācija notiek dienā.

Aeroflotes reisu saraksti Maskavas virzienā no vairākuma valstu ir sastādīti tā, lai lidmašīna izlidotu dienā. Ne visur tas ir iespējams, bet, kur tas ir iespējams, tur tas ir izdarīts tieši tā. Ļaudis evakuē ne ar katru Aeroflotes reisu. Bet, ja būs vajadzīgs, viss būs paredzēts iepriekš.

Bijušais GIP.kapteinis, bijušais militārā atašeja palīgs, sēž uz taburetes. Galva noliekta uz krūtīm. Viņš nav sasiets. Viņš vienkārši sēž. Bet viņam vairs negribas kliegt un ārdīties. Viņš jau ir izgājis cauri pirmajai konveijera stadijai. Viņš ir atzinies: jā, bija Bībele pasta kastē. Nē, par reliģiju nav interesējies. Jā, ir bijis nolaidīgs. Jā, ir iemetis atkritumu tvertnē. Trešajā pa kreisi. Bībele jau ir uz galda. Tā ir atrasta. Pierādījums! Bībele celofāna iesaiņojumā.

Kamēr es tavu sievu vedu, no tevis, kaptein, pirmo liecību kārtu noņēma. Jā, ir mānījis Navigatoru arī agrāk. Ir apmeklējis prostitūtas četras reizes. Nē, ar rietumu izlūkdienestiem nav saistīts. Vervēšanas priekšlikumus no tiem nav saņēmis. Nē, slepenu informāciju nav devis.

Evakuācija.

— Spirtu.

Medicīnas spirta vietā mēs parasti lietojam džinu «Gordons» no komandiera bāra.

— Šļirci.

Šļirce ir vienai reizei. Tāpat kā Specnazā. Bet tā nav «Svētlaimīga nāve», bet vienkārši «Svētlaimība».

Dūriena vieta ir rūpīgi jānoslauka ar spirtotu vati, lai neienestu infekciju.

Lidosta. Motoru dārdoņa. Spīdoša grīda. Suvenīri. Daudz suvenīru. Lelles nacionālos tērpos. Šķiltavas «Rondson». Biļešu kontrole.

—   Bagāža?

—   Bagāžas nav. īstermiņa komandējums.

—   Uzrādiet pases!

Mūsu pases ir zaļā krāsā. «Padomju Sociālistisko Republiku Savienības vārdā. PSR Savienības Ārlietu ministrs . . .» Ejam cauri.

Mēs esam trīs. Bijušais kapteinis. Es. Vicekonsuls. Bijušais kapteinis ceļo. Mēs esam pavadītāji. It kā. Faktiski mēs esam tiešā piesegšana. Bet tur prom, pie kioska ar pudelēm, ir PSRS Ģenerālkonsuls. Vispārējai piesegšanai. Aizsargāt! Neļaut! Atmazgāt!

Tagad uz lidmašīnu. «Diplomātiskais pasts»— tas attiecas uz mums.

Ejam.

Pāri laukam uz lidmašīnu. Pavisam netālu. Pat autobuss nav vajadzīgs. TU-134. Divi trapi. Mugurtraps domāts visiem. Priekštraps — sevišķi svarīgām personām un diplomātiskajam pastam, tas ir, mums. Pie trapa ir vēl viena stjuarte. Ko ņirdz zobus, ko priecājies? Bet kā lai viņa, stjuarte, var zināt, ka bijušais kapteinis vairs nav sevišķi svarīga persona? Kā lai viņa zina, ka viņš smaida vienkārši tādēļ, ka viņam iešļircēja «Svētlaimību»?

Pie trapa ir diplomātiskie kurjeri. Divi. Liela auguma. Viņi zina, kādu kravu viņi ved šodien. Viņi ir apbruņoti un to neslēpj. Tāda ir starptautiskā diplomātiskā prakse. Tādi ir likumi, kas ir pieņemti vēl Vīnes kongresā 1815. gadā…

Viņi palīdz bijušajam kapteinim uzkāpt augšā pa trapu. Bijušais kapteinis nez kāpēc nevar paiet pa trapa pakāpieniem. Kājas velkas. Bet tas nekas. Palīdzēsim. Pie durvīm divi liela auguma cilvēki mazliet pagrieza bijušo kapteini sāniski: trijatā nav iespējams ieiet pa durvīm. Es atkal redzu viņu sejas. Bijušais padomju militārais diplomāts tik labsirdīgi smaida. Kam viņš smaida? Varbūt pat man.

Es viņam atbildu ar smaidu.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

1.— Uzliec galvā!— Navigators pavēl

— Uzliec galvā!— Navigators pavēl. Es uzlieku galvā caurspīdīgu ķiveri. Viņš dara to pašu. Tagad mēs atgādinām kosmonautus. Mūsu ķiveres ir savienotas ar lokanām dzidrām caurulītēm.

Slepus noklausīties to, ko runā komandiera kabineta, nav iespējams. Pat teorētiski. Bet, ja papildu visām aizsardzības sistēmām viņš pavēl man lietot vēl arī sarunu aparātu, tad tas nozīmē, ka runa būs par kaut ko sevišķi interesantu.

— Tev ir panākumi. Ne tikai informācijas iegūšanā. Nesen tu izgāji cauri pārbaužu sērijai, ko organizēja Akvārijs un es personiski. Tu nenojauti par pārbaudēm, bet izturēji tās spīdoši. Tagad tu esi uzticamības nulles kategorijā.

Ja tā ir patiesība, tad GIP mani mazliet pārvērtē. Man ir : viens otrs grēks. Es neesmu svētais. Bet varbūt Navigators man . nesaka visu patiesību. Ne velti viņu saukā par Viltīgo.

_ — GIP uztic tev veikt ārkārtīgi svarīgu operāciju. Vīnē tuvākajā laikā ierodas Draugs. Viņš mums ir svarīgs. Cik svarīgs, vari spriest pats: viņa vadītājs ir pats ģenerālpulkvedis Meščerjakovs. Kas ir šis Draugs, es nezinu, un man nav tiesību zināt. Bet tev jo vairāk tas nav jāzina. Saprotams, ka ar tādu cilvēku mēs netiekamies personiski. Nekad. Viņš strādā caur slēptuvju un signālu sistēmu. GIP ir gatava organizēt ar viņu tikšanos jebkurā brīdī. Mums ir jābūt drošiem par to, ka kontaktu var nodibināt jebkuros apstākļos un jebkurā laikā. Tādēļ reizi vairākos gados tiek organizētas kontroles tikšanās. Viņš saņem kaujas izsaukumu un iet uz sakaru seansu. Bet mēs kontaktā neieejam. Tikai vērojam viņu no tālienes. Viņa ierašanās ir apstiprinājums GI pārvaldei, ka sakari darbojas normāli. Bez tam mēs pārbaudām drošību viņa apkaimē. Tagad tiks veikta tāda operācija. Pēc GIP priekšnieka pavēles šo operāciju veiksi tu. Viesnīcā tev būs pasūtīts numurs. Pārbaudīsi divas diennaktis ar visai spēcīgu piesegšanu. Izbraukāsi visu valsti krustām šķērsām. Savu mašīnu pametīsi Insbrukā. Pazudīsi. Kļūsi neredzams. Vīnē ieradīsies kā spoks. Izdarīsi beidzamo pārbaudi. Ieiesi viesnīcā caur restorānu. Nemanāmi pa trepēm augšup. Viss būs sagatavots. Tev būs «Minokss» ar teleobjektīvu. Aparātā ir ielikta filma «Mikrat 93 Vairogs». Filma ir ar diviem slāņiem: maldinošo un kaujas. Uz maldinošā slāņa ir izdarīti Austrijas kara lidlauku uzņēmumi. Kaujas slāni tu izmantosi darbam. Ja tevi arestēs, pamēģini filmu izraut no kameras un to izgaismot. Ja tas tev neizdosies, viņi to attīstīs. Viņi dabūs aerodromu uzņēmumus, bet ar attīstītāju iznīcinās kaujas slāni. Lai viņi tevi pieņem par sīku spiegu. Saprati visu?

— Jā.

— Tad klausies tālāk. Draugs precīzi noteiktā laikā izies pie apavu veikala skatloga. Tu atradīsies simt metru attālumā no viņa un astoņpadsmit metru augstāk. Nofilmēsi Drauga ierašanos. Es nezinu, kas viņš tāds būs. Varbūt sieviete, pārģērbta par vīrieti. Vai arī vīrietis, pārģērbts par sievieti. Tas nekas, ja apģērbs ir netīrs un mati nav sasukāti — tā ir izdevīgāk lietas labā. Pusstundu pirms Drauga ierašanās nofilmēsi ikvienu kustību, kas tev liksies aizdomīga. Kā viņu pazīt? Viņš ieradīsies precīzi noteiktā laikā precīzi noteiktā vietā. Sarullēta avīze labajā rokā ir pazīšanas zīme un vienlaicīgi signāls, ka viss ir kārtībā. Tā pati avīze kreisajā rokā nozīmē briesmu signālu. Draugs iet uz tikšanos, viņam nav zināms, vai mēs satiksim viņu vai ne. Bet, ja viņu kontrolē, viņš var novērst tikšanos. Ar to viņš izglābs mūsu virsnieku un tanī pašā laikā arī savu ādu. Ja viņu kontrole policija, viņa interesēs ir samazināt kontaktu skaitu ar mums. Ja pēc piecām minūtēm neviens ar viņu neuzsāks sakarus, viņš aizies un no jauna atnāks uz sakaru seansu, kad mēs to pieprasīsim. Varbūt pēc desmit gadiem un planētas otrajā pusē. Un iespējams, ka mēs atkal tikai pārbaudīsim viņu, neiesaistoties kontakta. Vai kaut kas nav skaidrs?

— Viss ir skaidrs.

— Pēdējais. Operācijas izpildīšanas laiku un vietu es tev paziņošu pēkšņi — tieši pirms paša sākuma. Pirms operācijas atlikušajā laikā tev nav tiesību uz kontaktiem ar ārzemniekiem. Par jebkuru kontaktu, ko tu esi bijis spiests izdarīt, ziņo man personiski. Par šo lietu nezina neviens, pat pirmais šifrētājs. Telegramma bija noslēgta ar manu personisko šifru. Viesnīcas numurā nedrīkst pie tevis būt neviens cits fotoaparāts, izņemot to, ko es tev iedošu pirms operācijas. Lieks fotoaparāts var tev maksāt galvu. Esi uzmanīgs ar «Minoksu». Filma tur ir ielikta Akvārijā, un aparāts ir aizzīmogots. Zīmogs ir gandrīz neredzams. Skaties, nesabojā to. Par to, kā izskatās Draugs, tev nav tiesību stāstīt nevienam, pat man. Aizzīmogotais «Minokss» ar diplomātisko pastu aizies uz Akvāriju, kur filmu attīstīs pēc speciālas metodes. Vai visu saprati?

—   Visu.

—   Tad atkārto visu no sākuma.

2

Viesnīcas numurs ir izvēlēts veiksmīgi. Man ir stūra istaba. Man ir redzamas vienlaicīgi trīs klusas ieliņas. Tur, lūk, ir apavu veikals. Blakus ielās nav gandrīz nekādas kustības. Līdz Drauga ierašanās brīdim ir trīs stundas un desmit minūtes.

Gādīga roka ir sagatavojusi visu, kas man varētu būt vajadzīgs: teleobjektīvs «Minoksam» elektriskas kabatas baterijas lielumā, lielais binoklis «Kārlis Ceiss. Jena», hronometrs «Omega», gaismas filtru komplekts, pilsētas karte, termoss ar karstu kafiju. Bet «Minoksu» esmu paņēmis sev līdzi.

Re, kur tas ir. Mazs hromēts četrstūris ar podziņām un lodziņiem. Ar «Minoksu» strādā visi izlūkdienesti jau pusgadsimtu. Ar «Minoksu» ir strādājis Filbijs pret britu izlūkdienestu padomju izlūkdienesta labā. Ar «Minoksu» ir strādājis pulkvedis Peņkovskis pret padomju izlūkdienestu britu izlūkdienesta laba. Re, te viņš ir uz manas plaukstas. Mazais, glītais «Minokss». Es pievienoju teleobjektīvu un mēģinu uzņemt. Es tikai piemērojos. Tādam mazam aparātam simt metru ir liels attālums. Ja nodrebēs roka — viss kļūs neskaidrs, izsmērējies. «Minokss» ir domāts ne šādai fotografēšanai. Tas ir paredzēts dokumentu fotografēšanai, kad tie ir nolikti uz galda.

Laiks iet gāzelēdamies lēnām kā pīle. No termosa vāka, kas man kalpo kā tasīte, vijas garaiņi kā no Vezuva virs Neapoles. Resna sieviete iznāk no mājas un iet pa ielu. Nekā interesanta. Garām aizbrauc pastnieks ar velosipēdu. Atkal viss ir kluss. Pa ielu garām aizbrauc melns mersedess. Uz mugursēdekļa spilvenos ir iegrimis cilvēks, apģērbts baltos palagos. Tas ir nabadzīgas valsts pārstāvis, kas brauc uz sanāksmi pieprasīt naudu no bagātajām valstīm. Bagāto valstu diplomāti arī brauc uz sanāksmi. Bet bagātajiem mašīnas ir vienkāršākas. Runā, ka nākotnē starpība, kas šķir bagātās valstis no nabadzīgajām, vēl palielināsies. Tā runā speciālisti, viņiem tas ir labāk zināms. Liela starpība nozīmēs to, ka nabadzīgo valstu diplomāti braukās tikai ar rollsroisiem, bet bagāto valstu diplomāti, iespējams, pārsēdīsies uz velosipēdiem taupības nolūkos.

Mazā, glītā hronometra smalkā šautra iet garlaicīgi riņķī pēc riņķa. Atkal aizgāja garām resnā sieviete. Atkal aizbrauca garām liels, melns automobilis ar tumšiem stikliem: visnabadzīgākais atkal brauc pēc palīdzības. Es atkal taustu ielas ar «Ceisu». Neko neizlaist, iegaumēt numurus. Iegaumēt sejas. To nav daudz. Iegaumēt ikvienu kustību. Ikvienu pārmaiņu. «Minokss» ir uzvilkts ka zenītložmetējs tankā. Kaujai vienmēr gatavs. Visu aizdomīgo nofilmēt. Kadri «Minoksā» ir pavisam sīki. Tāpēc īsajā filma to ir ļoti daudz. Bet kas tas ir?

Kas?! Es visu vēl pilnīgi neapzinos, es jūtos nomākts, man ir sajuta par kaut ko šausmīgu un neizlabojamu. Uz ielas ir apstājies skaistais sitroens. Es to pazīstu starp tūkstošiem citu — tas ir Jaunāka līdera sitroens. No mašīnas izkāpj sieviete, ātri noliecas pie Jaunākā līdera un viņu skūpsta. Tieši šo mirkli uzņem mans baltais, glītais «Minokss». Sieviete iesēžas sporta fiatā un aizbrauc. Bet Jaunākā līdera jau sen vairs nav uz ielas.

Es sēžu atzveltnes krēslā. Es kodu lūpās. Tā sieviete, protams, nav Jaunākā līdera sieva. Es pazīstu viņa sievu. Šī sieviete nav slepens aģents. Navigatoram ir zināms jebkuras operācijas laiks un vieta, un tagad manā rajonā viņš noteikti ir aizliedzis jebkuras operācijas. Tātad GIP atkal mani pārbauda. Viņi ir iesēdinājuši mani šinī muļķīgajā istabā un spēlē komēdiju. Tagad viņi gaida, vai es paziņošu par manis dievinātā cilvēka pārkāpumu vai arī to noslēpšu. Šim nolūkam ari viņi iedeva šo aparātu, lai uzzinātu, vai es svārstījos vai laidu to darbā nekavējoties. Un vēl no uzņēmuma viņi redzēs, vai man trīcēja rokas vai ne.

Bet es ne velti kodīju lūpas. Paliek vēl viena iespēja. Tāda ieliņa ļoti labi noder kā slepenas tikšanās vieta. Maz kādam ir zināms par to, ka es sēžu sestajā stāvā aiz bieziem aizkariem. Viņš to varēja arī nezināt, ja operācijā personiski nepiedalās. Jaunākais līderis un mīļākā. Amerikāniete? Angliete? Skaidrs, ka ārzemniece. Padomju sievietei ārzemēs mašīna nav paredzēta. Jo vairāk sporta mašīna. Kāpēc viņai ir vajadzīga sporta mašīna? Visas mašīnas pieder padomju valstij, un tās lieto tikai tie, kas sargā un palielina valsts varenību. Ja tas viss nav komēdija, nedz arī pārbaude, tad Jaunākajam līderim ir beigas. Konveijers. Pilns konveijers ar ļoti nepatīkamu finišu. Bet tomēr tā var būt pārbaude. Mūs visādi pārbaudīja. Tieši tā man vajadzēja darīt. Ātri un bez svārstībām. Manas tukšās acis raugās uz tuksnesīgo ielu. Neviens netraucē tās mieru. Tikai nepatīkama, sakumpusi figūra ar avīzi rokās nīkst pie apavu veikala skatloga. Ko tu tur, cilvēciņ, esi ieraudzījis?

Es atlaižos atzveltnes krēslā un skatos griestos. Pēkšņi es lecu kājās, apgāzdams termosu. Es grābju «Minoksu». Es krampjaini nospiežu ieslēdzēju. Tas taču ir VIŅŠ. Velns viņu rāvis, tas ir DRAUGS! Noklikšķinu vairākas reizes. Un vēlreiz. Velns rāvis visus draugus kopā ar ģenerālpulkvedi Meščerjakovu, kopā ar Jaunāko līderi un viņa m . . . ku. Laiks ir pagājis. Draugs negribīgi met avīzi urnā un pazūd aiz stūra.

Kadru kvalitāte var izrādīties neapmierinoša, un tas parādīs manu garastāvokli. Tas parādīs to, ka man negribējās nodot Jaunāko līderi, ka es svārstījos.

Es pieceļos. Atvienoju teleobjektīvu. Termosu, objektīvu, binokli es ielieku paketē un visu to — urnā. Kāds pēc manis to visu aizvāks prom. «Minokss» ir iežņaugts kreisajā rokā. Tā ir ērtāk izraut no tā filmu aresta gadījumā. Ak, ja mani arestētu. Bet varbūt simulēt policijas uzbrukumu? Nē, no tā nekas neiznāks. Ģenerālkonsuls piezvanīs uz policiju un uzzinās, ka neviens man nav uzbrucis. Tad mani uzliks uz konveijera.

Izeju ārā uz ielas, un spoža saule mani apžilbina. Nē. Šinī priecīgajā pasaulē viss nevar būt tik slikts. Tā bija parastā pārbaude. Parastā GIP provokācija. Un es neuzrāvos. Akadēmijā bija ne tikai tādas pārbaudes. Bija vēl riebīgākas. Vistuvāko cilvēku dzīvības bija it kā apdraudētas. Bet pēc tam noskaidrojās, ka priekšniecība ir spēlējusi ar mums komēdiju. Daudzi to neizturēja.

Es izturēju. Bet šaubu minūtes mums piedeva. Mēs tomēr esam tikai Cilvēki.

—   No kurienes Draugs parādījās?

Es mirkli domāju — melot vai ne.

—   Es neredzēju, biedri ģenerāli.

— Tev bija hronometrs. Vai tad Draugs neiznāca precīzajā laikā?

Es klusēju.

— Kaut kas novērsa tavu uzmanību? Kaut kas aizdomīgs? Kaut kas bija nesaprotams? Neizskaidrojams? Kaut kas tevi apmulsināja?

— Jūsu pirmais vietnieks . ..

Viņa acīs ir neizturama trauksme.

—. .. Jūsu pirmais vietnieks bija tikšanās vietā divpadsmit minūtes pirms Drauga ierašanās brīža … ar sievieti.

Asie kauliņi viņa dūrēs ir pavisam balti. Un viņš ir nobālis. Viņš klusē. Viņš raugās sienā caur mani. Pēc tam viņš klusi un mierīgi vaicā:

— Tu viņu, protams, nepaspēji uzņemt.. .

Grūti saprast, vai viņš jautā vai arī apgalvo. Bet varbūt draud.

— Paspēju .. .

Es baidos viņam skatīties acīs. Es skatos sev uz kājām. Laiks ir gandrīz apstājies. Pulkstenis pie sienas tikšķ tik-tak, tik-tak.

—   Ko darīsim?

—   Nezinu,— es paraustu plecus.

— Ko darīsim?!— viņš triec ar dūri pa galdu un, šļākdams siekalas, šņāc man sejā: «KO DARĪSIM?!»

—   Gatavosim evakuāciju!— es sadusmojies pēkšņi atcirtu. Mans kliedziens viņu nomierina.

—   Viņš apklust.

Viņš ir vienkārši apbēdināts vecis, kam ir uzkritusi virsū liela nelaime. Viņš ir stiprs cilvēks. Bet sistēma ir stiprāka par ikvienu no mums.

Sistēma ir stiprāka par mums visiem. Sistēma ir varen stipra. Zem tās nepielūdzamā cirvja var nokļūt ikviens no mums. Viņš raugās tukšumā.

—   Vai zini, Vitja, pulkvedis Morozs mani sešdesmit ceturtajā izglāba no augstākā soda mēra. Pēc tam es viņu pa visu pasauli vadāju sev līdzi. Viņš vervēja sievietes. Un kādas sievietes! Eh, dzīve. Viņš mīlēja tās. Un tās viņu. Es zināju, ka viņš staigā neceļus. Es zināju, ka viņam katrā pilsētā ir mīļākā. Es skatījos caur pirkstiem. Es zināju, ka viņš iekritīs. Kā tu šinī Austrijā noslēpsies? Labi. Divatā mēs varēsim izpildīt evakuāciju?

—   Varēsim.

—   Paņem šļirci skapī.

—   Esmu paņēmis.

Viņš nospiež sarunu aparāta pogu.

—   Pirmais šifrētājs?

—   Es, biedri ģenerāli,— atbild aparāts.

—   Pirmo vietnieku pie manis.

—   Jā,— atbild aparāts.

—   Apsēdies,— noguris saka komandieris. Pats viņš sēž pie galda. Kreisā roka uz galda, labā ir atvilktnē. Tā tur ir sastingusi. Es stāvu aiz krēsla, uz kura tagad sēž Jaunākais līderis. Navigatora roka atvilktnē ir jau visu pateikusi Jaunākajam līderim. Bet mana klātbūtne liecina viņam par to, ka es viņu kaut ka esmu pārbaudījis un kaut kur pieķēris. Viņš savelk visu ķermeni tā, ka dzirdama kaulu knikstēšana. Pēc tam mierīgi izstiepj rokas aiz krēsla atzveltnes. Viņam ir zināmi spēles noteikumi. Es noklikšķinu roku dzelžus, piesardzīgi paceļu viņa žaketes piedurkni, attaisu vaļā zelta aproces podziņu un atsedzu viņa roku. Plānu baltu salveti (optikas tīrīšanai) es saslapinu ar džinu no zaļas pudeles. Ar salveti noslauku ādu, kur tagad būs adatas dūriens. Ar smalku īlenu es pārduru membrānu šļircē-tūbiņā, nepieskardamies ar pirkstiem adatai. Pēc tam, pacēlis šļirci acu līmenī, lēnam spiežu ar diviem pirkstiem caurspīdīgās sieniņas flakonam ar dzidro, mazliet duļķaino šķidrumu. Adatas dūrienu zem ādas vajag izdarīt piesardzīgi un tūbiņas saturu spiest āra vienmērīgi. Pēc tam, neatlaizdams pirkstus (tūbiņa kā sūknis var no jauna ievilkt visu šķidrumu atpakaļ), es izvelku adatu un vēlreiz noslauku ādu ar džinā iemērcētu salveti.

Ar galvas mājienu Viltīgais man dod zīmi iziet ara. Es izeju no kabineta un, aizvērdams durvis, dzirdu viņa balsi, kurā nav nekādu emociju:

— Stāsti…

4

Man ir slikti.

Man ir pavisam slikti.

Ar mani tā vēl nekad nav bijis. Slikti jūtas tikai gļēvi cilvēki. Viņi ir izdomājuši sev milzīgu daudzumu dažādu slimību un atdodas to varai, velti zaudēdami laiku. Tikai vārguļi ir izdomājuši sev galvassāpes, bezspēcības lēkmes, ģīboņus, sirdsapziņas pārmetumus. Nekā tāda nav. Visas šīs nelaimes ir tikai gļēvuļu iedomas. Es sevi nepieskaitu pie stiprajiem. Es esmu normāls. Bet normālam nemēdz būt galvassāpes, sirds lēkmes, nervu darbības traucējumi. Es nekad neesmu slimojis, neesmu činkstējis un nekad neesmu nevienu lūdzis pēc palīdzības.

Bet šodien man ir slikti. Neciešamas skumjas. Neizturamas skumjas. Nebūtu slikti kādu nodurt!

Es sēžu nelielā alus krodziņā. Stūrī. Kā notramdīts vilks. Mani elkoņi ir uz rūtaina galdauta, sarkans ar baltu. Tīrs galdauts. Liela alus krūze. Glīta. Alus pēc krāsas atgādina konjaku. Droši vien lieliskas garšas. Bet es garšu nejūtu. Uz šķautņainiem alus krūzes sāniem ir divās lauvas uz pakaļkājām, ar ķetnām tur vairogu. Skaists vairogs, un arī lauvas ir skaistas. Sārtās mēles ir izkārušās ārā. Man patīk visādi kaķi: gan leopardi, gan panteras, gan mājas runči, melnie un pelēkie. Man patīk arī tās lauvas, kas uz alus krūzēm. Runcis ir skaists zvērs. Pat mājas runcis. Tīrs. Stiprs. No suņa runcis atšķiras ar savu neatkarību. Bet cik runčos ir lunkanības! Kāpēc ļaudis nedievina runčus?

Zālē sēž jautri ļaudis. Droši vien pazīst cits citu. Viens otram smaida. Man pretī ir četri varen lieli vīrieši: pie platmalēm spalvas, ādas bikses līdz ceļiem un ar bikšturiem. Ļoti spēcīgi vīrieši. Rudas bārdas. Tukšajām krūzēm uz galda vairs nav vietas. Smejas. Ko zobus ņirdzat? Gribas iesviest krūzi smaidošā purnā. Un kas par to, ka jūs esat četratā, ka jūsu dūres ir gandrīz tādas pašas kā manam pulka komandierim — dūres kā alus krūzes?

Varbūt mesties viņiem virsū? Lai viņi mani te uz vietas nosit. Lai sadauza man galvaskausu ar ozolkoka tabureti vai austriešu šķautņaino alus krūzi. Tomēr nenositīs. Izsviedīs ārā no zāles un pasauks policiju. Bet varbūt mesties virsū policijai? Drīz vien Brežņevs atbrauks uz Vīni satikties ar naivo Karteru. Varbūt mesties virsū Brežņevam? Tad gan nogalinās.

Tikai diez vai ir vērts nomirt no policistu vai Brežņeva slepeno miesassargu rokas. Pavisam cita lieta, kad tevi nogalina krietni un spēcīgi cilvēki, kā šie, kas sēž man pretī.

Bet viņi visu laiku smejas.

Nekad nevienu neesmu apskaudis. Bet te pēkšņi sajutu skaudību, kas kā čūska lēnām ielīda manā dvēselē. Ak, ja man būtu tādas bikses līdz ceļiem un vēl platmale ar spalvu. Bet alus krūze jau man ir. Kas vēl cilvēkam ir vajadzīgs, lai viņš būtu pilnīgi laimīgs?

Bet viņi visu laiku skaļi smejas, līdz asarām. Viens pat ieklepojas, viņš gandrīz smok nost no smiekliem. Otrs pieceļas, pilna krūze rokā, putas plūst pāri malai. Arī zviedz. Es skatos viņam acīs.

Kas ir manās acīs — nezinu, bet, sadūries ar manu skatienu, lielais austrietis, visas kompānijas galva, tūlīt apklust un pārstāj smaidīt. Arī skatās man acīs. Vērīgi. Viņa acis ir skaidras. Tīras acis. Skatās uz mani. Lūpas sakostas. Galva mazliet noliekta uz vienu pusi.

Vai nu no mana skatiena nāca nāvējošs aukstums, vai ari viņš domāja, ka es te sevi apglabāju. Ko viņš par mani domāja —-nezinu. Bet, saskatījies ar mani, šis nobriedušais vīrietis kaut ka nodzisa. Visi apkārt smejas, zviedz. Reibums dara savu laimīgajās galvās, bet viņš sadrūmis sēž, skatās grīdā. Man viņa pat kļuva žēl. Kāpēc es cilvēkam ar savu skatienu visu vakaru samaitāju?

Pēc kāda laika viņi pieceļas un dodas uz izeju. Lielais iet pats pēdējais. Pie pašām durvīm apstājas, raugās caur pieri manī, pēc tam pēkšņi dodas pie mana galda. Draudīgs kā saniknots tanks. Man iesāpas žoklis no priekšsajūtas, ka dabūšu pa zobiem. Manī nav nekādu baiļu. Smērē, austrieti, vakaru esmu tev samaitājis. Pie mums noteikti par to smērē pa ķinnu. Tāds ir paradums. Pienāk man klāt. Visu pasauli ar savu milzīgo vēderu ir aizklājis. Smērē, austrieti! Es nepretošos. Smērē bez žēlastības! Viņa roka, veselu pudu smaga, nogūlās uz manu kreiso plecu un mazliet to saspieda. Un pa to roku it kā sāka tecēt cilvēciska līdzjūtība. Ar savu labo roku es paspiedu viņa roku. Paspiedu ar pateicību. Es viņam acīs neskatos. Nezinu, kādēļ. Es esmu noliecis galvu par galdu. Bet viņš dodas uz izeju — neveikls tāds, neskatīdamies atpakaļ. Svešs cilvēks. Citas planētas būtne.

Taču arī cilvēks. Labsirdīgs. Labsirdīgāks par mani. Simtreiz labsirdīgāks.

5

Kas notiek ar mani? Kādas pārmaiņas? Kas par lēkāšanu? Man ir kļuvis labāk. Droši vien no alus. Bet varbūt no platas, tulznainās ķetnas, kas man uzsita uz pleca, noturēja paša bezdibeņa malā. Bet kas tad ar mani bija? Kāpēc balta pasaule pēkšņi aptumšojās? Varbūt tas bija tas, ko gļēvuļi sauc par sirdsapziņas pārmetumiem? Protams, nē. Man nav sirdsapziņas, un tā mani nemoka. Un kāpēc mocīt? Kāda velna pēc? Esmu nodevis Jaunāko līderi? Labs viņš ir cilvēks. Bet, ja es nebūtu viņu, tad viņš mani būtu nolicis uz konveijera. Tāds ir mūsu darbs. Nodevis Jaunāko līderi, es esmu pasargājis GIP no visādām nejaušībām. Par tādam lietām Centrālajā Komitejā Kīrs izsaka pateicību. Aizvedīs Jaunāko līderi, atsūtīs citu. Vai tādēļ ir jāgandē sev nervi? Ja katrs dotu vaļu savām jūtām, tad sistēma jau sen būtu sabrukusi. Bet tā viņa stāv un nostiprinās. Un tā ir stipra tādēļ, ka nekavējoties tiek vaļā no ikviena, kas netur sevi grožos. No ikviena, kas atdodas savu jūtu varai.

Bet vai es esmu devis vaļu savam jutām? Bez šaubām. Vai kāds mani ir redzējis? Iespējams. Vai var no malas ieverot manus pārdzīvojumus? Protams. Ja ir apbēdināta cilvēka poza, ja rokas nolaistas gar sāniem, ja skatiens ir nodzisis, tad to var atklāt. Ja austrietis saprata, ka man ir slikti, tad pieredzējis izlūks, kurš varēja mani izsekot, vēl jo vairāk to ir sapratis.

Pilnīgi iespējams, ka pēc Jaunākā līdera evakuācijas Navigators ir nozīmējis cilvēkus mani izsekot: kā izturas Četrdesmit Pirmais? Vai nav atslābis?

Kaut kas bija noticis ar mani, un uz vairākām stundām es pazaudēju kontroli pār sevi. Ja Navigators par to uzzinās, tad šonakt mani sagaida evakuācija. Kādreizējā lidmašīna būs tikai pēc trim dienam. Šīs dienas es pavadīšu tumsā fotolaboratorijā. Bet šonakt mani noteikti aizvilks uz šo tumsu. Pat parastai lidmašīnai, kurai dažreiz atslēdzas vadierīces, neatļauj veikt lidojumus. Vēl jo vairāk izlūkam. Izlūks, kas zaudē kontroli pār sevi, ir bīstams. Viņu aizvāc prom nekavējoties.

No alus krodziņa es eju pie savas mašīnas. Ja gribi atklāt izsekošanu — vairāk vienaldzības. Biežāk skaties zem kājām. Nomierini izsekotājus. Tad arī tos ieraudzīsi. Jo nomierinājušies viņi pielaiž kļūdas. Jau daudzus gadus es kā lidotājs-iznīcinātājs visu laiku skatos mašīnas mugurstiklā. Es vairāk skatos atpakaļ nekā uz priekšu. Tāda ir mana profesija. Bet tagad es dodu iespēju tiem, kas varbūt mani izseko, nomierināties un pazaudēt modrību. Mana mašīna iet ar vienmērīgu ātrumu. Nekādus fokusus. Nekādus mēģinājumus aiziet un pazust šķērsielās.

Pa Donavas krastu, pāri tiltam, atkal pa krastmalu. Es nesteidzos, nejzdaru rāvienus, necenšos aiziet kaut kur uz dzelzceļstigas pusi. (Ērti ir pārbaudīties pie dzelzceļstigas.) Apeju pilsētas centru. Es braucu pa platām ielām mašīnu straumē. Labi tiem, kas izseko. Un pavisam slikti tam, kuru izseko. No Schwedenplatz es braucu virzienā uz Aspernplatz. Bet, lūk, tagad es izdaru krasu pagriezienu pirmajā šķērsielā pa kreisi uz Hauptpost un atkal krasu pagriezienu pa labi. Te mani apturēs luksofors. To es zinu. Bet vai zina par šo luksoforu tas, kas mani izseko?

Ja kāds izseko, tad viņam ir jāparādās tūlīt pēc manis, vai arī mani viņš pazaudēs. Bet mani apiet pa paralēlām ielām te nav iespējams. Te es visu labi pazīstu. Visus trotuārus esmu izstaigājis krustām šķērsām.

Es atrodos zem luksofora. Viens. Iela ir šaura un līkumaina. Tagad redzēsim, kas parādīsies no pagrieziena. Vēl viena sekunde — un būs zaļā uguns. No pagrieziena izlido pelēks visu redzējis fords. Kauc bremzes, vadītājs ir jauns. Nav zinājis, ka aiz stūra ir luksofors. Nebija domājis, ka varu stāvēt zem luksofora un viņu sagaidīt. Bet es jau lēnām uzņemu ātrumu. Zaļā uguns. Es viņa briļļaino seju no viena acu uzmetiena pazinu — automobiļa spogulī. Jā, kolēģis. Man ir pazīstams tavs briļļainais purns. Tavas mašīnas numurs nav diplomātiskais. Bet tu esi padomju diplomāts. Es tevi redzēju delegācijā jautājumos par bruņojuma samazināšanu Eiropā. Nebiju domājis, ka tu esi no mūsu suņubara. Es domāju, ka tu esi tīrs. Bet kādēļ tīram diplomātam darba laika dauzīties apkārt pa pilsētu? Kādēļ izlidot no pagrieziena traka ātrumā — var uzlikt sodu!

Tagad es nesteidzos. Mana seja ir pats vienaldzības iemiesojums. Es neko neatzīmēju, nereaģēju ne uz ko, fords vairs neparādās. Varbūt tas ir parādījies, bet es nemēģinu to atklāt no jauna. Man pietiek vienas reizes. Man ir skaidrs, ka mani izseko. Ne mazāko šaubu.

Forda vadītājs tagad droši vien ir neziņā: ieraudzīju viņu vai ne, pazinu viņu vai ne. Viņš, protams, sevi mierina, ka es esmu izklaidīgs, ka es nemaz neskatos atpakaļ, ka es nevarēju viņu pamanīt.

Interesanti, cik mašīnu Viltīgais ir norīkojis manai izsekošanai? Skaidrs, ka ne vienu vien. Ja izsekošanā piedalītos tikai viena mašīna, tad tajā sēdētu vismaz divi cilvēki. Ja mašīnā ir tikai viens cilvēks, tas nozīmē, ka ir vairākas mašīnas. Tas ir skaidrs ikvienam. Izsekošana var nobeigties tikai ar manu evakuāciju.

Un ir jāsaprot GIP pavēlniecība. Ja cilvēks zaudē par sevi kontroli niecīga gadījuma dēļ, tad viņš nākotnē arī var pazaudēt kontroli pār sevi. Visatbildīgākajā brīdī. Bet varbūt viņš pagātne jau zaudēja kontroli pār sevi? Varbūt naidīgas organizācijas ir jau to izmantojušas?

Mani saņems ciet šonakt. Un, ja es būtu Navigatora vieta, tad izturētos tāpat: pirmkārt, pēc negadījuma tūlīt nozīmētu izsekošanu, otrkārt, pārliecinājies par to, ka ne viss ir kārtībā,— atdotu pavēli par evakuāciju.

Es nebraucu uz sūtniecību. Sūtniecība nozīmē rokudzelžus un injekciju. Es braucu mājās. Man ir jāsagatavojas neizbēgamajam. Un sagaidīt likteņa triecienu ar cieņu.

6

Sava dzīvokļa durvis es aizslēdzu no iekšpuses, bet logu mazliet paveru vaļā. Ja man pietrūks drosmes viņus sagaidīt aci pret aci, tad es izlēkšu pa logu. Zem manis ir septiņi stāvi. Pilnīgi pietiks. Ceļš caur logu ir viegls ceļš, bet arī to es apdomāju. Tas ir ceļš gļēvuļiem, tiem, kam ir bail no konveijera. Ja pēdējā brīdī es izbīšos, tad izmantošu šo ceļu. Nesen lepns varjags no GIP izvairījās no konveijera tieši tādā veidā — taisni Parīzes centrā metās pa logu ārā uz bruģa. Cits GIP varjags — no Londonas — strādāja ļoti svarīgā piesegšanā Šveicē. Pielaida kļūdu. Viņam negribējās iet uz konveijeru. Pārgrieza sev vēnas. Bet kurts majors Anatolijs Filatovs nesabijās no konveijera. Un arī es ne.

Bet vispār — velns viņu zina. Tagad ir viegli ko apņemties nedarīt. Un tomēr es nelēkšu ārā pa logu. Es pieceļos un ar stingru apņēmību to aiztaisu ciet. To es nedarīšu.

Uz konveijeru es neiešu un pa logu arī nelēkšu. Kad pieklauvēs, es atvēršu durvis un kādam ieķeršos ar zobiem rīklē.

Paskatos pulkstenī. Man pārskrien tirpas. Ir jau pāri pusnaktij! Man ir zināma GIP taktika. Evakuāciju parasti sāk pulksten 4.00. Akvārijs savus triecienus sāk rītausmā. Kad ir visciešākais miegs. Var būt, ka sāk arī agrāk, un šim nolūkam ļaudis ir jāizrīko vēl agrāk. Tā ka es jau laikam esmu novēlojis. Pilnīgi iespējams, ka divi jau gaida savu brīdi uz trepju laukumiņa vienu stāvu augstāk. Vēl pāris kaut kur pie ieejas. Kāds ir, protams, garāžā. Galvenā grupa gaida kaut kur blakus.

Tagad man ir tikai viena iespēja — piesardzīgi iziet no dzīvokļa, nokāpt divus trīs stāvus zemāk un tikai tur izsaukt liftu, tad ar liftu prom taisni uz pazemes garāžu, bet no garāžas izbraukt nevis pa izejas vārtiem, bet pa ieejas, ja vien izdosies tos atvērt no iekšpuses . . .

Durvis es atslēdzu bez trokšņa.

Klusām spiežu durvju rokturi. Galvenais, lai neiečīkstētos. Es dziļi nopūšos un velku durvis uz sevi. Gaismas svītra no koridora uz manas istabas grīdas kļūst arvien platāka. Aizturējis elpu, es pavelku vēl stiprāk, tās iečīkstas klusu, skumji un ilgi.

Mana mašīna ir krietnā attālumā no mājas. Tā ir nolikta ēnā citu mašīnu vidū lielā stāvvietā. Bet savu māju es redzu skaidri. Pagaidām nekā aizdomīga tai apkārt nemanu. Viss ir kluss. Visi guļ.

Pēkšņi pulksten 3.40 visos mana dzīvokļa logos iedegas uguns. Nu ko, tieši to es biju paredzējis.

Es atrodos mežā. Auksta, pelēka rīta krēsla. Miglas blāķi. Ledaina rasa. Es vēl nekur nebēgu. Es te atrodos tikai tādēļ, lai padomātu. Es neciešu, ka manas domas pārtrauc ar pēkšņu neatlaidīgu klauvēšanu pie durvīm vai zvanīšanu.

Vispirms man ir jāizšķiras: atgriezties, padoties un brīvprātīgi iet uz konveijeru vai.. . Pašā pēdējā brīdī, atrazdamies aci pret aci ar sistēmu, miljoniem cilvēku ir sev uzdevuši tādu jautājumu. Man ir pilnīgi vienalga, ko par mani padomās citi tagad un vēlāk. Sveši cilvēki mani vienalga nosodīs, kā nosodīja miljonus manu priekšteču. Tiešām, ja ļaudis gāja zem komunistiskā cirvja neprotestējot, tad tos tagad nosoda: vergu dvēseles, kas nav spējīgas protestēt, nekam citam jūs neesat derīgi. Bet, ja ļaudis negāja brīvprātīgi uz kautuvi, viņiem bija jābēg vai jākaujas. Šos cilvēkus arī nosoda: nodevēji, ienaidnieka rokaspuiši! Ja es brīvprātīgi padošos — tad es esmu muļķis, roklaiža, vergs. Ja nepadošos — nodevējs.

Uzskatiet mani, ļaudis, par noziedznieku, bet nevis par roklaižu. Bet neuzskatiet mani par pārāk lielu noziedznieku. Visi, kas bija tuvu Ļeņinam, izrādījās nodevēji un ārzemju spiegi, to skaitā Trockis, Zinovjevs, Kameņevs, Rikovs, Buharins un citi. Kas tad tādā gadījumā ir Ļeņins? Ļeņins ir nodevēju, spiegu un teroristu bandas barvedis. Kā nosaukt tos, kas uzticīgi kalpoja Ļeņinam? Kas viņu tagad pielūdz? Ar Staļinu ir iznācis tas pats. Viņam apkārt bija ienaidnieki, spiegi, izvirtuļi, pretpartijas elementi. Un arī viņš pats izrādījās noziedznieks. Kā tad nosaukt tos, kas izpildīja šā noziedznieka pavēles? Agri vai vēlu visus mūsu līderus pieskaitīs pie nodevējiem, voluntāristiem, blēžiem, pļāpām un izvirtuļiem. Aizbēgt no viņiem ir, protams, noziegums. Bet palikt un izpildīt viņu pavēles?

Mežā ir auksts un drēgns. Es neesmu pieradis ilgi domāt. Filozofija nav mana sfēra, taču uz vienu jautājumu man ir jādod atbilde: es bēgu tādēļ, ka neieredzu sistēmu, vai tādēļ, ka sistēma ir uzkāpusi man uz varžacs? Uz šo jautājumu es pats sev dodu pilnīgi skaidru atbildi: es neieredzu šo sistēmu jau sen, es vienmēr esmu bijis pret to, es biju gatavs riskēt ar savu galvu, lai nomainītu esošo sistēmu ar jebkuru citu, kaut vai ar militāro diktatūru. Bet… ja sistēma nebūtu uzkāpusi uz varžacs, es nebūtu bēdzis. Es turpinātu tai uzticīgi kalpot un sasniegtu lieliskus rezultātus. Es nezinu, vai es būtu sācis protestēt vēlāk vai ne, bet pašreiz es vienkārši glābju savu' ādu.

Atbilde uz galveno jautājumu ir skaidra un mani neiepriecinoša. Vajadzēja , Vitja, sākt agrāk! Vajadzēja bēgt pie pirmās iespējas. Bet vēl labāk — tikties ar rietumu izlūkiem un nodot tiem materiālus par Akvāriju, kā to darīja Peņkovskis, Konstantinovs, Filatovs. Ne visai labi, Vitja, ir iznācis. Vai var situāciju izlabot? Nē. Par vēlu. Bet varbūt nav par vēlu? Ja man izdosies izkļūt ārā no Akvārija, es dzīvošu klusi, vienkārši, vai arī, es varu . . . Ko tad es varu?

Es sēžu nekustīgi vairākas minūtes, pēc tam formulēju pats sev secinājumu: es esmu nodevējs. Es esmu pelnījis augstāko soda mēru par to, ka patvaļīgi esmu pametis šo sistēmu. Es esmu pelnījis augstāko soda mēru par to, ka es necīnījos pret to. Tagad es glābju savu ādu, bet, ja es izgrozīšos no šiem sarežģījumiem, es uzsākšu cīņu pret šo sistēmu, riskējot ar izglābto ādu. Ja man izdosies aizbēgt, es nesēdēšu klusēdams. Es neatlaidīgi strādāšu. Daudzas stundas dienā. Ja man neizdosies paveikt kaut ko nopietnu, es vismaz uzrakstīšu dažas grāmatas. Es rakstīšu piecpadsmit stundas ik dienu. Vienu grāmatu gadā. Bet tas nav tik svarīgi. Bez tam es pamēģināšu nodarīt viņiem nopietnus zaudējumus. Es zinu, kā. Viņi ir mani iemācījuši, kā. Es būšu drosmīgs. Es riskēšu. Es būšu ne pārāk saudzīgs pret savu ādu.

Paliek pēdējais jautājums: uz kurieni bēgt? Jautājums ir viegls: uz Angliju. Anglija reiz izdzina simt piecus padomju diplomātus — KGB un GIP rezidentūras pilnā sastāvā. Tādas lietas neviena valsts, izņemot Angliju, nebija iedrošinājusies darīt. Ja viņi savas intereses ir spējīgi aizstāvēt, varbūt arī manas viņi varēs aizsargāt. 105! Statistika ir Anglijas labā.

Tagad ir jānolemj, kā nodibināt sakarus ar Anglijas valdību. Ceļš ir viens — caur šīs valdības pārstāvjiem. Jo mazāk būs birokrātisko pakāpienu, jo ātrāk būs pieņemts lēmums . Bet pie sūtņa mani nepielaidīs. Tātad es eju pie jebkura augsti stāvoša angļu diplomāta. Pie britu, amerikāņu, franču sūtniecībām mani noteikti gaida puiši no Akvārija. Tātad ir jāapmeklē privāta māja. Viltīgais gan arī to ir paredzējis, bet kontrolēt pieejas pie visu augsta ranga rietumu diplomātu mājām viņš nevarēs. Bez tam es iešu kājām, pirms tam noslēpis mašīnu mežā.

7

Angļu diplomāta nams ir liels, balts, ar kolonnām. Celiņi ir nobērti ar sīkiem akmentiņiem. Dārzs ir krāšņs. Es esmu neskūts, ģērbies melnā ādas jakā, bez mašīnas. Es nemaz neizskatos pēc diplomāta. Un vispār es jau vairs tāds neesmu. Es vairs nepārstāvu savu valsti. Taisni otrādi, mana valsts mani meklē visur, kur tikai iespējams.

Angļu diplomāta mājā viss ir citādāks nekā parastās mājās. Tur nav zvana. Zvana vietā pie durvīm karājas spīdošs bronzas lapsas purns. Ar šo purniņu ir jāklauvē pie durvīm. Man ir ļoti svarīgi, lai parādītos pats saimnieks, nevis kāds no viņa sulaiņiem. Man laimējas. Šodien ir sestdiena, diplomātam nav jābūt darbā, un sulaiņu viņa mājā nav.

—   Esiet sveicināti!

—   Sveicināti!

Es pasniedzu savu diplomātisko pasi. Viņš to pāršķirstīja un atdeva man atpakaļ.

— Nāciet iekšā.

—   Man ir vēstule Viņas Majestātes valdībai.

—   Lūdzu uz sūtniecību.

—   Es nevaru uz sūtniecību. Es nododu šo vēstuli caur jums.

—   Es to nepieņemu.— Viņš pieceļas un atver man durvis. — Es neesmu spiegs, un šajos spiegu trikos lūdzu mani neiesaistīt.

—   Tā nav spiegošana . . . vairs. Tā ir vēstule Viņas Majestātes valdībai. Jūs varat to pieņemt vai ne, bet es tagad zvanīšu uz britu sūtniecību un pateikšu, ka vēstule valdībai atrodas pie jums … Es to atstāju šeit, bet jūs dariet ar to, ko gribat.

Viņš manī raugās ar skatienu, kurš man nesola neko labu.

—   Dodiet šurp jūsu vēstuli.

—   Lūdzu, iedodiet man aploksni.

—   Jums pat nav aploksnes,— viņš ir sašutis.

—   Par nožēlošanu. ..

Viņš noliek man priekšā paciņu papīra, aploksnes, rakstāmo. Papīru es atstumju nost, izņemu no kabatas paciņu kartīšu ar kafejnīcu un restorānu adresēm. Katram spiegam vienmēr ir rezervē pāris desmitu tādu kartīšu. Lai nebūtu jāskaidro jaunajam draugam tikšanās vieta, vienkāršāk iedot viņam kartīti: es lūdzu jūs atnākt uz šejieni.

Es ātri pārskatu visas. Izvēlos vienu. Un dažas sekundes domāju, ko man rakstīt. Pēc tam ņemu rakstāmo un uzrakstu trīs burtus: GRU.

Kartīti es ielieku aploksne, aploksni aizlīmēju, uzrakstu adresi: «Viņas Majestātes Valdībai.» Uz aploksnes uzlieku savu personisko zīmogu «173— V —41».

—   Vai tas ir viss?

—   Tas ir viss. Uz redzēšanos!

Es atkal esmu mežā. Re, kur mana mašīna. Es dzenu to tālāk un tālāk. Tagad satikšanās ar vietējo policiju arī var būt bīstama. Padomju sūtniecība varēja paziņot policijai, ka kāds padomju diplomāts ir sajucis prātā un trakā ātrumā brauka pa valsti. Var paziņot arī Interpolam, ka es esmu nozadzis miljonu un aizbēdzis. Var iesniegt protestu valdībai un pateikt, ka Austrijas iestādes ir mani sagrābušas ar varu un ka mani vajag nekavējoties atdot atpakaļ, citādi. . . Viņi prot izdarīt skaļus paziņojumus. Tagad man ir vajadzīgi telefona sakari ar britu sūtniecību. Man ir jāpaskaidro situācija, iekams ciema policijas postenis nav mani aizturējis un izsaucis padomju konsulu. Tad būs par vēlu kaut ko skaidrot. Tad pēc pirmās tikšanās ar konsulu man sāksies siekalošanās, es sākšu smieties vai raudāt, un man atsūtīs pakaļ speciālu lidmašīnu. Kamēr siekalas nav sākušās atdalīties, es centīšos .. . Man ir zināmi savrupstāvoši telefoni.

— Hallo, britu sūtniecība, es esmu aizsūtījis vēstuli … Es zinu, ka mani nesavienos ar sūtni, bet man ir vajadzīgs kāds atbildīgs . . . Man nav vajadzīgs viņa vārds, jūs paši tur izlemiet. .. Es esmu aizsūtījis vēstuli.

Beidzot viņi ir atraduši.

— Klausos.. . kas runā?

— Es esmu nosūtījis vēstuli. Tas, ar kuru es nosūtīju vēstuli, zina manu vardu . . .

—   Tiešām?

—   Jā, pajautājiet viņam.

Kādu laiku klausule ir nedzīva. Pēc tam atdzīvojas.

— Vai jūs pārstāvat savu valsti?

—   Nē. Es pārstāvu tikai sevi. Kādu laiku klusums.

—   Ko tad jūs gribat?

— Es gribu, lai tūlīt atvērtu paketi un nodotu ziņojumu britu valdībai.

Atkal klusums. Klausulē kaut kāda sēkšana.

—   Es nevaru atvērt aploksni, tādēļ ka tā ir adresēta ne man, bet valdībai.

—   Lūdzu, atveriet paketi. Es to esmu parakstījis. Es to tā esmu parakstījis, lai tās saturs nekļūtu zināms daudziem. Bet jums es dodu tiesības to atvērt.. .

Kaut kur tālu prom telefona dziļumos dzirdami kaut kādi čuksti.

—   Tas ir savāds ziņojums . Te ir kāds restorāns . . .

—   Tas nav tas . .. Paskatieties otrajā pusē . ..

—   Bet arī te ir savāds saturs. Te ir kaut kādi burti.

—   Tos tad arī nododiet.. .

—   Jūs esat sajucis prātā. Ziņojums no trim burtiem nevar būt svarīgs.

—   To izlems Viņas Majestātes valdība, vai ir svarīgs ziņojums vai ne . . .

Atkal klusums. Kaut kāda sprēgāšana, šņākšana . . . Klausule atdzīvojas:

—   Es esmu atradis kompromisu. Es nesūtīšu radioziņojumu, es nosūtīšu jūsu ziņojumu ar diplomātisko pastu!— viņa balsī skan skolnieka prieks, kas ir atrisinājis grūtu uzdevumu.

—   Velns jūs rāvis ar jūsu britu kompromisiem! Paziņojums var būt svarīgs vai ne, ne man par to lemt, bet tas ir steidzīgs. Pēc stundas vai varbūt pat agrāk būs jau par vēlu. Bet ziniet, ka es esmu neatlaidīgs, un, ja es esmu kaut ko sācis, tad es no tā neatteikšos. Es jums piezvanīšu vēlreiz. Pēc piecpadsmit minūtēm. Lūdzu, parādiet sūtnim manu paziņojumu.

— Šodien sūtņa nav.

— Tad parādiet to jebkuram citam. Savai sekretārei, piemēram. Varbūt viņa lasa avīzes. Varbūt viņa jums pateiks risinājumu . . .

Es nolieku klausuli.

Es mainu vietu. Es apeju ciemu. Es izvairos no ļaudīm. Manī ar savu baigo ritmu skan šausmīgā dziesma «Vilku medības». Pavisam nesen es jutos kā notrenkāts zvērs, bet nu man ir atgriezušies spēki. Es esmu stingri ieķēries stūrē kā lidotājs nāvinieks savā. Dzīvu viņi mani rokā nedabūs. Ak, sadzīšu čupā ikvienu, kas man stāsies ceļā. Katram gadījumam rezervē man ir milzīgs skrūvgriezis. Eh, kādam to iedzīšu kaklā līdz spalam! Pārdodu dzīvību! Nāciet šurp! Bet par dārgu cenu atdošu!

Zvanu uz britu sūtniecību. Otrs mēģinājums un pēdējais. Es reti kādu esmu lūdzis divas reizes. Trīs reizes — nekad. Un arī nākotnē ne. Starp citu, ne visai daudz man ir atlicis …

Es apsolījos piezvanīt pēc piecpadsmit minūtēm. Bet iznāca tikai pēc četrdesmit trijām: pie manis izvēlētā telefona bija daudz cilvēku.

— Britu sūtniecība?

— Jā.— Bet viss ir pilnīgi pārmainījies. īsā atbilde skan asi un skaidri kā kara komanda. Tā pati vīrieša balss:— Vai jums viss ir kārtībā? Mēs bijām tik uztraukušies . .. Jūs tik ilgi nezvanījāt. . .

— Manu paziņojumu . . .

— Mēs pārraidījām jūsu paziņojumu uz Londonu. Tas ir ļoti svarīgs paziņojums . Mēs esam jau saņēmuši atbildi. Jūs tiekat gaidīts. Vai jūs esat gatavs?

—   Jā.

—   Adrese uz kartītes — tā ir tā vieta, kur vajag jūs sagaidīt?

—   Jā.

— Uz kartītes nav uzrādīts laiks. Tas nozīme, ka jūs jāsagaida pēc iespējas ātrāk?

—   Jā.

—   Mēs arī tā nodomājām. Mūsu oficiālie pārstāvji ir jau tur.

—   Paldies.— Šo vārdu es nez kāpēc izrunāju krieviski. Nezinu, vai viņš mani saprata.

Content

Suvorovs Viktors Akvārijs

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA 1.Ja jums pēkšņi ir iegribējies

2.Viss parks dārd no simtiem strādājošu kaujas mašīnu motoriem

3.Raugoties uz rotām divīzijā vai pulkā,

4.Mans tanks ar krūti griež Visumu uz pusēm

5.Bruņutransportieris ar pārbaudītājiem ir atpalicis tālu

6.Tā bieži mēdz būt — iecērt divīzijai ar kaujas trauksmes

7.Kas ir jādara vispirms pēc tam, kad mašīna

OTRA NODAĻA

1.No virsnieku viesnīcas līdz 13. Armijas

2.Mēs strādājam līdz 17.00 ar stundas pārtraukumu pusdienās

3.Pēc divām nedēļām, kad apakšpulkvedis-

4.Gaisa vilnis norāva papīrus no galdiem.

5.Mūsu izlūkdaļas informācijas grupā ir nelielas pārmaiņas.

6.Štāba priekšniekam ir jāzina viss par pretinieku

7.Pie mums ir pārmaiņas.

8.— 13. Armijas izlūkošanas priekšnieks ir man pavēlējis

9.— Pēc mūsu pasūtījuma Zinātņu akadēmija

TREŠĀ NODAĻA

1.Galvenais diversanta piederumu elements ir apavi

2.Ikviens Padomju Savienībā saliek savu izpletni personiski.

5.Vai jūs esat redzējis dzīvnieciskas bailes ļaužu acīs?

CETURTĀ NODAĻA

1.Eju pa sarkano paklāju.

PIEKTĀ NODAĻA

1.Ļvova ir vissamudžinātākā pilsēta pasaulē.

SESTĀ NODAĻA

1.Māte Krievija, tu māj man ar bērna roku uz dzelzceļa uzbēruma

SEPTĪTĀ NODAĻA

1.1971. gada februāris. Neaizmirstams laiks

ASTOTĀ NODAĻA

1.Trešajā dienā pēc manas ierašanās Vīnē

DEVĪTĀ NODAĻA

1.GI pārvaldē pūš jauni vēji.

DESMITĀ NODAĻA

1.Kad es guļu, es apsedzu galvu,

VIENPADSMITĀ NODAĻA

1.Bija gan laiki! Bet tie ir pagājuši.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

1.Vervēšana ir sarežģīta lieta

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

1.—   Biedri ģenerāli, man bija sakaru seanss caur ūdeni

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

1.Tā ir dziļa un neatkārtojama sajūta

PIECPADSMITĀ NODAĻA

1.— Uzliec galvā!— Navigators pavēl