Suvorovs Viktors

Atbrīvotājs

Viktors Suvorovs

Atbrīvotājs

.

SATURS

Priekšvārds. Kārtība tanku armijās 9 Priekšvārds pirmajam krievu izdevumam 15

Kā es kļuvu par atbrīvotāju 19

Pirmā daļa

Guba 27

Atgriešanās no komunisma 44

Risks 63

Vienmēr gatavi! 70

Operācija "Dņcpra" 78

Operācija "Tilts" 102

Otrā daļa

Mācību divīzija 111

Lietpratējs 113

Miša 121

Ceļš līdz virspavēlniekam 124

Jaunas vēsmas 133

Apņēmība 135

Durova ceļš 137

Golovastova dzīve 148

SK 159

"Ķieģeļu bumbvedējs" 165

Treša daļa

Gatavošanās 175

Atbrīvotāji 188

Pie pēdējās robežas 199

Baltās svītras 204

Ieiešana 207

Baņķieris 211

Kontrrevolūcija 234

Poļot 238

Atvadas no atbrīvotājiem 243

Zeme dzimtā 247

Nobeigums 251

Saīsinājumi 253

PRIEKŠVĀRDS KĀRTIBA TANKU ARMIJĀS

My mirnije ļjudi mi sohraņajem svjato Porjadok v tankovih voiskah.

(No dziesmas.)[1]

Viktora Suvorova grāmata pie krievu lasītājiem nonākusi ar nokavēšanos: angļu valodā tā parādījās 1981. gadā, franču valodā — 1982. gadā, tika pārtulkota ari daudzās citās valodās. Visur izraisīja lielu interesi. Un kā gan citādi: autors, padomju virsnieks, "no iekšpuses" apraksta vislielāko, visvarenāko armiju pasaulē. Turklāt grāmata, kas nosaukta par "Atbrīvotāja stāstiem", jo tajā vēstīts par Cehoslovākijas "atbrīvošanu" 1968. gadā, nonāca pie lasītājiem tieši tajā brīdī, kad Padomju armija sāka Afganistānas "atbrīvošanu".

Autors — kolhoza šoferis, pēc tam tanku skolas kursants, virsnieks, vēlāk — Militārās diplomātijas akadēmija, dienests GR U2 , tai skaitā "informācijas ieguves" virsnieka amatā Rietumeiropā…

Franču filozofs Paskāls teicis, ka būtu jātic tikai lieciniekiem, kuri gatavi ļaut sev pārgriezt rikli. Viktoram Suvorovam aizmuguriski piespriestais nāvessods apstiprina viņa liecību drošticamību. "Atbrīvotāja stāstiem" piemīt vēl kāda diezgan nozīmīga pozitīva īpašība: autors ir aizrautīgs stāstnieks, nesaudzīgs portretists, kas labprāt lieto satīras ieročus.

Ir šāda līdzība. Krustā sistam, piķiem, bultām caurdurtam cilvēkam jautā: vai tev sāp? Cilvēks atbild: rikai tad, kad smejos. Smiekli neļauj aizmirst sāpes, neļauj samierināties ar stāvokli, no kura šķietami nav izejas.

Viktors Suvorovs izveidojis savu grāmatu no īsiem stāstiem par kursanta, vēlāk tankistu virsnieka-tankista dzīvi: guba, ierindas mācības nodarbības, manevri, kaujas mašīnas, padotie un priekšniecība, bet pēc tam — "karagājiens" uz brālīgo Cehoslovākiju. Stāsti kā akmentiņi mozaīkā veido attēlu. Lasītāja priekšā paveras padomju valsts, nobrieduša sociālisma valsts armija. Tā pati, kura pirms 60 gadiem dziedāja: "Bet no taigas līdz pat britu jūrām Sarkanā armija stiprākā no visām", savukārt tagad dzied: "Mēs nogājuši… nogājuši ar tevi puspasauli, ja vajadzēs, tad atkārtosim!"

Armija — nav nepieciešams pierādīt šo aksiomu — ir spogulis, kurā atainojas valsts. Kāda ir valsts, tāda — armija. Vai ari: kāda ir armija, tāda — valsts. "Atbrīvotāja stāsti" tikai otrām kārtām ir grāmata par armijas dzīvi. Vispirmām kārtām tā ir lielisks padomju dzīves, padomju sistēmas apraksts. Viktors Suvorovs lūdz pirmajā lapaspusē saglabāt veltījumu Brežņevam, kura "labajos laikos" grāmata tika uzrakstīta. Taču viss "Atbrīvotāja stāstos" aprakstītais ir aktuāls arī tagad, ja vien neņemam vērā dažu augstu priekšnieku izzušanu un aizvietošanu ar tādiem pašiem.

Armijā (tāpat kā nometnē) padomju cilvēks nejūtas kā svešā pusē: viss kā mājās. Bezjēdzīga dresūra kazarmu pagalmā šķiet vien pastiprināta audzināšanas darba forma. Uz gubā sēdoša kursanta jautājumu: "Vai komunisma laikā būs virssardze?" tiek saņemta nevienam šaubas neizraisoša politiskā audzinātāja atbilde: "Guba būs vienmēr!" Karavīriem, kurus, kā raksta V. Suvorovs, "baro sliktāk par visiem citiem karavīriem pasaulē", pastāvīgs bads šķiet dabisks. Pārtikas grūtības neatstājas no padomju cilvēka jau 70 gadu. Tāpēc ir saprotams, ka, saņemot pavēli uzlabot savas rotas cīņas sparu, Viktors Suvorovs, būdams jau Cehoslovākijā, to varēja izdarīt ļoti vienkārši. "Es uzrāpos uz kastes ar uzrakstu "Made in USA", pacēlu virs galvas gaļas konservu kārbu… un iekliedzos "urā!". Atbildē skanēja varens un prieka pilns "urā", izlauzies no simtiem rīkļu." Atbrīvošanas armija, dodoties ceļā, saņēma ārzemju pārtiku. "Mūsu uzturā," raksta Suvorovs, "bija tikai viens padomju produkts — vodka." Gaļas konservu kārba kļuva par varenu entuziasma izraisīšanas līdzekli tāpēc, ka karavīri pastāvīgi bija badā. Sekojoši, badu izraisīja ne tikai "objektīvi cēloņi" — pārtikas trūkums —, tas tika izmantots ari par spēcīgu audzināšanas līdzekli.

Padomju dzīvē nepieciešamais elements — ziņu pienešanas sistēma — armijā atklājas kā zem mikroskopa. V. Suvorovs apraksta bataljona stukaiu instruēšanu īsi pirms robežas šķērsošanas: "Stukačus vienmēr instruē slepus. Taču te, pie pašas robežas, īpašā nodaļa acīmredzot saņēma jaunas instrukcijas, ar kurām steidzami jāiepazīstina izpildītāji — stukači. Bet visapkārt klajš lauks, un nav laika. Kā tu šeit paslēpsies?" Un ziņu pienesēji sanāk ciešā lokā klajā laukā. Visiem viņi ir redzami. Un nevienu tas neizbrīna…

Starp specifiskajām padomju iezīmēm, kas vienlīdz raksturīgas gan armijas, gan civilajai dzīvei, īpašu vietu ieņem plāns. No pirmā acu uzmetiena šķiet normāli, ka plāns — visuresošs padomju dzīves likums — darbojas arī armijā. Vēlāk pārdomājot, šķiet dīvaini — armija un plāns.

Tostarp, tāpat kā visas pārējās padomju iestādes, arī armija dzīvo pēc plāna. V. Suvorova minētie takti lieliski demonstrē, ka Padomju

Savienībā plāns ļoti maz ir saistīts ar ekonomiku, ka to vispirms izmanto par kontroles instrumentu. Harkovas militārais komandants instruē pilsētas patruļu: "Izstrādes normas: stacija — 150 pārkāpēju; pilsētas parks — 120; lidosta — 80; pārējiem — pa 60." Un sākas medības. Normu neizpildījusi patruļa dodas uz jjubu. Skaisti tiek dziedāts karavīru dziesmā: "Iet kareivis pa pilsētu, pa nezināmu ielu, un no meiteņu smaidiem visa iela kļūst gaiša." Īstenībā atvaļinājuma zīmi saņēmušais karavīrs zogas, cenšoties aizlaisties no saviem plānu pildošajiem biedriem. Bet tur, kur ir plāns, kur ir norma, noteikti pastāv apmāns, iemuka, tufta[2]. Stāsts par mācībām, kuras nodēvētas par "Operāciju "Dņepra"", ir stāsts par manevros veikto Dņepras tilta celtniecību, kas paredzēta vien priekšniecības maldināšanai, turklāt — ar priekšniecības piekrišanu. Tās ir izcilas etīdes par padomju realitāti, meliem, kas padarīti par dzīves principu.

Visbeidzot, īpaši spēcīgi armijā izpaužas mūsdienās pasaulē vairs nekur nesastopamais padomju sistēmas hierarhiskums. Jebkurai militārai organizācijai neizbēgamā dienesta pakāpju pakļautības sistēma Padomju armijā ieguvusi kastu struktūras raksturu, kur vienu "kastu" no citas šķir nepārvaramas barjeras. Šo struktūru uztur militāro pakāpju piešķiršanas sistēma (civilajā dzīvē — virzība augšup pa amatu kāpnēm), kurā vispirms tiek ņemta vērā kvalifikācija.

Trešajā daļā aprakstītā Cehoslovākijas okupācija ir loģisks sižeta noslēgums: V. Suvorova attēloto armiju, mundieri tērpto padomju cilvēku pakļāva ārzemju karagājiena pārbaudījumam. Uzdevums tika izpildīts: mēģinājums reformēt sociālistisko sistēmu tika apspiests pašā iedīglī. Taču armija, saskārusies ar Čehoslovākiju, cieta graujošu sakāvi: "Karavīriem bija pilnīgi nesaprotams, kāpēc tik skaista valsts ar varu jānolaiž līdz tādam nabadzības līmenim, kādā dzīvojam mēs."

Viktors Suvorovs reģistrē: daudzi karavīri un jaunie virsnieki "pa taisno no Cehoslovākijas nokļuva Ķīnas pierobežā uz pāraudzināšanu. Un dzina atbrīvotājus uz ešeloniem kā arestantus…". Viņš atstāsta savu draugu — virsnieku — domas: "Mēs visi apzinājāmies, ka tuvākajās desmitgadēs, lai kas notiktu pasaulē, neviens neiedrošināsies nosūtīt mūs uz valsti ar augstāku dzīves līmeni."

Divpadsmit gadu pēc atbrīvošanas marša pa Cehoslovākiju Padomju armiju nosūtīja pildīt "internacionālo pienākumu" uz Afganistānu, valsti ar zemāku dzīves līmeni. Šoreiz "atbrīvojamie" uzņēma "atbrīvotājus" ar šāvieniem.

Suvorova Padomju armijas apraksta patiesumu apliecina tas, ka slikti apbruņotie, neapmācītie afgāņi sešus gadus pretojas, neļauj sevi uzvarēt. Padomju armijas trūkumi, kas pareizi atspoguļo padomju sistēmas trūkumus, neiztur svešzemju karagājiena pārbaudījumu. Taču karš turpinās, beigas tam neredz. Ir daudz iemeslu, kas pamudināja padomju vadību veikt agresiju pret Afganistānu. Starp tiem ievērojama vieta atvēlēta politiskajiem iemesliem. Runā, ka tauta, kura apspiež citas tautas, nevar būt brīva. Padomju armiju nosūtīja uz Afganistānu, lai padomju tauta, apspiežot afgāņus, pārstātu pat sapņot par to, ka jākļūst brīvai.

"Atbrīvotāja stāsti" ir grāmata par Brežņeva laiku. Tā saglabā aktualitāti, ir nozīmīga ari Gorbačova laikā. Joprojām tāda pati "kārtība" valda tanku armijā, visu ieroču šķiru padomju armijās, Padomju valsti, kas uztur vislielāko armiju pasaulē.

Mihails Hellers Parīze, 1986. gads

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM KRIEVU IZDEVUMAM

Ļeņins bija ienaidnieks. Nevis parasts ienaidnieks, bet gan nekrietns, viltīgs, dziļi konspirējies ļaundaris. Palūkojieties vien uz cilvēkiem Ļeņinam līdzās, uz tiem, ar kuriem kopā viņš dzēra alu Zenēvas krogos, ar kuriem tusēja pa būdām. Viņi visi — Zinovjevs un Kameņevs, Trockis un Tomskis, Rikovs un Radeks, Buharins un Krestinskis — īstenībā izrādījās draņķi, nelietīgi nodevēji, nekrietni kaitnieki. Viņi visi nodarīja mūsu tautai milzīgu kaitējumu. Tas viņiem izdevās tikai tāpēc, ka visi nonāca nekādi neierobežotas varas virsotnē. Kurš gan viņus turp uzvilka? Ļeņins. Visus Ļeņina "neliešus" pēc tam nācās iznīcināt: vienam lodi pakausī, otram ar ledus cirtni pa galvaskausu.

"Smirdoša sabiedrības padibeņu čupa" — tā Ļeņina tuvākos līdzgaitniekus nosauca pasaulē vistaisnīgākā padomju tiesa. Kas tādā gadījumā bija Ļeņins? Viņš bija šīs čupas centrs un virsotne. Neskaitāmi tiesu procesi neapstrīdami pierādīja, ka visi, kas kopā ar Ļeņinu taisīja revolūciju, bija ārvalstu izlūkošanas aģenti. Kas tad bija Ļeņins? Viņš bija šīs nelietīgās bandas barvedis, spiegu rezidents.

Staļins bija ienaidnieks. Es pat netērēšu papīru pierādījumiem. Komunistiskā partija savos vēsturiskajos kongresos to pierādīja visai pasaulei. Staļins ari bija ienaidnieku un nodevēju barvedis. Staļins pats iznīcināja tūkstošiem ienaidnieku un spiegu no sava tuvāko personu loka, tomēr visus ienaidniekus iznīcināt nespēja. Staļina tuvāko draugu un līdzgaitnieku Beriju un viņa bandu nācās likvidēt jau pēc Staļina. Taču ari tie, kuri likvidēja, īstenībā izrādījās mūsu partijas un tautas ienaidnieki, nelieši, izvirtuļi, piesmērējušies karjeristi, bezprin- cipu intriganti, voluntāristi, kurus pat kauns atsaukt atmiņā.

Ļeņina un Trocka, Staļina un Berijas, Maļenkova un Hruščova laikā simtiem miljoni cilvēku uzskatīja, ka kalpo savai dzimtenei, savai tautai. Jūs kļūdijāties, dārgie biedri, jūs kalpojāt mūsu tautas ienaidniekiem, jūs kalpojāt nekrietnām, sīkām niecībām, nodevējiem un spiegiem. Jūs pildījāt nepārprotami noziedzīgas mūsu tēvzemes ienaidnieku pavēles…

Bet tad sākās cits laikmets. Tika padzīti visi afēristi un karjeristi, un varas virsotnē nonāca dižais politiķis, dižais karavadonis, dižais miera aizstāvis, Aizsardzības padomes priekšsēdētājs, četrkārtējais Padomju Savienības Varonis, Sociālistiskā Darba Varonis, augstākā kara ordeņa — Uzvaras ordeņa — kavalieris Leonīds Iļjičs Brežņevs. Tieši tobrīd es tad nu atnācu uz Padomju armiju. Visi mīlēja Brežņevu, ari es mīlēju. Visi kliedza "urā", arī es kliedzu. Taču tad, sajutis ko nelāgu, aizbēgu. Tagad kļuvis skaidrs, ka tas bija pareizs lēmums. Izrādās, Leonīds Iļjičs patiesi bija Ļeņina tipa politiķis, proti, smirdošas sabiedrības padibeņu čupas virsotne un centrs, barvedis noziedznieku bandai, kura iestigusi greznībā un korupcijā, novedot valsti ekonomiskā strupceļā.

Dažs brīnās par manu vērīgumu: kā gan es sapratu, ka Brežņevs ir nelietis, laikā, kad visi viņu tik ļoti mīlēja? Tas nu nav nekāds noslēpums. Es viņu vienkārši izskaitļoju. Un, ja tu, mans lasītāj, tagad kalpo jauniem komunistiskajiem līderiem, tad, lūk, tev mans pareģojums: pienāks laiks, un pavisam drīz, kad tic, kuriem tu kalpo, ieņems vietu garajā mūsu tautas ienaidnieku kolonnā. Netici? Tad ķeries pie statistikas! Parocics arhīvos republikā, kurā dzīvo, ielūkojies arhīvos savā dzimtajā pilsētā vai ciemā, pulkā, kurā dieni, rūpnīcā vai kolhozā, kurā strādā, un redzēsi, ka visi, kas valdījuši kopš Ļeņina laikiem, bijuši ienaidnieki. Tas izriet no viņu sanāksmju un kongresu protokoliem, no avīzes Pravda. Starp citu, arī Pravdu vienmēr izdevuši ienaidnieki. Lūk, iepretim manam rakstāmgaldam milzīgs Ļeņina portrets. Šķelmīgi samied/.is ačeles, vadonis lasa Pravdu. Jau par to vien vadoni varētu likt pie sienas, jo lasa pretpadomju materiālus: tolaik Pravdu izdeva nelabojamais naidnieķelis Buharins. Ļeņins izrādīja absolūtu revolucionārās modrības trūkumu un politisko tuvredzību, lasot un paslavējot to, ko viņam piesvieda ienaidnieki.

Es biju komjaunietis. Ziņkārības pēc savācu ziņas par visiem šīs organizācijas vadītājiem un sapratu, ka organizācija vienmēr atradusies ienaidnieku rokās: Oskars Rivkins un Lazars Sackins, Smorodins un Caplins, Miļčakovs un Kosarevs, Šeļcpins liii Tjažcļņikovs — visi galu galā izrādījās ārvalstu aģenti, avantūristi, nelieši. Es iestājos partijā un, joprojām tās pašas intereses vadīts, savācu ziņas par visiem, kam piešķirts tituls "Politbiroja loceklis". Izrādījās, ka šajā salašņu bandā pašnāvību līmenis ir augstāks nekā jebkurā citā sociālajā grupā uz mūsu planētas, ieskaitot Parīzes prostitūtas. Es devos armijā un ar šausmām atklāju, ka to izveidojis ļaunākais proletariāta ienaidnieks Ļevs Trockis. Lai kurp mani liktenis sviestu, es nepārtraukti nokļuvu ienaidnieku un nodevēju organizācijās. Atklāju, ka visi, kas virs mums, jau kopš Ļeņina laikiem galu galā noteikti izrādās ienaidnieki. Lai nepildītu viņu noziedzīgās pavēles un nenodarītu ļaunumu savai tautai, es bēgu no ienaidniekiem.

Par savu dzīvi, par savu valsti un tās armiju esmu uzrakstījis dažas grāmatas un turpinu rakstīt. Šī grāmata — pati pirmā.

Angļu valodā to publicēja 1981. gadā. Pēc tam tā iznāca daudzās pasaules valodās, pat japāņu valodā. Šī grāmata sen šķērsojusi "dzelzs priekškaru" un atgriezusies tur, no kurienes es muku. Poļu valodā to izdeva brīvās, neiekarotās Polijas pagrīdes tipogrāfijās, to lasa Ungārijā un Cehoslovākijā. Tagad grāmata beidzot iznāk ari krievu valodā. Šo bridi es gaidīju daudzus gadus. Grāmatu rakstīju vispirms saviem tautiešiem, kuri aizvien ir ienaidnieka varā, reizēm pat nenojaušot par to.

Svēti ticu, ka pienāks diena, kad mūsu tauta gāzīs ienaidniekus un atsvabināsies no viņu varas. Tagad es zinu, ka tūkstošiem manu tautiešu, riskējot ar dzīvību, neatlaidīgi cīnās ar ienaidnieka režīmu, tuvinot dienu, kad režīms sabruks. Šajā darbā es arī esmu pielicis roku.

Viktors Suvorovs Londona, 1986. gada septembris

KĀ ES KĻUVU PAR ATBRĪVOTĀJU

Partija — mūsu stūrmanis.

Partijas Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu strauji paaugstināt lauksaimniecības produkcijas ražošanu. Daudz gudru galvu domāja par to, kā partijas lēmumu īstenot. Par to domāja arī mūsu apgabala komitejas pirmais sekretārs. Ar viņu kopā domāja arī otrie sekretāri, domāja trešie sekretāri, domāja padomnieki, konsultanti, referenti.

Patiesību sakot, nieka uzdevums. Klimats pie mums gluži kā tādā Francijā. Melnzemes slāņi pie mums metriem biezi. Trekna melnzeme — kaut uz maizes zied sviesta vietā. Traktoru mūsu kolhozos neaptverams daudzums, bet agronomu — pat vēl vairāk. Taču, lūk, nelaime — nav mums labuma no rekordlielajām ražām. Nekas no tiem rekordiem mums neatlec. Piekrītiet, ka citādi pat nemaz nevarētu būt. Ja mums par darbu izsniegtu kaut vai desmit procentus no pašu saražotā, tad mēs vienā mirklī kļūtu bagāti. Mēs kļūtu bagātāki par tiem ierēdņiem, kuri raksta mums instrukcijas. Bet tā taču ir nevienlīdzība, sociāla netaisnība. Un vēl, ja mums patiesi atlēktu pa desmit procentiem, mēs apbērtu valsti ar maizi — sanāktu pārprodukcija. Nē, dzīvot pusbadā ir labāk nekā pārēsties. Tāpēc partija nolēma lauksaimniecības ražošanu strauji palielināt, taču tā, lai mēs, zemnieki, tajā nebūtu ieinteresēti.

Ilgi domāja mūsu obkoma[3] sekretārs. Visbeidzot izdomāja. Bet varbūt kāds viņam pateica priekšā: "Mēslojums!"

Nudien, laba lieta! Nolēma vietējā ķīmijas kombinātā palielināt mēslojuma ražošanu. Kombināts nodod produkciju valstij, taču, ja izmanto rezerves, ja ekonomē izejvielas un enerģiju, ja strādā triecienā, ja uzņemas lielāku slodzi, tad… Ķīmijas kombinātā sasauca mītiņu. Taurētāji piepūš vaigus, misiņa taures zaigo un mirdz, vējš sarkanu drānu planda, strādnieku šķira runas teic. Sacīts — darīts. Visu ziemu ekonomēja. Bet 22. aprīlī sarīkoja sestdienas talku un no sataupītajām izejvielām saražoja tūkstošiem tonnu mēslojuma. Ar mītiņa lēmumu visas šīs vērtīgās tonnas bez maksas nodeva apkārtējiem kolhoziem. Lai ir raža! Lai uzplaukst mūsu Dzimtene kā pavasara dārzs. Orķestris atkal spēlēja himnas, atkal tika teiktas runas. Galvaspilsētas korespondenti rosījās ar aparātiem, bet vakarā par mūsu ķīmijas kombinātu stāstīja jaunākajās radio ziņās, rādīja televīzijā. Obkoma sekretārs sūtīja ziņojumu, un avīzes viņu slavēja un visiem uzstājīgi ieteica pārņemt pirmrindnieku pieredzi. Visi ķīmijas kombināti valstī svinīgi zvērēja arī ķerties pie ekonomijas un palielināt ražu ar sataupītajām izejvielām.

Beidzās darba svētki, pēc tiem atsākās ikdiena. No rīta uz apgabala komiteju piezvanīja pa tiešo no ķīmijas kombināta: ko darīt ar mēslojumu? Visi rezervuāri aizpildīti ar virsplāna produkciju. Ja tā nekavējoties netiks paņemta, tad kombināts apstāsies. To pienākas slaukt noteiktā laikā kā govi. Apstādināt ražošanu nedrīkst — par to prēmiju nepiešķir. Atdot virsplāna produkciju valstij ari nedrīkst — tās izvešanai dzelzceļa cisternas nav ieplānotas. Bet pa to laiku kombinātā pienāk jaunas izejvielas — kur lai to mēslojumu liek?

No obkoma piezvanīja uz rajonu komitejām, bet no turienes — uz kolhozu valdēm: saņemiet dāvaniņu, turklāt — žigli.

Ziņa par to, ka mūsu kolhozam bez maksas piešķirtas 150 tonnas šķidrā mēslojuma, mūsu priekšsēdētāju neiepriecināja, ncuzjautrināja. Dāvanu saņemt pavēlēts divdesmit četru stundu laikā. Bet mums kolhozā ir septiņpadsmit mašīnu, turklāt tikai trīs no tām — ar cisternām. Vienā no tām veda pienu, otrā — ūdeni. Mēslojuma pārvadāšanai tās tā kā nederēja. Atlika tikai viena cisterna — tā, kura benzīnam. Tā bija pavisam veca automašīna, GAZ-51, tā izlaiduma, kad kabīnes durvis taisīja nevis no dzelzs, bet no koka, no finiera gabaliem. Līdz pilsētai 73 kilometri. Ņemot vērā mūsu ceļu stāvokli, tas nozīmēja piecas stundas turp un piecas stundas atpakaļ. Mucā ietilpa vien pusotras tonnas. Bet tās mašīnas šoferis biju es.

—    Klausies, Vitjka, — teic priekšsēdētājs. — Ja tu negulēsi divdesmit četras stundas, ja tavai grabažai nenosēdīsies baterijas, ja radiatoru nepārplēsīs tv aiks, ja ātrumkārba neieķīlēsies, ja tu neiestigsi dubļos, tad diennakts laikā tu veiksi divus reisus un atvedīsi trīs tonnas. Bet tev divdesmit četru stundu laikā jāveic nevis divi, bet simt reisi.

—   Skaidrs, — es bilstu.

—    Tas nav viss, — teic viņš. — Mums ar benzīnu problēma. Trim reisiem es tev benzīnu, protams, došu, bet ar pārējiem deviņdesmit septiņiem tiec galā, kā māki. Kaut vai ar pakaļu stum savu smago mašīnu

—    Skaidrs, — es bilstu.

—    Cerība, Vitjka, uz tevi. Nepaveiksi simt reisus — mani noņems no priekšsēdētāja vietas.

To es zināju. Mūsu priekšsēdētāju nemīlējām mēs visi. Viņš to zināja. Taču, ja viņu noņems, tad atsūtīs vēl sliktāku. To mēs nevēlējāmies. Arī to viņš zināja.

—    Vai viss skaidrs?

—    Nē, viss nav. Pieņemsim, es veikšu simt reisus… bez degvielas, bet kur likt to mēslojumu?

Priekšsēdētājs pārlaida rūpju pilnu skatienu plašajam kolhoza pagalmam. Patiešām, kur? Ļeņinam gadījās piedzimt aprīlī, tāpēc virsplāna produkciju saražo ļeņiniskajās sestdienas talkās tieši aprīlī. Kad šis mēslojums jāiestrādā zemē, mēs precīzi nezinājām, taču noteikti — ne jau aprīlī. Kur tad to lai glabā? 150 tonnu smirdīga, indīga šķidruma?

— Lūk, ko, — teic priekšsēdētājs, — laid ātrāk uz pilsētu un skaties, ko darīs cilvēki. Partija tādu mīklu būs uzdevusi ne jau mums vienīgajiem. Citiem kolhoziem arī tā pati problēma ir darba kārtībā. Skaties, ko darīs ļaudis, to dari arī tu. Mūsu apgabalā taču atradīsies gaiša galva, kas izdomās risinājumu. Pie mums tauta ir talantīga. Vēlu sekmes, un bez uzvaras neatgriezies. Bez tavas uzvaras man galvu noraus, bet es galvu noraušu tev. Par to nešaubies!

Bet vai tad es šaubījos?

* * *

Rinda pie kombināta gara. Visu marku automašīnas, visās krāsās. Tās vieno viens — visas vienādiņ nobružātas. Ks kolhoza automašīnas pazīstu pa gabalu. Tās pūlī izceļas gluži kā nabadzīgi invalīdi. Bet te — pūlis ubagu. Gan Z/L, gan to priekšgājēji Staļina ZIS\ dažai uz motora uzrakstīts Avtozavod im. Molotovabet dažai — vienkārši Gor- kovskij avtozavod.2 Taču — netīras visas. Darbs rit raiti. Tonnas veikli ielīst mūsu mucās, tāpēc rinda kustas ātri. Tikai, lūk, brīnumi: tikko automašīna-invalīde bija pie iekraušanas, bet, raugi, tā jau paspējusi atgriezties un iekārtoties rindas astē. Šķiet, spārnu tai nav. Kāds žiglums?! Kāds ātrums?! Vai varbūt tām nobruģēts neparasts ceļš? Lai kādu to bruģētu, bet līdz tuvākajam kolhozam desmit minūtēs tik un tā netikt.

Tc nu pienāca ari mana rinda. Cisternu divās minūtēs piepildīja līdz malām. Uzskaitvedis manam dzimtajam kolhozam ierakstīja pirmo pusotru tonnu. Izbraucu mašīnu aiz vārtiem, taču nebraucu uz savu kolhozu — iekārtojos aiz autocisternas, kas atradās man priekšā. Ko darīs tā, to es atkārtošu. Bet tā dara to pašu, ko dara citi: no kombināta vārtiem pa kreisi un lejā uz Dņepras krastu, cauruli iemet upē un iegāž mēslojumu tur. Es izdarīju tieši tāpat. Un visi pārējie ari. Tā nu turpinājām. Desmitiem reisu, simtiem automašīnu, tūkstošiem tonnu. Bet uz ūdens virsas plešas milzīgs traips un saulē mirdz kā zelts. Bet cik daudz zivju! Cik Dņepra zivīm bagāta! No krasta līdz krastam — gan pudu smagi sami, gan spiepurnes līdakas, gan trekni brekši. Tie visi uzpeldējuši virspusē un ar baltajiem vēderiem uz augšu. Ja nebūtu ķīmijas, mēs taču pat nezinātu, cik mūsu upes bagātas! Bet te — skaties, priecājies! Vienīgi nav jau mums laika priecāties. Darbs negaida.

Pusdienlaikā pēkšņi ieradās milicija. Norobežoja visu rajonu. Mūs, šoferus, sadzina barā. Atripināja melna volga. Tajā liels priekšnieks, ar portfeli. Degunu ar lakatiņu spiež ciet. Un tam ir iemesls: smaka no tā mēslojuma kā ar veseri sit pa degunu, īstais brīdis gan nēzdogu pirkt, gan degunu turēt ciet. Te kopā ar lielo priekšnieku — mazāks priekšnieks, ari ar portfeli, arī ar volgu, taču viņa volga nav melna, bet gan pelēka un nobružāta. Viens priekšnieks otram sniedz paskaidrojumus. Nepaiet diez cik ilgs laiks — abi priekšnieki aizbrauc, un viņiem līdzi aiztinas arī milicija. Stāvam mēs — nezinām, turpināt vai neturpināt darbu. Bet no kombināta atskrien vēl viens priekšnieks, zemāks rangā. Rokas vicina, rājas, liek turpināt darbu. Tātad šoferu brandža atradusi pareizu risinājumu. Bet vai tad bija kāds cits risinājums? Ja virsplāna produkciju laikus neizvedīs, kombināts apstāsies, visa franču tehnika salūzīs, bet par to maksāta milzīga nauda. Apgabala komitejas sekretārs tad būs jāņem nost. Bet pēc lielā priekšnieka arī visi mazie priekšnieki lidotu no posteņiem. Tieši tāpēc priekšnieki apspriedušies nolēma lielo priekšniecību netraucēt un savu degunu lauksaimniecības problēmās nebāzt. Lai viss rit savu gaitu. Vakarā man ielēja mucā pēdējo pusotru tonnu, un tagad es to vedu ne vairs uz upi, bet uz savu dzimto kolhozu. Ierados jau tumsiņā. Atradu priekšsēdētāju (viņu viegli atrast, viņš mūždien sēž kabinetā), ziņoju, ka esmu izpildījis uzdevumu. Priekšsēdētājs jautājumus neuzdeva, detaļās neiedziļinājās. Dzīve viņu sen bija iemācījusi neinteresēties par to, kā beidzas partijas ieceres lauksaimniecības nozarē.

—    Bet mucā man vēl pusotras tonnas… Kur lai to liek, Vasilij Daņilič?

—    Ņem sev, Vitjka. Ja gribētu, es ari bez tava mēslojuma rekordus sasniegtu. Vienīgi — kam man tie rekordi?

Tā mēs šķīrāmies. Ja es to mēslojumu mūsu strautiņā izlietu, šim stāstam būtu beigas. Taču notrīsēja sirds: mans taču, sūri grūti pelnīts. Aizvedu to mēslojumu uz savu dārzu, un līdz rītam biju ar spaini iznēsājis, izlaistījis. No tā šis stāsts tik pa īstam sākas. Drīz visiem dārziņos parādījās asni, bet man — ne; man dārzs tāds pats kā citiem — plaukstas lielumā. Daudz smirdīgās žampas sadzinu zemē. Zeme nepieņēma manu dāvanu. Ko nu? Kā lai nodzīvo ziemu? Ar to, ko nopelnīšu kolhozā, man nekādi nepietiks. Aizbēgt no kolhoza nevar, jo kolhozniekam nav pases. Bet bez pases viņam ne mājvietu, ne darbu neviens nedos. Sagribēs apprecēties — atkal jau nesanāks. Vēl vairāk, bez pases zemniekam jebkurā viesnīcā ieeja aizliegta un ar lidmašīnu viņam lidot nepienākas. Kas tevi bez pases laidīs lidmašīnā? Ja tu pēkšņi esi terorists?

Un neiedomājies, ka tā ir padomju komunistu iegriba. Tā ir dzīves nepieciešamība. Ja vēlies panākt cilvēku vienlīdzību, tad arī tev nāksies ieviest drakoniskus pasākumus pret zemniekiem. Ja padarītu cilvēkus vienlīdzīgus, sāktos zemnieku masveida migrācija uz pilsētām, kur ir noteikta darba diena, kur atvaļinājumu dod vasarā, kur dzīve kūsā. Taču, ja lielākā daļa zemnieku dosies uz pilsētām, tava vispārējās vienlīdzības valsts nomirs bada nāvē. Lai to novērstu, ir jāatgriežas vai nu pie brīvā tirgus un jāsamierinās ar nevienlīdzību, vai ari jātur zemnieki laukos ar varu, ar antizemniecisku likumdošanu.

Es biju materiālās vienlīdzības piekritējs un tāpēc biju gatavs visu dzīvi nodzīvot bez pases, nelidot ar lidmašīnām un nekad nepalikt viesnīcās. Toties — visi vienlīdzīgi. Toties cilvēki neekspluatē cilvēkus.

Nolādētais mēslojums un tas, kurš to izdomāja, piespieda mani meklēt jaunu ceļu dzīvē, kaut kā piemēroties. Armijā mani vajadzēja ņemt tikai nākamajā pavasari. Kā lai izvelk līdz tai dienai? Izvēle nebija liela: varēja iesēsties cietumā — tur baro bez maksas. Varēja kļūt par virsnieku — tur arī baro par velti. Varēja, protams, sazagt arī kolhozā. Taču kolhozā viss ir mūsu, viss kopējais, un strādnieku-zemnieku valsts modri raugās, lai mēs savu īpašumu neizzogam. Daudz nesa- zagsi, iesēdinās. Tamdēļ zagšana un iesēšanās cietumā man nebija divi dažādi ceļi. Tas bija viens ceļš. Taču tas bija viegls, un pa to es nolēmu iet tikai tad, ja neizdosies noturēties uz grūtāk ejama. Bet tas patiešām nebija viegli. Lai kļūtu par virsnieku, man vispirms bija jākļūst par savas valsts pilsoni, kaut kā jāsaņem pase. Runā, ka PSRS ir ļoti grūti saņemt ārzemju pasi, cilvēkiem bieži ar visu dzīvi par maz, lai to panāktu. Bet iekšzemes pasi jūs esat mēģinājuši saņemt? Ārzemju pasi saņemt grūti, toties tavā pusē ir likums, Konstitūcija. Raksti protestus, piesaki bada streiku, varbūt izcīnīsi. Bet kā lai saņem iekšzemes pasi, ja likums ir pret tevi? Ja tev tāda privilēģija vienkārši nepienākas? Ja tu vienkārši esi padomju zemnieks, ja netiec uzskatīts par savas valsts pilsoni? Ja tu esi nolikts govju un cūku līmenī, tām arī aizliegts lidot ar lidmašīnām, un viesnīcās tās neielaiž. Suni, pat to atļauts pārvadāt ar lidmašīnu, bet zemnieku nedrīkst. Kā jebkurš padomju zemnieks, es biju ārpus likuma, likumi man piemērojami tikai tad, kad mani jāsoda.

Un, lūk, neraugoties uz to visu, nolēmu panākt savu. Tas ir garš stāsts. Es šantažēju kolhoza priekšsēdētāju, mānīju cicma padomes priekšsēdētāju, pavedināju viņa sekretāri. Šo stāstu ne vien stāstīt, bet pat atcerēties negribu. Pasi es saņēmu. Taču arī tad tā nebija visai likumīga. Tā bija jānomaina pret oficiāli valsts izdotu dokumentu. Pretējā gadījumā mani jebkurā brīdī varēja pieķert par nelikumīgu pilsonības piesavināšanos valstī, kurā mani senči dzīvojuši tūkstoš gadu un nekad nav šķērsojuši tās robežas.

Es iestājos Harkovas gvardes tanku komandējošā sastāva karaskolā. Tur manu pasi paņēma un tās vietā izdeva sarkanu karaklausības apliecību ar zvaigzni, sirpi un āmuru. Tagad nu gan nekādi spēki nevarēja mani aizvest atpakaļ. No Padomju armijas nav ceļa atpakaļ.

Tā sākās mana militārā dzīve. Man iznāca pabūt lielākajos Padomju armijas poligonos un piedalīties tās grandiozajos manevros un mācībās. 1967. gadā mani paaugstināja par virsnieku. Dienēju 287. Novo- gradas—Volīnijas motorizēto strēlnieku mācību divīzijā. 24. Samaras — Uļjanovskas dzelzceļa motorizēto strēlnieku divīzijas sastāvā piedalījos Cehoslovākijas atbrīvošanā. Dienēju 13. armijas štābā un kara apgabala štābā. Pēc Militārās diplomātijas akadēmijas beigšanas nokļuvu Ģenerālā štāba Galvenās izlūkošanas pārvaldē, dažus gadus strādāju GR U "ieguves" virsnieka amatā Rietumeiropā…

Šajā grāmatā es stāsm tikai par trijiem savas dzīves gadiem: pēdējo gadu karaskolā un pirmajiem gadiem virsnieka pakāpē. 1966. gadā Harkovas tanku karaskolas kursantu grupas sastāvā uz īsu brīdi nokļuvu Kijevas tanku tehnikas skolā. Brīdī, no kura sākas vēstījums, biju norīkojumā caurlaižu kontroles punktā. Es gulēju pēc bezmiega nakts.

PIRMĀ DAĻA GUBA

Kijevas tanku tehnikas skolas caurlaižu kontroles punkts

— Kareivi!

—    N11!

—    Pie velna! Celies!

Aizsedzoties ar roku no žilbinošās saules, centos noildzināt pamošanās bridi.

—   Es nakti stāvēju sardzē, man pēc reglamenta pienākas miegs — trīs stundas.

—    Ne sūda nedabūsi! Celies, saku. Mūs visus apcietināja. Paziņojums par apcietināšanu neatstāja uz mani pilnīgi nekādu

iespaidu, es tikai skaidri aptvēru, ka vesela pusotra stunda kā kompensācija par bezmiega nakti ir neatgriezeniski zaudēta. Apsēdos uz cietās kušetes. Ar dūri paberzēju pieri un acis. Galva plīsa pušu no neizgu- lēšanās.

Nožāvājos, izstaipījos līdz locītavu gurkstēšanai, dziļi ieelpoju, lai pilnībā izgaisinātu miegu, un, grozot galvai, lai iekustinātu kaklu, painteresējos:

—    Cik iedeva?

—    Tev piecas.

—    Paveicās tev, Vitja.

—    Bet, lūk, mums ar Sašku pa desmit diennaktīm piešuva, bet Andrjušam, seržantam, visas piecpadsmit.

—   Sūdīga mūsu seržantam karaskolā dzīve: saņem par piecīti vairāk, bet drāž par kvartu.

—    Bet kur mans automāts? — attapos.

—   Viss jau rotā: gan automāti, gan patronsomas, gan durkļi. Tūlīt staršina atnesīs mantību un pārtikas atestātus, tad pirtiņā, uz apcirpšanu — un uz priekšu!

Caurlaižu kontroles punkta galvenajā istabā steigšus no nodarbībām izsauktie pirmkursnieki pieņēma dokumentāciju, pārskaitīja instrukciju mapes. Viņu seržants lietišķi un līdzjūtīgi klausījās mūsējo, sirsnīgi mājot galvu.

—    Es no viņa nenolaidu acis un komandu noauroju, cik vien rīkle jaudāja, un vārtus mani vanadziņi atvēra veikli, un ar acīm viņu vai apēda, gluži kā rēkājoši lauvas. Tak še tev, par pliku neko ietrieca piecpadsmit, bet vanagiem pa desmitniekam. Nu, labi, Koļa, dieni!

Mūsu puiši no sardzes ienāca pēc mums un konvoja apsardzībā aizveda uz apcirpšanu un auksto pirti.

Kijevas garnizona virssardzes pieņemšanas telpā tīrība bija žilbinoša. Izsauca pēc saraksta, kurā es izrādījos pirmais.

—    Biedri jaunāko leitnant, gvardes kursants Suvorovs soda izciešanai garnizona virssardzē ieradies!

—    Cik?

—    Piecas diennaktis arestā!

—    Par ko?

"Ak, tu velns!" — pazibēja galvā. — "Un patiesi, par ko gan mani tā?"

Jaunākais leitnants, kuram bija neparasti plata seja un apbrīnojami mazas kājas, nepacietīgi urbās manī ar svina pelēkajām ačelēm.

—    Par ko? — Viņš atkārtoja.

—    Nezinu!

—    Un kurš arestēja?

—    Nezinu.

—    Pie manis uzzināsi, — maigi apsolīja jaunākais leitnants.

—    Nākamais!

Ienāca mans seržants.

—    Biedri jaunāko lcitnant, gvardes seržants Makejevs soda izciešanai…

—    Cik? — pārtrauca platsejis.

—    Piecpadsmit diennaktis arestā!

—    Kas iedeva?

—    Apgabala virspavēlnieka vietnieks ģenerālpulkvedis Cižs!

—    Par ko?

—    Mēs apsargājām karaskolas caurlaižu kontroles punktu.

—    Aāā… — saprotoši pasmaidīja jaunākais leitnants.

Viņš nu gan zināja un visas trīs apgabala armijas zināja ģenerālpulkveža Ciža manieri apcietināt KPPapsardzi. Runā, ka viņš apcietina tikai KPP sardzes, taču apcietina vienmēr, jebkura apmeklējuma laikā jebkurā karaskolā, pulkā, bataljonā, divīzijā, jebkurā poligonā, šautuvē, noliktavā — jebkur; visur, kur viņš brauca cauri caurlaižu kontroles punktam, viņš noteikti apcietināja visu sardzi. Un sodus viņš deva standarta: maiņas priekšniekam — piecpadsmit diennaktis arestā, nomodā esošajai maiņai — pa desmit diennaktīm, guļošajiem — pa piecām. Tas turpinājās daudzus gadus. Visām trim armijām un daudzajām atsevišķajām daļām, apakšvienībām, kara iestādēm un organizācijām bija aizdomas, ka virspavēlnieka vietnieks cenšas sev panākt kādas pēc reglamenta neparedzētas sagaidīšanas ceremonijas, bet, ko viņš grib, neviens tā arī nespēja uzminēt visu to gadu laikā, kamēr viņš bija šajā augstajā postenī.

Uz pieņemšanas telpas sliekšņa parādījās divi absolūti zvērīga paskata jefreitori, un pieņemšana sākās.

—    Desmit sekundes… Izģērbties!!!

Zābaki, siksnas, cepures, šineļi — viss momentāni tika nomests uz grīdas. Un, lūk, mēs kā no mātes miesām nākuši nostājāmies platseja priekšā.

—   Apkārt griezties! Noliekties! Paplest! — Padomju armijas jaunākais leitnants izpēta mūsu pēcpuses. Gubā smēķēt nedrīkst, un dažreiz ļaunprātīgie pīpmaņi, ietinuši cigaretes atlūzu papīriņā, pamanījās to ienest gubā pēcpusē. Šī viltība jau sen zināma gubas vadībai un tiek atklāta nekavējoties un bez žēlastības.

Zvērveidīgie jefreitori pa to laiku bija pabeiguši īsu, taču ārkārtīgi rūpīgu mūsu uz grīdas nomestā apģērba un apavu pārbaudi.

—    Piecpadsmit sekundes…. Ģērbties!!!

Ia tevi apcietinājuši nevis pilsētā, bet karaspēka daļā vai karaskolā un tev ir standarta aprīkojums: pārtikas un mantības atestāti, frizūra, pirts — izbrīvē piecas minūtes, lai savus zābakus nomainītu pret lielāka izmēra zābakiem. Jebkurš, zinot, kas tevi sagaida, atdos savējos. Paņēmis tavus mazos, viņš cietīs, iespējams, ne mazāk kā tu, pacietīgi gaidot tavu atgriešanos. Taču lielāki zābaki — glābiņš gubā. Ja tu ar grūtībām uzvelc zābakus, tad nepaspēt tev tajās sekundēs: Ģērbties!!! Izģērbties!!! Un piecas aresta diennaktis var pārvērsties par desmit, varbūt pat par piecpadsmit. Tā ir parasta parādība un to dēvē par "papildu devu" vai DP,[4] — lai īsāk.

—    Dokumentus uz galda!!!

—    Jefreitor, pieņemiet siksnas!

Gubā visi dzīvo bez siksnām, lai nenožņaugtos. Tiesa, Kijevas gubas vēsturē bijis kāds ļoti uzņēmīgs, atjautīgs cilvēks, kurš vieninieka kamerā, kur nekā nav, izņemot pie grīdas pieskrūvēti tabureti, noplēsis formas krekla nošūto apakšmalu, sameistaroja sev īsu un tievu, taču ļoti izturīgu striķīti. To visu viņš darīja ļoti uzmanīgi, teju pastāvīgā gaitenī augu diennakti patrulējošu izvadītāju uzraudzībā. Pēc tam viņš uztaisīja mazu cilpiņu, kuras galu piesēja pie taburetes kājas. Minūtes desmit viņš valstījās pa grīdu, pievelkot cilpu. Un tomēr nožņaudzās!

—    Nauda, pulksteņi?

Nē, mēs neko tādu uz virssardzi neņemam, tik un tā atņems, bet pēc tam izdos svešu, salauztu. Nav kam sūdzēties.

—    Nozīmītes, atšķirības zīmes? Ber kāpēc jūs, ka tavu māti, ar gvardes zīmēm? Kas tas par karnevālu!

—    Biedri jaunāko leitnant, mēs esam Harkovas Gvardes augstākās tanku komandējošā sastāva karaskolas kursanti.

—    Bet kāda velna pēc Kijevā slaistāties?

—    Mēs atvedām tehniku nodošanai Kijevas tanku tehnikas skolai. Tehnikas pieņemšana ievilkās, un, lai mēs nesēdētu bez darba, mūs norīkoja dežūrā: citus uz virtuvi, cinis uz KI3 I\ bet mēs KPP iekrītam.

—    Jefreitor Aleksejev!

—    Es.

—    Vispirms visus šos gvardus uz malciņu.

—    Klausos, biedri jaunāko leitnant!

Pa asfaltēto, neparasti tīro pagalmu mēs ieveda nelielā, ļoti augstas ķieģeļu sienas ieskautā saimniecības pagalmiņā.

Pirmais, kas mani satrieca, bija žilbinošā kārtība. Visa malka, jau sazāģēta, bija sakrauta tik ļoti akurāti, ka tās gali veidoja gandrīz pulētu sienu. Visas pagales nozāģētas precīzi pēc etalona — 28 centimetri, un novirze par trim četriem centimetriem tika uzskatīta par brāķi, ko nežēlīgi izskauda. Visas pagales pēc dienas tik un tā nonāks krāsnī, un tāda sazāģēšanas precizitāte nevienam nav vajadzīga, taču kārtība paliek kārtība.

Tā malka, kuru mums paredzēts sazāģēt un sakraut ar tādu pašu precizitāti, bija atvesta pirms dienas vai divām, taču ari nebija izgāzta kaudzē, bet salikta ar neaprakstāmu mīlestību un pat mākslu, es teiktu. Vispirms tā bija sašķirota pēc resnuma: visresnākā apakšā un tad pakāpeniski aizvien tievāka, pašā augšā — vistievākie balķīši. Taču tiem, kuri krāvuši kaudzi, acīmredzot bija smalka mākslinieciskā gaume, viņi ņēmuši vērā arī pagaļu krāsu: tās, kuras pa labi, — vistumšākās, tālāk pa kreisi pakāpeniska pāreja līdz pilnīgi baltiem bluķiem. Mums šis mākslas darbs bija jāsagāž, malka jāsaskalda, jāsazāģē pēc etalona un atkal jāsakrauj.

Tepat pagalmā gulēja absolūti neiedomājamas formas sieksta, kas līdzinājās jebkam, tikai ne kokam. Tas bija fantastisks trošu vai šļūteņu, vai kaut kā ļoti lokana savijums. Zari bija savīti tik sarežģīti — neiespējami noticēt, ka šo brīnumu varēja būt radījusi daba. Ar visu sarežģīto zaru savijumu, ko varēja dzīvi iztēloties par čūsku kamolu, bluķim visi elementi joprojām ļoti stingri turējās kopā. Šis klucītis acīmredzot gulēja tur ne vienu vien desmitu gadu, par ko liecināja tūkstošiem vecu un jaunu zāģējumu pēdu.

Visiem, kuri spītējās, līdz galam neapzinoties, kur nokļuvuši, tika dots uzdevums sazāģēt malciņu, proti, pārzāģēt klucīti. Pēc stundas kāds no virssardzes vadības nāca pārbaudīt, kā sokas darbs, brīnījās, ka nekas vēl nav padarīts, un tad sekoja sods. Turklāt šis uzdevums tika dots vienam cilvēkam, nekad diviem reizē; un šis viens darba veikšanai saņēma garu, lokanu, taču ārkārtīgi neasu zāģi, ar kuru var strādāt tikai divatā, nevis viens pats.

Kad ienācām pagalmā, kāds tumsnējs karavīrs neveiksmīgi centās veikt kaut vienu iezāģējumu. Viņu kā tādu, kurš nevēlas strādāt, savāca pēc minūtēm divdesmit. Atkarībā no vadības noskaņojuma neveiksmīgā malkas cirtēja darbību varēja kvalificēt dažādos veidos, sākot ar nevēlēšanos strādāt un runāšanu pretī vadībai (ja viņš centās pierādīt, ka to nav iespējams izdarīt) un beidzot ar ekonomisko sabotāžu un kategorisku atteikšanos pildīt komandieru pavēles. Pēc tāda formulējuma virssardzes priekšnieks vai viņa vietnieks varēja izdarīt ar nelaimīgo visu, kas viņiem ienāks prātā. Bet šim klucītim bija lemts ilgs mūžs, — esmu pārliecināts, ka tas arī tagad tur guļ un kāds nelaimīgais bez panākumiem cenšas to sazāģēt. Aizkodis lūpu, acis pierietējušas asarām, sejā pilnīga bezcerība… Bet laiks beidzas…

Sākuši zāģēt baļķus pēc 28 centimetru etalona, uzzinājām vēl kādu ļoti interesantu noteikumu. Mēs gribējām visu sazāģēt, saskaldīt, sakraut visas pagales pēc biezuma un krāsām un tikai pēc tam uzslaucīt visas skaidas.

— Nē, tā nu nebūs vis! Pie mums tā nav pieņemts! Kārtībai jābūt vienmēr!

Tā ari turpinājām. Nozāģē vienu pagali, savāc skaidas — ar rokām. Nozāģē otru — atkal visu savāc. Slotu jau nebija.

Bet pie unikālās siekstas pa to laiku konvojs joprojām pa vienam veda un veda spītīgos: brāl, sazāģē nu malciņu!

Ap pulksten septiņiem pagalmu sāka piepildīt troksnis. Pamazām ieradās mašīnas ar apcietinātajiem, kuri visu dienu strādājuši salā neskaitāmos objektos: dažs tanku remonta rūpnīcā staipījis kāpurķēžu lentes, dažs izkrāvis munīcijas ešelonus. Nosalušus, slapjus, izbadējušos, nāvīgi nogurušus, viņus visus pēc ierašanās nekavējoties nostāda ierindā, jo pēc darba paredzētas nodarbības — trīs stundas bez pārtraukuma. Kopējā ierindā nostādīja arī mūs; tieši no šī brīža apcietinātajam sākas laika atskaite, visa darba diena līdz šim brīdim — vien iesildīšanās.

Kijevas virssardzē pazīst tikai divu veidu nodarbības: ierindas mācību un taktiku. Es te nerunāju par politiskajām nodarbībām, jo tās nav katru dienu, bet tikai divas reizes nedēļā pa divām stundām, un nevis vakarā, bet no rīta pirms darba, taču par tām stāsts vēl priekšā. Pagaidām — ierindas mācība un taktika.

Pusotra stunda ierindas mācībā — absolūti nogurdinoša nodarbība. Apmēram simt apcietināto kolonnā pa vienam aplī pa pagalma perimetru nevis vienkārši soļo, bet cērt ierindas solī, uzraujot kājas neiedomājamā augstumā. Pagalmā bez apcietinātajiem — neviena cita: ne priekšnieku, ne konvoja. Bet pagalms dreb no viņu varenās dipoņas.

Vien reizumis kāds no štata zvērīgajiem jefreitoriem iznāk uz lieveņa:

— Ej, tu, ausainais, nē, ne jau tu, lūk, tu! Vai filmu "Parastais fašisms" esi redzējis? Tur jau tā lieta. Bet tev kaut kā, balodīt, nesanāk tā staigāt, kā ļaudis filmā drasēja ierindas solī. Patrenējies pagaidām uz vietas!

"Ausainajam" jāiznāk apļa vidū un jāsoļo uz vietas tā, lai ceļgali uzšautos teju līdz krūtīm. Pēc tāda rīkojuma visiem, kas turpina cirst soli pa iekšpagalma perimetru, centība divkāršojas. Lieta tāda, ka pagalma vidū asfalts ir mazliet zemāks nekā malās, — tā ir biedra Grečko personīgā iniciatīva laikā, kad viņš bija vien Kijevas kara apgabala pavēlnieks. Ideja vienkārša un ģeniāla — lietus un sniega kušanas laikā virssardzes pagalma vidū vienmēr ir liela un dziļa ūdens peļķe. Vasarā, kad nelīst, ūdens tur tiek salaists, aizbildinoties ar nepieciešamību laistīt pagalmu. Tam, kurš nokļuvis pagalma centrā, jāmaršē taisni peļķē. Ja tur sapulcējas pieci cilvēki, viņi ne tikai paši izmirks līdz ausīm, bet krietni apšļakstīs visus apkārt maršējošos. Nožāvēties guba. nav kur, un arī apkurina to tikai pa dienu, kad apcietinātie ir darbā. Vakarā, kad viņi atgriežas kamerās, krāsnis, bet bateriju tur nav, jau sen ir aukstas. Grečko baseinu uz savas ādas izbaudīju martā, kad pa dienu kusa sniegs, bet naktīs sprēgāja sals.

Ierindas mācības notika katru dienu, bez brīvdienām, jebkuros laika apstākļos un jebkurā temperatūrā tāpat kā, starp citu, visi pārējie pasākumi. Pusotra stunda ierindas mācībā, ņemot vērā mūsu standarta ātrumu — 60 soļu minūtē —, tie ir 5400 soļi, un katrs no tiem ar maksimālu kājas pacelšanu un neizturamu pirkstgalu nostiepšanu, jo apļa centrā neviens nokļūt nevēlējās. Tieši tāpēc ari ierindas mācība tiek dēvēta par individuālo ieskaiti. Bet tai seko kolektīvā ieskaite — taktika.

Taktika, atšķirībā no ierindas mācības, balstās nevis uz individuālajām bailēm, bet uz kolektīvu sociālistisko sacensību, un tāpēc tā nogurdina krietni vairāk nekā ierindas mācība.

Visa taktika aprobežojas ar vienu taktisko prasmi — līšanu piepla- kus, tas ir, tā, lai gan galva, gan viss ķermenis būtu maksimāli piespiests pie zemes, mūsu gadījumā — pie asfalta. Rokām un kājām jākustas veikli, bet visam ķermenim jālokās kā ķirzakai.

Tātad — pār līšana. Tagad katra kamera — kājnieku nodaļa.

—    Orientieris — bērzs! Nodaļa, līšus uz orientieri… AIZIET!!!

Hronometru izslēgs, kad atlīdīs pēdējais no nodaļas, un, ja nodaļas laiks izrādīsies neapmierinošs, tad pēdējam naktī kamerā sarīkos sišanu, jo sociālistiskajā pasaulē esību nosaka apziņa.[5]

—    Nu ko, laiks nav slikts. — Nosmulējušies, sviedros izmirkuši, aizelsušies apcietinātie, izkāruši mēles, smaida. — Tomēr nāksies nodaļai laiku neieskaitīt: lūk, šis skaistulītis pārāk cilāja pēcpusi, visu laiku centās līst četrrāpus.

Nu ko, skaistulim naktī sišana nodrošināta par to, ka iegāza kameras kolektīvu sociālistiskajā sacensībā.

—    Nu, nodaļa, vēl reizīti pamēģināsim. Uz sākumpunktu skriešus… ARS!!! Orientieris — bērzs! Nodaļa, līšus uz orientieri… AIZIET!!!

—    Ai, ai, šoreiz laiks ir sliktāks! Ko lai dara, patrenēsimies. Nodarbību beigās gubas priekšnieks vai viņa vietnieks apkopo rezultātus, sliktākajai kamerai vispirms paziņo tā cilvēka uzvārdu, kura dēļ tā tūlīt saņems smagu pārbaudījumu, bet tad seko komanda:

—    Orientieris — ozols…

Ozols — tas nozīmē, ka jālien taisni caur laukuma centru, taisni pa ledaino ūdeni, taisni caur ģeniālā karavadoņa izgudroto ūdensšķērsli.

Nadzīgs izgudrotājs bija biedrs Grečko!

* * *

Padomju armijas karavīru baro sliktāk par jebkuru citu karavīru pasaulē, un pirmajā dienā gubā, pēc tam, kad viņš badā veselu dienu pavadījis aukstumā, pēc neiedomājamās slodzes pie visa pieradušais karavīrs tomēr nevar pārvarēt sevī riebumu pret to, ko virssardzē ierasts dēvēt par vakariņām. Pirmajā vakarā viņš nevar pieskarties tam, ko sauc par ēdienu. Viņš vēl nav gatavs pieņemt to, ka jāēd nevis no atsevišķas, lai arī pat suņa bļodas, bet no kopējā katla, kurā ieliets mistrojums, kas attāli atgādina zupu vai skābu kāpostu viru. Un, kamēr viņā cīnās bads ar riebumu, seko īsa komanda: "Celties!!! Ārā uz stāšanos!!!" īsajam, neģēlīgajam pasākumam ar nosaukumu "vakariņas" seko vakara pārbaude.

Pie koridora griestiem saltajā dūmakā blāvi mirguļo dzeltenīgās lampas. Guba nostādīta. Guba nepakustēsies. Vakara pārbaude!!! Guba gaida komandu. Un pēc īsas pārbaudes komanda seko:

—    Desmit sekundes… Izģērbties!!!

No kurienes rodas spars?! Tas ir apbrīnojami, bet cilvēku simtam pilnīgi pietiek ar desmit sekundēm, lai izģērbtos pavisam kaili. Tiesa, arī katrs apcietinātais ilgi un rūpīgi slepus gatavojas šai komandai. Jau vakariņu laikā viņš slepus atpogāja pa vienai piedurkņu pogai, lai pēc komandas katrai piedurknei būtu jāpogā nevis pa divām, bet tikai pa vienai pogai. Visas pogas formas krekla priekšpusē vien šķiet aizpogātas, īstenībā pogas maliņa jau nedaudz iegremdēta pogcaurumā, parauj tik aiz malas, un visas piecas pogas tūliņ atpogājas. Pieredze — diža lieta! Katrs karavīrs zina desmitiem šādu viltību.

—    Pirmā rinda, trīs soļus uz priekšu, soļos — MARS!!! Otrā rinda — APKĀRT GRIEZTIES!!!

Abas rindas atdūrušās ar seju pie pretējām koridora sienām. Kaili. Pa betona grīdu vējš dzenā retas sniegpārslas.

—    Noliekties!!! PAPLEST!!!

Un, kamēr nadzīgie jefreitori apčamda zemē nomestos formas kreklus, bikses, netīros kājautus gandrīz kā padomju robežpārbaudē, kapteinis Martjanovs, virssardzes priekšnieks, vai viņa vietnieks jaunākais leitnants Kiričcks veic svēto mūsu pēcpušu pārbaudes rituālu. Atbildīga operācija — ja nu pēkšņi kāds darbā atradis naglu, pēcpusē to atnesis, bet naktī asintiņu sev nolaidīs uz nārām, dienā tak konvojs viņu visu laiku uzrauga, bet naktī, lai arī kameras izgaismo žilbinoša gaisma, līdz nelaimei viens solis; vai arī kāds izsmēķi ieslēpis pēcpusē, bet naktī paslepšus uzsmēķē? Šī operācija prasa īpašas iemaņas, un jefreitorus acīmredzot pie tās nepielaiž, lai rokas netīrajā veļā, bet te tikai Padomju armijas virsnieks var tikt galā!

—    Piecpadsmit sekundes… ĢĒRBTIES!!!

Gubu izvadā pa kamerām, un sākas nokārtošanās.

Guba nav cietums. Šeit ateja nav paredzēta. Atšķirība starp cietumu un gubu ir liela. Cietumsargiem ir daudz laika, lai ietekmētu ieslodzītos. Savukārt virssardzes vadība ir laika ziņā ierobežota, tāpēc tā, dabiski, tiecas maksimāli piesātināt programmu un izmantot jebkuru vai pat visas cilvēka dabiskās vajadzības audzināšanas nolūkos. Dabisko vajadzību nokārtošana ir iecelta audzinošo ietekmēšanas līdzekļu kārtā un notiek modrā vadības pārraudzībā.

Tēc apcietināto izvadāšanas pa kamerām konvojs un pastāvīgais gubas sastāvs, reizēm ieskaitot pašu priekšnieku, ieņem savus posteņus, un procedūra sākas. Žvadzot slēdzenēm, kamerā ieiet jefreitors un divi sargi. Apcietinātie nostādīti un nolīdzinājušics kā parādē. Jefreitors negribīgi baksta ar netīru pirkstu krūtīs pirmajam:

—    Aiziet!!!

Apcietinātais, metoties skriet, nesas pa koridoriem un kāpnēm. Konvojs visos stūros un pagriezienos.

—    Ātrāk!

—    Ātrāk!

—    Ātrāk!

Bet apcietinātais te nav jāpierunā, viņš taču zina, ka jebkurā brīdī par nepietiekamu ātrumu viņam var likt atgriezties atpakaļ, reizumis pat pie lolotajām durvīm.

—    Acīmredzot tev, balodīt, ne visai turp gribas, tad — apkārt griezties, uz kameru!

Bet tev pretī jau nākamais nesas pa trepēm, tik pēdas zib. Ticis galā ar vienu kameru, jefreitors ar konvoju aizslēdz durvis un dodas uz nākamo. Bieži jefreitors var aizmirst aizsūtīt uz tualeti vienu vai divus no kameras, bet dažreiz pat "izlaist" visu kameru. Tomēr nav kam sūdzēties. Jo viss notiek, nepārkāpjot padomju likumus. Es kategoriski apgalvoju, ka padomju virssardzēs netiek pārkāpts neviens likuma burts. Ņemsim kaut vai nokārtošanos; pasaulē visdemokrātiskākā Padomju Konstitūcija garantē visiem pilsoņiem, piemēram, tiesības uz darbu. Bet kur, ja ncgubā, tu vari pēc sirds patikas izbaudīt šīs tiesības? Vai, pieņemsim, tiesības uz izglītību. Gribi vai negribi, bet trīs stundas dienā jāveltī ierindas un taktiskajām mācībām, turklāt jāpieskaita politiskās nodarbības divas reizes nedēļā. Vai tā nav izglītība?

Vai, piemēram, tiesības uz atpūtu. Tevi katru dienu ved uz darbu vai no tā, lūk, ņem un atpūties, vai arī naktī uz nārām atpūties līdz pat celšanai, pat līdz 5.30, ja, protams, tevi naktī nesavāc saskaņā ar tiesībām uz darbu. Bet, lūk, par dabisko vajadzību nokārtošanu Konstitūcijā un visos citos dokumentos absolūti nekas nav teikts. Tātad neprasi neko vairāk par Konstitūcijā paredzēto! Vai tad tu esi pret mūsu padomju kārtību?

— Sardze, pie manis!!!

Un beidzot pēc nokārtošanās seko tas, par ko apcietinātais sapņo visu dienu kopš pamošanās mirkļa, — "Naktsmiers!".

Atkal žvadz slēdzene, atkal parādās jefreitors ar konvoju. Kamera nostādīta, un kameras vecākais ziņo visvarenajam par gatavību "atplīst".

Seko knapi dzirdama komanda, tikai vāja lūpu pakustināšana, saproti, kā vēlies. Taču kamera saprot. Aiz mūsu mugurām, apmēram metra attālumā — koka nāru mala. Pēc komandas, kuru uztveram drīzāk ar skatienu, nevis dzirdi, visi desmit cilvēki, stāvot ar muguru pret nārām, veic pārsteidzošu triku: lēcienu atpakaļ uz nārām. Ne sagrupēties, ne novēcināt rokas nav ne laika, ne vietas: visi stāv ierindā, cieši piespiesti cits citam. No šāda stāvokļa tiek veikts lēciens atpakaļ, nezināmajā. Velns tak viņu zina, pret ko nāksies atsisties ar galvu: pret nāru koka malu neaizlēkšanas gadījumā, pret ķieģeļu sienu pārāk tālas aizlēkšanas gadījumā vai pret tuvāko ribām, elkoņiem un galvaskausu precīza lēciena gadījumā. Turklāt visnepatīkamākais ir tas, ka absolūti nav laika pagriezties pret kailajiem dēļiem, tāpēc ir pilnīgi neiespējami mīkstināt triecienu, kas šajā gadījumā vienmēr ir negaidīts.

Galvu brakšķi, apspiesti pīkstieni, taču visi sastingst pozā, kādā pie- skārušies nārām. Šausmīgas sāpes plecā un pilnīgi nepanesamas celī. Ar galvu neietriecos — tas vismaz labi. Mēmo klusumu pēkšņi pāršķeļ ķermeņu dārdi pret dēļiem — tur blakus kameru trenē: acīmredzot jetrei- toram ne visai paticis viņu naktsmiers. Bet vai mums šonakt ies garām?

—    Celties! — Komanda tiek dota maksimāli klusā balsī, un visa kamera no horizontāla stāvokļa nokļūst vertikālā stāvoklī. Pat acumirklis nepagāja — visi stāvēja nostiepusies, sakārtojušies, izlīdzināti, gatavi izpildīt jebkuru partijas un valdības uzdevumu! Acīmredzot piecēla mūs tā treknā, vasaras formā tērptā karavīra dēļ. No štāba rakstvežiem acīmredzot, padebešu maita, mēs naktī tevi paši patrenēsim! Zināsi, kā komandas jāpilda!

—    Naktsmiers.

Atkal ķermeņu dārdoņa un apspiesti vaidi. Atkal visa kamera sastingst stāvoklī, kādā desmit ķermeņi skāruši nāras. Ak, neraža! Taukainais rakstvedis neaizlēca! Lēciens bija spēcīgs, bet ķermenis pārāk trekns karavīram. Viņš pamatīgi atsitās ar sāniem pret dēļu malu un sastinga tādā pozā. Rokas gar sāniem, augums uz nārām, taču kājas pilnībā pārkaras. Sejā šausmas un ciešanas. Bet tu gan mums, vepri, naktī cietīsi! Tev viss vēl priekšā.

Tostarp resnā rakstveža kājas palēnām liecas lejup, nepielūdzami tuvojoties ķieģeļu grīdai. Karavīrs sakopo visus pārpalikušos spēkus, lai, strauji nepakustoties, pamēģinātu pārnest ķermeņa svaru uz nārām. Jet'reitors pacietīgi gaida tādas balansēšanas iznākumu. Asinis salīst resnuļa sejā, viņš izstiepj kaklu un visu ķermeni, cenšos nemanot pievilkt kājas. Acumirkli šķiet, ka viņa kā lineāls izstieptais ķermenis pārsvērs nedaudz saliektās kājas, bet nākamajā mirklī kājas atkal sāk svērties lejā, un visbeidzot pazoles mala mīksti skar grīdu.

—    Celties… Ko tad tu, brālīt, gulēt nemaz negribi? Tev komandē naktsmieru, visi kā cilvēki noguļas, bet tev pat gulēt negribas. Nākas cilvēkus trenēt tevis dēļ. Ko lai dara, ejam, es tevi izklaidēšu… naktsmiers.

Komanda tiek dota klusu un pēkšņi, ar aprēķinu, ka esam zaudējuši modrību. Taču mēs šos paņēmieniņus esam jau gaidījuši. Mūs ar to nepiemānīsi. Varens deviņu cilvēku lēciens, dārdoņa un sastingšana.

Nožvadz atslēga, un es momentāni aizmiegu, piespiedis vaigu neēvelētajiem dēļiem, ko nopulējuši tūkstošiem manu priekšgājēju ķermeņu.

Gubā nav sapņu. Tikai dziļa nemaņa, tikai pilnīga visa organisma atslēgšanās. Visu nakti kamerās žilbinoša gaisma. Nāras kailas. Starp dēļiem šķirbas trīs pirkstu platumā. Auksti. Apsegties var ar savu šineli, bet to drīkst likt tikai zem galvas un zem sāniem. Šinelis slapjš. Un kājas slapjas. Badu nejūt — vēl taču pagājusi tikai pirmā diena.

Guba — nav cietums. Cietumā kolektīvs, lai kāds būtu, ir kolektīvs. Otrkārt, cietumā tiek turēti cilvēki, kuri kaut vienu reizi ir sacēlušies pret likumu, pret sabiedrību, pret režīmu. Gubā — iebaidīti karavīri sajaukumā ar kursantiem. Bet kursanti — tie ir cilvēki, kuri brīvprātīgi gatavi kļūt par visbeztiesīgāko sabiedrības daļu — padomju virsniekiem. Ar viņiem var darīt visu, ko vēlies. Visi, kuri tur sēdēja un ar kuriem pēc tam man izdevās apspriest to, ko tur redzēju, vienbalsīgi uzskata, ka režīms jebkurā no tūkstošiem padomju virssardžu var tikt strauji pastiprināts bez jebkāda apcietināto organizētas pretošanās riska. īpaši lielajās pilsētās, kur kursanti ir vairākumā.

Pamodos nakts vidū, taču ne aukstuma un arī ne deviņu pavisam mazā, neventilētā kamerā sapresētu netīru ķermeņu šausmīgās smirdoņas dēļ. Nē, pamodos no neizturamas vajadzības apmeklēt tualeti. No aukstuma tā mēdz būt. Puse kameras jau bija nomodā. Lēkā, danco. Visoptimistiskākie klusām, čukstus caur actiņu cenšas pierunāt izvedējus apžēloties un izvest viņus uz tualeti. Tomēr izvedēji ir nepielūdzami. Jo viņi zina, kas viņus gaida par pārmērīgu liberālismu. Gubā nav ateju, jo te nav cietums, bet militāra iestāde. Un to apmeklē augsta priekšniecība. Lai šai priekšniecībai būtu patīkami, atejas netiek izmantotas. Teorētiski ir paredzēts, ka izvedējam (tāpēc ari nosaukums izdomāts) dažreiz naktī apcietinātie pa vienam jāizved uz tualeti. Taču šis līdzeklis var pilnībā izjaukt tik svarīgā pasākuma, kāds ir nokārtošanās, audzinošo iedarbību. Tieši tāpēc tiek izskausti liberālo izvedēju (bet tie ir tie paši kursanti, kuri tiek nomainīti ik diennakti) mēģinājumi atsaukties uz lūgšanos no kopējām kamerām. Ar aizdomās turamo, apsūdzēto un notiesāto kamerām — cita lieta.

Tajās sēdošos izved pēc pirmā lūguma. Vieninieku kamerās sliktāk. Taču ari no tām naktīs dažreiz izved. laikam tāpēc, ka tur sēž psihi, kas gatavi uz visu. Bet, lūk, kopējās kamerās, kur veselīgs kolektīvs, — pavisam ļauni. No turienes naktīs nekad neizved, jo konvojs zina, ka kolektīvs, baidoties no kopējās atbildības, nevienam neļaus nokārtoties kamerā.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka dziesma:

Vivodnoi, Otvedi v sortir, Rodnoi!

ir radusies nevis cietumā, bet virssardzē. Nav svarīgi kādā — Kijevas vai Ļeņingradas, Berlīnes, itas vai Ulanbatoras. Svarīgi tas, ka šī dziesma ir veca un populāra visā Padomju armijā.

Tostarp smagais aizbīdnis noklabēja, kas varēja nozīmēt vai nu neizprotamu konvoja žēlsirdību, vai tā dusmas sakarā ar uzstājīgajiem lūgumiem. Visi, kuri pirms mirkļa dancoja pa kameru, kā kaķi bez skaņas uzlēca uz nārām un noklusa, izliekoties aizmiguši. Tomēr kamerā vienkārši tika iegrūsts resnais rakstvedis, kurš gandrīz visu nakti tīrīja tualetes pēc nokārtošanās, un durvis atkal aizcirtās. Resnais rakstvedis bija pilnīgi nomocīts, viņa no negulēšanas sarkanajās acīs bija sanesušās asaras un tuklie vaigi trīcēja. Viņš stenot uzrāpās uz nārām un, netīro vaigu nolicis uz cietā dēļa, acumirklī atslēdzās.

Kamera pa to laiku atkal atdzīvojās. Es nepacietībā sāku dancot kopā ar visiem.

—    Štāba maita, — dusmojas garš tumsnējs karavīrs-ķīmiķis, — pačurājis atejā, bet tagad sūt.

—    Treknā cūka, dienestu nekad nav redzējis un te labāk par citiem iekārtojies.

Visiem, kuri jau pamodušies, gulēt gribējās pat vairāk nekā dzīvot, jo tikai miegs var saglabāt spēku paliekas. Bet tikai viens no mums tagad gulēja. Tāpēc naids pret viņu visiem uzvirda vienlaikus un uzreiz. Garais ķīmiķis novelk savu šineli, apklāj galvu acumirklī aizmigušajam cilvēkam. Mēs visi metamies pie viņa. Es uzlēcu uz nārām un situ ar kāju pa vēderu kā pa futbolbumbu. Nespējot kliegt, viņš tikai smilkst. Uz kņadas skaņām mūsu kameras durvīm lēnām tuvojas izvedēja soļi. Viņa vienaldzīgā acs aplūko notiekošo, un viņa soļi tikpat lēnām attālinās. Izvedējs — mūsu brālis kursants — droši vien pats ne reizi vien sēdējis. Viņš mūs saprot un šajā jautājumā ir pilnībā solidārs ar mums. Arī viņš pats labprāt ienāktu kamerā un pieliktu roku reizīti vai divas, tikai, lūk, nav paredzēts, ka konvojs rokas palaiž. Tas tiek skausts.

Tagad laikam pulkstenis ir pieci no rīta. Līdz celšanai palikušas minūtes trīsdesmit. Vissmagākais laiks. Ai, neizturēšu! Šķiet, visas kameras ir pamodušās. Droši vien tagad visās kamerās sit tos, kuri izrādījās sliktākie taktikā vai darbā, vakara pārbaudē vai ejot naktsmierā.

Pirmais rīts gubā. Kā mēs tevi gaidījām! Tā dzejnieki gaida saules lēktu. Tikai mums nepacietība lielāka nekā dzejniekiem.

Es nekad dzīvē neesmu skrējis tik ātri, cik pirmās rīta nokārtošanās laikā gubā. Man traucas garām sienas, grīdas un trepes, izvedēju un sardzes sejas. Un tikai viena doma galvā: "Kaut paspētu!" Nekas mani nevar novērst no šīs domas, pat kāda pavisam pazīstama seja un melni tankista uzpleči, kas aiznesas man pretī. Un tikai atgriezies kamerā un nedaudz atguvis elpu, es saprotu, ka gaitenī redzēju tādu pašu apcietināto, kāds esmu es. Viņš skrēja no nokārtošanās. Šis kursants ir viens no tiem pirmgadniekiem, kas nomainīja mūs KPP pēc mūsu apcietināšanas, bet tas varēja nozīmēt tikai vienu: Vladimirs Filipovičs Cižs, ģenerālpulkvedis un kara apgabala komandiera vietnieks, iebraucot karaskolā, apcietināja mūs, bet pēc stundas, izbraucot no karaskolas, apcietināja tos, kuri mūs nomainīja.

Bargs bija ģenerālpulkvedis. Vienīgi žēl, ka bez tā, kā viņam personīgi tiek atdots gods, viņš ne par kādiem citiem jautājumiem neinteresējās.

ATGRIEŠANĀS NO KOMUNISMA

No cilvēku miljardiem, kas apdzīvo mūsu grēcīgo zemi, es esmu viens no nedaudzajiem, kas pabijuši īstā komunismā un, paldies Dievam, atgriezies no turienes spēju vesels un neskarts.

Tas notika tā.

Rīta izvades laikā jjubā jefreitors Aleksejevs, bakstot netīro pirkstu mūsu eļļainajos formas kreklos, ātrrunā paziņoja: "Tu, tu, tu un tu — objekts numur astoņi." Tas nozīmē tanku rūpnīca, kraut nolietotus kāpurķēžu posmus: nogurdinošs darbs un pilnīgi neizpildāmas normas.

— Tu, tu, tu un vēl šie desmit — 27. objekts.

Tā ir stacija, munīcijas ešelonu izkraušana — laikam gan vēl ļaunāk.

Konvojs uzreiz savāc savus aizbilstamos apcietinātos un aizved uz iekāpšanu mašīnā.

—    Tu, tu, tu un tu — no. objekts.

Tas ir pavisam slikti. Tā ir naftas bāze. Milzīgu rezervuāru tīrīšana no iekšpuses. Tā ir tik ļoti piesūksies ar benzīna, petrolejas un citu draņķu smārdu, ka pēc tam nav iespējams ne ēst, ne gulēt un sāp galva. Citu apģērbu neizsniedz, un mazgāties gubā nav paredzēts. Taču šodien, šķiet, tiku sveikā cauri.

Jefreitors tuvojas. Uz kurieni gan mūs šodien?

—    Tu, tu un šie trīs — 12. objekts.

Uz kurieni tas?

Mūs aizveda malā, apsargs pierakstīja mūsu uzvārdus un deva parastās desmit sekundes iekāpšanai automašīnā, un mēs kā kurti, viegli un veikli, ielaidāmies zem jaunā gazika brezenta nojumes. Kamēr apsargs parakstījās par mūsu dvēselēm, es piebakstīju elkoni vājam kursantam ar artilērijas emblēmām, acīmredzot starp mums vispiere- dzējušākajam, kurš, izdzirdējis skaitli 12, manāmi noskuma.

—    Uz kurieni tas ir?

—    Uz komunismu pie Saltičihas, — viņš ātri nočukstēja un tāpat čukstus spēcīgi nolamājās.

Izdzirdējis to, es arī izlamājos: katrs zina, ka nekā sliktāka par komunismu pasaulē nemēdz būt.

Par komunismu biju dzirdējis daudz un arī par Saltičihu, rikai nezināju, ka to sauc par "Objektu nr. 12".

Apsargs, nožvadzinājis automātu, pārlēca pār bortu, un mūsu gaziks, pāris reižu nošķaudījis benzīna smaku un kārtības pēc reizīti noraustījies, aizripoja pa gludo pirmsrevolūcijas bruģi taisni uz gaišo nākotni.

Komunisms atrodas senākās slāvu galvaspilsētas — krievu pilsētu mātes, tūkstošgadīgās Kijevas ziemeļrietumu nomalē.

Un lai gan tas aizņem ievērojamu Ukrainas zemes gabalu, ieraudzīt to vai vismaz tā četrus metrus augsto betona žogu neizredzētajiem ir vienkārši neiespējami. Komunisms paslēpts dzijā priežu silā un no visām pusēm ieskauts ar militāriem objektiem: bāzēm, noliktavām, glabātavām. Un, lai palūkotos kaut uz komunisma žogiem, vispirms jāielien militārajā bāzē, kuru apsargā modra sardze ar ložmetējiem un ķēdes suņi.

Mūsu gaziks tostarp ripoja pa Brestļitovskas šoseju un, pabraucis garām pēdējām mājām, veikli ienira pavisam neievērojamā šķērsceļā starp diviem zaļiem žogiem ar zīmi "Iebraukt aizliegts". Pēc minūtēm piecām gaziks atdūrās pret pelēkiem, nekrāsotiem koka vārtiem, kas nepavisam nelīdzinājās ieejai mirdzošajā rītdienā. Vārti mūsu priekšā atvērās un, mūs ielaiduši, tūlīt aizcirtās. Mēs nokļuvām peļu slazdā: divās pusēs augstas, metrus piecus, sienas, aizmugurē koka, taču, jādomā, izturīgi vārti, priekšā — metāla, vēl stiprāki. Nez no kurienes iznira leitnants un divi karavīri ar automātiem, ātri mūs saskaitīja, palūkojās kravas kastē, motorā un zem mašīnas, pārbaudīja apsarga un vadītāja dokumentus. Zaļā tērauda siena mūsu priekšā nodrebēja un līgani aizslīdēja pa kreisi, paverot priežu sila panorāmu, ko sašķeļ ceļš, plats un līdzens kā lidlauka skrejceļš. Aiz tērauda vārtiem biju domājis ieraudzīt visu ko, bet ne vienlaidus mežu.

Gaziks tostarp nesās pa betona segumu. Pa labi un pa kreisi starp priedēm zibēja milzīgas, ar zemi apbērtas un ērkšķainiem krūmiem biezi noaugušas glabātavu un noliktavu betona kārbas. Pēc dažām minūtēm atkal apstājāmies pie neiedomājami augsta betona žoga. Procedūra atkārtojās: pirmie vārti, betona slazds, dokumentu pārbaude, otrie vārti un atkal taisns un gluds ceļš mežā, vien noliktavas vairs netrāpījās.

Beidzot apstājāmies pie svītrainas barjeras, ko sargāja divi sargi. Uz abām pusēm no barjeras mežā stiepās drāšu žogs, gar kuru pelēki sargsuņi raujas no ķēdēm. Daudz esmu redzējis suņus, taču šie uzreiz ar kaut ko mani pārsteidza. Tikai daudz vēlāk aptvēru, ka jebkurš ķēdes suns niknumā rauj ķēdi un aizgūtnēm gārdz, bet šie niknie radījumi bija mēmi. Viņi nerēja, vien šņāca, aizrijoties ar siekalām un mežonīgām dusmām. Tāpēc jau, jādomā, viņi arī ir sargsuņi, lai rietu vien instrukcijā paredzētajos gadījumos.

Gaziks, pārvarējis pēdējo šķērsli, apstājās pie milzīga, sešus septiņus metrus augsta sarkana stenda, uz kura zeltītiem, pusmetru lieliem burtiem bija uzrakstīts:

"PARTIJA SVINĪGI SOLA — ŠĀLAIKA PADOMJU CILVĒKU PAAUDZE DZĪVOS KOMUNISMĀ!"

Un nedaudz zemāk iekavās: "No PSKP XXII kongresā pieņemtās Padomju Savienības Komunistiskās partijas Programmas."

Sargs norēcās: "Desmit sekundes! PIE MAŠĪNAS!!!" — un mēs, kā pelēki zvirbulīši izspurguši no kravas kastes, sastājāmies pie automašīnas aizmugurējā borta. Desmit sekundes — var dzīvot, mēs jau tikai pieci; lēkt ārā no mašīnas — tas nav tas pats, kas rāpties tajā pār apledojušu apmali, un mēs jau ari pēdējo dienu laikā bijām kļuvuši viegli.

Parādījās nekaunīga paskata jefreitors ar kundziskām manierēm un virsnieka zābakiem. Jādomā, no vietējiem, no svītas. Jefreitors kaut ko īsi paskaidroja sargam, bet tas ieaurojās: "Rokas aiz muguras! Aiz jefreitora kolonnā pa vienam! Soļos MARŠ!" Mēs sākām nevienādā solī virzīties pa attīrītu bruģētu celiņu, un, apliekuši gleznainu eglāju, bez jebkādas komandas pēkšņi apstājāmies, neredzētas ainas pārsteigti.

Jaunu eglīšu ieskautā meža klajumā gleznainā nekārtībā bija izkaisītas skaistas celtnes. Nekad iepriekš un nekad vēlāk ne filmās, ne ārvalstu arhitektūras izstādēs neesmu sastapis tik brīnišķīgu krāsu, dabas skaistuma un arhitektūras elegances saskaņu.

Es neesmu rakstnieks, un manās spējās nav aprakstīt vietas burvību, kur man reiz liktenis bija lēmis nokļūt.

Ne tikai mēs, bet arī mūsu sargs, papletis muti, apbrīnoja neredzēto skatu. Jefreitors, acīmredzot pieradis pie tādas svešas publikas reakcijas, uzkliedza sargam, atsaucot viņu pie samaņas. Tas apstulbis sakārtoja automāta siksnu, nolamāja mūs, un mēs atsākām juku jukām klaudzināt pa pelēka granīta bruģētu taciņu garām aizsalušiem ūdenskritumiem un dīķiem, garām ķīniešu tiltiņiem, kas i/liekuši savas kaķu muguras virs kanāliem, garām marmora lapenēm un ar krāsainu stiklu segtiem baseiniem.

Pagājuši garām burvīgajai pilsētiņai, atkal nokļuvām eglājā. Jefrei- tors apstājās mazā laukumiņā, ko no visām pusēm ieskāva koki, un pavēlēja norakt sniegu, zem kura atklājās lūka. Piecatā pacēlām tās čuguna vāku un nometām malā.

Zvērīga smirdoņa izdvesa no zemes dzīlēm. Jefreitors, aizspiedis degunu, atlēca nost sniegā. Mēs viņam, protams, nesekojām, jo tā taču var nopelnīt īsu ložu kārtu starp lāpstiņām, ar šādu žiglumu. Mēs tikai aizspiedām degunu, kāpjoties nost no kanalizācijas bedres.

Jefreitors ierija svaigo meža gaisu un deva rīkojumu: "Sūknis un nestuves tur, bet augļu dārzs, lūūūk, tur. Līdz 18.00 bedri attīrīt, kokus apmēslot!" Un aizgāja.

To paradīzes vietu, kurā mēs nokļuvām, sauca par "Varšavas līguma komandējošā sastāva vasarnīcu" jeb citādi "Objekts nr. 12". Vasarnīcu turēja gadījumam, ja Varšavas līguma pavēlniecību iekvēlinātu vēlme atpūsties troņpilsētas Kijevas apkaimē. Taču Varšavas līguma vadība deva priekšroku atpūtai Melnās jūras Kaukāza piekrastē. Tāpēc vasarnīca stāvēja tukša. Gadījumam, ja uz Kijevu atbrauktu aizsardzības ministrs vai Ģenerālštāba priekšnieks, bija paredzēta cita vasarnīca ar oficiālo nosaukumu "Aizsardzības ministrijas vadošā sastāva vasarnīca" jeb "Objekts nr. 23". Tā kā aizsardzības ministrs un viņa pirmie vietnieki uz Kijevu atbrauc ne jau katru desmitgadi, ari šī vasarnīca stāvēja tukša. Gadījumam, ja uz Kijevai atbrauktu partijas un padomju valdības vadītāji, Kijevas pilsētas komitejas un izpildkomitejas rīcībā bija neskaitāmi "objekti", citi, solīdāki — Kijevas apgabala komitejas un apgabala izpildkomitejas rīcībā un vissolīdākie, ar mūsu militārajiem nesalīdzināmie, — Ukrainas KP CK,1 Ukrainas Ministru Padomes vai Ukrainas Augstākās Padomes rīcībā. Tā kā bija kur izvietot dārgos viesus. Ne Kijevas kara apgabala virspavēlnieks, ne viņa vietnieki vasarnīcu nr. 12 izmantot nevarēja; viņiem taču paredzētas personīgās vasarnīcas. Un, lūk, lai vasarnīcai nr. 12 būtu apdzīvots izskats, šeit pastāvīgi mitinājās virspavēlnieka sieva, bet vasarnīcā nr. 23 — viņa vienīgā meita. Viņš pats (ar palaistuvēm) — savā personīgajā vasarnīcā. (Organizāciju, kas piegādā vadošajam sastāvam prostitūtas, oficiāli sauc par Kijevas kara apgabala Dziesmu un deju ansambli. Tādas organizācijas izveidotas visos apgabalos, flotēs un karaspēka grupās, kā arī visās augstākajās institūcijās.)

Personāls, kas tolaik apkalpoja Kijevas kara apgabalu komandējošā armijas ģenerāļa Jakubovska sievu, bija vienkārši milzīgs. Ks neņemos teikt, cik cilvēku kopā, jo precīzi nezinu. Taču droši zinu, ka katru dienu daudzajiem pavāriem, oficiantiem, apkopējām, dārzniekiem un citiem palīgos no gubas \cA piecus līdz astoņus apcietinātos, bet dažreiz pat divdesmit uz vismelnāko, mūsu šīsdienas uzdevumam līdzīgu darbu. Viņus arī šodien turp aizveda.

Gubas iemītnieku vidū Varšavas līguma vasarnīca bija pazīstama ar slikto nosaukumu "Komunisms". Grūti teikt, kāpēc to tā nokristīja, varbūt pie iebrauktuves vasarnīcā izvietotā plakāta dēļ, bet varbūt šīs vietas skaistuma dēļ; un vēl varbūt tāpēc, ka pasakainais skaistums un daile, noslēpumainība un valdzinājums šeit tik cieši savijies ar cilvēku ikdienas pazemošanu, skaistuma un mēslu organiskās tuvības dēļ.

Bet mēslu bija pārāk daudz.

— Vai bedre dziļa? — interesējas uzbeks — militārais celtnieks.

—    Līdz pat Zemes centram.

—    Varēja taču uztaisīt cauruli un savienot ar pilsētas kanalizāciju.

—    Viņiem šāda sistēma ir izdomāta drošībai, ja nu pēkšņi kāds slepens papīrs iekrīt, ko tad? Ienaidnieks nesnauž. Ienaidnieks izmanto visus kanālus. Tāpēc šeit izdomāta slēgtā sistēma, lai nebūtu informācijas noplūdes!

—    Ne velna jūs, brālīši, nesaprotat, — rezumēja vājais artilērists, — tāda sistēma izdomāta vienkārši ģenerāļu ekskrementu saglabāšanas dēļ, jo tas te ir kalorijām ļoti bagāts, ne tāds kā mums. Kāds galds, tādi krēsli! Ja kādam Mičurinam iedotu tik daudz pirmklasīgu ekskrementu, viņš mūsu dzimteni uz gadsimtiem izslavētu ar augstu ražu.

—     Pietiek pļāpāt! — diskusiju pārtrauca sargs.

Labi, kad tevi konvojē brālis tankists. Dzīve pavisam citāda. Viņš, protams, zina, ka gadījumā, ja kāds pamanīs apcietināto konvoja iecietību, tad pēc maiņas sargs ieņems vietu gubā kopā ar tiem, kurus tikko apsargāja. Un tomēr savējais tankists ir krietni vien labāk nekā kājnieki vai aviācija. Nav slikti ari tad, ja apsargā, lai arī ne savējie, taču pieredzes bagāti puiši — trešais vai ceturtais kurss. Tic, lai ari nav savējie, tomēr gubā kaut reizīti ir pasēdējuši gan. Tic saprot, kas un kā. Vissliktāk, ja apsargā puņķutapas, turklāt vēl sveši. Jaunkareivji vienmēr ir nekrietni un ļauni. Viņi instrukcijas saprot burtiski. Tieši tāds trāpījās šodien.

Augumā liels, nekaunīgu seju, pēc iznešanās redzams — jaunkareivis, turklāt viss viņam vēl jauns: gan šinelis, gan cepure, gan zābaki. Veckareivim tā nemēdz būt. Viņam var būt jauns kaut kas viens: vai nu šinelis, vai zābaki, vai siksna. Ja viss ir jauns, tas nozīmē — nepieredzējis. Viņam ir sakaru karaspēka emblēmas. Kijevā tas var nozīmēt Kijevas Augstāko radiotehnikas inženieru karaskolu — KVIRTU. Kijevā viņus citādi kā par kvirtētiem neviens nesauc. Kvirtētais, šķiet, sāk zaudēt savaldīšanos. Tas nozīmē — laiks ķerties pie darba.

Tātad sākam darba dienu komunismā. Viens sūdus ar sūkni pumpē, pārējie četri stiepj smirdīgo šķidrumu uz ģenerāļa dārzu. Pāriniekos man trāpījās tas pats vājais kursants-artilērists, vispieredzējušākais no mums. Darbs viņam acīm redzami nebija pa spēkam. Un, kad mēs stiepām piekrautās nestuves, viņš kļuva sarkans un stenēja — šķita, teju, teju neizturēs. Palīdzēt viņam nevarēju nekādi, pats jau knapi stiepu aiz saviem rokturiem. Kraut mazāk nevarējām tāpēc, ka otrs pāris tūlīt sāka skaļi protestēt, bet sargs draudēja ziņot kam pienākas.

Tomēr puisis bija jāatbalsta, ja ne ar darbiem, tad ar vārdiem. Stiepjot piekrautās nestuves, tas bija absolūti neiespējami, bet atpakaļceļā visai iespējami. Un tā kā devāmies savus trīssimt metrus no smirdošās lūkas un sarga, runāt bija iespējams.

—    Klau, artilērija, cik tev vēl sēdēt? — Es iesāku pēc tam, kad zem kuplas ābeles izgāzām pirmās nestuves.

—    Viss, jau atsēdēju, — viņš gurdi atbildēja, — ja vien šodien DP neizpelnīsimies.

—   Tu laimīgais! — Paudu neviltotu skaudību. — Klau, kara dievs, bet tev līdz zelta uzplečiem vēl ilgi?

—    Jau viss.

—    Kā viss? — Es nesapratu.

—    Tā — viss. Pavēle jau trīs dienas ir Maskavā. Ja ministrs parakstīs šodien, lūk, tev ari zelta uzpleči, ber varbūt viņš parakstīs rit, tātad rīt kļūšu par virsnieku.

Te nu es vēlreiz sajutu patiesu skaudību. Man gan vēl bija palicis gads. Vēl viens gads gvardes tanku karaskolā. Gads — tas ir tik ļoti ilgi, ka, atšķirībā no daudziem draugiem, pat nesāku skaitīt stundas un minūtes līdz izlaidumam; tobrīd skaitīju tikai dienas.

—    Laimīgais tu, artilērist, no gubas pa taisno uz pirtiņu un uz izlaiduma balli. Veicas tak cilvēkiem!

—    Ja DP nesaņemsim, — viņš drūmi pārtrauca.

—    Šajā gadījumā pienākas amnestija.

Viņš neko neatbildēja, varbūt tāpēc, ka tuvojāmies nekaunīgajam sargam.

Otrais reiss artilēristam izrādījās daudz grūtāks nekā pirmais, viņš knapi aizvilkās līdz pirmajiem kokiem un, kamēr es apmetu nestuves, ar visu augumu atgāzās pret raupjo stumbru.

Puisis bija jāatbalsta. Divus trumpjus jau biju izmetis pārvelti: ne tuvais karaskolas izlaidums, ne drīzā atbrīvošana no gubas viņu ab solūti neiepriecināja. Man palika viena cerība pacelt viņa dvēseles stāvokli vajadzīgajā līmenī. Nolēmu pasviest viņam domu par gaišo nākotni, par komunismu.

—    Klau, kara dievs.

—    Ko gribi?

—    Klau, artilērija, mums tagad smagi, bet pienāks laiks, arī mēs dzīvosim, zin, tādos paradīzes apstākļos, komunismā. Tad nu gan būs dzīve! Ko?

—    Kā dzīvosim? Ar sūdu nestuvēm rokās?

—    Tak, nē, es ne par to. — Kļuvu bēdīgs par tādu dvēseles nejū- tību. — F.s saku, pienāks laiks un mēs dzīvosim tādos paradīzes dārzos, nu, tādās mazās, brīnišķīgās pilsētiņās ar baseiniem, bet visapkārt simtgadīgas priedes un tālāk ābeļdārzi. Vēl labāk, ja ķiršu dārzi. Dzirdi, cik daudz poēzijas… ķiršu dārzs!!! Nu?

—    Muļķis tu esi, — viņš noguris, atbildēja, — muļķis, un vēl tankists.

—    Kāpēc es esmu muļķis? — Es sašutu. — Nē, pagaidi, kāpēc es esmu muļķis?

—    Bet kurš tad, tavuprāt, sūdus komunismā nēsās? Tagad klusē, tuvojamies.

Šis jautājums, tik vienkāršs un uzdots tik izsmējīgā tonī, iebelza gluži kā ar mietu pa pakausi. Sākumā tas man nešķita neatrisināms, taču tas manā dzīvē bija pirmais jautājums par komunismu, uz kuru nespēju uzreiz rast atbildi. Līdz tam viss bija pilnīgi skaidrs: katrs strādā, kā vēlas un cik vēlas, pēc savām spējām, savukārt saņem to, ko vēlas un cik vēlas, proti, pēc vajadzības. Bija absolūti skaidrs, ka, pieņemsim, ja kāds vēlas būt tēraudlējējs — lūdzu, strādā visas sabiedrības labā un, protams, savā labā, jo tu esi līdztiesīgs šīs sabiedrības loceklis. Gribi kļūt par skolotāju — lūdzu, visi darbi pie mums cieņā! Gribi būt zemkopis — kas var būt godpilnāk kā audzēt cilvēkiem maizi! Gribi diplomātos — ceļš vaļā! Bet kurš gan ķēpāsies ar kanalizāciju? Vai tiešām atradīsies kāds, kurš teiks: jā, tas ir mans aicinājums, šeit ir mana vieta, un uz kaut ko vairāk es neesmu spējīgs? Utopijas salā ar to nodarbojās apcietinātie, kā mēs tagad. Bet komunismā nebūs ne noziedznieku, ne cietumu, nc gubas, ne apcietināto, jo nav iemesla veikt noziegumu — viss bez maksas. Ņem, ko vēlies, — tas nav noziegums, bet gan nepieciešamība, un visi ņems pēc savas vajadzības, tas ir komunisma pamatprincips.

Mēs izgāzām trešās nestuves, un es uzvaroši paziņoju:

—    Katrs tīrīs aiz sevis! Un turklāt būs mašīnas.

Viņš ar nožēlu paskatījās uz mani:

—    Vai tu Marksu esi lasījis?

—    Lasīju, — iekarsis atbildēju.

—    Atceries kniepadatu piemēru: ja tās taisa viens cilvēks, tad trīs gabalas dienā, bet, ja darbu sadala trijiem cilvēkiem — viens griež drāti, otrs asina galus, trešais piemeistaro galiņus, tad jau būs trīssimt kniepadatu dienā, pa simtam uz katru. To sauc par darba dalīšanu. Jo augstāka darba dalīšanas pakāpe sabiedrībā, jo augstāks ražīgums. Katrā lietā jābūt meistaram, virtuozam, nevis amatierim, diletantam. Un tagad iedomājies kaut vai Kijevu un to, kā pusotra miljona tās iemītnieku ierīko sev kanalizāciju, tīra to un uztur kārtībā no sabiedriskās darbības brīvajā laikā. Bet tagad par mašīnām. Markss pareģoja komunisma uzvaru 19. gadsimta beigās, bet tad nebija tādu mašīnu, tas nozīmē, arī komunisms tajā laikā nebija iespējams, vai tā? Tagad arī nav tādu mašīnu, tas nozīmē, ka arī tagad komunisms nav iespējams, tā ir vai nav? Un, kamēr tādu mašīnu nav, kādam ir jāurķējas svešos sūdos, bet tas, piedodiet, nav komunisms. Pieņemsim, kādreiz uztaisīs tādas mašīnas, bet kādam taču tās būs jāregulē un jālabo, un tas arī droši vien nebūs visai patīkami; vai tiešām kādam patiesi būs vēlme visu dzīvi nodarboties tikai ar to? Tu taču atbalsti Marksa darba dalīšanas teoriju, vai tad tu neesi marksists?

—    Marksists, — es nomurkšķēju.

—    Mēs tuvojamies, tāpēc daži papildu jautājumi patstāvīgām pārdomām. Kas komunismā apraks līķus? Pašapkalpošanās vai amatieri ar to nodarbosies brīvajā laikā? Un vispār, sabiedrībā ir ļoti daudz netīru darbu, visi jau nav diplomāti un ģenerāli. Kas cūku liemeņus dalīs gabalos? Un vai tu zivju apstrādes cehā esi kādreiz bijis? Zivis momentāni jāapstrādā, un ne velna nemehanizēsi, ko lai dara? Un kurš ielas slaucīs un atkritumus izvedīs? Tak atkritumu izvešana tagad prasa kvalifikāciju, turklāt lielu, un ar diletantiem cauri netiksi. Vai oficianti komunismā būs? Tagad tā ir ienesīga lieta, bet, kad naudu likvidēs, kā tad? Un pēdējais: tas, kuram tagad par sūdu tīrīšanu nav nekādas sapratnes, biedrs Ja- kubovskis, piemēram, vai viņš ir ieinteresēts, lai kādreiz pienāk tāda diena, kad viņš pats savus sūdus savāks? Nu, pārdomā un paklusē, tuvojamies.

—    Daudz pļāpājat, jāstrādā!

* * *

— Klau, artilērija, tātad, tavuprāt, sanāk, ka komunisma vispār nekad nebūs?

Viņš pat apstājās, mana niknuma satriekts.

—     Tak nē, protams!

—    Kāpēc gan tā? Kontra tu nepiebeigtā! Padomju ienaidnieks! — No visa spēka triecu smagās nestuves pret zemi, un smirdīgais, dzel tcnīgais šķidrums izplūda pa žilbinoši balto sniegu un granīta celiņu.

—   Ak, ko gan tu sadarīji. — Artilērists no sirds nospļāvās. — Tagad pa piecām diennaktīm nopelnīsim kā likts.

—    Nē, it kā neviens neredzēja. Tūlīt apmētāsim ar sniegu.

Mēs veicīgi sākām aprakt sniegā netīro pleķi, taču tur jau skrēja mūsu sargs.

—    Jūs, slaisti, ko sadarījāt! Ja būtu tikai pļāpājuši! Tagad jāatbild par jums! Bet jūs man vēl padancosiet!

—    Netrokšņo nu, mēs ar sniegu visu tūliņ apmetīsim, nebūs redzams, drausmīgi smaga taču maita, zin, un tāpēc izrāvās no rokām. Bet dārzam taču ari labi. Sniegs pēc nedēļas izkusīs, visu noskalos.

Bezkaunīgais pirmkursnieks tomēr nelikās mierā:

—    Ja jūs nepļāpātu, bet darbu darītu! Jūs man vēl padancosiet!

Artilērists mainīja toni:

—   Tu, stulbeni, nodieni tik, cik mēs, tad varēsi aurot! Bet nosūdzēsi, pats ar mums iesēdīsies par to, ka nenosargāji.

Es atbalstīju:

—    Tu vēl esi mazs un glups, un tev nav bijuši lielāki sarežģījumi. Bet cilvēkam jau uz virsnieku nosūtīti dokumenti, viņš pēc dienām trim kļūs par virsnieku. Bet tu vēl puņķutapa.

—   Vai es tas puņķutapa? Nu, redzēsim. — Viņš pacēla automātu un ieaurojās. — Tūlīt strādāt! Žigli! Jūs man vēl pagrozīsieties!

Artilērists vienaldzīgi paskatījās uz viņu un mierīgi man teica: "Ejam… Nav jēgas ar aunu skaidroties… Šodien viņu ietupinās… Uzticies gan manai pieredzei…"

Mēs gāzelējoties sākām brist uz kanalizācijas lūku.

—    Iegāzīs! — pārliecināti teica artilērists.

—    Nē, — teicu. — Tikai patrakos, līdz vakaram nomierināsies.

—    Nu, redzēsi.

—   Neskumsti, draugs, un nebēdā. Ņem dzīvi kā zirgu pavadā! Klau, tu kontra nepiebeigtā, tad kāpēc, tavuprāt, komunisma nekad nebūs?

—   Tak tāpēc nebūs, tikai tu nestuves nemet zemē… Tāpēc nebūs, ka nav vajadzīgs tas, šis pats komunisms, mūsu partijai un tās ļeņinis- kajai Centrālajai Komitejai.

—    Melo, kontra!!!

—    Šņāc divos caurumos, psihopāt nelaimīgais. Nomierinies, nebļauj. Ceļā turp nav iespējams ar tevi sarunāties. Pacieties, tūlīt izkratīsimies, es tev pastāstīšu.

Izkrāvām.

—    Tad nu iedomājies, ka komunisms pienāks rit no rīta.

—   Tak, nē, tas nav iespējams, — es pārtraucu. — Vispirms materiāli tehniskā bāze ir jāizveido.

—    Bet tu iztēlojies, ka pienācis 1980. gads un partija, kā solīja, šo pašu bāzi izveidojusi. Un, lūk, ko gan, patiesību sakot, mūsu parastais standarta rajona komitejas sekretārs iegūs no šī komunisma? Nu? Ikrus cik uziet? Viņam jau tagad to ir gana. Mašīnu? Viņam tak jau divas personālās volgas un privātā rezervei. Medicīnisko apkalpošanu? Viņam tak visi medikamenti tikai ārzemju. Rijamo? Bābas? Vasarnīcu? Viņam taču tas viss ir. Tā kā neko jaunu viņš, mūsu dārgais visatpalikušākā rajona komitejas sekretārs, no komunisma nesaņems. Bet ko viņš zaudēs? Visu zaudēs! Tagad viņš Melnās jūras piekrastē silda vēderu labākajos kūrortos, bet komunismā visiem vienādas tiesības kā pirtī, visiem tajā pludmalē nepietiks vietas. Vai arī, pieņemsim, produktu pārpilnība — ņem veikalā, ko vēlies un cik daudz vien vēlies, un rindu tur pat nebūs; taču vienalga raizes — jāiet un jāņem. Kāpēc viņam tas vajadzīgs, ja tagad sulaiņi viņam visu pienes uz paplātes; kamdēļ viņam ko tādu rītdien, ja šodien ir labāk? Viņš komunismā pazaudēs visu, gan vasarnīcu, gan personīgos ārstus, gan sulaiņus, ganģeržimordu no apsardzes.

Tā kā rajona komitejas līmenī viņi pat nav ieinteresēti, lai komunisms iestātos rītdien, un parit ari negribas. Bet tādiem Jakubovskiem un Grečko tas vispār nav vajadzīgs. Redzēji, kā Ķīnai metās virsū, tā sakot, Ķīnā vienādiskošanās, visi vienādās biksēs staigā. Bet kā gan mēs komunismā dzīvosim? Būs vai nebūs mode? Ja modes nebūs, vai tad visi staigāsim arestantu vateņos? Partija saka: nē. Bet kā tad visus nodrošināt ar modernu apģērbu, ja tas ir bez maksas un visi ņem, cik grib? Kur tad lai savāc visām bābām lapsādas kažokus un polārlapsas? Lūk, Jakubovska sieva katru dienu maina sermuļādas kažokus. Bet, ja rīt pēkšņi iestāsies komunisms, vai tu varēsi slaucējai Marusjai pierādīt, ka viņas ciskas ir sliktākas nekā šai vecajai muļķei un ka viņas stāvoklis sabiedrībā ir mazāk godājams? Marusjka ir jauna, viņai arī dod šurp sermuli un zeltu, un briljantus. Vai tu domā, kā ūdrene Jakubovska savas kažokādas un briljantus pati bez cīņas atdos? Tā kā negrib viņi, lai rit iestātos komunisms, — un cauri. Tāpēc ir izdomāts vēsturiskais periods. Ļeņinu lasīji? Kad viņš mums komunismu solīja? Pēc 10—15 gadiem. Tā ir? Bet Staļins? Ari pēc 10—15 gadiem, dažreiz pēc divdesmit. Bet Ņikita Sergejevičs? Pēc divdesmit. Un visa partija zvērēja tautai, ka šoreiz nepiemānīs. Tu domā, pienāks tas 1980. gads un būs komunisms? Ne velna nebūs. Un domā, kāds prasīs partijai atbildēt par meliem? Pilnīgi neviens neprasīs.

Bet vai esi domājis, dārgais tankist, kāpēc visi valdītāji izdomā tieši 15—20 gadus? Tas ir tādēļ, lai pats varētu izbaudīt dzīves priekus un vienlaikus lai tautai nezustu cerība. Un vēl tādēļ, lai visi šie solījumi paspētu aizmirsties. Kurš gan tagad atcerēsies, ko tur Ļeņins solīja. Un pienāks 1980. gads — pilnīgi neviens neatcerēsies, ka laiks taču ir klāt. Laiks arī atbildēt! Par tādām lietām partiju ir laiks ari tiesāt!

—    Bet vai tu esi komunists?

—    Nevis komunists, bet partijas biedrs. Ir laiks saprast atšķirību!

Viņš apklusa, un mēs vairs nesarunājāmies līdz pat vakaram.

Vakarā tomēr aizkļuvām līdz dibenam, izsmēlām visu. Darba beigās uz taciņas parādījās kārna, grumbaina sieviete krāšņā kažokā. Viņa gāja jcfreitora pavadībā. Šoreiz jefreitora sejā bija nevis kundziska, bet sulainiska izteiksme.

—    Pieraugi, — brīdināja artilērists, — ja Saltičiha dalīs sodus — nespirinies. Viņa ir vāja sieviete — žigli piespēlēs tribunālu.

Jefrcitors uzmeta ātru skatienu bedrei un dārzam un picglaimīgā balsī ziņoja:

—    Viņi visu izdarīja, es visu dienu kontrolēju.

Viņa vāri pasmaidīja. Piegāja pie bedres, ielūkojās lejā…

—    Neslikti strādāja, es visu dienu… — dūdoja jefreitors.

—   Tikai visu celiņu noķēzīja un ar sniegu apmeta, — iestarpināja mūsu sargs.

Jefreitors paslepus uzmeta sargam naidpilnu skatienu.

—    Kādu celiņu? — Maigi painteresējās kārnā persona.

—    Lūk, iesim, iesim, es jums visu parādīšu! — Un viņš platiem so- ļiem devās pa celiņu. Persona aizripināja viņam līdzi.

Krēsloja. Sāka piesalt, un sargs ar grūtībām atsita ar zābaku piesalušos sniega klučus.

—    Lūk, te, un ar sniegu aizšķūrēja, domāja, es nepamanīšu. Bet es visu redzu.

—    Kurš? — pēkšņi spiedzoši iekliedzās vecene.

—    Lūk, šie divi, draudziņi… Paslēpušies… Domā, viņus nepamanīs… Bet mēs visu redzam…

—    Pa piecām aresta diennaktīm katram, — nošņācās vecene. — Bet jūs, Fjodor… Bet jūs, Fjodor… — Viņas sejā iestrāvoja niknums. Nepabeigusi viņa aizšāva ciet kažoku un ātri aizsoļoja uz brīnišķīgo pilsētiņu.

Jefrcitora seja saviebās, viņš pagriezās pret mūsu sargu, kurš acīmredzot saprata, ka nejauši sariebis visvarenajam Fjodoram.

—    Ved prom savus neliešus! Es tev, maita, pieminēšu!

Sargs neizpratnē blenza uz jefreitoru: es taču centos uz to labāko!

—    Ej, ej, es ar tevi izrēķināšos!

Mēs haotiski sākām klabināt pakavus garām brīnišķīgajai pilsētiņai, kura, tumsai iestājoties, kļuva vēl skaistāka.

Baseinā draiskojās bērni, no sala šķirti ar zaļganu, caurspīdīgu sienu. Viņus pieskatīja gara, atturīgā zilā kleitā un baltā priekšautā tērpta sieviete.

Mūsu atgriešanos no komunisma gaidīja Kijevas garnizona virssar- dzes priekšnieka vietnieks jaunākais leitnants Kiričeks, kurš acīmredzot bija brīdināts par DPsaņemšanu.

Jaunākais leitnants atvēra biezu kantora grāmatu.

—   Tātad tas nozīmē pa piecām diennaktīm katram… Tā arī ierakstīsim. Piecas… aresta… diennaktis… No apgabala virspavēlnieka… par… militārās disciplīnas… pār… kā… pu… mu. Ak, velns, — viņš attapās. — Virspavēlnieks taču aizlidojis uz partijas kongresu Maskavā. Kā gan es tā! — Viņš pagrozīja grāmatu, tad, pēkšņi aptvēris, aiz vārda "virspavēlnieka" elšot pierakstīja "vietn.". — Nu, lūk, viss kārtībā. Bet tev, Suvorov, pirmās piecas diennaktis no virspavēlnieka vietn. un arī otras piecas diennaktis no virspavēlnieka vietn. Bet trešās no kā būs? — Un jautri sāka zviegt pats par savu joku.

—    Izvedēj!

—    Es, biedri jaunāko leitnant!

—    Šos, lūk, divus draudziņus uz divdesmit sesto. Lai pāris stundiņu pasēž, lai turpmāk zinātu, ka DP— tas nav vienkārši jaunu termiņu nosēdēt, tas ir kas nopietnāks!

Divdesmit sestā kamera Kijevas virssardzē tiek saukta par "Revolucionāro", jo no tās vēl pirms revolūcijas izbēga slavenais kriminālnoziedznieks Grigorijs Kotovskis, kurš šajā kamerā gaidīja tiesu par izvarošanu. Vēlāk, 1918. gadā, Kotovskis ar savu bandu pieslējās boļševikiem un par nenovērtējamiem krimināla rakstura pakalpojumiem pēc personīga Ļeņina rīkojuma svinīgos apstākļos no urkām tika pārdēvēti par revolucionāriem. No viņa tad ari sākās Ļeņina neveiksmīgie eksperimenti Krievijas noziedzīgās pasaules pieradināšanā.

Slavenā revolucionāra pieredze tika vispusīgi ņemta vērā, un pēc revolūcijas no kameras neviens vairs neaizbēga.

Kamerā nav ne nāru, ne soliņu — tikai spļaujamtrauks kaktā. Un tas tur nestāv velti. Tas līdz malām ir piepildīts ar hlorkaļķi! It kā dezinfekcija. Logs, caur kuru aizbēga revolūcijas varonis, sen aizmūrēts, bet kamera tik maza un hlorkaļķa tik daudz, ka nosēdēt tur piecas minūtes šķiet neiespējami. Asaras no acīm līst aumaļām, elpa sitas ciet, siekalas pārpilda muti, neizturami dur krūtīs.

Tikko mūs iegrūda kamerā, pieredzējušais artilērists, aizgūtnēm klepojot, atgrūda mani no durvīm. Es vien gribēju ar zābaku padauzīt. Paļāvies uz viņa pieredzi, no šī mēģinājuma atteicos. Daudz vēlāk uzzināju, ka artilēristam izrādījās taisnība arī šajā gadījumā: tieši pretī mūsu 26. kamerai atradās 25. kamera — speciāli tiem, kuri nevar nosēdēt 26. Pēc 25. kameras visi nomierinājās un atgriezās 26. mierīgi un pacietīgi.

Tostarp pie mums iegrūda trešo iemītnieku. Man bija absolūti nospļauties uz to, kas viņš tāds, es pat necentos saskatīt viņu caur asarām, bet pieredzējušais artilērists, šķiet, gaidīja viņa uzrašanos. Viņš piegrūda man (runāt bija pilnīgi neiespējami) un norādīja ar roku uz trešo. Izberzējis acis ar dūri, ieraudzīju mūsu sargu.

Parasti apcietinājums nekad nesākas ar 21., 25. vai 26. kameru. Tikai tas, kurš saņem papildu devu — DP, iziet caur vienu no tām, bet dažreiz arī caur divām.

Mūsu neaptēstais pirmgadnieks sāka savu epopeju tieši no 26. kameras: vai nu visvarenais jefreitors piedziedāja ausis jaunākajam adjutantam vai virspavēlnieka pilnvarniekam, vai nu mūsu sargs saspurojās, kad, nodevis automātu un patronas, pēkšņi uzzināja, ka viņa vads atgriežas dzimtajās telpās, bet viņš nezin kādēļ paliek gubā uz desmit diennaktīm. Bet varbūt jaunākais leitnants joka pēc nolēma piesēdināt viņu mums, jau iepriekš paredzot mūsu reakciju.

Nokļuvis hlora izgarojumu bālganajā miglā, jaunais arestants rīstījās pirmajā klepus lēkmē. Viņa acis piepildījās asarām. Viņš bezspēcīgi ar rokām grābstījās tukšumā, cenšoties atrast sienu.

Mēs nebijām cēli bruņinieki, un piedot mums nebija ne mazākās vēlēšanās. Var teikt, ka sist bezpalīdzīgu, uz bridi aklu kļuvušu cilvēku ir slikti, turklāt mirklī, kad viņš negaida uzbrukumu. Varbūt tas tiešām nav labi tiem, kuri tur nav sēdējuši. Taču mēs sarga uzrašanos novērtējām kā likteņa dāvanu. Turklāt sist mēs viņu varējām tikai tad, kad viņš bija bezpalīdzīgs. Jebkuros citos apstākļos viņš izmētātu mūs kā kaķus, pārāk jau nu muskuļains. Es rakstu, kā bija, cēlsirdības manī nebija ne drusciņas, un piedēvēt sev cēlas tieksmes netaisos. Tas, kurš tur bijis, mani sapratīs, bet tas, kurš nav bijis, nevar mani tiesāt.

Artilērists norādīja man ar roku, un, kad lielais elektroniķis iztaisnojās starp divām klepus lēkmēm, es atvēzienā iemaucu viņam ar zābaku starp kājām. Viņš iekaucās necilvēciskā balsī un saliecās tupus, tajā brīdī artilērists no visa spēka iegāza ar zābaku taisni pa viņa kreisā ceļa skriemeli. Un, kad viņš uz grīdas sāka raustīties krampjos, artilērists, noķēris izelpas bridi, pāris reižu ietrieca viņam ar kāju pa vēderu.

Straujajās kustībās mēs visi sarijāmics hloru. Es izvēmos. Artilērists rīstījās. Sargs gulēja nekustīgi 11/. grīdas. Mūs absolūti viņš neinteresēja.

Es atkal izvēmos un pilnīgi skaidri sajutu, ka būt šajā pasaulē man atlicis pavisam maz. Man neko negribējās, pat ne svaigu gaisu. Kameras sienas sakustējās un sāka griezties ap mani. No tālienes atpeldēja durvju slēdzenes žvadzoņa, taču man bija pilnīgi vienalga.

Mani droši vien ļoti ātri atdzīvināja. Man garām pa gaiteni ai/vilka sargu, vēl nav atžirdzis. Un man pēkšņi kļuva neizsakāmi žēl, ka, atjēdzies uz nārām, viņš tā ari nesapratīs to, kas ar viņu notika 26. kamerā. Rs nolēmu tūlīt pat labot situāciju un piebeigt viņu, kamēr nav par vēlu. Es sakopoju spēkus visā ķermenī, cenšoties pielēkt kājās no cementa gridas, taču no tā sanāca vien nožēlojams mēģinājums pakustināt galvu.

—   Atdzīvojās, — kāds teica taisni virs manas galvas. — Lai vēl mazlietiņ paelpo.

Artilērists jau bija uz kājām, viņš vēma. Kāds pavisam līdzās bilda:

—    Aizsardzības ministra pavēle, viņš jau ir virsnieks!

—    Ministra pavēle pienāca šodien, bet parakstīta tak tā vakar, — iebilda cita balss. — Tātad amnestija attiecas tikai uz termiņu, ko viņš izcieta vakar. Bet šodien, jau kļuvis par virsnieku, viņš saņēma jaunu termiņu no kara apgabala virspavēlnieka vietnieka. Un ministra amnestija uz jauno termiņu neattiecas.

—   Ak, velns! Bet ja ar šo gadījumu vērstos pie virspavēlnieka vietnieka? Gadījums taču neparasts.

—    Vietnieks tak viņu pat nav redzējis, jūsu jaunizcepto leitnantu. Te paša priekšnieka sieva deva rīkojumu. Bet viņš aizbrauca uz partijas kongresu. Jūs taču neiesiet viņai prasīt?

—    Tā jau nu gan! — piekrita otra balss.

—    Bet atlaist viņu pēc ministra amnestijas mēs nevaram: ja nu viņa rītdien uzklups ar pārbaudi, visiem galvas noskrūvēs!

—    Tas tiesa.

Notika tā, ka, kamēr mūsu artilērists tīrīja kanalizāciju, aizsardzības ministrs parakstīja pavēli, pēc kuras viņš un vēl divsimt laimīgo kursantu pārtapa par leitnantiem. Ministra pavēle šajā gadījumā tiek uzskatīta par visu grēku atlaišanu. Taču, kamēr pavēle nāca no Maskavas, mūsu artilērists paspēja saņemt jaunu termiņu, it kā no Kijevas kara apgabala virspavēlnieka vietnieka. Un neviens neko nevarēja padarīt. Bet tagad viņš ir virsnieks, un viņa vieta — virsnieku nodaļā, kas atdalīta no kopējās ar augstu sienu. Mēs apskāvāmies kā brāļi, kā ļoti tuvi cilvēki, kas šķiras uz mūžiem. Viņš man skumji uzsmaidīja un tāds, kāds bija, nākamā Varšavas līguma dalībvalstu apvienoto Bruņoto spēku virspavēlnieka Padomju Savienības maršala I. I. Jakubovska sievas izkārnījumiem notraipīts, tagad jau bez konvoja devās uz virsnieku nodaļas dzelzs vārtiem.

Tajā dienā mūsu dzimtenes galvaspilsētā, varoņpilsētā Maskavā, dār dot delegātu tūkstošu un mūsu no visām zemes malām sabraukušo daudzo brāļu ovācijām, Kremļa Kongresu pilī darbu sāka Padomju Savienības Komunistiskās partijas 23. kongress, kārtējais un vēsturiskais kongress.

Kopš tās dienas partija vairs neko svinīgi nesolīja tagadējai padomju cilvēku paaudzei.

RISKS

Kijevas garnizona virssardze

Šķiet, ka politnodarbībasguba ir vislabākais laiks. Sēdi divas stundas savā nodabā uz taburetes, šņākuļo un ne velna nedari. Labāku atslāb- šanu, labāku atpūtu pat nevar izdomāt. Taču tā tikai šķiet. Tādas domas var ienākt prātā vien tam, kurš gubā nav tupējis, kurš iepriekš nav brīdināts par to, kā uzvesties šajās nodarbībās. Visa šķietamā vienkāršība mazpieredzējušam apcietinātajam pārtop par nepatikšanu gūzmu. Nokļuvis politnodarbībā pirmo reizi, apcietinātais par to ir neizsakāmi priecīgs, bet atliek viņam uz mirkli novērst uzmanību, atliek kaut uz sekundi aizmirst, kur, kāpēc un kamdēļ atrodies, — un nelaime jau piezagusies.

Negulēšanas, šausmīga aukstuma, mitruma, bada, nepaveicama darba, pastāvīgu pazemojumu un apvainojumu, bet galvenais — kaut kā vēl briesmīgāka gaidīšanas nogurdināts organisms, vien nedaudz nomierinājies un sasildījies, momentāni atslābinās.

Un nedaudz palaidīsi vaļā to tērauda atsperi, ko spriegoji sevī kopš pirmā brīža gubā, kad tā ar briesmīgu spēku izraujas no rokām, ar svilpienu atlecot vaļā… Un tu vairs nevaldi pār sevi…

Rau, līdzās kaut kur aizceļojis kareivītis, uzreiz redzams, agrāk nav tupējis, viņa skaidrās acis aptumšojušās, plakstiņi līp kopā, mieg ciet… tūlīt atspiedīs savu trako galviņu pret vārga matrozīša netīro, salīkušo muguru. Bet matrozītis, jādomā, atripinājis uz Kijevu atvaļinājumā, noteikti stacijā būs savākusi patruļa. Jādomā, ari matrozītis tūlīt sāks knābāt. Un žēl to kareivīšu un matrozīti, un sevi žēl… bet kājas sāk sasilt… bet galvā ielīst skurbulis… zvaniņi sāk džinkstēt… un tik saldi… galva pie krūtīm klanās… bet kakls kā no vates, tas tādu smagumu nekādi neizturēs… salūzīs… kakls jāatslābina…

Lūk, tu, draudziņ, arī iekriti, un siltu nāru vietā naktī tevi gaida smirdīga ateja, un virtuve gaida, tas taču ir vēl sliktāk, bet, kad atsēdēsi savu, vēl ari DPsaņemsi diennaktis trīs, lai sapņotu ne par rupjmaizes kumosu, ne par sausiem kājautiem, bet par mūsu dārgās partijas politiku, kura mums visiem paver jaunus horizontus. Tā, lūk.

Sēdēju ne pirmo reizi. Tiesa, nevis Kijevas, bet Harkovasgubā. lai gan nemaz uzreiz nepateiksi, kur labāk. Harkovā "komunisms", protams, nav tāds, tas ir pieticīgāks. Taču tanku rūpnīca nav salīdzināma ar Kijevas rūpnīcu, daudz lielāka, un katru dienu uz turieni aizgrābj pusi gubas, neiepriecinoši. Bet šos gājieniņus politnodarbībās es sen biju apguvis. Mani ar tām nepiemānīsi.

Par miegu es uzreiz nedomāju — pārāk jau nu rīt gribējās, taču arī par ēšanu centos nedomāt — pārāk sāka sāpēt vēderā no tādām domām. Viena lieta man nedeva mieru kopš paša politnodarbību sākuma: kājautus derētu nomainīt. Manējie jau sešas dienas slapji, un, lai kā tos tītu, — viss viens. Bet ārā — drīz sals, drīz atkusnis… Auksti kājām, slapji… Derētu kājautus nomainīt… Stop! Bīstama doma! Nedrīkst domāt par sausiem kājautiem! Sī doma ir provokācija!!! Tā jādzen no sevis prom. Tā jau nav tālu līdz nelaimei. Lūk, jau rādās, ka tie ir pavisam sausi… es taču tos naktī uz radiatoriem liku (lai gan guba nav radiatoru)… un tic pa nakti izžuva, tā sažuva, ka nelokās… Lūk, tagad kājām ir silti… STĀT!!! Es taču negulēju!!! Divi milzo- nīgi jefreitori, nošķūrējot taburetes un izgrūstot apcietinātos, virzās taisni pie manis. Ka tavu māti! Es taču negulēju!!! Brālīši! Es taču arī esmu cilvēks! Padomju! Tāds pats kā jūs! Brālīši! Nu, negulēju tak es!… Jefreitors nikni nogrūž mani malā un, izstumdot aizmugurē sēdošos, turpina savu ceļu. Nevilšus ātri pagriežu galvu viņa virzienā un, tūlīt aptvēris, cik ļoti bīstami tas ir, griežu atpakaļ. Bet ar vienu acumirkli pilnīgi pietiek, lai saskatītu sejas visiem aizmugurē sēdošajiem. Tās visas, visas bez neviena izņēmuma ir baiļu nospiestu cilvēku sejas. Dzīvnieciskas šausmas un lūgsnas vismaz pussimt acu pāros. Viena doma visās sejās: "Tikai ne mani!" Laikam tāda pati seja bija arī man pirms mirkļa, kad šķita, ka jefreitori dodas pie manis. Dievs, cik gan viegli mūs visus iebiedēt! Cik ļoti nožēlojams ir iebiedēts cilvēks! Uz kādu nekrietnību viņš ir spējīgs, lai glābtu savu ādu!

Bet jefreitori tostarp satvēra pie baltajām rociņām kursantu lidotāju, kurš bija piemeties pašā stūrī. Nākamais ass — gluži kā smaga koka lelle ar striķīšiem locekļu vietā. Viņš jau nemaz neguļ, viņš ir pilnībā atslēdzies, proti, izrubījies, viņš, jādomā, nav šai pasaulē. Jefreitori stiepj tēvijas aizstāvi pa eju, bet viņa galva kuļājas kā piekariņš ķēdītē. Velti tu, ass, tā zaudē pār sevi kontroli! Tā nedrīkst, ērglēn. Lūk, tu atslābinājies, bet tevi tūlīt 26. revolucionārajā kamerā ar hlorkaļ- ķīti, žigli atjēgsies, bet pēc tam 25. kamerā, bet pēc tam vēl piecas diennaktis tev pieliks, tas — kā divus pirkstus apčurāt.

Velns! Cik gan ilgi vēl jaunākais leitnants par dārgo partiju klabēs? Ne pulksteņa, ne kā. Šķiet, sēžam jau stundas piecas, bet viņš nebeidz un nebeidz. Ja vien kājautus nomainītu, tad vēl varētu pasēdēt, bet tā — neizturami. Eh, neizturēšu. Galva kļūst smaga, it kā tajā būtu ieliktas divas milzīgas čuguna hanteles. Tikai, zin, kājām auksti. Ja vien kājautus… Vai arī jefreitori biežāk būtu no zāles atslēgušos stiepuši ārā… Kā nekā — vismaz atšķirība, varbūt pat līdz beigām aizvilktu. Vai arī ārā aukstumā tagad, uz naftas bāzi vai uz tanku rūpnīcu… Ja vien tie kājauti…

— Vai jautājumu… NAV??!

Spēcīga atbilde "Nebūt nc!" izlaužas no simtiem rīkļu. Tas ir glābiņš! Tās ir politnodarbības beigas! Beidzās… U11 bez DP… man.

Tūlīt sekos komanda: "Stāšanās ierindā uz sadali pēc… pusotras minūtes!" Tas nozīmē, ka visi garīgie un fiziskie spēki, visa vēlme dzīvot jāsakopo un jāmetas taisni uz izeju, taisni uz durvīm, kur drūzmējas tikpat smirdīgi un netīri kā es apcietināto ķermeņi, un, izmētājot viņus, jāizlaužas gaitenī. Svarīgi nepaklupt — samīdīs, dzīvot jau visiem gribas. Lecot pāri septiņiem pakāpieniem, jāuzšaujas otrajā stāvā un jāsagrābj savs šinelis un cepure. Te svarīgi ātri atrast savu šineli, jo citādi, ja pēc tam kādam dulburim trāpīsies tavs mazais, un viņš tajā nevarēs ielīst, tevi ātri atradīs un ātri dabūsi papildu piecīti par zādzību, bet to garo dulburi iesēdinās ar tevi vienā kamerā par neizdarību, tā lūk, tad nu noskaidrojiet, kuram taisnība, kurš vainīgs un kuram dūres smagākas. Sagrābis savu šineli un cepuri, ar krūti laužot arestantu pretstraumi, kas triecas augšā pēc šineļiem, nesies lejā. Bet pie izejas durvīm jau sastrēgums, un jefreitori jau ķer pēdējo… Lec pūlī. Kā ledlauzis, lauz — samal… Taču pusotra minūte jau beidzas, bet tu vēl neesi ierindā, vēl neesi apģērbies, vēl neesi sakārtojies, vēl arī tava sarkanā zvaigznīte neatrodas pretī degunam un cepure nav divu pirkstu attālumā no uzacīm… Nav labi…

Tātad tūlīt būs komanda: "Stāšanās ierindā uz sadali pēc…" Visi sastingst necilvēciskā sasprindzinājumā, gatavi mesties no vietas un, sadragājot citus, izpildīt pavēli… Taču jaunākais leitnants tīši vilcinās… pārbaudot mūsu tiekšanos pēc pusotras minūtes stāvēt ierindā… Bet vai visi izjutuši mirkļa nozīmību?… Vai visi sarāvušies čokurā?… Vai visi ir sasprindzinājušies un gatavi ar zobiem grauzt savu kaimiņu?… Taču jaunākā leitnanta skatiens piekalts kaut kur stūrī, un neviens neuzdrīkstas pagriezt galvai un palūkoties uz to, kas varējis pievērst Kijevas garnizona virssardzes priekšnieka vietnieka uzmanību. Bet ieinteresēja viņu roka, netīra, nedēļas divas tīrījusi atejas un ne reizi pēc tam nemazgāta.

Brīdī, kad jaunākais leitnants uzdeva tradicionālo jautājumu "Vai jautājumu nav?", atbildot uz kuru pienākas no visa spēka aurot "Nebūt ne!!!", tālākajā kaktā pacēlās šī roka. Gubā jautājumus neviens un nekad neuzdeva: viss skaidrs uzreiz. Un, lūk, še tev! Vēlas jautāt!

Jaunākais leitnants zināja atbildes uz absolūti visiem jautājumiem, kurus varētu uzdot dzīve, turklāt viņš bija tik dižens un varens, ka varētu sakaut jebkuru, kurš tik nekaunīgā veidā uzdrošinājies traucēt viņa mieru. Jo pat pēc kaut kāda rajona komitejas pirmā sekretāra ziņojuma neviens neuzdrošinās uzdot jautājumus. Bet šeit nebija runa par kaut kādu pirmo sekretāru, kura vara, lai gan nedaudz, tomēr ir ierobežota, šeit kāds zemāks radījums centās patraucēt pašu Kijevas garnizona virssardzes priekšnieka vietnieku!!!

Šī parādība ļoti ieinteresēja jaunāko leitnantu, turklāt viņš redzēja, ka apcietinātais acīm redzami nav pirmo dienu gubā un viņam vajadzētu visā pilnībā apzināties riska pakāpi, kādai viņš pakļauj sevi un visus, kas kopā ar viņu atrodas apcietinājumā.

Jaunākais leitnants bija psihologs un nekļūdīgi noteica, kāpēc pusdzīvais kursants-clektroniķis ar iekritušām acīm uzņemas šo risku: viņam acīm redzami bija palicis sēdēt vienu divas dienas, bet, ja viņu aizsūtīs uz tanku rūpnīcu, viņš neizpildīs normu un saņems vēl piecas diennaktis, kuras viņu var pārvērst uz visu dzīvi par apdauzītu, iznīcinātu, iebaidītu pamuļķi. Varbūt pat viņa dienests un karjera pēc tāda neatgriezeniska procesa kļūs daudz veiksmīgāka, bet kursants to nevēlas un gatavs riskēt, lai to nepieļautu. Viņš acīm redzami nolēmis jautāt, lai pieglaimotos jaunākajam leitnantam un tādā veidā nopelnītu savlaicīgu atbrīvošanu. Bet nav nemaz tik viegli pieglaimoties Visvarenajam!!! Un, ja glaimi tiks atzīti par rupjiem… Glaimiem jautājuma formā jāietver sevī kas oriģināls uz pieļaujamā robežas…

Un mēs visi to pavisam skaidri sapratām.

—    Ko jūs vēlaties? — uzsverot savu cieņu pret izrādīto drosmi, pieklājīgi jautāja jaunākais leitnants.

—    Kursants Antonovs, apcietināts uz 15 diennaktīm, izcietis 13 soda diennaktis, — viņš precīzi stādījās priekšā. — Biedri jaunāko leitnant, man ir jautājums!

Zālē iestājās baigs klusums. Mēs visi gaidījām tieši to, bet neparastā ieceres pārdrošība mūs satrieca. Un muša, atsilusi aiz krāsns, ar nomācošu rēkoņu kā stratēģiskais bumbvedējs aizpeldēja gar griestiem. Mēs visi salīkām un ierāvām galvu plecos, it kā cenšoties mīkstināt sitienu, jo dusmas varēja gāzties pār jebkuru.

—    Uzdodiet savu jautājumu… — Un padomājis, jaunākais leitnants piebilda. — Lūdzu!

—    Biedri jaunāko leitnant, sakiet, lūdzu… vai komunismā būs virssardze?

Mani pleci sarāvās, bet galva nolaidās vēl zemāk, tāpat kā visiem pārējiem, jo ne jau es viens gaidīju sitienu ar mietu pa savu pakausi. Vienīgi jautājuma uzdevējs stāvēja lepni un taisni un, pagriezis iekritušās krūtis, skatījās gudrām, pelēkām acīm taisni acīs Visvarenajam.

Tas uz mirkli aizdomājās, tad viņa biezās lūpas izplūda gandrīz bērnišķīgā smaidā. Jautājums acīm redzami viņam bija paticis. Rotaļīgas guntiņas iemirdzējās viņa acīs, un viņš pilnā pārliecībā un ticībā bilda:

—     Guba būs vienmēr! — Un priecīgi iesmējās. Visvarenais vēlreiz uzmanīgi aplūkoja elektroniķi un no sirds uzslavēja. — Malacis! Bet tagad… Bet tagad laidies uz ateju, un lai līdz vakaram tā spīdētu kā kaķa daikts!

Simt galvu skaudīgi noelsās.

—     Klausos! — priecīgi norēja tas. Bet ko gan labāku var izdomāt?! Tiesa, pēc rīta zibensātrās nokārtošanās tā kārtīgi pieķēzīta, taču divu trīs stundu laikā to var izlaizīt — nenopriecāties! Bet pēc tam, bet pēc tam visu dienu tikai demonstratīvi izliecies, it kā tu uzlabo jau padarīto. Tā tak nav līdzīga neizsmeļamajām smirdīgajām komunisma bedrēm! Ak, ateja! Naktī to nav visai patīkami tīrīt, jo sanāk gulēšanas vietā, bet dienā, siltumā, mājīgumā…

—    Stāšanās ierindā uz sadali pēc pusotras minūtes!

Pilnā augumā metos uz priekšu, ar elkoņiem izgrūstot savus tikpat neatlaidīgos biedrus.

Tā bija jauka diena. Tajā dienā paveicās arī man: mazā apcietināto grupā cs nokļuvu apgabala kara hospitālī staipīt netīrās veļas paunas. Bet par sargu mums gadījās ceturtā kursa artilērists, acīm redzami ne reizi vien sēdējis. Un, kad vēlu vakarā viņš izsludināja desmit minūšu pārtraukumu un mēs sasēdāmies uz apledojušiem baļķiem, atspieduši muguras pret silto kurtuves sienu, žēlsirdīga, braša māsiņa no ādas un venerisko slimību nodaļas atnesa mums veselu kasti ar brīnišķīgas baltmaizes atliekām. Mēs ar labpatiku gremojām, nespējot dalīties iespaidos par to neaizmirstamo dienu. Bet visi, esmu par to pārliecināts, tobrīd domāja par drosmīgo kursantu, par risku, kuram viņš sevi pakļāva, par viņa psiholoģiskā aprēķina precizitāti, par cilvēka prāta bezgalīgajām iespējām.

VIKNMĒR GATAVI!

Pēdējās dienas pirms Harkovasgvardes tanku komandējošā sastāva karaskolas izlaiduma

Zābaki mirdzēja tā, ka tos droši varēja izmantot skūšanās laikā spoguļa vietā, bet bikses bija tā nogludinātas, ka, ja pēkšņi muša uzlaistos uz buktes, viņa noteikti pāršķeltos pušu. Mēs visi pārņēmām patruļu pilsētā, un mūsu izskatu pārbaudīja pats pulkvedis Jeremejevs, Harkovas pilsētas kara komandants. Bet viņam jau nu gan joki nepatika! Mazākais formas tērpa pārkāpums — desmit diennaktis arestā. Tā ir sen visiem zināma norma. Tagad pulkvedis beidz instruktāžu:

—    Un nobeigumā izstrādes normas: stacija — 150 pārkāpēju; pilsētas parks — 120; lidosta — 80; pārējiem — pa 60.

Pulkvedis nesaka galveno, bet tas nav nepieciešams — visi zina, ka par normu neizpildīšanu vaininiekus nenomaina 24.00, kā pienākas, bet nosūta "lielajā aplī" uz visu nakti, un, ja līdz ritam patruļa nenoķers vēl 30 pārkāpējus, par to pienākas guba, turklāt vakarējo patruļu sēdina kamerās, kurās sēž tieši šīs patruļas upuri. Tas sen visiem zināms, un nav nepieciešamības to atkārtot.

—    Normas ir zinātniski pamatotas un ilggadīgas prakses pārbaudītas. Nu ko, mūsu mērķi ir skaidri, uzdevumi sadalīti, pie darba, biedri!

Mūsu patruļa — trīs cilvēki: kapteinis Zadirovs un mēs — divi kur- santi-absolvcnti. Mūsu patrulēšanas laiks — 480 minūšu. Maiņa 24.00. Plāns — 60 pārkāpēju. Tas ir, viens aizturētais ik pēc astoņām minūtēm. Citiem vārdiem, jebkura militārpersona, kuru satiekam, jāapstādina un jāpadara par pārkāpēju. Ja astoņu stundu laikā mēs satiksim tikai 59 karavīrus, matrožus, seržantus, staršinas vai virsniekus, tad "lielais aplis" nodrošināts, bet kur gan vēl naktī 30 cilvēkus notversi?

Dienesta panākumi patruļā lielā mērā ir atkarīgi no patruļas priekšnieka rakstura. Ja viņš ir diezgan nikns un apķērīgs, tad plānu var izpildīt.

—    Biedri seržant, jūs pārkāpjat apģērba formu!

—    Nebūt ne, biedri kapteini, — seržantam viss mirdz, piesieties acīm redzami nav kam.

—    Pirmkārt, jūs strīdaties ar patruļas priekšnieku, bet, otrkārt, mundiera augšējā poga jums nav padomju varas virzienā. Dokumentus!!!

Tiešām, mirdzošā poga ar sirpi un āmuru piecstaru zvaigznes iekšpusē piešūta nedaudz neprecīzi, bet varbūt poga nav pietiekami cieši piešūta, izļurkājusies, tāpēc āmuriņš pagriezies nevis uz augšu, kā tam jābūt, bet mazliet uz sāniem. Par to var noķert jebkuru pat līdz aizsardzības ministram — ej nu izseko, lai visas pogas vienmēr būtu pagrieztas ar āmuriņu tieši augšup.

Uz seržanta atvaļinājuma zīmes kapteinis plašu vēzienu raksta: "Atvaļinājums pārtraukts 16.04. par rupju formas apģērba pārkāpumu un nepakļaušanos patruļai." Es pierakstu seržanta uzvārdu un karaspēka daļas numuru, un pārkāpējs, atdevis godu kapteinim, dodas uz savu karaspēka daļu. Tagad seržants ir pavisam neaizsargāts, viņa atvaļinājuma zīme vairs nav derīga, un, ja pa ceļam uz karaspēka daļu viņu aizturēs cita patruļa, viņam jau var piešūt patvaļīgu prombūtni.

Tātad pirmo mēs saņēmām ceturtajā minūtē, vēl 476 minūtes un 59 pārkāpēji.

—    Biedri ierindniek, jūs pārkāpjat apģērba formu!

—    Nebūt ne, biedri kapteini, nepārkāpju.

—    Biedri ierindniek, jūs strīdaties ar patruļas priekšnieku!

—    Nebūt ne, biedri kapteini, es nestrīdos, gribēju tikai teikt, ka es formu nepārkāpju.

—    Gvardes kursant Suvorov!

—    Es!

—    Izsauciet dežūrmašīnu — ļaunprātīgs pārkāpējs!

—    Tiks darīts, dežūrmašīnu!

Kamēr mans pārinieks pieraksta ļaunprāša uzvārdu, bet kapteinis ķer vēl vienu, es skrienu uz tuvāko tālruņa būdiņu.

Jā. Seržants bija picredzējušāks, otrajā frāzē pievaldīja mēli. Bet ka- reivītis pazaļš. Tāpēc tevi, dārgais, tagad aizvedīs ar goda izrādīšanu. Es skriešus atgriežos no tālruņa, bet līdzās ļaunprātim jau stāv kursants - lidotājs: neprecīza goda atdošana. Sešpadsmit dežūras minūtes — trīs pārkāpēji, lai tā tik ari turpmāk!

—    Biedri staršina, jums cepures nags nav divu pirkstu attālumā no uzacīm!

—    Nebūt ne, biedri kapteini, precīzi divu pirkstu attālumā.

—    Strīdaties! Dokumentus!

Ar mūsu kapteini nekļūs garlaicīgi, malacis, nav ko teikt. Bet kas tur krūmos? Vai tiešām nāvīgi piedzēries tēvijas aizstāvis? Tiešām — viņš.

Starp ielu un ietvi — nīkulīgs krūmājs, tur tad arī iegāzies pilnīgi piedzēries kareivis. Mundieris vaļā, labā pleca uzplecis norauts, krūtis, bikses, zābaki — viss apvemts, viss dubļains. Formas cepuri viņš sen nozaudējis. Apgriežam uz muguras, ak tu velns, nepaveicās! Mūsu dzimtās tanku karaskolas kursants. Gvards. Savējos neaiztiekam, savējais nav pārkāpējs. Jo starp visām garnizona daļām noris saspringta sociālistiskā sacensība. Savu karaskolu pievilt nedrīkst. Bet trīciet, aviācija, artilērija un visi pārējie! Taču savējie — nē, cilvēks vienkārši par daudz iedzēris. Kam gan negadās! No karaskolas izsauktā mašīna paklusām aizved aizstaigājušos tankistu. Statistikā viņš, protams, neiekļūst, neskaitās. Un paņēma ari tikai tādēļ, lai nenosaltu, ja nu saaukstējas. Zeme taču ir auksta, nav jau vasara.

—    Biedri leitnant, jūs pārkāpjat apģērba formu!

Leitnants paklausīgi klusē. Zinošs.

—    Jums, biedri leitnant, cimdi ir melni, ber jābūt brūniem!

—    Tieši tā, vainīgs, biedri kapteini.

—    Dokumentus!

Mūsu kapteinim ari melni cimdi. Bet kur gan lai ņem brūnus? Virsniekam cimdi netiek izsniegti, jo rūpniecība neražo brūnus. Virsniekam cimdiem tiek izsniegta nauda, raugi, nopērc pats, bet nopirkt tos nav kur. Atkārtoju, ka padomju rūpniecība brūnus neražo. Kas dienējis Vācijā, tas sev visai dzīvei pārus divdesmit sapircis. Bet tos, kuri tur nav dienējuši, ķer patruļas. Pirms dežūras pieņemšanas pulkvedis Jcremejevs pret parakstu visiem virsniekiem personīgi izsniedza pa pārim brūnu ādas cimdu — uz laiku panēsāt. Taču šie cimdi bija tik ļoti novalkāti, saplēsti un lieli, ka virsniekam tos ir vienkārši nepieklājīgi valkāt. Tāpēc mūsu kapteinis tos nekavējoties novilka un rūpīgi noglabāja kabatā — pasarg Dievs, vēl pazaudēs!…

—    Tad kāpēc jūs, biedri leitnant, formas tērpu pārkāpjat? Vai tad aizsardzības ministra pavēle uz jums neattiecas?

—    Vainīgs.

—    Ejiet!

—    Klausos.

Leitnanta uzvārds redzams mūsu statistikā. Pienāks leitnantam laiks stāties akadēmijā, lielie priekšnieki ieskatīsies personīgajā lietā, māte žēlīgā, tevi tikai viena gada laikā patruļa apstādinājusi simt reižu un visu laiku par vienu un to pašu pārkāpumu! Viņš tak ir nelabojams! Jātupina tādi ķurķī!!! Bet jūs — akadēmijā! Jādomā ar galvu!!!

—     Biedri vecāko leitnant, jūs pārkāpjat apģērba formu! Jums melni cimdi. Vai neesat lasījis aizsardzības ministra pavēli? Un kāpēc tad pārkāpjat? Tīši? Jums patīk pārkāpt?

Kapteinis novelk savu melno cimdu un ieraksta vecākā leitnanta uzvārdu melnajā sarakstā.

Līdz maiņai divas stundas un 17 minūtes. Melnajā sarakstā — 61 pārkāpējs. Tumsā, acīm redzami mūs neievērojot, murrājot kaut ko zem deguna, brien acīm redzami iereibis artilērists. Taču mūsu kapteinis viņu itin kā neievēro.

—    Atļaujiet, biedri kapteini, kara dievu pieķert?

—    Ek, nē, lai dzīvo, viņš ir sešdesmit otrais. Un atceries, Vitja, plāns vienmēr ir jāpārpilda, bet vienmēr minimālā daudzumā. Tas ir visas mūsu dzīves likums. Ir laiks saprast: "Normas ir zinātniski pamatotas un daudzkārt dzīvē pārbaudītas." Mēs paši iesim patrulēt pēc pāris mēnešiem, bet mums uzdos saķert nevis 60, bet 65 vai pat visus 70. Un pamēģini saķert tad tos 70. Un tagadējās normas pastāv tāpēc, ka atradās tev līdzīgi dulburi, kuri aizvien centās pārpildīt, un viņus pašus, šos dulburus, tagad patruļas ķersta pa pilsētu. Tā, lūk.

laimīgais artilērists, joprojām nepamanījis mūs, brien sazin kur. Ja visas patruļas viņa maršrutā jau izpildījušas un nedaudz pārpildījušas plānu, tad viņš piedzēries var pilnīgi mierīgi iziet cauri visai pilsētai. Pa visām centrālajām ielām, nesapogājies, netīrs, ar nekaunīgu dzērāja skatienu.

Piedzērušos un iedzērušu karavīru, kursantu un seržantu skaits pa to laiku turpina pieaugt. Viņu lielākā daļa jau sen bija sapratusi plānveida sistēmas priekšrocības un kaut kur slēpās līdz vakaram. Jūtu — kontrole atslābusi gandrīz vienlaikus visos pilsētas rajonos. Visas patruļas steidza agrāk izpildīt plānu, lai pasargātu sevi no "lielā apļa", bet tagad viss mainījies. Picredzējušākie nelieši un alkoholiķi izmanto "spriedzes atslābumu", lai īstenotu savus nepavisam ne cēlos nolūkus. No 24.00 viņi visi, pat visnorcibušākie, ieraus astes, jo zina, ka maršrutā dodas visdumjākās, visneveiksmīgākās patruļas, kurām nepietika ar dienu, lai saķertu tos, kas pagadās.

Par spīti tam, ka palielinājusies īsto pārkāpēju, piedzērušo un huligāniski noskaņoto straume, mums absolūti nav ko darīt. Mēs sēžam uz soliņa parkā zem vēl kailajiem vītoliem. Kapteinis sniedz konsultāciju par vācu tanku karaspēka taktiku. Izlaiduma eksāmeni nav aiz kalniem.

—    Taktika, mani draugi, ir ārkārtīgi sarežģīta padarīšana. Kad mūsu ģenerāļiem saki, ka taktika ir sarežģītāka par šahu, viņi smejas, netic. Bet kāpēc gan te jāsmejas? Šahs ir visrupjākais, visvirspusējākais divu armiju, turklāt visprimitīvāko armiju kaujas modelis. Bet viss pārējais kā karā: karalis bezspēcīgs un neveikls, bet viņa zaudēšana nozīmē pilnīgu sakāvi. Karalis — tas ir precīzs štābu, smagnēju un mazkustīgu, iemiesojums, ja esi tos iznīcinājis — lūk, tev arī mats. Ar dāmu es saprotu izlūkošanu visplašākajā šī vārda nozīmē, visvarenu un visu graujošu izlūkošanu, kas ir spējīga rīkoties patstāvīgi un zibenīgi, sagraujot visus pretinieka plānus. Zirgam, tornim un laidnim komentāri nav nepieciešami. Te līdzība ir ļoti liela. īpaši kavalērijas darbībā. Atcerieties Borodinas kauju, Uvarova un Platova kavalērijas reidu Bonaparta aizmugurē. "Gājiens ar zirdziņu" — ne tikai satura, bet arī formas ziņā, paskatieties uz karti! Un krievu kavalērija nevienu nenogalināja un neaizdzina, tikai parādījās aizmugurē, un viss. Taču pēc tās parādīšanās Bonaparts atturējās sūtīt savu gvardi kaujā. Tas arī lielā mērā noteica kaujas un Krievijas likteni. Lūk, jums "gājiens ar zirdziņu".

—    Mūsdienu kauja, — kapteinis turpināja, — ir tūkstoš reižu sarežģītāka nekā šahs. Ja uz šaha dēļa uzmodelētu mazu mūsdienu armiju, tad to figūru skaits, kurām ir vispusīgas iespējas, strauji palielinātos. Ar kaut ko būtu jāapzīmē tanki, prettanku raķetes, prettanku artilērija un vispār — artilērija, iznīcinātāji, trieciena, bombardēšanas, stratēģiskā, transporta aviācija, helikopteri, visu neuzskaitīt… Un tam visam ir nepieciešama vienota iecere, vienota griba, ārkārtīgi cieša sadarbība. Mūsu nelaime un galvenā atšķirība no vāciešiem ir tā, ka esam pieraduši skaitīt torņus un bandiniekus, absolūti nepiešķirot nozīmi to pareizas izmantošanas jautājumiem. Bet tostarp vāciešiem, sākot karu pret mums, bija vien trīs tūkstoši tanku pret mūsu divdesmit četriem tūkstošiem. Mēs tagad izvirzām daudz visādu versiju, vien galveno negribam atzīt, to, ka vācu taktika bija daudz elastīgāka. Pieminiet manus vārdus — ja kaut kas notiks Tuvajos Austrumos, viņi mūs samals miltos. Viņiem nospļauties uz kvalitatīvo un kvantitatīvo pārākumu. Kāda jēga, ja tev ir trīs laidi,ii, bet tu nemāki spēlēt šahu? Un fakts ir tāds, ka mūsu padomnieki neprot spēlēt — paskatieties kaut uz katedras priekšnieku pulkvedi Solouhinu, viņš tikko atgriezās no Sīrijas…

—    Kāpēc gan tas viss tā notiek? — Es nenoturējos.

Kapteinis nomērīja mani ar ilgu skatienu un bilda:

—    Sistēmas dēļ.

Atbildi mēs acīm redzami nebijām sapratuši, un viņš piebilda:

—    Pirmkārt, priekšnieki tiek izvirzīti pēc politiskajiem kritērijiem, izvēlas nevis tos, kuri māk vai vēlas iemācīties spēlēt, bet tos, kuri ir ideoloģiski uzticami; otrkārt, mūsu sistēmai ir nepieciešamas atskaites, ziņojumi un sasniegumi. Uz tiem turamies. Ziņojumi par tūkstošiem vācu tanku un lidmašīnu iznīcināšanu pirmajās kara dienās bija tik melīgi un nepārliecinoši, ka valsts politiskā vadība pārgāja pie teritoriālajiem rādītājiem kā pie pārliecinošākiem. No tā radās triecieni pilsētām un augstienēm. Bet jūs pamēģiniet šaha spēlē nevis iznīcināt naidnieka armiju, bet sagrābt viņa teritoriju, neraugoties uz zaudējumiem. Kas no tā sanāks? Tas pats, kas mums sanāca karā. Uzvarējām tikai tāpēc, ka nežēlojām miljoniem savu bandinieku. Ja mūsu Ģenerālštābs un militārie padomnieki sadomās iekarot Izraēlas teritoriju tā vietā, lai vispirms iznīcinātu tās armiju, tad mums tas ļoti dārgi maksās. Ebreji, protams, matu mums neieliks, bet Izraēlas iznīcināšana ar tādu taktiku maksās ļoti dārgi. Taču vissliktāk, ja, nedod Dievs, sakausimies ar Ķīnu, te nu ari bandinieki mums nepalīdzēs, viņiem tik un tā to ir vairāk.

Kapteinis nospļāvās un sirdīgi paspēra konservu kārbu ar sava lakotā zābaka purngalu. Tā aizblarkšķēja pa tumšo aleju pie kājām krietni iedzērušam sapierim, kas uzmācās jauniņai meitenei. Klusā cīņa tumsā acīmredzot atgādināja kapteinim to, ka mēs vēl patrulējam, viņš nožāvājās un strauji mainīja sarunas tēmu:

—    Gvardes kursant Suvorov, jūsu secinājumi par mūsu šīsdienas patrulēšanu, tikai ātri!

Es nedaudz apjuku.

—    Tanku komandierim situācija ir jānovērtē zibenīgi. Nu… Seci nājumi!

—    Ē…. Mēs notvērām daudz pārkāpēju… E… Uzlabojām disciplīnu… Ē… Pateicoties jums. — Es neveikli centos iepīt glaimus…

— Bet tu, Vitja, nākamais leitnant, taču ne velna nesajēdz vai arī negribi apjēgt... vai mānies. Klau, tikai starp mums: absolūti plānveidīgā saimniecībā arī terors var būt tikai plānveidīgs, tas nozīmē — pilnīgi idiotisks un neefektīvs, tas ir pirmkārt. Otrkārt, šodien mēs strādājām ar otrās piecgades metodi, tas ir, ar 1937. un 1938. gada metodi, vienīgi ar atšķirību, ka arestantus neietupinājām un nenošāvām. Treškārt, ja šodien dos komandu otro piecgadi atkārtot, tad ne tikai GB , bet visi cilvēki, kurus sauc par vienkāršajiem padomju cilvēkiem, metīsies šo komandu pildīt, tā nu mēs esam iedresēti un vienmēr uz to gatavi. Un, ceturtkārt... nekādā veidā mēs ar tevi, Vitjuha, neesam pasargāti no tām asiņainajām piecgadēm... Absolūti nekādā veidā... Dos rītdien komandu, un viss sāksies no sākuma — Betijas, Ježovi, NKVD un viss pārējais... Vienkārši mums tagad ģenerālsekretāros puņķu tapiņa sēž... Pagaidām... Bet kas notiks, ja viņu rīt nomainīs? Nu, labi, neuztraucies, ejam... Mūsu dežūra šodien ir pabeigta.

—    Biedri kapteini, varbūt aizgaiņāsim sapieri, izvaros taču…

—    Rīt viņa pasūdzēsies, ka militārais un mūsu dežūras iecirknī. — Mani atbalstīja biedrs.

— Bet tas, lūk, uz mums vairs absolūti neattiecas. — Viņš pasmaidīja un parādīja mums izgaismotā pulksteņa ciparnīcu. Mēs arī pasmaidījām — pulkstenis rādīja 00.04.

OPERĀCIJA "DŅEPRA" Ukraina

Nākamajā dienā pēc izlaiduma balles mūs, divsimt jaunos leitnantus — Harkovas Gvardes augstākās tanku komandējošā sastāva karaskolas absolventus —, nostādīja uz plača un nolasīja aizsardzības ministra pavēli par kvalifikācijas paaugstināšanu darbam ar jauno militāro tehniku.

Parasti uzreiz pēc izlaiduma balles jaunie virsnieki uz vienu mēnesi izklīst atvaļinājumā un pēc tam brauc uz savām divīzijām un pulkiem, kas izkaisīti pa visu pasauli no Havanas līdz Dienvidsahalīnai, — uz kurieni ministrs pavēlējis.

Tagad šī daudzgadīgā tradīcija rika pārtraukta. To izraisīja tas, ka dažus mēnešus pirms mūsu izlaiduma Padomju armijas bruņojumā iekļāva jauno tanku T-64. Pirms izlaiduma vairs nebija palicis laiks detalizētai apgūšanai. Tāpēc tika pieņemts lēmums paaugstināt jauno virsnieku kvalifikāciju tikai vienā tanku skolā, nevis visās piecās un sadalīt tos nevis pa visiem mūsu bezgalīgajiem plašumiem, bet tikai pa tām divīzijām vai kara apgabaliem, kuru bruņojumu modernizē vispirms.

Piebilstams, ka visjaunākā militārā tehnika vienmēr nonāk otrā, nevis pirmā ešelona bruņojumā, tas nozīmē — Baltijas, Baltkrievijas un Piekarpatu kara apgabala bruņojumā, bet nekādā gadījumā ne Vācijā dislocētās Padomju karaspēka grupas un citu ārvalstīs izvietoto spēku rīcībā. Tur šo tehniku nogādā tikai pēc 5—8 gadiem vai pat vēl vēlāk, nekā tā tiek pieņemta pierobežas kara apgabalu bruņojumā. Mūsu 1-64 parādījās Vācijā tieši desmit gadu pēc tam, kad sākās tā sērijveida ražošana. Brīdī, kad Rietumos pirmo reizi tas tika minēts kā padomju jaunais eksperimentālais tanks, tā sērijveida ražošana jau sen bija pārtraukta.

Tāda sistēma radīta daudzu mērķu dēļ. Pirmkārt, tā strauji palielina slepenību, un kara gadījumā nostāda pretinieku visai sarežģītā stāvoklī; otrkārt, tā atvieglo novecojušas tehnikas pārdošanu sabiedrotajiem, no poļiem līdz arābiem: GSKG[8] bruņojumā esošo tehniku šādā gadījumā var uzdot par vismodernāko.

Jaunā tanka tehnikas, iekārtu, elektronikas un bruņojuma apgūšanai tika atvēlēti četrarpus mēneši: no 1967. gada 1. jūnija līdz 15. oktobrim. Septembra beigās mums bija jāpiedalās lielajos manevros un praksē jānostiprina mūsu zināšanas un prasmes.

Tās pašas dienas vakarā ierindas laikā pirms iekāpšanas ešelonos tika nolasīta pavēle par to, ka kvalifikācijas paaugstināšanas laikā visiem jaunajiem virsniekiem aizliegts nēsāt virsnieka formas tērpu — tikai tankista kombinezonu. Tankistu kombinezoni mūsu armijā ir standarta un bez kādām atšķirības zīmēm, tāpēc karavīru no jauna virsnieka atšķirt nevar. Tagad šī pavēle šķita pilnīgi dabiska — maskēšanās. Jebkuras pārapbruņošanās laikā tiek pieņemti drakoniski piesardzības pasākumi. Nav nekā dīvaina, ka mūs pārģērba par karavīriem. Dīvainības sākās nedaudz vēlāk. Izrādījās, ka kopā ar mums uz pārkvalifikāciju brauc vairāk nekā simt virsdienesta kareivju, instruktoru- vadītāju. Uz divsimt skolēniem simt instruktoru — tas ir pārāk daudz. Otrs pārsteigums mūs gaidīja ešelonā. Pēc iekāpšanas vagonos tika izziņota pavēle par 100. gvardes tanku mācību pulka izveidi. Pavēli nolasījušais karaskolas priekšnieka vietnieks stādīja priekšā jauniņu pulkvedi — jaunizveidota pulka komandieri. Tika paziņots ari tas, ka pulkam būs 94 kaujas un 19 kaujas un mācību tanki.

* * *

Bija dziļa nakts, un ešelons vienmērīgi klaudzināja sliedes iemidzinošā ritmā, taču neviens negulēja. Un tam bija iemesls: kamdēļ mācību pulkam tik daudz kaujas tanku? 30—40 mācību tanku pilnīgi pietiktu visiem, bet kaujas tanki vispār nav vajadzīgi.

Pamazām tika izteikti minējumi par to, ko gan tas viss varētu nozīmēt. Kāds izteica viedokli, vai tik mūs neaizvedīs pie arābiem. Pēdējās dienās situācija tur saasinājās zibenīgā ātrumā.

—    Bet lieliski būtu, brāļi, reizīti dzīvē pabūt ārzemēs. Polijā vai tajā pašā — Jebipetē.

—    Kurica— ne ptica, I'oļša— ņe zagraņica Bet VDRvai Ēģiptē, protams, interesanti. Tikai mums tagad ar savu tanku T-64 neredzēt ārzemes daudzus gadus.

—    Bet varbūt mūs patiešām ved arābiem palīgos? Sagatavos un iemetīs izlases virsnieku pulku uz vēl nebijušiem, neredzētiem tankiem?

—   Tur arī bez mūsu palīdzības iztiks. Tanku tur tāpat ļoti daudz, un kvalitātes ziņā viņi krietni pārspēj izraēliešu aizvēsturiskos "šēr- manus".

—    Un arī padomnieku tur tūkstošiem. Un visi kara plāni mūsu Ģenerālštābā noslīpēti.

—    Ak, ebrejiešus sasitīs arābieši.

—    Bet es esmu dzirdējis, ka arābi ir slikti karotāji.

—    Domā, ka ebreji labāki? Pēc pirmajiem šāvieniem izklīdīs.

—    Izskatās, ka Amerikā notur Izraēlai bēru runu.

—    Nesteidzieties svinēt uzvaru. Ja ANC) spēkus, kas atrodas starp ebrejiem un arābiem, neaizvāks, nekādas uzvaras jau nebūs.

—    Mūsu diplomātija šajā sakarā kaut ko izdomās.

—   Ātrāk gan būtu tos ANO spēkus novākuši, tad tik sāksies komēdija.

—    Lai nu kāda komēdija, tikai — kurš smiesies pēdējais?

Nākamajā nakti mēs kāpām ārā no vilciena stiprā lietū mazā pussta- cijā Cerņigovas apgabalā. Mūs gaidīja ar brezentu segtu kravas mašīnu kolonna. Vēl pēc trijām stundām pelēkā pirmsausmas dūmakā, siltā miglā mūs izkrāva pie teltīm mežā.

Ak, tu tētīt! Tik daudz telšu vienviet mēs nekad nebijām redzējuši. Skats atgādināja Batija ordu pēdējā stāvvietā pie kroņpilsētas Kijevas vārtiem. Cik tālu acs vien saskatīja, gar meža stigām drūzmējās pclēk- zaļas teltis. Pavīd neliels pamežs, un atkal bezgalīgas telteņu rindas zem maskēšanās tīkliem. Teltis, teltis, teltis. Līdz horizontam un tālāk. Uz visām pusēm vienveidīgi asi gali. Desmitiem, bet varbūt simtiem tūkstoši cilvēku. Artilēristi, signālisti, zenītartilēristi, sapieri, kājnieki, desantnieki.

Kāda velna pēc, kur mēs esam nokļuvuši? Kas par karapūļiem visapkārt, kādā sakarā?

Līdzās mūsu teltīm kāda motorizēto strēlnieku pulka tādu pašu telšu taisnās rindas. Pulks ir neparasts — visi karavīri runā krieviski, tas nozīmē — "galma" pulks, paraugpulks. Kājniekiem ģīmji nekaunīgi, sarunas arī.

—    Vai esat dzirdējuši, puiši, par jauno dekrētu — uz lielo jubileju izlaidīs jaunas monētas?

—    Kā tad nebūsim dzirdējuši?

—    Sitās monētas jāsavāc — pēc jaunās revolūcijas tās būs lielā vērtē.

Kājnieku smēķētavā smiekli.

Mēs ik dienu uz katra soļa dzirdam pretpadomju runas. Lūk, tikai nebija nācies dzirdēt tādas runas pilnā balsī un svešu cilvēku pulciņā. Vai nu kājnieki nebaidījās no stukačicm, vai arī viņu stukači bija ar brīvdomības novirzi.

Lai kā būtu, brokastu laikā nolemjam nosūtīt pie kājniekiem delegāciju un piesardzīgi paskaidrot viņiem, ka neesam vienkārši karavīri, bet gan virsnieki, tikai bez atšķirības zīmēm, un ar to pieliktu punktu visiem mēģinājumiem izturēties pret mums familiāri. Oficiāli pulku komandieru līmenī, protams, to izdarīt neizdosies — slepenība.

Delegācijā nokļuvu arī es.

Kājnieki sagaidīja mūs ar sajūsmas saucieniem:

—   Tankistiem kājnieku sveiciens!

—    Bruņas stipras, un mūsu tanki ātri.

—    Bet mūsu ļaudis, nav vērts pat runāt!

—    Iedzert tankistiem! — izrīkoja liela auguma stalts karavīrs, un trīs desmiti karavīru blašķu, kas piepildītas ar kaut ko smaržīgu un ļoti pazīstamu, pastiepās no visām pusēm.

Taču mēs bijām nopietni un uzaicinājumu nepieņēmām. Kur tas redzēts, ka virsnieks ar karavīriem sadzer, turklāt vēl ar svešiem?

—    Biedri, — stingrā balsī iesāka leitnants Ohrimenko, mūsu delegācijas vadītājs, — lai arī mums nav atšķirības zīmju, bet mēs esam virsnieki.

Viņam atbildēja draudzīgi smiekli.

—    Un mēs arī, brālīt, virsnieki, vienīgi karavīru uzplečos. Mēs esam Frunzes vārdā nosauktā Kijevas augstākā vispārējā komandējošā sastāva karaskola. Mūs tikko izcepa, bet zelta uzplečos padižoties neļauj. Mēs arī vakar sūtījām delegāciju pie kaimiņiem desantniekiem. Domājām viņus pie prāta vest, mēs — virsnieki, bet jūs — karavīri. Taču arī viņi ir virsnieki. Tikko pabeiguši Rjazaņas augstāko gaisa desanta karaskolu. Bet tālāk ir Poltavas Zenītartilērijas karaskolas absolventi. Bet tur Sumas artilēristi. Un arī visi karavīru uzplečos.

—    Nu labi, dodiet šurp savas blašķes. Iedzersim. Uz jūsu kājnieku veselību!

Iedzērām.

—    Ko tad jūs, ērgļi, šeit darāt?

—    Oficiāli to sauc par pārkvalificēšanos uz jaunu kaujas tehniku, bet neoficiāli — izrādīšanās par godu dzimtās padomju varas dižajai jubilejai.

Vēl iedzērām. No rīta ne visai labi iet iekšā. Bet iegāja.

Lūk, kur atminējums! Uz dižo piecdesmitgadi tiek gatavots grandiozs uzvedums, bet mēs esam tā dalībnieki. Statisti masu skata filmēšanā.

—    Gaidāms neredzēts "balets". Savāks tik lielu karaspēku, cik vēl nekad nav savākuši.

—    Un parādīs visu slepeno tehniku, kādu nevajadzētu rādīt.

—    Galvenajā virzienā dosies divas divīzijas, abas formētas no jaunajiem virsniekiem un virsdienesta instruktoriem, kas maskējušies par karavīriem. Otršķirīgajos virzienos — divīzijas, kas nokomplektētas no kursantiem-absolventiem, bez piecām minūtēm virsniekiem.

—    Bet treššķirīgajos virzienos — "galma" divīzijas ar izlases karavīriem. Šie cels putekļu mākoņus pie horizonta, demonstrēs skaitlisko pārsvaru, tricinās gaisu ar draudzīgām klaigām.

—    Bet mums teica, ka kvalifikācijas celšana…

—    Mums ari tā teica. Mums kājniekos arī parādījusies brīnumma- šīna. BMP-1, esat dzirdējuši?

—    Kā lai nebūtu dzirdējuši.

Mūsu noskaņojums, neraugoties uz izdzerto Šņabi, pasliktinājās. Mēs jau nu gan zinājām, ko nozīmē izrādīšanās un kā tai gatavojas.

Naktī nometnē pēkšņi ieradās 120. Rogačovas motorizēto strēlnieku gvardes divīzijas — Baltkrievijas kara apgabala virspavēlnieka "galma" divīzijas — neskaitāmās kolonnas. Tāda "galma" divīzija ir katrā apgabalā. Maskavas kara apgabalā tā ir Kaļiņina 2. Tamaņas motorizēto strēlnieku gvardes divīzija. Piekarpatu apgabalā — 24. Sa- maras—Uļjanovskas motorizēto strēlnieku dzelzs divīzija. Kijevas apgabalā — 41. gvardes tankn divīzija. Šīs divīzijas ir izveidotas, lai izrādītos. Parādes, varenības demonstrēšana, svinīgas ceremonijas, augstākā līmeņa vizītes — viņu daļa. Padomju armijā ir deviņas "galma" divīzijas. Tās izveidotas pēc pilna štatu saraksta, tas nozīmē — pa 12 000 cilvēku katrā.

Tagad, dižās jubilejas gaidās, tika atzīts par nepieciešamu atšķaidīt "galma" divīzijas arī ar jaunajiem virsniekiem karavīru lomā.

Darbībai galvenajā virzienā paredzētā karaspēka pārformēšana norisinājās milzīgās teritorijās. Kaut kur pavisam līdzās atradās 38. armijas lauka pārvalde. Uz operācijas "Dņepra" periodu 38. armijas sastāvā tika iekļautas labākās no Padomju armijas "galma" divīzijām: 41. gvardes tanku, 79., 120. un 128. gvardes motorizēto strēlnieku, 24. dzelzs motorizēto strēlnieku, kā arī N — raķešu brigāde un N — zenītraķešu brigāde, 27. gvardes lielgabalu artilērijas triecienbrigāde, 963. prettanku iznīcinātājartilērijas pulks un neskaitāmas militārās apgādes daļas: armijas mobilā raķešu tehniskā bāze, armijas mobilā zenītraķešu bāze, sakaru pulks, pontontiltu pulks, daži sapieru, ķīmijas, remonta, transporta, evakuācijas un citi bataljoni. 38. armijas sastāvā bija arī vairāki tieši armijas virspavēlniekam pakļauti atsevišķie motorizēto strēlnieku bataljoni. Tie imitēja sodītus kājniekus un bija paredzēti izmantošanai pašā peklē, tur, kur izlūkošana ko palaidusi garām vai artilērija nav pienācīgi pastrādājusi.

Līdzās mūsu 38. armijai norisinājās vēl trīs armiju pārformēšana, kopā veidojot 1. Ukrainas fronti, kas ir daļa no "Austrumnieku" spēkiem.

Dņepras labajā krastā izvērsās "Rietumnieki". Tiesa, viņiem tādas varenības nebija. Un jaunāko tanku nebija. Arī karavīru lomā viņi izmantoja vienkārši karavīrus.

Taču karaspēks aizvien pienāca. Katru dienu, katru nakti, katru stundu. Operācijas "Dņepra" sagatavošanas laikā Sarkanā armija bija pilnībā kaujas nespējīga, jo "baleta" divīziju komplektēšanai nepietika karaskolu un kara akadēmiju absolventu, tāpēc uz izrādīšanos tika piesaistīti desmitiem tūkstoši virsnieku no Piekarpatu, Kijevas, Baltkrievijas, Baltijas kara apgabala. Bet apgabals — tā ir armiju grupa. Vai vari iedomāties armiju grupu gandrīz bez virsniekiem? Bet kur tad lai karavīrus liek? Uz kartupeļiem.

Katru gadu Padomju armija nosūta uz ražas novākšanu simtiem tūkstošu karavīru. Dižās jubilejas gadā radās iespēja nosūtīt nevis simtiem tūkstošu, bet miljoniem karavīru. Un tāpēc šis rekordu gads bija ari ražas rekordu gads. Piebilstams, ka mums katru gadu ir rekord- licla raža. Tikai nav neviena, kam to novākt.

Tik brīva padomju Ģenerālštāba izrīkošanās ar NA TO agresīvajam blokam pretī stāvošo spēcīgāko kara apgabalu virsniekiem un karavīriem vēlreiz apstiprināja ideju, ka Ģenerālštābā ne visai tic NATO agresivitātei.

Vai zini, kā tanki brauc zem ūdens? Ja nezini, es tev pastāstīšu. Tanku hermetizē, ber uz torņa uzstāda cauruli. Pa šo cauruli gaiss tiek iesūk- nēts kaujas nodalījumā, bet no turienes nokļūst mašīntelpā, dzinējā. Izplūdes gāzes dzinējs izmet pa taisno ūdenī. Pirms iebraukšanas ūdenī vadītājs uzstāda speciālu ierīci — virziena žirokompasu uz jebkuru priekšmetu otrā krastā. Iekārtas adata zem ūdens norāda vadītājam virzienu uz šo orientieri. Turklāt krastā tiek uzstādīts komandpunkts, kas seko katras iesūknējošās caurules kustībai virs ūdens. Ja kas atgadās, komandpunkts pa radio palīdz vadītājam precīzi noturēt kustības virzienu zem ūdens: "212., pa kreisi, vēl vairāk pa kreisi… ka tavu māti." Ja dzinējs noslāps zem ūdens, tad ūdenslīdēji picāķēs tanku ar trosēm un vilcēji izraus to atpakaļ krastā. Lūk, visa māka. Nelaime tā, ka tanks, lai cik smags tas būtu, tomēr ir gaisa burbulis. Un tāpēc tā saķere ar grunti zem ūdens ir daudz mazāka nekā uz sauszemes. Un upes dibens nav iebraukts ceļš. Tāpēc vadīšanai zem ūdens vajag lielu praksi: nedaudz par stipru nospiedi pagrieziena sviru, un tanks jau sācis dancot zem tevis, pagriezies velns zina kur. Uz betona ar tanku notiek tādi paši joki. Vadītājs pieradis spiest sviru ar visu augumu. Ber uz betona — nedaudz uzspiedi, un tanks jau grāvī. Rau, cik daudz to Cehoslovākijā pa nogāzēm mētājas!

Karavīriem dzen galvā, ka labāk zem ūdens sviras neaiztikt. Ja tanks iet šķībi, lai tik iet. Gan jau izkulsies otrā krastā. Bet, ja aiztiec sviras, tad rikai pavisam mazliet. Skaidro vai neskaidro, bet viņš aizvien uzguļas ar visu augumu kā ieradis. Manā daudz vēlāka laika praksē kāds samērā sakarīgs kareivītis, kurš pat krieviski saprata, dzenāja tanku zem ūdens stundu un desmit minūtes, pārceļoties pār metrus sešdesmit platu upīti. Sākumā viņš tanku pagrieza pret straumi. Viņam komandēja pa kreisi, tad viņš pagrieza tanku pa straumei — tā viņš braukāja gareniski pa upi, nekādi nespējot nostāties šķērsām. Tam cēlonis ir arī ātrums: samazināt ātrumu nekādi nedrīkst — dzinējs noslāps. Tā viņš arī grozījās: pa straumi, pret straumi, kamēr beidzot izrāpās tajā pašā krastā, no kurienes bija iebraucis ūdenī. Kamēr viņš dancoja ūdenī, viņu gaidīja divas bataljona rotas, kas nevarēja doties ūdenī, bet vienu rotu, kura bija pārcēlusies pirms viņa, protams, starpnieki norakstīja, tā kā tai nebija nekāda atbalsta.

"Dņepras" mācībās tādas dejas nebija vēlamas. Tāpēc visus sakarīgos karcivīšus nomainīja ar virsniekiem un virsdienesta instruktoriem.

Taču Dņepra ir dižena Ukrainas upe. Tā nav nekāda tur Vorskla vai Kļazma. Un Dņepru bija paredzēts forsēt nevis tanku bataljonam, bet vienlaikus četrām armijām. Tolaik katrā visu ieroču šķiru armijā bija pa 1285 tankiem, bet katrā tanku armijā — 1332 tanki. Mūsu frontes sastāvā bija viena tauku un trīs visu ieroču šķiru armijas, tas ir, 5187 tanki. Un visai šai armādai bijā jāpārceļas pāri Dņeprai zem ūdens dažu stundu laikā. Un tas viss Politbiroja acu priekšā, bet galvenais — klātesot mūsu dārgajiem ārvalstu viesiem, kurus Politbirojs speciāli uzaicināja, lai pabaidītu ar armijas-atbrivotājas nesakaujamo varenību.

Vēl vairāk, tika nolemts pie pašām valdības tribīnēm ne tikai vienkārši pārcelt tankus, bet pa upes dibenu ar tankiem pārvilkt artilēriju.

Bet ja kādam zem ūdens kļūs slikti? Ja kādam tankam noslāps dzinējs? Ko, ja dažs tanks aizbrauks pa straumi? Un ja tie sāks sadurties? Ja vilktie artilērijas lielgabali zem ūdens saķersies? Ko tad? Ko ārvalstu brāļi padomās par mūsu varenību? Tā, lūk. Jādomā.

Domāja, domāja. Izdomāja. Bruģēs upes dibenu.

Kamēr tūkstošiem virsnieku trenējās, pārcelšanās vietās tūkstošiem karavīru vārda tiešā nozīmē bruģēja dibenu. Zem ūdens novietoja tūkstošiem tonnu tērauda armatūras un režģu. Bet no krasta neredzamā zemūdens ceļa malās lika dzelzsbetona plātnes, veidojot barjeras kā drošības norobežojumus uz autostrādēm. Tērauda režģi upes dibenā deva tankiem drošāku saķēri, bet betona barjeras neļāva novirzīties no ceļa. Tanki ripoja kā pa reni. Tādas renes tika uzceltas ne mazāk par simt. Cik daudz tam patērēts tērauda, betona un cilvēku darba, man nav zināms. Zināms tikai tas, ka vieglo automašīnu ražošanā Padomju Savienība nekādi nespēj apsteigt Spāniju.

Aizsteidzoties priekšā notikumiem, teikšu, ka piecus tūkstošus tanku, kuriem lielākajai daļai papildus bija pieāķēts arī pa artilērijas lielgabalam, reizēm pat svarā līdz astoņām tonnām, pārcēla pāri Dņeprai bez neviena starpgadījuma, par ko ārvalstu brāļi dikti brīnījās. Vēl vairāk, padomju maršali tribīnē forsēšanas laikā nebālēja, nesarka, nebaidījās par savām maršalu zvaigznēm un jau iepriekš bija pārliecināti, ka starpgadījumu nebūs un nevar būt. Starp citu, pārējo uzbrūkošo fronšu karaspēki pārcēla savus tankus vienkārši pa tiltiem un ar prāmjiem. Kad ārvalstu viesi neredz, tas tiek pieļauts.

Šo pašu zemūdens slepeno pārceltuvju celtniecības laikā es satiku savu draugu Jurku Solovjovu, kurš pabeidza karaskolu gadu pirms manis.

—    Jurka, vai tas esi tu?

—    Vitjka, maita, sveiks!

—    Kā dzīve? Kur tevi vēji aizpūtuši?

—    Vēji aizpūtuši uz Baltkrieviju, uz 7. gvardes tanku armiju. Bet dzīve kā ģenerāļa uzplecis.

—    Kā tas ir?

—    Stūri un zigzagi, un nevienas gaismiņas.

—    Līdz kādiem augstumiem esi uzdienējis?

—    Bataljona komandieris! Bet Sašu Starkovu atceries?

—    Atceros gan!

—   Viņš pie manis ir štāba priekšnieks. Pēc izlaiduma abi dabūjām rotas: virsnieku trūkums. Ber tagad šī "baleta" dēļ savākuši visus virsniekus. Visā bataljonā esam palikuši tikai mēs divi. Es komandēju, bet Saša vada štābu. Ierindniek Abduhmajev!

—    Es, biedri leitnant!

—    Bataljona štāba priekšnieku pie manis!

—    Klausos!

—    Bet tu, Vitja, līdz kādiem augstumiem esi aizdienējics?

—    Lielgabala tēmētājs tankā, — es precīzi stādījos priekšā.

Mēs iesmējāmies. Gluži čehoviska situācija. Vienīgi mēs abi esam slaidi. Atkal jau nepateiksi, kam labāk: tam, kurš sēž apakšpulkveža vietā, komandē bataljonu, vai tam, kurš jaunākā seržanta vietā groza lielgabala rokturus. Viņam pakļautībā simtiem cilvēku, milzīga atbildība. Bet man nekādas atbildības. Taču saņemam mēs vienādi: abi leitnanti.

Atskrēja Saša Starkovs. Mēs apskāvāmies.

—    Nu ko, komandieri, — Saška izvelk blašķi, — uzaicināsim lielgabala tēmētāju? Viņš, kā reiz, ir trešais.

—    Ielej!

Iedzērām. Vēl iedzērām. Iedzērām par manām pirmajām virsnieka zvaigznēm. Iedzērām par mūsu turpmākajām zvaigznēm. Iedzērām par viņu bataljonu, rēc tam par manu jaunāko 125 mm lielgabalu un par jauno tanku 'i-64. Novēlējām tam laimi. Pēc tam vienkārši tāpat iedzērām.

—    Kā gan jūs, brālīši, tiekat ar bataljonu galā? So bandu nenoturēsi rokās pat tad, kad visi virsnieki ir savās vietās. Kā gan jūs divatā?

Viņi viltīgi saskatās. Smejas.

—    Bet mēs nekā neuzturam kārtību. Mūsu vietā strādā trijnieciņš.

—    Vai tiešām?

—   Tiešām. Kad visus virsniekus savāca — kuru pie arābiem, kuru uz "baletu", kuru uz ražu, tad divīzijās ieviesa tribunālu. Kā nedēļa, tā tribunāls tiesā vismaz vienu Ahambeku, nosūta uz disbatu Tu tik paskaties uz viņiem…

Patiesi — karavīri strādāja. Ne gluži centīgi, taču strādāja, kamēr komandieri smilšainajā krasta kārklājā caur kakliņu klunkšķināja Ivašku Hmeļņicki.

—    Tu, Vitja, iegriezies pie mums. Mums ir neizsmeļamas rezerves.

—    Un necel degunu gaisā, tēmētāj: beigsies "balets", ari tevi noliks rotas priekšā. Pieredzēsi tad komandiera likteni.

Nometnē izplatās neticamas baumas. Uzvaras vēstis. Izraēla kritusi! Bet radiouztvērēja nevienam nebija. Vakarā pie kājnieku virsniekiem atklājām mazu, šļupstošu uztvērēju. Mēs pie viņiem visi barā. Pie kājniekiem jautrība. Pēc nogurdinošās treniņu dienas viņi jau notīrījuši spalviņas. Jau ari nedaudz iedzēruši. Dziesmas viņiem senatnīgas, brašas:

Eh jabločko, kuda ti kakišsja, V GuboK  popaģoš— ne voroķišsja...

Un simtiem rīkļu piedziedājumā:

Eh jabločko, olovjannija — Sovetskaja vlask— okojannija?

—   Vai nebaidāties?

Acis kājnieku virsnieciņam labsirdīgas, maigas, ar šķelmīgām guntiņām.

—    Bet mums mākslinieciskā pašdarbība, lugu par nolādētajiem mahnoviešiem, lai viņiem nelabs gals, iestudēsim.

Tādu rīcības brīvību, kāda bija Kijevas vispārējā komandējošā sastāva karaskolā, es nekur Padomju armijā nebiju sastapis. Tieši šīs slavenās iestādes absolventus visbiežāk — un atzīti — pārceļ uz Rietumiem. Ar viņiem mums bija sirsnīgi kontakti, neraugoties uz uzpleču krāsas atšķirībām.

— Klusāk, bajāri, sākas…

Radiouztvērējs nošņācās un sāka: "Šodien Kremlī biedrs Brežņevs tikās… Ziņas no karalauka…"

—    Pieminiet manus vārdus… Kaut kas tur nesanāk, kā domāts… Mūsu padomdevēji sadevuši padomus…

—    Klusu, tu pravieti nolādētais…

Bet uztvērējs nesteidzās paziņot par uzvaru Tuvajos Austrumos:

"Sagaidot dižo jubileju…"

—    Bet es, bajāri, dodu savu bārdu ķīlā, kas tas ir piz…c. "Tatāri- jas naftinieki, nostājušies darba sardzē…"

—    Vai no tiesas…

"…ārvalstīs…"

—    KLUSU!!!

"Šodien biedrs Fidels Kastro…"

Te nu neizturēja visi, un pinkainā varoņa virzienā uzšļācās vēlējumu un padomu strūkla visaugstākajā armijas neformālās daiļrunības līmenī. Un kamēr kaut ko runāja par pinkaino revolucionāru, pār viņu tika izbārstītas pilnīgi visas dzimumperversitāšu receptes, ieskaitot tās, par kurām Fidels Kastro pat nevarēja nojaust.

"Pie notikumiem Tuvajos Austrumos… sīvas kaujas… vīrišķīga pretošanās… Gaza, Ariša… solidaritāte…"

īsi un nesaprotami. Ne skaitļu, ne faktu. Galvenais, velns viņu zina, kur tā Ariša atrodas, kuru teritorijā, cik tālu no robežas.

—    Vai karte kādam ir?

—   Varbūt uz ciemu ar bruņutransportieri aizlaist? Tur skolā jābūt globusam.

—    laid!

—    Ja pateica "solidaritāte", tad tās ir beigas.

—    Nu, kādas tad beigas? Mūsu tanku tak tur tūkstoši, bet padomnieku vēl vairāk.

—    Ko tu padomniekiem uzmeties? Visi padomnieki kā mūsu divīzijas komandieris. Ne uz ko nav spējīgi. Pat mācības jēdzīgi nemāk novadīt. Tikai izrādīšanās.

Atveda globusu. Pavisam maziņš. Arīšas uz tā nebija. Un ari Izraēlu bija grūti atrast. Mēs nomierinājāmies. Par uz globusa arābu pārsvars bija acīm redzams.

Tomēr ari nākamajā dienā radio neatnesa priecīgo paziņojumu par Telavivas atbrīvošanu. Radio paziņojumos parādījās satraucoša nots: Izraēlas aviācija bombardē miermīlīgas pilsētas un ciemus, skolas un slimnīcas. Ja miermīlīgus cilvēkus šauj Budapeštā vai Novočerkaskā, tad radio nekad uz solidaritāti neaicina, bet te pēkšņi atcerējās par arābu miermīlīgumu. Ko gan tas nozīmē? Ja Izraēlas galvaspilsētu nav ieņēmuši pirmajā dienā, ja arī otrajā dienā tā nav ieņemta, tad mūsu kara plānošanā kaut kas nav tā, kā vajag. Par tādu plānošanu mūsu Ģenerālštāba priekšnieku varētu pat tiesāt.

Paziņojumi bija miglaini un pretrunīgi. Bija skaidrs, ka arābu spēki Izraēlas galvaspilsētu vēl nav ieņēmuši, skaidrs arī, ka tie neatrodas tās pievārtē. Par to tiktu nekavējoties paziņots. Ja tā, tad kur ir arābu karaspēks? Ja tas šķērsojis robežu, tad tam uzreiz būtu jāatrodas pie Telavivas: valsts taču sīka.

—    Ak, ja arābiem iedotu T-64\

—    Negvelz muļķības. Ja mūsu padomdevēji 7-55 nevar tikt galā ar aizvēsturiskajiem "šērmaniem", tad tu te nekādi vairs nepalīdzēsi. Tas ir, pirmkārt. Bet, otrkārt, T-64 ir sūdīgs tanks.

Šī doma visiem galvā jau bija nobriedusi, tikai neviens par to nevēlējās runāt un baidījās pat sev atzīties.

Mūsu iepazīšanās ar tanku T-64 notika pirms paša karaskolas izlaiduma, kad jauno mašīnu naktī, brezentā ievīstītu, atveda un noslēpa slēgtā angārā. Iepazīšanās bija īsa, bet mēs iemīlējām jauno mašīnu no pirmā acu uzmetiena. 125 mm kalibra lielgabals — spēcīgākais pasaulē. Nevienam tankam pasaulē nekad nekas līdzīgs nav bijis. Par maz ar to, ka tas ir superspēcīgs, tas turklāt bija ar automātisko ielādi.

Tāda ari nebija nevienam tankam. Lādiņu sākuma ātrums ir drausmīgs, bet šaušanas ātrums — neiedomājams. Šāviņi rāva nost tanku mērķu torņus un aizmeta tos desmitiem metru. Bet tanku torņi ir astoņas un pat divpadsmit tonnas smagi.

Tagad bijām iepazinušies ar T-64 tuvāk, un mūsu sajūsma pamazām noplaka. Superspēcīgais lielgabals bija neprecīzs. Tiecoties pēc lādiņa sākuma ātruma, konstruktori uztaisīja to nevis ar vītņstobru, bet ar gludstobru, kā tas ir ari T-62. Spēks tika pirkts par precizitātes cenu. Bija iemesls lamāties: superjaudīgs lielgabals, kas netrāpa mērķī!

Ari tanka kāpurķēdes bija principiāli jaunas. Visiem iepriekšējiem tankiem tās mainīja pēc katriem 2000 kilometru. Tagad tās izturēja 10 000 kilometru. Nelaime tā, ka šīs kāpurķēdes pastāvīgi krita nost. Iedomājies bokseri, kuram izšķirošas cīņas laikā nepārtraukti krīt nost šorti.

Bet dzinējs bija pavisam slikts.

Mūsu tanku pulka apkalpošanai tika atsūtītas vairākas strādnieku un inženieru brigādes no Mališeva Harkovas rūpnīcas, kura oficiāli ražoja dīzeļlokomotīves, bet neoficiāli — tankus. Strādnieki un inženieri strādāja naktīm, bet novērst defektus, kas ielikti konstrukcijā, viņi, protams, nevarēja, lai gan centās no sirds.

Jaunākās ziņas nākamajā dienā pielika punktu šaubām. Diktors žirgti paziņoja par stingru pretsparu izraēliešu agresoram.

Ja Izraēlu apsauca par agresoru, tas nozīmē, ka kaujas notiek arābu teritorijā. Diktors kaut kā aizmirsa pateikt, ka starp Ēģipti un Izraēlu atrodas ANO karaspēks un ka Izraēla nevar pār to pārlēkt, novākt šo karaspēku tā arī nepieprasīja. Kamēr ienaidniekus atdalīja neitrāli spēki, kautiņš vienkārši nevarēja sākties. Šos spēkus novāca ar PSRS aktīvāko līdzdalību. Kā gan Izraēla kļuva par agresoru?

Līdzīgos gadījumos ne virsnieki, ne ģenerāļi, kuri nav tiešā veidā saistīti ar notikumiem, nekādu papildu informāciju nesaņem. Par karavīriem, vēl jo vairāk par iedzīvotājiem, es pat nerunāju. Klausies radio, lasi Pravdu — esi mierā. Nekāda kļūdu izskatīšana pēc tamlīdzīgām operācijām netiek veikta. Tikai politnodarbības, tikai slēgtas partijas vēstules. Skaidrs, ka politiskā vadība cenšas taisnoties. Bet mēs taču esam profesionāļi. Mums ir nepieciešama nevis politiskā, bet militārā analīze: kas jauns bija taktikā, kā abas puses organizēja karaspēku vadību, kā īstenoja plānošanu un savstarpēju sadarbību. Kā tika panākta spēku koncentrēšana izšķirošajā virzienā, kā strādāja maskēšanās un dezinformācijas dienesti, ar kādiem paņēmieniem un veidiem izdevās panākt pēkšņumu. Neko no tā ar mums neanalizēja. Slēgta partija vēstule deva precīzu atbildi uz visiem jautājumiem: arābi nav karotāji.

Ar to interese par zaudējumu bija izsmelta. Un neviens neatgriezās pie jautājuma par to, vai mūsu Ģenerālštābs zināja to, ka viņi nav karotāji? Ja zināja, tad kāpēc deva tik daudz bruņojuma? Kāpēc tur turēja tik daudz padomnieku? Ja nav karotāji, kāpēc lika likmi uz viņu militāro spēku? Varēja taču jautājumus risināt mierīgā ceļā, un ANO spēki to mieru garantēja. Ja nav karotāji, kāpēc tad atvilkt ANO karaspēku? "Zilās ķiveres" taču šos pašus nekarotājus aizstāvēja pret agresiju. Bet varbūt mūsu Ģenerālštābs nezināja, ka viņi nav karotāji? Turēja tur tūkstošiem savu pulkvežu un nesaprata, ka no tā nebūs jēgas? Ne graša nav vērts tāds Ģenerālštābs.

Bet varbūt arābu virsniekus nemācīja mūsu akadēmijās? Bet varbūt visi kara plāni netika sastādīti mūsu Ģenerālštābā? Nē. Viss arābu armijās tika darīts pēc padomju paraugiem un diezgan precīzi. Un izrādīšanās bija tāda pati. Par to, protams, nevaru galvot. Dižmanībā pārspēt neuzvaramo Padomju armiju diezin vai kādam izdosies.

*

Mums vienīgās pārmaiņas, kas sekoja pēc 1967. gada arābu—Izraēlas kara, bija tās, ka no mums paņēma tankus T-64. Mēs saņēmām savus iemīļotos T-55. Šim vienkāršajam kara darbarūķim nebija super- jaudīga lielgabala, toties tas precīzi blieza pa mērķiem. Torņus tas, protams, nerāva nost, bet nogalināja pārliecinoši. Un šorti tam nekrita nost.

Lēmumam nerādīt T-64, protams, bija dziļa jēga. Ja to parādītu, tad sanāktu, ka T-62 nav jaunākais Padomju armijas tanks, bet lieliskais tanks T-55 vispār ir vecītis. Tas varētu uzvedināt arābus uz domām, ka tas, kas viņiem dots, ir vecas grabažas. Tātad zaudējumā vainīgi ne jau viņi, bet novecojusī tehnika. Tas, protams, tā nebija. Tobrīd T-55 bija padomju pamattanks, un arābiem tas bija (tiesa, vienkāršots eksporta variants). T-62 tobrīd Padomju armijā veidoja ne vairāk par desmit procentiem no visa tanku parka, bet T-64 tikko ienācis sērijveidā, taču tam bija daudz trūkumu un pa īstam to vēl nevarēja uzskatīt par kaujas tanku. Lai kā būtu, to aizvāca un nerādīja. Starp citu, jāatzīmē, ka visai lielās sērijās ražotais T-64 tā arī nekad neparādījās Sarkanajā laukumā. Baidījās, ka var sākt niķoties. Un tikai daudzus gadus vēlāk izveidotais T-72 — uzticama, varena un vienkārša mašīna — tika parādīts Sarkanajā laukumā tieši desmit gadus pēc sešdesmit ceturtā nenotikušās debijas.

Saņēmuši T-55, mēs bijām nostādīti muļķīgā situācijā. Teorētiski tērējām savu laiku, it kā pētot jaunu tanku. Tāpēc mūs šeit tur un maksā par to lielu naudu. Taču jaunos tankus paņēma prom. Par ko mēs tagad saņemam naudu?

Ar šo jautājumu vērsāmies pie pulka komandiera.

— Nepievērsiet, puiši, uzmanību sīkumiem, — viņš teica. — Maksā naudu, un ne jau mazu, nu, tad priecājieties.

Mēs nomierinājāmies. Tomēr to pašu jautājumu pacēla finansisti. Maksāt naudu par velti nevienam nepienākas. Virsniekam ir vai nu jākomandē (mēs nevienu nekomandējam), vai ari jabut kvalifikācijas paaugstināšanā (mācības akadēmija, kursos utt.). Sis pants uz mums neattiecās pēc tam, kad saņēmām T-55, kurus bijām apguvuši daudzus gadus. Kā jautājumu nokārtoja, nezinu. Taču naudu mums joprojām maksāja. Un mēs skaitījāmies kategorijā "pārkvalificēšanās". Droši vien maksāja par izrādīšanos. Par "baletu".

Treniņu intensitāte tostarp pieauga. Katru dienu bez brīvdienām un atvaļinājumiem milzīgā teritorijā tika gatavota nebijusi izrāde. Katrs karavīrs (pārģērbts virsnieks) apgūst savu uzdevumu: lēciens no bruņutransportiera pie šī krūmiņa, deviņi soļi uz priekšu, automāta kārta, vēl trīspadsmit soļu, lūk, mans mērķis, vēl kārta, lūk, labās puses kaimiņa mērķis, ja viņš nav trāpījis, no šīs vietas es viņam palīdzu, bet te tanks iemauks ar bruņusitēju šāviņu, un vēlreiz, un vēl.

Mācības tika gatavotas, jādomā, ne vienu vien gadu, un, kad mēs atbraucām uz sagatavošanos, ikvienam tika izsniegta mape ar lomu, kurā ir aprakstīts ne tikai katrs solis, bet arī katrs elpas vilciens: …septiņus soļus uz priekšu, te būs uzliesmojums, aizturēt elpu, aizvērt acis, uzvilkt gāzmasku, strauja izelpa, īsa kārta no automāta. Tā bija kājniekiem, tā bija arī mums, arī artilēristiem, ari desantniekiem un visiem pārējiem.

…Tanks iznāk no ūdens, stobra hermetizāciju izsist ar bruņusitēju šāviņu, caurules nomešana, noņemt no fiksatora lielgabalu un torni, lielgabalu uz leju, tūlīt parādīsies četri ienaidnieka tanki, lūk, aiz tā bērziņa; koncentrēta visas rotas uguns; mans mērķis pa kreisi no visiem, pēc trāpījuma tam uguni pārnest uz to, kurš pa labi, ja arī tas satriekts, vēl pa labi…

Nedēļu pēc ierašanās nometnē katram jau bija jākārto lomas zināšanas mutiskais eksāmens. Visas stundas, minūtes un sekundes, kad, kur un kāds mērķis parādīsies, attālums līdz tam, tā ātrums un pārvietošanās leņķis. Katrs no desmitiem tūkstošiem cilvēku jau iepriekš precīzi zināja visas pretinieka darbības, viņa spēku un līdzekļu sastāvu, visas viņa viltības.

Pēc teorētiskā eksāmena sākās praktiskie treniņi. Sākumā katrs pats iziet visu lauku, noslīpē vissīkākās savas darbības detaļas. Katrs tankists šajā gadījumā iet tikai kājām. Tad sākas nodaļu un ekipāžu rīcības saskaņošana.

Mēs esam četri: vadītājs-instruktors un trīs virsnieki — komandieris, tēmētājs un lādētājs. Atkal kājām ejam pāri laukam, kilometrus 10—12.

Komandieris: Seit es došu komandu "Orientieris — 2, pa kreisi 100, tanks, iznīcināt!".

Tēmētājs: Es kliedzu: "Bruņusitēju lādiņu!"

Lādētājs: Es uzmetu lādiņu uz zvcltņa.

Vadītājs: Es kliedzu: "Celiņš!" — un nedaudz piebremzēju.

Pa kreisi, pa labi, aizmugurē tūkstošiem cilvēku grupās iet katrs pa savu maršrutu. Visi murmina savus uzdevumus. Klusu sarunājas, reizēm ieskatās pierakstos. Pagaidām to drīkst darīt. Aiz mums kājnieki, priekšā izlūki, dažbrīd "pārlido lidmašīnas" — lidotāji no gaisa armijas arī ir te. Ari soļo kājām, arī murmina savus uzdevumus.

Nākamajā dienā viss sākas no jauna, bet šoreiz vadu darbības saskaņošana, jau sarunājas ne tikai ekipāžas "tanku" iekšienē, bet "tanki" savā starpā. Nākamajā dienā viss atkārtojas: rotu darbības saskaņošana. Pēc tam inspektoru pārbaude visiem. Tikai pēc tam sākas treniņi ar kaujas tehniku. Vienu dienu rotu mācības, katra rota atsevišķi un bez šaušanas, pēc tam bataljonu mācības, pēc tam — pulku, divīziju, armiju un visbeidzot — fronšu. Lauki rūpīgi noklāti ar metāla režģiem un armatūru, lai tanki ar kāpurķēdēm visu neuzartu. Tikai pirms pašiem manevriem režģus novāca, un pāris nedēļu laikā zāle pacēlās: apkaime zema, gluži kā Poļesje.

Pēc visu uzdevumu noslīpēšanas vienā rajonā seko pārvietošanās uz jaunu rajonu. Tā no Cerņigovas apkaimes Ukrainā pamazām aizkle- jojām līdz Baltkrievijai un nonācām līdz Bobruiskai, pēc tam atgriezāmies un visu atkārtojām no sākuma un atkal atgriezāmies.

Līdz tam brīdim ne tikai mūsu, bet arī visas pārējās frontes bija izmēģinājušas savus uzdevumus. Un, lūk, pēc tam notika visas mācības kā pienākas — ātrā tempā un ar vairāku fronšu piedalīšanos. Tās vēl nav mācības "Dņepra", tā ir tikai gatavošanās mācībām, ģenerālmēģinājums. Un tikai pēc tam mēs atkal atgriezāmies nometnē, kur tad ari notika kara tehnikas maiņa. Savukārt pa mūsu pēdām gāja desmitiem tūkstoši karavīru un iznīcināja trenēšanās pēdas, novāca metālu, aizraka sprādzienu bedres, savāca čaulas, meklēja nesprāgu- šos šāviņus.

Un, lūk, tikai pēc tam…

Motorizēto strēlnieku bataljona kolonna pa zināmiem pamežiem tika virzīta uz ūdens robežu. Artilērija un aviācija pa to laiku gatavoja augsni pirmā bataljona triecienam. Tā uzdevums vienkāršs: forsēt Dņepru un ieņemt placdarmu labajā krastā, lai dotu iespēju pārcelties mūsu tanku pulkam ar artilēriju, un tikai pēc tam sāksies uzreiz trīs armiju pārcelšanās ar vienlaikus taktisko helikopteru desantu iz- sēdināšanu ienaidnieka aizmugurē, pirmo trīs armiju pārcelšanai sekos dzelzceļa tiltu celtniecība, otrā ešelona armijas pārcelšana, divu gaisa desanta divīziju izmešana dziļā pretinieka aizmugurē, vēl divu fronšu pārcelšanās, prettrieciena kauja ar "Rietumniekiem", bet pagaidām motorizēto strēlnieku bataljons… Bataljonam izrādīts nebijis gods, lai gan tas jau pilnībā norakstīts un turpmākajos notikumos nepiedalīsies. Ceļu bataljonam tīra divas artilērijas brigādes un astoņi artilērijas pulki, 612 lielgabali viena bataljona atbalstam. Turklāt tieši pie krasta uzreiz izvirzīts tanku pulks un tiešā tēmējumā satriec mērķus otrā krastā. 600 lielgabalu un 100 tanku 300 cilvēku atbalstam! Kaut kas tāds mēdz būt tikai paraugmācībās par godu dižai jubilejai.

Bruņutransportieri, laužot piekrastes krūmus un nesamazinot ātrumu, ienesas ūdenī, paceļot sīku šļakatu stabus, un ātri peld uz sprādzienu dūmos ieskauto pretējo krastu. Sprādzienu izrautie celmi un koku stumbri lido augstu debesīs. Šāviņu šķembas birst nepārtraukti, brīžiem aizlidojot teju līdz upes vidum.

Pēc plāna bruņutransportieriem bija jāaizpeld līdz vidum, un tajā brīdī artilērijai bija jāpārnes uguns tālāk, dodot iespēju bataljonam pārvarēt otru ceļa pusi un izsēdināt desantu krastā. Bruņutransportieri sasniedza vidu, bet artilērija pat nedomāja pārnest uguni. Tieši pretēji, uguns intensitāte pieauga. Vai nu artilērijas novērotāji bija palaiduši garām, vai arī bataljons divas trīs minūtes agrāk iegāja ūdenī, tā vai citādi, bet peldēt tālāk nedrīkstēja, un bruņutransportieri sāka riņķot uz vietas, cīnoties ar spēcīgo Dņepras straumi un saduroties savā starpā.

Tas viss notika tieši pie valdības tribīnes. Ģenerālsekretārs neizpratnē palūkojās uz aizsardzības ministru, bet tas iebļāva mikrofonā kaut ko tādu, ko uzrakstīt uz papīra ir absolūti neiespējami, bet no kā šaušana momentāni noklusa. Apmēram trīsdesmit lielgabalu turpināja haotiski šaut, taču pamatkoris apklusa. Pamazām arī palikušie mulsi un kaunīgi noklusa.

Bruņutransportieri pa to laiku turpināja savas piruetes uz ūdens. Bataljona komandieris acīmredzot nevarēja izšķirties dot komandu "Uz priekšu", jo velns viņu, artilēriju, zina, — apklusa, bet ja nu pēkšņi atkal ierunāsies. Un arī pēc instrukcijas viņš drīkstēja šķērsot upes vidu, tikai pārliecinājies, ka artilērija patiešām ir pārnesusi uguni tālāk. Taču artilērijai nepieciešamas divas trīs minūtes mērķēšanas izmaiņām, un, to gaidot, bataljons ķepurojās upē. Treniņos tas viss bija tik labi, bet te — še tev…

Beidzot artilērija lēni, it kā negribīgi, sāka tālo robežu apšaudi, un bataljons no jauna devās uz krastu, taču izkļūt malā nevienam bruņutransportierim neizdevās. Vēlāk es pastāstīšu par to, par BTR-60P un tā kaprīzo dabu, bet tagad bez dabas traucēja vēl kas. Artilērijas sagatavošanās treniņu laikā norisinājās visai veiksmīgi, taču tagad vai nu tēmētāji uztraucās, vai arī kas cits, bet visa krasta līnija, kurai bija jāpaliek neskartai, bija šāviņu bedrēm uzarta un izrakņāta. Un sākās improvizācija. Bataljona komandieris pavēlēja desantēties ūdenī un peldus aizkļūt līdz krastam. Vairākās vietās bija sekls, bet ne visur. Kājnieki izbira no bruņutransportieriem ar izmisīgi aizsmakušu "urā". Viss sajaucās. Precīzas izvēršanas vietā sanāca pūlis. Turpināt lomas spēli kļuva neiespējami, jo viss bija sajaukts…

Situāciju izglāba bataljona komandieris apakšpulkvedis (pārģērbts pulkvedis Rubanovs), kurš skaļi deva komandu: "Rīkoties kā kaujā!!!" Kara korespondenti pēc tam visvisādi slavēja brašo komandieri. īpaši kombata  lozungs iepatikās Galvenās politiskās pārvaldes priekšnie¬kam armijas ģenerālim Jepiševam. Taču bataljona komandieris netie¬cās pēc jelkādiem efektiem. Viņš vienkārši ar savu komandu pavēlēja pārģērbtajiem virsniekiem aizmirst visu izrādīšanos, aizmirst apgūtās lomas, aizmirst visu šo "baletu" un rīkoties tā, kā viņiem saka priekšā veselais saprāts un kursantu dzīves laikā iegūtā pieredze. Rīkoties kā kaujā! Jaunie virsnieki saprata savu komandieri, viņu rindas iztaisnojās, rotu un vadu komandieri novērtēja situāciju, un pēc pāris minūtēm kombatstaisni no pašas krasta līnijas malas pacēla bataljonu uzbruku¬mam, pametot bruņutransportierus.

Tālāk viss notika, kā bija uzrakstīts, tiesa, bija gan vēl viena aizķeršanās. Bruņutransportieri tā ari nespēja izkļūt no ūdens, un mums, tankistiem, bija nopietnas bažas, ka kāds no tiem var stāvēt šķērsām Potjomkina pārceltuvei — slepenajai zemūdens renei. Tad vadošais tanks atdursies pret bruņutransportieri, visi tam sekojošie arī apstāsies, un no skandāla neizvairīties.

Taču varonīgais kombats izglāba situāciju arī šoreiz. Viņš jau diezgan tālu aizgāja ar kājniekiem uz priekšu, bet pēc tam, atcerējies par tankiem, pa radio deva komandu saviem uzirdinātajā krastā izrāpties nespējušajiem bruņutransportieriem doties lejup pa upi, atbrīvojot ceļu tanku lavīnai. Visi bruņutransportieri tādā veidā varēja nokļūt ienaidnieka rokās vai ugunī, paverot ceļu visiem uzbrūkošajiem spēkiem. Šis lēmums izglāba visu mūsu izrādīšanos, taču pazudināja pulkvedi. Pēc mācībām maršals Grečko novērtēja šādu lēmumu kā nelietderīgu un pavēlēja padzīt veco pulkvedi no armijas.

Mūsu tanki bez piedzīvojumiem pārcēlās pāri Dņeprai, pārvelkot zem ūdens dažus tūkstošus lielgabalu. Munīcija un apkalpes tika pārsviestas uz labo krastu ar sapieru transportieriem PTS. Pēc tam viss "balets" turpināja ritēt paredzēto gaitu: "Rietumnieki", kā jau tika gaidīts, panikā no mums bēga, tikko ieraudzījuši putekļus pie horizonta, mērķi krita, kad lādiņi tiem pat netrāpīja, bet galvenais — bija apdullinoša dārdoņa.

"Austrumnieku" pavēlniecība jau nedēļu iepriekš uzminēja ļaunprātīgos "Rietumnieku" plānus un veica iznīcinošus triecienus. Vārdu sakot, viss bija kā ierasts, taisni riebj.

Bet pēc tam notika parāde. Lidlaukā pie Kijevas no horizonta līdz horizontam stāvēja tanki. Tā bija vislielākā tanku pulcēšanās cilvēces vēsturē. Šeit stāvēja četru fronšu tanki. Visticamāk, to bija vairāk nekā divdesmit tūkstoši. NATO armija, ja arī reiz riskētu savākt tik daudz tanku vienā laukā, nespētu to izdarīt, jo visām Rietumu valstīm vienkārši tik daudz nav. Baisa, nebeidzama tanku okeāna fotogrāfija aplidoja visas avīzes pasaulē. Reizēm tā parādījās atkal un atkal, tāpat kā citi kadri no tās pašas mūsu mērogiem nepieredzētās izrādīšanās. Mūsu ienaidniekus no šīs ainas bija jāpārņem šausmām. Tam, kurš mīl mūsu tautu un būtu pacenties izrēķināt, cik tas viss izmaksājis, vajadzēja raudāt. Bet lidlaukā nostādītais karaspēks smējās. Tam bija iemesls…

Parādei nostādītais karaspēks gaidīja augsto viesu ierašanos. Gaidīja arī tribīnē. Pēc tradīcijas parāde sākas 10.00. Atšķirībā no Maskavas standarta parādēm, bija ieplānota neiedomājami masveidīga kara lidmašīnu pārlidošana. Viss bija aprēķināts sekundēs. Bet Brežņevs, Pod- gornijs, Kosigins un Seļests aizkavējās. Visas lidmašīnas atradās diezgan tālu no Kijevas — Borispolē. Pacelšanās, lidojumam un pārlidošanai virs parādes kolonnām bija jābūt precīzi saskaņotai un ievērotai. Taču vadība kavējās.

Maršals Grečko, stāvot tribīnē, klusiem čukstiem zākāja dzimto parriju, padomju valdību un visus Politbiroja locekļus personīgi tik ļoti izmeklētām rupjībām, kādas neizdzirdēt pat no šī populārākā tautas mutvārdu daiļrades veida zinātājiem, cienītājiem un vācējiem. Grečko lamāja Brežņevu čukstus, taču uz tribīnes uzstādītie mikrofoni tika ieslēgti tieši 10.00, tāpēc maršala čukstēšana izplatījās savus desmit kilometrus pār visu mūsu nesakaujamās varenības gūzmu. Tāpēc šī Kijevas parāde norisinājās īpaši braši un — cs pat teiktu — jautri.

Pēc pusstundas, kad karaspēks svinīgi maršēja gar vadības tribīnēm, karavīru un virsnieku sejās nebija ierastās stingrās apņēmības izteiksmes. Visās sejās staroja smaids. Un vadība atbildēja ar smaidiem, mājot tuklās plaukstiņas.

OPERĀCIJA "TILTS"

— Biedri, — iesāka aizsardzības ministrs, — jaunajā 1967. gadā Padomju armijai būs jārisina virkne ārkārtīgi sarežģītu un atbildīgu uzdevumu un ar to izpildi jāsagaida Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas piecdesmitā gadadiena.

Pirmais un sarežģītākais uzdevums ir Tuvo Austrumu problēmas galīga atrisināšana. Šis uzdevums kopumā un pilnībā gulst uz Padomju armijas pleciem. Padomju valsts pastāvēšanas piecdesmitais gads kļūs par pēdējo Izraēlas pastāvēšanas gadu. Mēs esam gatavi izpildīt šo godpilno uzdevumu, mūs notur vien ANO spēku uzturēšanās starp arābu un izraēliešu karaspēku.

Pēc Tuvo Austrumu problēmu noregulēšanas visi spēki tiks veltīti Eiropas problēmu noregulēšanai. Tas ir ne tikai diplomātu uzdevums. Padomju armijai arī tur būs jārisina ne mazums problēmu. Padomju armija saskaņā ar Politbiroja lēmumu "demonstrēs zobu atņirgšanu". Ar to mēs saprotam virkni pasākumu. Vēsturē nebijušas gaisa parādes norise Domodedovā. Uzreiz pēc uzvaras Tuvajos Austrumos tiks īstenoti grandiozi flotes manevri Melnajā jūrā, Vidusjūrā, Barenca, Ziemeļu, Norvēģu un Baltijas jūrā. Pēc tam mēs veiksim vēriena ziņā kolosālas mācības "Dņepra" un pabeigsim mūsu demonstrācijas 7. novembri grandiozā parādē Sarkanajā laukumā. Šo demonstrāciju un uzvaru Tuvajos Austrumos fonā mēs ar jebkādu ieganstu pieprasīsim no arābu valstīm uz nedēļu vai vairākām nedēļām pārtraukt visas naftas piegādes Eiropai un Amerikai. Es domāju, — ministrs pasmaidīja, — Eiropa pēc visa tā būs pretimnākošāka to dokumentu parakstīšanā, kurus mēs piedāvāsim.

—    Vai tiks veiktas demonstrācijas kosmosā? — jautāja sauszemes karaspēka virspavēlnieka pirmais vietnieks.

Aizsardzības ministrs sarauca uzacis.

—    Diemžēl ne. Voluntārisma periodā tika pieļautas visrupjākās kļūdas šajā jomā. Tagad mums jāmaksā par tām. Tuvākajos desmit, bet varbūt pat piecpadsmit gados mēs nevarēsim izdarīt ko principiāli jaunu kosmosā, ar nelieliem uzlabojumiem atkārtosim tikai iepriekšējo.

—    Kas tiks pasākts attiecībā uz Vjetnamu? — jautāja Tālo Austrumu kara apgabala karaspēka virspavēlnieks.

—    Mēs varēsim veiksmīgi risināt Eiropas problēmas tikai tajā periodā, kad amerikāņi līdz kaklam iestigs Vjetnamā. Es domāju, ka mums nevajadzētu steigties ar uzvaru Vjetnamā.

Zāle atdzīvojās, acīm redzami demonstrējot piekrišanu.

—    Un pabeidzot vispārīgos jautājumus, — turpināja maršals Grečko, — es lūgtu jūs padomāt, lūk, par ko. Visas mūsu varenības demonstrēšanas laikā, neskaitot karaspēka lielumu un sagatavotību, būtu labi demonstrēt ko tādu, agrāk neredzētu, pārsteidzošu un satriecošu. Ja kādam no jums, biedri ģenerāļi, radīsies kāda oriģināla doma, lūdzu nekavējoties vērsties pie manis vai pie Ģenerālštāba priekšnieka. Laikus lūdzu nepiedāvāt palielināt tanku, lielgabalu un lidmašīnu skaitu, to būs tik daudz, cik jūs pat nevarat iedomāties, — savāksim visu, kas ir, un parādīsim. Nevajadzētu, protams, piedāvāt rādīt tehnikas jaunumus; visu, ko drīkst, — visu parādīsim: gan BMP, gan T-64, gan MiG-23, gan MiG-25, bet, iespējams, — ari visas eksperimentālās mašīnas; tas, protams, ir bīstami, bet vajag rādīt. Atkārtoju, ka mums vajadzīga oriģināla ideja kaut kam neparastam.

Visi klātesošie izskaidroja aizsardzības ministra pēdējos vārdus kā augsta apbalvojuma solījumu par oriģinālu ideju. Tā tas arī bija. Un militārā doma sāka strādāt. Tikai — ko gan izdomāsi, izņemot kvantitāti un kvalitāti?

* * *

Un tomēr oriģināla ideja tika atrasta. Tā piederēja ģenerālpulkvedim Ogarkovam, bijušajam sapieru karaspēka virsniekam.

Ogarkovs piedāvāja ne tikai demonstrēt armijas varenību, bet arī parādīt, ka visa šī varenība stingri stāv uz tikpat spēcīgiem aizmugures un kara rūpniecības granīta pamatiem. Viņš, protams, netaisījās atklāt visu apgādes sistēmu, tas ari nebija nepieciešams. Lai pārliecinātu viesus par savu bagātību, mājas saimniekam nepavisam nav obligāti jādemonstrē visi savi dārgumi, pietiek parādīt vienu oriģinālu Rembranta gleznu.

Ogarkovs arī gribēja parādīt tikai vienu, taču pietiekami pārliecinošu elementu. Pēc viņa ieceres, nepieciešams rekordisā laikā, piemēram, vienā stundā, uzcelt pāri Dņeprai dzelzceļa tiltu un palaist pa to ar kaujas tehniku piekrautus dzelzceļa ešelonus un tanku kolonnas. Tāds tilts ne tikai simbolizētu aizmugures varenību, bet arī uzskatāmi demonstrētu Eiropai, ka nekāda Reina to neizglābs.

Ogarkova ideja Aizsardzības ministrijā un Ģenerālštābā tika uzņemta ar sajūsmu. Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs. Protams, Padomju armijai nebija tāda tilta, un laika līdz mācībām bija palicis pavisam maz. Tomēr tas nevienu nesatrauca — galvenais, vēlamā ideja bija atrasta.

Ģenerālpulkvedim Ogarkovam tika dotas absolūtas pilnvaras, ne mazākas kā Ģenerālkonstruktoram pirms pirmā kosmonauta palaišanas orbītā. Ogarkovs bija ne tikai spīdošs erudīts un pieredzējis tiltu inženieris, bet ari neredzēti prasīgs un stingrs komandieris, kāds pirms viņa bija tikai Zukovs. Tas, protams, uzdevuma izpildi padarīja vieglāku. Viņa tiešā vadībā tika nodotas visas inženieru un dzelzceļa spēku zinātniskās pētniecības iestādes, kā arī visi rūpniecības uzņēmumi, kas ražo armijas inženiertehniku. Sajās rūpnīcās tika apstādināta visa ražošana, gaidot to mirkli, kad pienāks pavēle ražot kaut ko neredzētu.

Pa to laiku, kamēr konstruktori zīmēja pirmos uzmetumus un skices topošajam tiltam, kuru bija paredzēts izmantot tikai vienu reizi, dzelzceļnieku un inženieru karaspēkā sākās jaunāko, veselīgāko un spēcīgāko virsnieku, kā arī izglītotāko un pieredzes bagātāko inženieru atlase. Bez tam notika Padomju armijas dzelzceļa un inženieru karaskolu kursantu-absolventu, praktiski jau virsnieku, konkurss. Tūkstošiem labāko virsnieku un kursantu-absolventu pārģērba karavīru formas un no visas Savienības maļam savaca Kijevā. Te rika saformēta 1. gvardes dzelzceļa tiltu celtniecības divīzija.

Kamēr nebija skaidrs, kāds būs tilts, divīzija sāka neredzēti smagus treniņus, — lai kāds būtu tilts, bet visiem, kuri to montēs, jāstrādā kā akrobātiem pie cirka kupola.

Pa to laiku dzelzceļa tilta superātrās samontēšanas ideja turpināja attīstīties un padziļināties, l ika piedāvāts uzreiz pēc montāžas pabeigšanas pārlaist pār to sliežu licēju un dažus ešelonus ar sliedēm, tikpat ātrā tempā uzlikt dzelzceļa maģistrāles posmu labajā krastā un tikai pēc tam palaist pāri tiltam ešelonus ar karaspēku un kara tehniku. Šī ideja arī tika pieņemta un apstiprināta.

Tostarp visi KB,[12] kuri neatkarīgi cits no cita strādāja pie tilta projekta, paziņoja, ka uzcelt peldošu tiltu pat ar 1500 tonnu celtspēju tik īsā laikā nav iespējams.

Ogarkovs aizsvilās. Uz spēles bija likta viņa reputācija un nākotne. Viņš reaģēja ātri un precīzi. Pirmkārt, viņš vērsās CK un panāca apliecinājumu, ka konstruktoram, kuram tomēr izdosies izveidot tādu tiltu, tiks piešķirta Ļeņina prēmija. Otrkārt, viņš sapulcināja visus konstruktorus un, paziņojis viņiem par CK lēmumu, piedāvāja apspriest visas detaļas vēlreiz. Šajā sanāksmē tika noraidīta iespēja pārvest sliežu licēju un ešelonus ar sliedēm. Tāpat tika nolemts nepārvest tanku kolonnas vienlaikus ar dzelzceļa ešeloniem. Bez tam visus vagonus nolēma pārvest tikai tukšus, bet līdzās vilcienam palaist nevis tanku kolonnu, bet kolonnu ar kravas mašīnām, arī tukšām. Atlika tikai viena problēma: kā pārvest 300 tonnu smago lokomotīvi? Dabiski, radās ideja samazināt lokomotīves svaru tik, cik tas iespējams.

Divas lokomotīves, pamata un dublējošo, steigšus pārtaisīja. Visas iespējamās tērauda detaļas tika nomainītas pret alumīnija detaļām.

Tika nomainīti tvaika katli un krāsnis. Lokomotīvju tenderi bija pilnīgi tukši, ne ogļu, ne ūdens, tikai pa mazai muciņai ar augstākās kaloritātes degvielu, iespējams, aviācijas benzīnu vai petroleju.

* * *

Taču laiks skrēja kā vēl nekad. Tilta projektu pabeidza jau rūpnīcā. Turpat, uz rūpnīcām, atsūtīja ari lielāko 1. gvardes dzelzceļa virsnieku daļu iepazīties ar tā konstrukciju tieši izgatavošanas procesā. Pirms tam projekta gaidās vairākus mēnešus nestrādājušajās rūpnīcās tika ieviests kara laika režīms. Divdesmit četru stundu darbs. Visi strādnieki saņēma mežonīgu naudu, un, ja viņi paspēs laikā, visiem apsolīja neredzētas prēmijas personīgi no aizsardzības ministra.

Pa to laiku pirmie tilta elementi nonāca divīzijā, un sākās treniņi. Katru nedēļu pienāca aizvien jauni tilta elementi, un katrā montāžas treniņa laikā tas kļuva aizvien garāks un garāks. Teorētiskie aprēķini rādīja, ka tam ir jāiztur tukšs ešelons. Kā tas būs praksē, neviens, protams, nezināja. Bīstamākais bija tas, ka vilciena sastāvs var iegāzties ūdenī gadījumā, ja tilts stipri ieliecas zem lokomotīves. lokomotīvju ekipāžas un mašīnu vadītāji, pārģērbti automašīnu karaspēka virsnieki, kuriem bija paredzēts virzīties pa tiltu vienlaikus ar ešelonu, sāka steigšus mācīties rīkoties ar glābšanas līdzekļiem, kurus izmanto tankisti, pārvietojoties zem ūdens.

Bet nodrošināt viņiem praktisku tilta šķērsošanas treniņu bija neiespējami: joprojām trūka dažu tilta elementu, lai savienotu abus krastus.

Tajā dienā, kad divīzijā pienāca pēdējie divi pontoni, sākās cilvēces vēsturē dižākie karaspēku manevri ar koda nosaukumu "Dņepra".

Peldošais dzelzceļa tilts pāri Dņeprai tika uzcelts rekordīsā laikā, un, kad labajā krastā sita pēdējos pālus, no kreisā krasta līgani uz tilta uzbrauca lokomotīve un sāka lēni vilkt aiz sevis garu dzelzceļa vagonu sastāvu. Vienlaikus ar ešeloniem uz tilta uzbrauca militāro mašīnu kolonna.

Gigantiskā tilta celtniecību vērojušie partijas un valdības vadītāji un daudzie ārvalstu viesi vienkārši nebija gaidījuši, ka tas tiek būvēts dzelzceļa satiksmei, un, kad lokomotīve uzbrauca uz tilta, valdības tribīnē sāka draudzīgi aplaudēt.

Tostarp atkarībā no tā, kā lokomotīve aizvien tālāk un tālāk attālinājās no krasta, tilta izliekums zem tās draudīgi palielinājās. No tilta izliekuma abu krastu virzienā aizvēlās smagi, lēni viļņi un, atsitusies pret krastu, atgriezās pie tilta, līgani iešūpojot to dažādos virzienos. Uz lokomotīves jumta momentāni parādījās trīs izbiedētu mašīnistu figūras.

Neviens no ārvalstu ciemiņiem līdz tam nebija pievērsis uzmanību dīvainam faktam, ka virs lokomotīves skursteņa nav dūmu, taču mašīnistu parādīšanos uz jumta visi uzreiz pamanīja un uzņēma ar iecietīgiem smaidiem.

Vēlāk no visām slavenās pārcelšanās fotogrāfijām un filmām šie pārbiedētie mašīnisti tika meistarīgi izvākti, taču tobrīd bija jāglābj autoritāte. Riskantākais triks varēja pārvērsties par komēdiju.

Lokomotīve pa to laiku, lēnām šūpojoties līdz ar mašīnistiem uz jumta, turpināja savu grūto ceļu.

—    Kas tad tur uz jumta? — caur zobiem novilka maršals Grcčko.

Padomju maršali un ģenerāļi pieklusa.

Priekšā iznāca ģenerālpulkvedis Ogarkovs un skaļi noskaldīja:

—    Biedri Padomju Savienības maršali Esam vispusīgi ņēmuši vērā pieredzi no nesenā arābu—Izraēlas kara, kur aviācijai bija izšķiroša nozīme. Mēs veicam aizmugures komunikāciju aizsardzības pasākumus pret pretinieka gaisa uzlidojumiem. Kara gadījumā uz katras lokomotīves plānojam turēt bez mašīnistiem vēl trīs cilvēkus ar automātiskajiem zenīta granātmetējiem Strela-2. Granātmetējs vēl nav nonācis karaspēka bruņojumā, bet mēs jau esam sākuši apkalpju treniņus. Šobrīd mašīnisti atrodas lokomotīves kabīnē, bet zenītieroča apkalpe — augšā: novēro debesis.

Ārvalstu viesi bija satriekti par tādu padomju Ģenerālštāba operativitāti un zibenīgo reakciju uz visām pārmaiņām karadarbības veikšanas praksē.

Bet aizsardzības ministrs bija satriekts par Ogarkova spēju tik ātri, pārliecinoši, skaisti un laikus samelot, nepamirkšķinot acis.

Uzreiz pēc mācībām "Dņepra" slaveno tiltu aizsūtīja uz pārkau- sēšanu, tiltu celtniecības divīziju izformēja nelietdcrības dēļ. Visus tilta izveides un izbūves dalībniekus dāsni apbalvoja. Bet ģenerālpulkvedim Ogarkovam uzdeva arī turpmāk vadīt līdzīga veida operācijas. Tā dzima Galvenā stratēģiskās maskēšanās pārvalde (GUSM). Pirmais šīs spēcīgās organizācijas vadītājs ģenerālpulkvedis Ogarkovs pēc dažiem mēnešiem saņēma ceturto zvaigzni un kļuva par armijas ģenerāli.

GUSM vispirms pakļāva sev militāro, bet pēc tam ari valsts cenzūru, bet tad — arī lielāko daļu organizāciju un iestāžu, kas ražo viltus informāciju. Turpinājumā GUSM taustekļi aizstiepās līdz visiem armijas orgāniem: bet kā jūs slēpjat no ienaidnieka patieso lietu stāvokli? Pēc tam Ogarkova ķepa izstiepās arī pēc kara rūpniecības. Bet mums praktiski visa rūpniecība ir militāra. Gribi celt rūpnīcu, vispirms pierādi, ka esi spējis noslēpt no naidnieka, kam tā īstenībā ir paredzēta. Lūk, un ministri sāka stāties rindiņā pie Nikolaja Vasiļjeviča pēc paraksta. Bet GUSM varenība aizvien pieauga. Vai mūsu dzīvē ir kaut kas, ko nevajag slēpt? Vai mūsu dzīvē ir tāda nozare, kurā nevajadzētu pretinieku muļķot? Nav tādas nozares. Cik šņabja saražots, cik pašnāvību valstī, cik tautas cietumos — tie visi ir valsts noslēpumi, un katrā jautājumā ir jāslēpj, jāizlokās, viss jāpārliek ačgārni. Bet Nikolajs Vasiļjevičs ir galvenais šo problēmu kontrolieris. Citiem neļauj dzīvot un pats strādā vaiga sviedros. Amerikāņi jāpiemāna stratēģiskajās pārrunās. Nikolajs Vasiļjevičs sūta savu pirmo vietnieku — ģenerālpulkvedi Trusovu. Bet, tikko nonāca līdz parakstīšanai, — viņš pats nokļuva delegācijā. Labi strādāja, apmānīja paļāvīgo amerikāņu prezidentu. Nikolajam Vasiļjcvičam — slava un gods: maršala pakāpe un Ģenerālštāba priekšnieka amats. Viltīgs Nikolajs Vasiļjevičs. Tālu tiks… ja sāncenši neaprīs.

OTRĀ DAĻA mĀcĪbu divĪzija

"Vecā armija, kazarmu dresūras, karavīru spīdzināšanas armija, palikusi pagātnē…"

V. I. Ļeņins

(Kopoti raksti, 35. sēj., 269. lpp.)

—Vem! Es pavēlu!

Jauns karavīriņš noskūtu galvu tramīgi lūkojas, meklējot atbalstu. Vads tādu pašu kā viņš, jaunu un svaigi skūtu karavīru, kuru ierindas priekšā viņš stāv, acīm redzami nejūt viņam līdzi. Savas pirmās dienesta nedēļas laikā nākamie seržanti apguvuši mācību divīzijas pirmo dzelžaino likumu: ja viens neizpilda pavēli — cietīs vads. Bet, ja vads neizpildīs pavēli, seržanti izvēlēsies no vada jebkuru karavīru, un viņš cietīs vada vietā. Viņu trenēs, "kamēr dūmi sāks kūpēt no ausīm", "kamēr paliks guļam". Un, ja viņš vairs nevarēs izpildīt pavēles, tad cietīs viņa nodaļa. Un atkal viss cikls atkārtosies no jauna. Treniņa veidu ir daudz: var piespiest rakt ierakumus vecā dzelzsbetona plāksnē. Norma — pilna profila ierakums 30 minūšu laikā. Ja nu neiekļaujas, tad jātrenē vēl un jāsoda.

Apcirptais karavīriņš stāvēja ierindas priekšā, bet ierinda sāka kļūt nikna, jo zināja, ar ko tai draud pavēles nepildīšana.

Es stāvēju atstatus, vērojot sava vietnieka darbības. Trešajā dienā kopš dienesta sākuma mācību vada komandiera amatā pilnībā apguvu vēl vienu mācību divīzijas likumu: netraucē seržantam strādāt, citādi nāksies strādāt pašam.

Bet vecākais seržants, cienīguma dēļ nogaidījis desmit sekundes, skaidri nokomandēja:

— Vads, klausies pavēli! Ierindnieks Razduļins nokavēja stāšanos ierindā par 13 sekundēm, jo atradās bufetē!

Katram mācību divīzijas karavīram ik dienu ir 20 minūtes brīvā laika pēc pusdienām un desmit minūtes vakarā. Izrāvies no pusdienām, izsalkušais karavīrs skrien uz bufeti, kur strādā viena neizveicīga pārdevēja. Pulkā 1500 karavīru, un vairākums, tie, kuri visvairāk izsalkuši, cenšas izlauzties līdz letei. Iespraukusies bufetē, lielākā daļa no viņiem nevar ne izsisties līdz letei, ne izrauties atpakaļ. Par nokavētu atgriešanos ierindā viņus nežēlīgi soda, taču gribētāju aizlauzties nemazinās. Jājautā, no kurienes gan karavīrs ņem naudu, ja mēnesī viņam maksā 3 (trīs) rubļus un 80 kapeikas? Lūk, no tā jau arī nauda, ka viņš divus trīs mēnešus cenšas izlauzties līdz letei, bet nesanāk. Lūk, arī ekonomija.

Tagad visi 40 pulka mācību vadi nostādīti kara pilsētiņas tālajā pagalmā, gatavi sākt ieroču tīrīšanu. Virsnieki nav redzami, un seržanti, katrs savā manierē, audzina pārkāpējus. Cits — "celtics-gulries", cits vēl kaut kā. Dažam labam izdomāti ari sarežģītāki pārkāpumu izskaušanas veidi. Viens vads, piemēram, trenējas līst uz vēdera pāri mīnu laukam. Mīnu lauka vietā tiek izmantots cūku sūdiem pamatīgi pieķēzītais pulka saimniecības pagalms.

Mans vietnieks ar platajām vecākā seržanta joslām uz uzplečiem šodien nolēmis aprobežoties vien ar to, ka bufetes pārkāpējam publiski jāizgrūž no sevis tas, ko viņš apēdis bufetē, precīzāk, tas, ko viņš grasījās ēst. Ēdiena izvemšana mācību divīzijās bieži tiek apzīmēta ar zinātnisku terminu "ekstrakcija", ņemot par pamatu analoģiju ar straujo, neaizturamo izšautās čaulas izmešanu no tanka lielgabala aiz- slēga. Šo terminu seržanti izmanto ari attiecībā uz sevi, piemēram, pēc grandiozas žūpošanas: "Visu nakti mani mocīja Šausmīgas ekstrakcijas…"

Atšķirībā no seržantu nevilšajām ekstrakcijām, apcirptajam kara- vīriņam tās jāizpilda pēc komandas, bet viņš neizpildīja pavēli precīzi, tāpēc seko komanda:

—    Otrā nodaļa! Noliekties! Divus pirkstus mutē likt!

Pirmā un trešā nodaļa ar naidu un cerībām gaida sava likteņa lēmumu. "Viens par visiem, visi par vienu" — tas ir audzināšanas pamatprincips.

—    No labās puses! Pa vienam! VEMT!!!

Lokoties spazmās un krampjos, nodaļa izpilda pavēli, iztukšojot savus kuņģus visai pieņemamā laikā.

—    Ierindniek Ravduļin, stājieties ierindā! — Vecākais seržants aizgriežas it kā tāpēc, lai noskatītu vietiņu, kur izvietot vadu ieroču tīrīšanai. Tajā brīdī Ravduļins no saviem apcirptajiem biedriem saņem divus smagus sitienus pa vēderu. Apspiežot izlauzušos stiepto vaidu, viņš saliecas uz pusēm un visā augumā noveļas dubļos.

Mācību divīzijās seržanti un virsnieki nekad nesit karavīrus — tas ir vēl viens dzelžains likums.

LIETPRATĒJS

287. Novogradas—Volīnijas divreiz ar Sarkanā Karoga ordeni, Suvorova, Kutuzova un Hojjdana Hme\ņicka ordeni apbalvotā motorizēto strēlnieku mācību divīzija

Ukraina

Apcietināto atveda uz pulku un ieslēdza sardzes telpas izolatorā. Sa- drūmis viņš sēdēja kaktā, stūrgalvīgi lūkojoties grīdā. Seržantu arestēja Omskā, 4000 kilometru no viņa dzimtā mācību pulka.

Ieradās militārais izmeklētājs. Sākās izmeklēšana. Kā, kāpēc. Lieta nopietna. Un viss te atkarīgs no pavēlniecības, no kuras puses paskatās uz notikušo un kā minēto pārkāpumu traktē. Ja to nosauc par patvaļīgu prombūtni, tad seržants saņems 15 diennaktis arestā, tas ir maksimālais sods. Ja notikušo nosauc par dezertēšanu, tad minimālais sods ir 15 gadi.

Ja seržants būtu noķerts sava apgabala teritorijā, tad lietu, protams, notušētu, jo starp kara apgabaliem noris sociālistiskā sacensība — kam mazāk noziegumu un pārkāpumu. Taču, ja reiz viņš noķerts citā apgabalā un tātad Maskavā viss ir zināms, tad vadība, neraugoties ne uz ko, centīsies parādīt savu apņēmību pilnībā izskaust visus pārkāpumus. Taču arī te atkal parādās pretruna: ja tā ir dezertēšana, tad kāpēc par to neziņoja Maskavai pirms sešām dienām, kad seržants pazuda?

Visiem seržanta tiešajiem priekšniekiem, no vada komandiera līdz kara apgabala pavēlniekam, sākās visai nepatīkams periods.

Seržanta uzvārds bija Zumarovs, bet viņa vada komandieris biju es. Tāpēc jau mani pirmo izsauca pie izmeklētāja.

—    Jūsu seržants?

—    Mans, biedri apakšpulkvedi.

—    Cik ilgi jūs kopā dienat?

—    Astoņus mēnešus, biedri apakšpulkvedi. Viņš bija kursants mācību vadā, kuru es komandēju, bet pēc tam, saņēmis pakāpi, atstāts vadā par otrās nodaļas komandieri.

—    Ko jūs varat par viņu pateikt?

—    Biedri apakšpulkvedi, es nekad viņu neesmu redzējis.

Izmeklētājs, jādomā, sen izpratis skarbo armijas īstenību, un mans

paziņojums neatstāja uz viņu pilnīgi nekādu iespaidu.

—    Lietpratējs? — Viņš vien painteresējās.

—    Tieši tā, lietpratējs, — es apstiprināju.

Ar to pratināšana bija beigusies. Pēc manis rindas kārtībā tika izsaukts rotas komandieris, bataljona zampoļitsx un visbeidzot kombats. Saruna ar viņiem ari nevilkās ilgāk par minūti. Arī viņi tādu seržantu nekad nebija redzējuši.

Ja nacionalizētu visus valsts sasniegumus, proti, pakļautu valstij, tad katra cilvēka dabisko cenšanos pacelties, izvirzīties, uzlabot savu stāvokli varētu īstenot tikai valsts aparātā, kurā, starp citu, ir nepieciešams daudz (pārlieku daudz) profesionālu ierēdņu, proti, izpildošu cilvēku ar augstāko izglītību.

Jebkurš augstākās mācību iestādes diploms paver jums ceļu jebkurā jomā: partijā, arodbiedrībās, komjaunatnē, KGB, sportā, literatūrā un mākslā, rūpniecībā, lauksaimniecībā, transporta nozarē — vārdu sakot, visur. Tāpēc jau jebkurā sociālistiskajā sabiedrībā novērots šis paradokss — neviens necenšas iegūt profesiju, cenšas iegūt tikai diplomu, lai kāds tas būtu. Protams, labāk ar sabiedrisko, nevis eksakto zinātņu novirzienu, tās ir vienkāršākas un ari dzīvē noderīgākas, jo karjerā galvenais "iemācīties gludi tarkšķēt".

Un, lūk, tāpēc, ka visi masveidā metās uz (marksistiski ļeņinisko) filozofiju un (partijas) vēsturi, gandrīz nemaz nebija palicis cilvēku, kuri kaut ko māk darīt ar rokām, nevis ar muti. Tādi cilvēki — zelta vērtē. Jūs tikai palūkojieties, kā tagad dzīvo automehāniķi, atslēdznieki santehniķi, krāsotāji, grīdas slīpētāji utt. (Es, protams, domāju tikai tos, kuri piepelnās haltūrās. Bet kuri no viņiem nepiepelnās?) Steidzu piebilst, ka neesmu pret viņiem, es — pret filozofiju un tās Vienīgo Pareizo Mācību.

Padomju armijā cilvēki, kuri māk darīt vismaz kaut ko, ir īpašā cieņā, jo apakšvienību, nodaļu un vienību kontroles un vērtēšanas sistēma ir izveidota tā, ka bez lietpratēja neiztikt.

Spried pats: atbrauc uz pulku kāda komisija — ar ko tā sāk pārbaudi, kas to interesē? Vispirms karaspēka ideoloģiskais stāvoklis: vai ir uzticams, vai ari sākusies demoralizēšanās? Kā lai pārbauda, vai buržuāziskā, maoistiskā, revanšistiskā, nacionālistiskā, cionistiskā un citas propagandas ietekmē vai neietekmē padomju kareivi? Ļoti vienkārši. Vispirms jāapskata visa kara pilsētiņa: vai ir izkārti partijas un valdības vadītāju portreti, vai ir pietiekami daudz plakātu, lozungu un citu uzskatāmās aģitācijas materiālu, kā noformēts klubs, kauju slavas istaba, kā katrā rotā noformēta Ļeņina istaba, kā katrā rotā izveidota sienasavīze un satīriskā sienasavīze, bet katrā vadā — ikdienas "kaujas lapiņa". Bet pēc tam jāuzzina, ar ko karavīrs nodarbināts brīvajā laikā, ko dara, par ko domā. Arī to vienkārši izdarīt: komisijai rāda mākslinieciskās pašdarbības koncertu un sporta sacensības. Ar to viss kārtībā. Lūk, vēl pierādījumi: kausi, vimpeļi, karogi — tic par sportu, bet tie par māksliniecisko pašdarbību.

Ko lai saka, šajā lietā nav slikti, bet kā ar iekšējo kārtību, armijas reglamenta ievērošanu? Ari ar to nav problēmu! Palūkojieties: žogi nokrāsoti, celiņi noslaucīti, logi nomazgāti, gultas uzklātas un segas ideāli izlīdzinātas, ideālāk izlīdzināt nav iespējams.

Tici man, lasītāj, ja pulka komandieris mācēs par visiem šiem punktiem atskaitīties labāk nekā viņa kolēģi, turklāt spēs noslēpt visus noziegumus un disciplināros pārkāpumus, kas tiek veikti ik dienu, tad dienesta pakāpes paaugstināšana viņam garantēta. Galvenais — mācēt slēpt visas neglītās lietas, bet visādas mācības un manevrus tik priekšzīmīgam komandierim piedos un neņems vērā. Taču tas nav galvenais.

lai kļūtu par uzvarētāju nebeidzamajās sacensībās, katram komandierim, sākot ar rotas komandieri uz augšu, vajadzīgi gan mākslinieki, gan skatuves mākslinieki, gan sportisti, vislabāk — pusprofesionālā līmenī. Šo cilvēku apzīmēšanai armijā izdomāts speciāls termins — "mirušās dvēseles", jo visi šie lietpratēji pēc papīriem ir tēmētāji, lādētāji, radisti utt., taču nodarbojas ar velns sazin ko. Dažs sienasavīzes zīmē dienu un nakti, dažs strinkšķina ģitāru, dažs aizstāv rotas sportisko

godu. Lietpratējus atkarībā no viņu kvalifikācijas iedala kategorijās: rotas, bataljona, pulka, divīzijas utt. lietpratēji. Visos kara apgabalos, piemēram, izveidoti speciālie sporta bataljoni. Tajos savāc labākos no apgabala. Un bataljona dalījums nepavisam nav militārs, bet gan pusmilitārs: sporta spēļu rota, basketbola vads vai vieglatlētikas rota, lēcēju vads.

Bet par visiem šiem pasaules un olimpisko spēļu čempioniem pat runāt nav vērts, ja vien paskaties, no kādām komandām tie nākuši, — tikai CSKA un "Dinamo". Armija un KGB. KGB ir tā pati sistēma. Kijevas "Dinamo" aizbrauc, piemēram, uz ārzemēm, tad nu jākomentē spēle šādā veidā: "KGB futbola dienesta jaunākais leitnants precīzi piespēlē bumbu savam kapteinim!" Bet, ja CSKA hokejisti aizbrauc uz Kanādu, tad arī jākomentē pareizi: "Tankisti ar kājnieku un artilērijas atbalstu pārrauj pretinieka aizsardzību centrā un attīsta uzbrukumu!"

Visu pakāpju komandieri nepārtraukti cīnās par lietpratējiem: visi zemākie slēpj savus māksliniekus un sportistus no augstākajiem, bet tie savukārt savējos slēpj no vēl augstākiem, bet katrs augstākais siro vienā sirošanā pa zemākiem klubiem un sporta zālēm, lai atklātu vislabākos un paņemtu sev. Šeit ir īsts karš ar saviem noteikumiem un paņēmieniem, ar nerakstītiem likumiem un tradīcijām. Neizsmeļama tēma, raksti kaut romānu! Pastāv arī tieša apmaiņa, biežāk starp komandieriem, kuri nav pakļauti viens otram: "Dod man svarcēlāju un ģitāristu, bet es tev — krāsotāju un mākslinieku" vai "Biedri pulkvedi, nelieciet sliktu atzīmi par mācībām (tas — starpniekam no citas divīzijas), es jums došu tēlnieku! Viņš jūsu divīzijas virsnieku klubam izveidos jebko. Ļeņinu vai Andropovu, ko vien vēlaties!"

Visi lietpratēji strādā pēc gabaldarbu apmaksas sistēmas, materiālās ieinteresētības princips te tiek ievērots svēti. Samaksa mēdz būt dažāda, atkarībā no kategorijas. Mēdz būt, piemēram, tā: "Kļūsi par olimpisko čempionu, piešķirsim tev vecākā leitnanta pakāpi!" Ko gan

aizsardzības ministram nozīmē pāris lieku zvaigznīšu piešķiršana? Kāds futbolists pat kļuva par ģenerālmajoru, nenodienējis nevienu dienu armijā; tiesa, futbolistu sauc Jurijs BREŽŅEVS.

Bet Kijevas kara apgabala tanku remonta rūpnīcā bija noorganizēts tūkstošiem privāto automašīnu remonts. Apgabala pavēlniecība sev kabatās stūķēja miljonus, bet lietpratēji, kuri šīs mašīnas remontēja, katru vakaru saņēma atvaļinājumu. Un visi bija apmierināti — gan ģenerāļi, gan lietpratēji, gan patērētāji. Un darba kvalitāte bija izcila. Žēl, aizvēra bodīti, kur lai tagad Kijevā žiguļus remontē?!

Taču pat tad, ja lietpratēji nesaņemtu nekādu atlīdzību, tik un tā viņu darbs būtu visai ražīgs, jo visu dienu peldēt baseinā vai dzenāt tenisa bumbiņu ir daudz patīkamāk, nekā karstumā un dubļos rakt pilna profila ierakumus; vai ari zīmēt satīrisku sienasavīzi siltā noliktavas telpā ir daudz patīkamāk, nekā mainīt tanku kāpurķēdes aukstumā, tas ir eksperimentāli pierādīts. Taču bez visa pārējā viņi visi saņem neskaitāmus atvaļinājumus un brivsoļus, protams, uz citu rēķina. No viņiem tad arī rodas armijas demoralizēšanās (tas nav vienīgais cēlonis un nav arī galvenais, tomēr viens no pamatcēloņiem). Iet, pieņemsim, pilnīgi piedzēries, netīrs, nefrizējics karavīrs pa pilsētu, patruļas griež ceļu: tas, šķiet, divīzijas komandiera personīgais sarkankoka meistars, bet, lūk, tas, arī piedzēries, šķiet, divīzijas štāba priekšnieka personīgais zemes racējs, rok viņam personīgo baseinu. Šos labāk ncaiztikt, labāk ar viņiem ncsasietics!

Bet atgriezīsimies pie mūsu seržanta, ar kuru sākām šo stāstu. Viņš pēc profesijas bija juvelieris, turklāt juvelieris no vecas juvelieru ģimenes. Uz armiju atnāca ar visiem saviem instrumentiem: ar zāģīšiem, mazām skrūvspīlēm, knaiblītēm. Tā ir masveida parādība, ka jauni puiši nāk uz armiju uzreiz ar savām ģitārām un balalaikām, otām un audekliem. Padomju tauta jau sen sapratusi mūsu dzimtajā armijā valdošo kārtību, un tāpēc pamāca savus dēlus atklāt talantus tūlīt pat, no pirmās dienas. Viņš savu talantu demonstrēja uzreiz, tikko bija nok[uvis mūsu tanku mācību pulkā. Viņu aizveda uz kādu tur klubu un pavēlēja uztaisīt suvenīru — mazu sudrabotu tanku dāvanai kādam komisijas priekšsēdētājam. Taču viņu pierakstīja manā mācību vadā; pēc pusgada man no viņa bija jāuztaisa teicams seržants, tanka T-62 komandieris. Tā sava dienesta laikā viņu arī neredzēju. No 30 cilvēkiem vadā man tādu bija septiņi; tiesa, pārējie seši — mākslinieks, vijolnieks, pianists un trīs sportisti bija atnākoši, t.i., dažkārt reizi, bet citreiz pat divas reizes nedēļā viņi parādījās vadā, un es spēju viņiem šo to iemācīt.

Kursants Zumarovs neparādījās arī izlaiduma inspekcijas laikā, un kāda gan viņam jēga: viņš bija redzējis tikai rotaļu tankus, tos, kurus izgrieza no bronzas un organiskā stikla. Pārbaudi viņa vietā kārtoja pulka komandieris, visu laiku par kaut ko sačukstoties ar komisiju. Rezultātā Zumarovs kļuva par teicamnieku, viņam piešķīra seržanta pakāpi un atstāja mūsu pašu pulkā komandēt nodaļu, gatavot tanku komandieru jaunos kadrus. Viņu iecēla par nodaļas komandieri manā vadā, taču ari vēlāk es viņu nekad netiku redzējis.

Neiedomājies, lasītāj, ka tikai man bija problēmas ar "mirušajām dvēselēm", — visiem vadu komandieriem bija pa sešiem, septiņiem "nelaiķiem". Sadalījums bija taisnīgs — nevienam nav nodarīts pāri! Tā nu mēs gatavojām kadrus dzimtajai armijai. Atbrauc tāds nemākulis tanka komandieris no mācību pulka uz regulārās armijas pulku un tūlīt paziņo: es neesmu komandieris, esmu vokālists. Pulkā, protams, iepriecināti: tevis tik mums trūka! Tā nu tanku komandē tēmē- tājs, bet vokālists tikai uzdzied ārijas no operām. Visi apmierināti. Savukārt labākos lietpratējus, tādus kā mūsu juvelieris, mācību pulks neparko neatdod regulārajai armijai, atstāj pie sevis jebkāda iemesla dēļ, visbiežāk instruktoru lomā.

Taču seržantu-instruktoru Zumarovu pa to laiku bija ievērojis divīzijas komandieris, bet pēc tam arī armijas komandieris, un viņš pārcēlās vispirms uz divīzijas, bet pēc tam arī uz armijas līmeni. Iespējams, kāptu vēl augstāk, taču aizturēja patruļas, turklāt citā apgabalā.

Pēc pirmās sarunas ar militāro izmeklētāju jau nospriedu, ka otras sarunas nebūs, jo par seržantu es pilnīgi neko nezināju: ne to, kādā li menī viņš tagad atrodas, ne to, kas ir viņa īstais komandieris, ne to, cik reizes nedēļā viņu palaiž atvaļinājumā. Taču otra saruna tomēr notika.

—    Kur ir viņa zvērests?

—    Nevaru zināt!

Es patiesi to nevarēju zināt.

Lieta tāda, ka katram padomju karavīram mēnesi pēc sākotnējās sagatavošanas jānodod zvērests. To var darīt tikai pēc tam, kad karavīrs ir pirmo reizi šāvis no sava ieroča. Zvērests katram karavīram tiek uzdrukāts uz atsevišķas lapas, un zem tā teksta viņš parakstās; tas tiek darīts tādēļ, lai šo atsevišķo lapu jebkurā brīdī varētu pievienot viņa krimināllietai.

Kad viss mācību vads pirmo reizi pirms zvēresta nodošanas brauca uz šautuvi, Zumarovs izzāģēja savu pirmo tanku.

—    Nekas, — teica pulka komandieris, — brauksi ar nākamo vadu.

Pēc tam pulka komandieris acīmredzot aizmirsa laikus dot rīkojumu, viņam, lūk, tik daudz problēmu! Bet es kā tiešais priekšnieks arī nevarēju izkontrolēt. Man tika pateikts nejaukties svešās lietās. Es arī neiejaucos. Un nebija jau man arī iespēju jaukties.

Un tagad, kā tika noskaidrots, Zumarovs nebija ne seržants un pat ne karavīrs. Un uz viņu neattiecās militārā jurisdikcija: neesi nodevis zvērestu — tas nozīmē, ka nedrīkst tiesāt pēc armijas likumiem, bet pēc civilajiem likumiem viņš neko sliktu nebija izdarījis, vienkārši uz dažām dienām no vienas pilsētas aizbrauca uz citu pilsētu. Protams, ari pusotru gadu, ko viņš pavadījis armijā, viņam nevarēja ieskaitīt, jo dienesta laiku armijā skaita no zvēresta nodošanas dienas. Te nu Zumarovs varēja izraisīt skandālu: neko nezinu, es atnācu uz armiju un godīgi dienēju. Bet kāpēc jūs nelikāt man nodot zvērestu? Par to nevis man, bet jums jārūpējas!

Skandāls pieņēmās spēkā, un tas bija steidzami jānovērš, jo varēja ciest ne tikai tādi sīkie bandinieki kā pulka komandieris, bet arī kāds augstāks vīrs. Skandālu apklusināja Kijevas kara apgabala līmenī. Tur atrada kompromisu. Zumarovam atlika dienēt vēl ilgāk par gadu, taču viņam piedāvāja nekavējoties demobilizēties veselības stāvokļa dēļ. Zumarovs kompromisu pieņēma. Savukārt Maskavai paziņoja, ka Omskā patiešām tika aizturēts Kijevas apgabala seržants Zumarovs, taču viņš jau ir nevis ierindas, bet gan priekšlaikus demobilizējies seržants. Komisijas demobilizētajam seržantam ir atmiņas traucējumi, tāpēc neuzrādīja patruļām attiecīgos dokumentus.

Veicas zumaroviem, vienīgi žēl, ka to neuzvaramajā armijā ir pārāk daudz.

MIŠA

Ļeņinjļradas kara apgabala štābs

— Atslēdziņu?

—    Biedri ierindniek, pirmkārt, aizpogājieties, jūsu priekšā ir apakšpulkvedis, apgabala štāba dežurants…

Ierindnieks nekādi nereaģēja uz apakšpulkveža teikto.

—   Atslēdziņu, — mierīgi atkārtoja jaunais karavīrs ar platu zemnieka seju, kurā tomēr mirdzēja tik daudz pārākuma un nicinājuma, ka dežurants pret nekaunīgo karavīru pat neuzdrīkstējās izmantot savu gandrīz neierobežoto varu visā pilnībā.

Apgabala štāba dežurants ir augstākās kārtas pārstāvis. Pa gabalu viņu ieraugot, jebkurš virsnieks nevilšus izstiepjas, automātiski sakārtojot portupeju un cepures nagu. Tagad dežuranta priekšā stāvēja pavisam jauns karavīrs, kuram pienākas trīcēt jebkura jefreitora priekšā, un nemaz nereaģēja uz dežuranta aizrādījumiem.

—   Atslēdziņu, — atkārtoja karavīrs, acīm redzami izbaudot situāciju. Viņš tīšām neteica, kura viņam vajadzīga, un arī pašu atslēgu pretēji reglamentam sauca par atslēdziņu, kas attiecībās starp karavīru un virsnieku ir kategoriski nepieļaujami.

Šajā brīdī štāba dežuranta telpā parādījās majors ar sarkanu apsēju uz kreisās rokas — dežuranta palīgs. Momentāni novērtējis situāciju, majors pēkšņi atplauka starojošā smaidā un, pilnā augumā meties pie milzīga seifa, ar rāvienu atvēra tā masīvās durvis. No simtiem atslēgu, kas tur glabājās, viņš nekļūdīgi izrāva vienu un, pakalpīgi smaidot, pastiepa to augstprātīgajam karavīram. Tas nevērīgi ar diviem pirkstiem paņēma atslēgu un, nomērījis štāba dežurantu nicīgu skatienu, nesteidzīgi pagriezās un, nospļāvies garām stūrī stāvošajai urnai, izgāja no istabas, stipri aizcērtot durvis.

Līdz sirds dziļumiem apvainotais dežurants aiz dusmām nobālēja.

Pagriezies pret majoru, uzsverot katru zilbi, viņš lēni jautāja:

—    Biedri major, kam un kādu atslēgu jūs uzdrošinājāties izsniegt bez manas atļaujas?

—   Tas taču Miša, biedri apakšpulkvedi, — samiernieciski teica majors.

—    Kādu atslēgu jūs izsniedzāt?

—    Apgabala virspavēlnieka pirmā vietnieka kabineta atslēgu.

—    Vai jūs… Vai jūs… Vai jūs saprotat… Vai jūs esat lasījis instrukciju?… Tur taču kabinetā valsts noslēpumi… Tikai vecākajam adjutantam vai īpašo norīkojumu virsniekam ir tiesības…

—    Bet tas taču ir Miša…

—    Negribu zināt nekādu Mišu, tiksiet arestēts kopā ar savu Mišu! Tikai vecākais adjutants vai īpašo norīkojumu virsnieks drīkst ņemt atslēgu, taču pēc tam, kad pats virspavēlnieka vietnieks dod rīkojumu, bet šie virsnieki divreiz parakstīsies par atslēgu, un, ja kaut kas pazudīs… Nododiet pistoli un patronas… — Apakšpulkvedis pagriezās pret mani. — Sardzes priekšniek! Apcietināt šo Mišu un majoru…

—    Miša, — pēkšņi paziņoja majors, — ir Ļeņingradas kara apgabala virspavēlnieka pirmā vietnieka ģenerālleitnanta Paršikova rezerves automašīnas vadītājs-dublieris…

—    Ā! — Apakšpulkvedis strauji aprāvās. — Kāpēc gan tu agrāk…

—    Tas nav viss, — asi turpināja majors, — tas ir tikai oficiāli, bet neoficiāli… viņš… viņš Mariju Mihailovnu, viņa sievu, vadā… Lūk!

Apgabala štāba dežurants klusām izgāja no istabas.

—    Lūk, leitnant, mācieties… Atsūta no karaspēka visādus āmur- galvas… Pieraduši tur, pulkos un divīzijās, aurot uz visiem, kas pagadās, nenoskaidrojot… Bet te ir apgabala štābs! Te galvai jābūt uz pleciem! Dienests štābā — smalks, ne jau katram dots… Labi, ka Miša nav viegli aizvainojams… Iekultos tagad ķezā…

Miša nelika mani mierā visu nakti. Apakšpulkvedis vecuma ziņā viņam varētu būt tēvs. Bet stāvokļa ziņā viņš taču nebija vienkāršs apakšpulkvedis, bataljona komandieris vai kaut kāds pulka komandiera vietnieks, nē, viņš bija īpaša veida apakšpulkvedis, nevis divīzijas, korpusa vai armijas štāba dežurants, nē, — apgabala štāba dežurants!!! Visu dzīvi rāpies pa slidenajām karjeras kāpnēm, neaizkļūsi līdz tādam augstumam. Un pēkšņi Miša. Vienkārši Miša, un viss. Puisis, jādomā, nodienējis armijā mēnešus sešus, ne vairāk, bet apakšpulkvedis izgājis cauri visam karam… Ja liktenis būtu lēmis šim pašam Mišām nonākt kaut vai pie mums mācību divīzijā, tagad līstu uz vēdera seržantu priekšā.

No kurienes viņā tik daudz uzpūtības, augstprātības, no kurienes viņam tāds skatiens? Nestrīdos: ģenerālleitnanta Paršikova rezerves mašīnas vadītāja-dubliera vieta nav no zemākajām apgabala štābā. Taču no kurienes viņā tomēr tik daudz nicinājuma?

Bet varbūt mūsu vadītājiem ir kāda speciāla sistēma, atlasot ar sulaiņa zīmogu apzieģclētus cilvēkus? Puisis taču ar traktoru kolhozā mēslus vadājis, neko vairāk. Kur gan viņš paspēja kļūt augstprātīgs? Bet varbūt mēs visi esam tādi: aizlauzušies līdz varas piramīdas pakājei, aizmirstam visu, izņemot sevi, un, varas spēka apžilbināti, nicinām visus zemākos?

Ko tad atļaujas personīgā pavāre vai istabene — viņas tak biedra Paršikova personai ir krietni vien tuvākas nekā Miša, turklāt vairākus gadus? Bet, ja Paršikovs pēkšņi kļūs par ģenerālpulkvedi un nevis par vietnieku, bet par apgabala pavēlnieku? Ko Miša tad atļausies? No tā sāka reibt galva. Iegrimu trauslā, murgainā miegā, un Mišas cūciskais ģīmis mani vajāja bezgalīgajos, šausmīgajos nekādi neierobežotās un neviena nekontrolētās absolūtās varas koridoros.

CEĻŠ LĪDZ VIRSPAVĒLNIEKAM Kijevas kara apgabals

Katram komandierim, sākot no vada uz augšu, jāmeklē veids, kā izcelties, kā sevi demonstrēt priekšniecībai. Citādi jaunākie un žiglākie samīs.

Mūsu divīzijas komandieris bija manīgs uz visādiem izgudrojumiem, tāpēc, jādomā, tika līdz ģenerālmajoram un acīmredzot tiks tālāk.

Kara mākslā viņš bija absolūta nulle, bet tam, kā zināms, Padomju armijā nav nekādas nozīmes, un militāro karjeru tas ne mazākajā mērā neietekmē. Ja tik būtu organizatora talants un atjautība! Lūk, komdivs1

1 Komdivs— divīzijas komandieris. (Krievu vai.) arī apjauta, ka turpmākā karjera jāveido nevis ar laukumu slaucīšanu, nevis ar gultu līdzenu klāšanu kazarmās, bet ar ko jaunāku.

Viņa iecere bija tikpat vienkārša, cik oriģināla: uzaicināt Kijevas kara apgabala virspavēlnieku armijas ģenerāli Jakubovski uz tikšanos ar virsniekiem: paskatieties, rau, dārgais biedri virspavēlniek, uz mūsu divīziju. Visapkārt visi ar kaujas apmācību un tamlīdzīgām muļķībām, piedodiet par izteicienu, nodarbojas, bet mūsu divīzija, nē! Mūsu divīzija nespēj gulēt un arī ēst, bet vēlas tikties vienīgi ar virspavēlnieku un paklausīties, kā viņš aizstāvējis dzimto zemi no ienaidniekiem, par ko saņēmis ordeņus un medaļas. Un vispār, palūkojieties, mēs tik ļoti jūs mīlam, ka pat nevienu citu autoritāti neatzīstam. Lūk, kāda mums divīzija un cik jauks tai komandieris!

Norisinājās apgabala vadošā sastāva slepenā sanāksme. Apsprieda mobilizācijas gatavības jautājumu. Lielās zāles sienas nokārtas kartēm, grafikiem, diagrammām. Apspriešana notika nopietni, lietišķi. Tika izteikti lietpratīgi apsvērumi par to, kā uzlabot kaujas gatavību un karaspēka prasmes.

Reglaments stingrs: pa trīs minūtēm divīziju komandieriem un štābu priekšniekiem, pa piecām minūtēm armiju komandieriem, viņu vietniekiem un štābu priekšniekiem, pa desmit minūtēm apgabala virspavēlniekam, viņa vietniekiem un apgabala štāba priekšniekam. Jāuzstājas visiem bez izņēmuma, bet tikai ar konkrētu kritiku un konkrētiem ierosinājumiem.

Kad rinda nonāca līdz mūsu divīzijas komandierim, viņš piecēlās un, neskatoties pierakstos, sāka:

— Mums trūkst kaujas pieredzes, biedri. Jau cik gadus dzīvojam bez kara, esam visu aizmirsuši. Pat daudzi pulku komandieri nav ostījuši pulveri, nemaz nerunājot par bataljonu un rotu komandieriem. Ret kādu gan iespēju laižam garām! Mēs dienam tik slavena ģenerāļa kā biedra Ivana Ignatjeviča Jakubovska vadībā, kurš izgājis visu karu.

Lūk, kur smelties pieredzi! Es savā divīzijā sarīkoju sanāksmi, mani jaunie virsnieki ierosināja… Uzaiciniet, saka, biedri ģenerāli, biedru Jakubovski pie mums uz divīziju, lai viņš mums pastāsta par karu!… Biedri virspavēlnieki Es izmantoju šo iespēju, lai nodotu jums mūsu divīzijas jauno virsnieku lūgumu!

Visiem klātesošajiem ģenerāļiem sametās šķērmi no tādas čūskas viltības. Galvenais, mūsu ģenerālis izvairījās gan no konkrētas kritikas, gan no konkrētiem ierosinājumiem. Tomēr viņa uzstāšanās tika ieskaitīta kā konkrēts piedāvājums, turklāt — visvērtīgākais.

— Nu ko, aizbraukšu ari, — noņurdēja dārgais Ivans Ignatjevičs. — Kāpēc lai neaizbrauktu?

Kad apgabala virspavēlnieks izgāja, armijas komandiera vietnieks ģenerālleitnants Geļenkovs pagriezās pret viltīgo komdivu un tā saldeni, tomēr lai visi dzirdētu, painteresējās, vai tik veiklais komdivs nemērķē uz viņa vietu. Klātesošie atbildēja ar draudzīgiem smiekliem. Taču divīzijas komandieris neapvainojās: virspavēlnieka vietnieks pagaidām bija viņa tiešais priekšnieks, bet uz priekšniekiem komdivs neapvainojās, tas bija viņa dzīves princips, kurš viņu nekad nepievīla.

Pēc atgriešanās no apgabala sanāksmes divīzijas komandieris sāka rosīgu darbošanos. Vispirms tika apturēta visa kaujas apmācība, tanki, bruņutransportieri, lielgabali — viss tika nolikts konservācijā. Visi karavīri tika sūtīti uz "uzlabošanu": tīrīt un krāsot mašīnas, remontēt kazarmas. Vairāk nekā puse divīzijas aizgāja nelegālos darbos — dažs uz kolhozu, dažs uz vagonu izkraušanu, dažs uz rūpnīcām.

Jebkuras rūpnīcas direktors un jebkura kolhoza priekšsēdētājs vienmēr prasa armijas komandierus izpalīdzēt ar cilvēkiem. Ļaužu taču trūkst visur: gan kolhozos, gan rūpniecībā, gan transporta nozarē. Tāda nelegāla operācija ir abpusēji izdevīga. Armijas komandieris nelegāli saņem cementu, asfaltu, ķieģeļus, tēraudu, kokmateriālus, naglas, bet vissvarīgākais — krāsas. Direktors vai priekšsēdētājs steigšus ziņo par plāna pārpildi, bet, pats galvenais, par darba ražīguma paaugstināšanu. Tagad tas ir vismodernākais kritērijs — darba ražīgums. Jo jau Vladimirs Iljičs mūs mācīja, ka jaunas ekonomiskās formācijas uzvarā darba ražīgums galu galā ir pats svarīgākais.

Visi saimnieciskie vadītāji līdz pat Kosiginam[13] ieskaitot, šo masveida parādību apsveic. Visiem kontrolieriem šai sakarā doti stingri norādījumi: plāna izpilde un ražīgums pirmajā vietā. Tautas kontrolei ir jāpalīdz plānu izpildē, nevis jātraucē.

Fiksē, pieņemsim, kontrolieri viena vai vairāku desmitu tonnu krāsas iztrūkumu: kur?

—    Bet mēs taču ražīgumu pagājušajā nedēļā cēlām! Vai tiešām esat aizmirsuši?

—    Ā! Tā uzreiz būtu teikuši.

Tā kā rūpniecība, lauksaimniecība un transporta nozare tādu armijas aktivitāti tikai apsveic. Tās jebkurā brīdī gatavas pieņemt jebkādu karavīru skaitu un dāsni apmaksāt viņu darbu graudā. Direktoriem ir tikai viena problēma: ar ko lai armijas komandierus ieeļļo, lai viņi dotu vairāk karavīru un biežāk.

Armijai ari tāda prakse ļoti patīk. Tikai viens cilvēks tai pretojas — aizsardzības ministrs. Un nesaudzīgi cīnās ar to. Taču vai viens cilvēks var turēties pretī kolektīvam?

Pieņemsim, aizsardzības ministrs izdod pērkondārdošu pavēli: tikai viņš un neviens cits izņēmuma kārtā drīkst dot pavēli karaspēkam atrauties no militārās apmācības. Apgabalu virspavēlnieki uzmanīgi klausās, māj ar galvu, kurš gan drīkst tīkot pēc aizsardzības ministra monopoltiesībām? Ministrs pēc tam pavēl kādai divīzijai trīs dienas strādāt uz lauka un rūpnīcās un visu peļņu noguldīt Aizsardzības ministrijas fondos. Tieši tā! Tiks izpildīts!

Trīs dienas divīzija strādā Aizsardzības ministrijas labā, bet ceturto dienu — apgabala virspavēlniekam. Ja pēkšņi uzklups Maskavas komisija, attaisnoties var jebkurā brīdī: strādājam jūsu labā un pēc jūsu pavēles.

Katrs apgabala virspavēlnieks izdod līdzīgu pavēli: tikai pēc viņa pavēles karaspēks kaujas apmācības vietā var nodarboties ar blakus lietām, jebkurā citā gadījumā darbs tiks uzskatīts par kreiso. Armiju komandieri, protams, piekrīt, bet savām armijām dod līdzīgas pavēles: pārtraukt visus kreisos darbus, pavēle par tādiem darbiem var nākt tikai no armijas štāba. Visi, protams, piekrīt. Manā praksē mūsu pulks tieši pusi laika pavadīja kreisajās operācijās.

Kreisais, nelegālais darbs ir vispārēja un visaptveroša parādība Padomju armijā, izņemot vienīgi karaspēku, kas atrodas ārvalstīs. Tur jēdziens "kreisais" vēl tikai sāk kļūt moderns.

Kreiso operāciju gaismā Padomju armiju var droši samazināt uz pusi, taču tās kaujas spējas itin nemaz necietīs. Tieši to pasāka Hruš- čovs. Tomēr viņš neapgādāja armiju ne ar nepieciešamo daudzumu pārtikas, ne ar visvajadzīgākajām patēriņa precēm, turklāt saglabāja sistēmu, ar kuru visu pakāpju komandieru spējas novērtēja tikai pēc tā, cik svaigs ir kara pilsētiņas žogu krāsojums. Tāpēc jau Hruščova reformas neizdevās — armija, samazināta gandrīz uz pusi, turpināja tikpat intensīvas kreisās operācijas.

Bet atgriezīsimies pie mūsu brašā divīzijas komandiera, kurš tik droši norīkoja kreisajos darbos 4000 karavīru.

Komdivs bija drosmīgs, taču riskēja apdomīgi. Ne armijas štābs, ne apgabala štābs viņam tagad nevarēja neko pārmest, jo pats armijas ģenerālis Jakubovskis bija devis piekrišanu neoficiālam, ārpusdienesta apmeklējumam, un līdz ar to atļāvis komdivam gatavot pienācīgu tikšanos.

Sadalījis visus divīzijas karavīrus, divīzijas komandieris norīkoja štāba priekšnieku vadīt celtniecības materiālu sagādi, proti, vadīt kreisās operācijas, bet savu vietnieku — labās operācijas, proti, visas kara pilsētiņas pilnu restaurāciju. Bet viņš pats kopā ar politnodaļas priekšnieku ķērās pie svarīgākās daļas — pašas tikšanās organizēšanas.

Laika bija pavisam maz, tikai divi mēneši, bet vajadzēja sīki un smalki izpētīt iemīļotā karavadoņa biogrāfiju, izvēlēties no tās visspilgtākos un neaizmirstamākos mirkļus, sagatavot jautājumus par šiem mirkļiem, turklāt visnevainīgākos, taču lai provocētu virspavēlnieku stāstīt par visvaronīgāko un nepieredzētāko. Bez tam vajadzēja sarīkot jauno virsnieku atlases konkursu un izvēlēties tos, kuri uzdos jautājumus no zāles, tāpat vajadzēja atlasīt dublierus jautājumu uzdevējiem un pēc tam ar abām grupām veikt ilgus treniņus. Bez visa pārējā divīzijā bija jāsarīko konkurss labākajiem māksliniekiem un lietpratējiem, kuriem pēc tam jāuzzīmē gigantiska virspavēlnieka cīņu ceļa karte un jāsagatavo viņam suvenīri — dāvanas no mūsu divīzijas personālsastāva. Nu un, protams, — plašs koncerts un bankets, tas jau ir divīzijas politnodaļas un aizmugures priekšnieka kompetencē.

Jauno virsnieku konkursā es nokļuvu izredzēto skaitā un lomu sadalē kļuvu par trešo dublieri tam, kurš uzdeva jautājumu: "Biedri virspavēlniek, izstāstiet, kā jūs apkalāt Cērčilu?"

Šo stāstu es un visi mani draugi dzirdējuši tūkstošiem reižu, bet tagad mums vajadzēja pamudināt Jakubovski izstāstīt to vēlreiz un pašam. Droši vien jūs ari esat to dzirdējuši: kara laikā Lielbritānija piegādāja Padomju Savienībai Cburchill tipa tankus. Tomēr to izmantošana krievu ziemas apstākļos bija sarežģīta — kāpurķēdes sniegā buksēja. Un tad kāds karcivītis no apakšpulkveža Jakubovska tanku brigādes ierosināja iekalt radzes kāpurķēžu posmiem, no kā tanku caurbraucamība sniegā uzlabojās. Frontes pavēlniekam tajā pašā dienā paziņoja, ka Jakubovska brigādē apkalts Cērčils. Pavēlnieks izdevīgā brīdī paziņoja Staļinam par to, ka apakšpulkvedis Jakubovskis apkalis Čērčilu. Joks Staļinam iepatikās, un apakšpulkvedis, atrodoties daudzus mēnešus aizmugurē frontes rezervē, kļuva par Padomju Savienības Varoni un Staļina personīgo favorītu. Līdz ar Jakubovska pacelšanos, šis stāsts deformējās, apaugot ar jaunām varonības pilnām detaļām.

Divi gatavošanās mēneši augstā viesa uzņemšanai man bija labākais laiks visā dienestā mācību divīzijā. Mani karavīri kaut kur strādāja, es pat nezināju, kur. Katru rītu pēc rīta rosmes un brokastīm mūs visus savāca virsnieku namā, un mēģinājums sākās: pirmais jautājums, pirmais dublis, otrais jautājums, otrais rublis-dublis un tā tālāk. Pēc pirmās neatlaidīgās trenēšanās nedēļas no Kijevas paaicināja teātra režisoru, un kļuva jautrāk.

— Neapšaubāmi, mūsu virspavēlnieks ir ģeniāls, bet, ja viņš arī būtu absolūts idiots, mēs pāris mēnešu laikā spētu uztaisīt no viņa Bona- partu! —Tas bija visu divīzijas virsnieku kopējais viedoklis, visu, kuri piedalījās iemīļotā karavadoņa tikšanās sagatavošanā.

Pavārījics vien divus mēnešus "mazā kulta" katlā, es pamatīgi un uz visu dzīvi sapratu šo mehāniku. Man kļuva pilnīgi skaidrs, kāpēc mēs visi tik ļoti mīlam Ļeņinu un Brežņevu un tik ļoti mīlējām Hruš- čovu un Staļinu.

Visi, kuri gatavoja Jakubovska tikšanos, bija diletanti. Mēs grasījā- mies slavēt vienu no sešpadsmit apgabalu pavēlniekiem, pat ne sauszemes karaspēka virspavēlnieku. Mums bija rikai divi mēneši, un līdzekļus pelnījām ar kreisām operācijām. Dodiet man pāris gadu, profesionālu pļāpu štatu un visus valsts līdzekļus ar tiesībām iznīcināt miljoniem neapmierināto, un es jums no plikpauraina, līdzskaņus neskaidri izrunājoša impotenta, kas traks uz bērnu nošaušanu, radīšu visu laiku un tautu ģēniju!

Dižais karavadonis uzkāpa tribīnē, iedzēra ūdeni no glāzes, izlika sev priekšā papīrus, noslaucīja ar kabatlakatiņu brilles, pārbaudīja tās pret gaismu, noslaucīja vēlreiz, noklepojās, uzlika brilles uz deguna, iedzēra vēl ūdeni un sāka lasīt:

— Biedri! Visa padom-ju tau ta, vēstu riskā kon-gre-sa lē-mu-mu iedves mo ta… — Un tā tālāk, un tālāk par to, kā viņš ar septiņjūdžu zābakiem… par kosmiskajiem kuģiem, kas vago kosmosa dzīles, par izslaukumiem un sacirpumiem, par miljoniem tonnu un miljoniem kubikmetru. Plūstoši un pierasti pavēlnieks pārgāja pie imperiālistiem, maoistiem, cionisticm, ienaidnieka izlūkošanas un diversantiem, un tikpat plūstoši — pie modri sardzē stāvošās dižās Padomju armijas.

Pēc divarpus stundām viņš nonāca pie nobeiguma: …un mūsu ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotā apgabala kareivji, kā ari visas mūsu armijas kareivji nežēlos spēkus…

Divarpus stundas, neatraujoties no papīra lapas, divarpus stundas, burtojot to, kas mums visiem katru dienu jālasa Kmsnaja zvezda ievadrakstos. Un viss. Un nekā vairāk. Ne jautājumu, ne atbilžu, ne vārda no sevis personiski. Neviena vārda.

Viņš salika lapas, pabeidza tukšot ūdens karafi, noņēma brilles un, aplausu dārdu pavadīts, aizgāja.

Simtiem virsnieku, kas bija gatavi visam, tikai ne absolūtam idiotismam, turpināja ārprātīgi aplaudēt, cenšoties neskatīties cits citam acīs.

Visus satrieca uzbarota kā vepris, varas samaitāta, absolūtas necilvēciskas nežēlības notrulināta ierēdņa stulbums, nejūtīgums un pelēkums.

* * *

— No kurienes gan tāds stulbenis izniris? — es uzdevu retorisku jautājumu pēc pirmās glāzītes sirsnīgā kompānijā. Atbildi, protams, negaidīju, zinot visu Jakubovska stāstu, iespējams, labāk nekā viņš pats. Tomēr es dziļi maldījos, jo mēs zinājām tikai stāsta redzamo daļu.

—    Izcēlās kaujā pie Maskavas.

Tāda atbilde, turklāt negaidīta, izraisīja manu sašutumu.

—    Jakubovska tur nebija!

—    Es ne par 1941., es par 1953. gadu.

—    Ak, nu tad klāj vaļā! Publika gaida.

—    Būdams Staļina personīgais mīlulis, pēc kara "Jabukovskis" (tas ir neoficiālais mūsu kopējā mīluļa vārds) komandēja galma tanku divīziju — Kantemiras divīziju. Kad 1953. gadā sākās kautiņš, Tama- ņas komandieris nobijās pacelt ķepiņu pret GB, viņu vēlāk nolika pie vienas sieniņas kopā ar viņiem, bet Jakubovskis nenobijās.[14] Viņš ir gatavs vienmēr izpildīt jebkuru partijas un valdības pavēli, te galvenais, kurš pirmais pavēlēs; ja pavēlētu Berija, Jakubovskis pakārtu visu Politbiroju, bet Berija nepavēlēja… Pēc tam arī uzlēca viņa zvaigzne, visi valdnieki viņam pateicīgi.

—    Skat, vēl par maršalu kļūs, Ģenerālštāba priekšnieku.

—    Nē, tādus ieliek daudz delikātākos amatos, piemēram, vadīt demokrātus. Tur tāds tik ir vajadzīgs.

Jaunā leitnanta pravietiskie vārdi piepildījās pēc trim mēnešiem, kad armijas ģenerālis Jakubovskis saņēma Padomju Savienības maršala pakāpi un Varšavas līguma dalībvalstu Apvienoto bruņoto spēku virspavēlnieka amatu. Bet varbūt leitnants nemaz nebija pravietis, varbūt viņam vienkārši bija kontakti varas piramīdas pakājē. Tur, piramīdā,

visi zina gan pagātni, gan nākotni jebkuram no 250 000 000.

*

Mūsu komdivs pēc tā neaizmirstamā vakara saskuma. Taču, kā izrādījās, velti. Uzreiz pēc Jakubovska paaugstināšanas arī mūsu ģenerāli paņēma uz paaugstinājumu Varšavas līguma štābā. Labos darbus, redzams, neaizmirst.

JAUNAS VĒSMAS

Armijas jauno virsnieku kopsapulce Maskava. Kremlis

Par to, ka Padomju armijas Galvenās politiskās pārvaldes priekšnieku, armijas ģenerāli Jepiševu, ir pievārējusi visdziļākā skleroze, runāja sen un neatlaidīgi. Ļaunas mēles apgalvoja, ka brīdī, kad viņš apgriež otrādi lapu, viņš pilnībā aizmirst to, ko tikko nolasījis.

Neesmu radis ticēt baumām, jo skaidri zināju par daudzu baumu centralizēto izcelsmi. Tomēr turpmāk man bija iespēja pārliecināties par to, ka šoreiz tās ir patiesas.

Jepiševs uzkāpa tribīnē, atklepojās, iedzēra ūdeni un garlaikotā, monotonā balsī sāka lasīt par partijas kongresa vēsturiskajiem lēmumiem (kurus nez kādēļ nekad neīsteno dzīvē), par dārgā Iļjiča rūpēm, par turpmāko lauksaimniecības attīstību un aizsardzības varenības nostiprināšanu.

No pirmajiem referenta vārdiem daudzus tūkstošus lielā auditorija saliecās pār saviem blociņiem un drudžaini sāka konspektēt to, ko saka cilvēks, kurš ieņem tik augstu stāvokli partijā, armijā un valstī. Es arī noliecos pār savu blociņu, izliekoties, ka rakstu. Nepierakstīt to, ko runā referents, nozīmē izcelties uz tūkstoš citu fona. Man personīgi ir organisks riebums pret konspektu rakstīšanu. Šajā gadījumā tas bija pilnīgi nejēdzīgi, pirmkārt, tāpēc, ka visu uzstāšanos tik un tā publicēs visās armijas avīzēs, bet, otrkārt, tāpēc, ka vairāk par to, ko katru dienu publicē Krasnaja zvczda, viņš mums tā arī nepateiks. Tā arī bija — viņš kā pēc sen apnikušas melodijas notīm veda aiz sevis auditoriju marksistiski Jeņiniskās muldoloģijas biezokni. Viss bija tik ierasti! Bet pēkšņi zāle sakustējās…

Jepišcvs pusvārdā pārtrauca savu spilgto, atmiņā paliekošo runu un sāka to lasīt atkal no paša sākuma. Vārdā un uzdevumā… pasveicināja visus klātesošos, uz ko zāle atbildēja ar vētrainiem aplausiem. Un visi klātesošie atkal sāka pierakstīt to, ko viņi tikko bija pierakstījuši.

Pēc minūtēm piecām Jepišcvs atkal pārtrauca savu uzstāšanos un sāka lasīt jaunu teikumu, pilnīgi nesaistītu ar to, kuru bija negaidīti pārtraucis. Zāle drīzāk sajuta, nevis saprata, ka referents atkārtojas, piesauc tos piemērus, kurus jau piesaucis, un izkliedz tos lozungus, kurus jau tikko izkliedzis.

Un tad visi aptvēra, visi saprata, kas notiek. Referentu kļūdas dēļ (par ko viņi ikrus rij?) Jepiševam iedots kāda uzrakstīts referāts, taču divos eksemplāros: vispirms divas pirmās, pēc tam divas otrās lapas un tā tālāk. Pie mums armijā vienkārši nav pieņemts, ka referents lasa savu runu pirms uzstāšanās, un Jepiševs nelokāmi ievēroja nerakstīto likumu. Zāli pāršalca vieglas neizpratnes ņirba. Taču referents, acīm redzami nepieradis ievērot publikas reakciju, turpināja monotono lasīšanu. Tā viņš arī nolasīja četrdesmit lapas divdesmit lapu vietā, tas ir, katru divas reizes. Pabeidzis vēsturisko uzstāšanos, Galvenās politiskās pārvaldes priekšnieks kā uzvarētājs atgriezās savā vietā prezidijā, kur sēdēja aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals biedrs Grečko un citi sklcrotiķi un vccišķie marasmatiķi. Neviens no viņiem nepamanīja notikušo.

Piekasīgs kritiķis var noturēt to par sliktu anekdoti, taču man ir vairāk nekā 2000 liecinieku. Vēl vairāk — daudziem no viņiem šī uzstāšanās tā ari konspektēta ar diviem ievadiem, diviem nobeigumiem un divdesmit atkārtojumiem, kas sākas un beidzas ar pusvārdu.

Apbrīnojamākais šajā stāstā ir tas, ka tas notika 1969. gadā armijas jauno virsnieku kopsapulcē. Kopš tā laika pagājis ne viens vien desmits gadu, jaunie virsnieki kļuvuši par nobriedušiem, bet biedrs Jepiševs joprojām ir savā kaujas postenī. Viņš nenogurstoši cīnās par mūžam jauno un visu uzvarošo mācību. Drosmīgi ievieš jaunākās un efektīvākās plašu armijas masu ietekmēšanas metodes. Caur šķiru cīņas prizmu apņēmīgi lauž jaunākās vēsmas pasaules vēsturē. Ienes armijā nedziestošo ļeņinisko ideju gaismu.

APŅĒMĪBA

Vācijā izvietotās Padomju karaspēka grupas virspavēlniekam, armijas ģenerālim V. G. Kuļikovam, patika visu kontrolēt pašam. Te viņš laižas ar helikopteri, ķer padomju militārās automašīnas, kas pārsniedz ātrumu, te, guļot krūmos, klausās, par ko virsnieki runā smēķētavā. Taču visiemīļotākā nodarbošanās bija ieģērbties sporta tērpā un braukāt pa Vinsdorfu ar riteni.

Bija sestdienas vakars, kad virsnieki saņēmuši ilgi gaidīto algu. Visas dzertuves pārpildītas ar štāba virsniekiem. Katrs izmanto brīdi — iedzer aliņu, cik tīk. Citādi atgriezīsies Savienībā — vai tad tur ir labs alus?

Virspavēlnieks kā ēna slīd garām "stikleņu" spoži apgaismotajiem logiem, un verdošs niknums pārņem visu viņa būtni. Saprast padomju virsnieka kaislību uz vācu alu viņam, protams, nav lemts. Paēdis par neēdušu nedomā. Viņam personālie pavāri, izsmalcināti ēdieni un labākās vīna šķirnes neatkarīgi no tā, vai viņš ir Vācijā vai Savienībā. Kā īsts komunists, Kuļikovs apņēmīgi iestājās pret žūpību un neatlaidīgi ar to cīnījās.

— Dzerat! Jūs man vēl padzersiet! — Pēkšņi viņa galvā nobrieda risinājums. Viņš uzsmaida pats sev, apgriež riteni un rullē uz karaspēka grupas štābu.

Nenovelkot sporta tērpu, viņš dodas uz savu kabinetu, mirkli vēl domā un apņēmīgi pievelk sarkanu tālruni bez ciparu ripas. Tālrunis atbild momentāni. Virspavēlnieks iesēžas krēslā un valdonīgā tonī pavēl:

—    215. atsevišķajam sapieru bataljonam — kaujas trauksme! Variants 7. Šifrs 2323777.

Klausule noskaldīja "klausos" un apklusa.

Pēc stundas virspavēlnieks ieradās meža stigā, kur pēc trauksmes jau bija nostādīts sapieru bataljons.

īso apspriedi ar virsniekiem virspavēlnieks noslēdza ar vārdiem: "Pirms salaušanas nevienu nebrīdināt. Lauzt, un punkts! Laiks marša veikšanai — 45 minūtes, operācijas veikšanai — 45 minūtes. Uz priekšu!"

* * *

Iedzērušie virsnieki, mežonīgi bļaujot, lēca pa logiem. Tumsā šaudījās kaut kādas ēnas. Rēca tanku motori. Rija šausmīga dārdoņa. Tūkstošiem galvu vienlaikus pārņēma viena doma: "Karš!"

—    Ks taču teicu, — kliedza aizsmacis apakšpulkvedis ar atrautu kreiso uzpleci, — ka viss būs kā 1941. gadā!

Smagie armijas buldozeri ātri sagāza vieglos stikla paviljoniņus, un vienā mirklī tīro pilsētiņu apņēma labā vācu alus sīvā smarža. No rīta "stikleņu" vietā bija redzami mīksti svaigu velēnu mauriņi — bataljona maskēšanās rota pastrādājusi godam. Silts lietutiņš noplacināja putekļus, un vairs nekas neliecināja par sapieru bataljona nakts uzbrukumu štāba pilsētiņai. Tā Vinsdorfa uz visiem laikiem tika izbeigta žūpošana. Politpārvaldes priekšnieks ar sajūsmu ziņoja Galvenajai politiskajai pārvaldei un partijas CK par jaunā virspavēlnieka brīnišķīgo apņēmību cīņā ar žūpību.

Tieši pēc mēneša, nākamajā algas dienā, karaspēka grupas finanšu pārvaldes priekšnieks nedroši iegāja bargā ģenerāļa kabinetā un ziņoja, ka kasē nav naudas, lai izsniegtu virsnieku sastāvam algas.

—    Nu, ko, — teica armijas ģenerālis Kuļikovs, — raksti raportu, vainīgos nodosim kara tribunāla tiesai! Bet kāds, patiesību sakot, iemesls, vai kasieri apzagās?

—    Nē, — paskaidroja finansists, — mēs no Maskavas saņemam tikai nenozīmīgu daļu vācu naudas. Pamatā summas nāk no Vojen- torga sistēmas, tas ir, no dzertuvēm. Markas gāja pa apli, mēs tās dodam virsniekiem, viņi tās nes uz mūsu dzertuvēm, mēs naudu savācam un dodam atkal. Bet alu vācieši piegādāja par pazeminātām cenām. Tagad Vinsdorfa padomju dzertuvju nav, tāpēc visi virsnieki sākuši braukāt uz vācu dzertuvēm. Tur visas markas tad arī aiziet. Mēs prasījām Maskavai, bet Maskava papildu naudu nedod.

Virspavēlnieks sāka griezt zobus tā, ka finansistam saviebās seja. Tad viņš ar apņēmīgu žestu piebīdīja sev klāt sarkano tālruni bez ciparu ripas.

Uz sapieru bataljona pulcēšanās vietu virspavēlnieks šoreiz nebrauca, bet aizsūtīja adjutantu ar pavēli:

"Steidzami atjaunot visas dzertuves Vinsdorfa. Termiņš — 15 diennaktis."

DUROVA CEĻŠ Kijevas kara apgabals

Sev pēcpusē viņš iesprauda siļķes asti un izmisīgā balsī iekliedzās: "Biedri virsnieki, nenāciet klāt, es — plikā nāra, esmu kautrīga!"

Tas notika Jaungada naktī, kad izziņoja oriģinālākā karnevāla kostīma konkursu. Vecākais leitnants Durovs nebija apveltīts ne ar momentānu reakciju, nc humora izjūtu, taču — kad izrīkotājs iesaucās: "Izziņots konkurss…" — Durovs reaģēja ātri, domājams, savai solo numuru viņš bija sagatavojis laikus. Vecākais leitnants momentāni nometa savu gvardes ietērpu, papildinot Ādama tērpu ar iepriekš minēto siļķes asti no svētku galda.

Publika bija šokēta, neraugoties uz pamatīgu reibumu un daudzgadīgu pieradumu Padomju armijā nc par ko nebrīnīties. Tulka štāba priekšnieks piecēlās un, aizcirtis durvis, izgāja. Viņam pakaļ, kā pēc komandas, devās vecākie virsnieki.

Pirmajā virsnieku sanāksmē pēc Jaungada trešā bataljona komandieris piecēlās un izvirzīja priekšlikumu: par pulka virsnieku sastāva aizvainošanu tiesāt vecāko leitnantu Durovu virsnieku goda tiesā. Viņu atbalstīja štāba priekšnieks, pulka priekšnieka vietnieks, pulka tehniskās daļas priekšnieka vietnieks, artilērijas priekšnieks, visi bataljonu komandieri, izņemot pirmo bataljonu, un visi rotu un bateriju komandieri, izņemot trešās rotas komandieri. Nav grūti uzminēt, ka vecākais leitnants dienēja trešajā rotā, kas ietilpst pirmā bataljona sastāvā: notiesās vada komandieri — traips rotai un bataljonam. Kauna traips, protams, gūla arī uz pulku, precīzāk, uz pulka komandieri un zampoļitu: vājš audzināšanas darbs. Tieši tāpēc sasarkušais znmpoļits uzlēca no savas vietas un sāka kliegt:

—    Tiesāt, biedri, ir vienkāršāk, bet, lūk, audzināt cilvēku ir daudz grūtāk. Ar savu pārsteidzīgo lēmumu mēs taču perspektīvam virsniekam varam salauzt dzīvi.

—    Viņš ir perspektīvs tikai dzeltenajai mājai, — no savas vietas atzīmēja izlūkošanas rotas komandieris.

Durovs sēdēja pirmajā rindā, vienaldzīgi veroties tumšajā logā. Viņam bija pilnīgi vienalga. Viņam šajā dzīvē gribējās vien iedzert. Janvāris tikko bija sācies, un līdz algai, līdz lolotajam 13. datumam, vēl tik ilgs laiks! Bet pret ķīlu garnizona krogā, kuru citādi kā par "Militāro domu" nesauca, vecākajam leitnantam šņabi sen vairs nedeva. Visiem dod pret ķīlu, bet viņam — ne, itin kā diskriminācija. Uz visu, par ko tika runāts virsnieku sanāksmē, viņam uzspļaut, vien garlaicība nomāc.

Savukārt diezgan nevienaldzīgi bija pulka komandierim. Tiesības nodot virsnieku goda tiesai jaunākos pulka virsniekus ir tieši viņam. Pateiks "jā" — tas nozīmē, ka sanāks pulka virsnieki un ar savu lēmumu noņems vienu zvaigznīti no vecākā leitnanta uzplečiem, bet varbūt noņems pat pašus uzplečus, ej, bijušais vecākais leitnant, uz visām četrām pusēm, ne tev pensijas, jo vēl esi jauns, ne nākotnes, jo esi jau vecs, lai sāktu dzīvi no sākuma. Divīzijas komandieris, armijas komandieris un apgabala pavēlnieks virsnieku tiesas lēmumu apstiprinās, tas nostrādā automātiski, jo pretējā gadījumā tas, kurš lēmumu nav apstiprinājis, uzņemas atbildību par visām turpmākajām kaut kāda vecākā leitnanta — alkoholiķa — izdarībām.

Ja pulka komandieris pateiks "nē", tad vecāko leitnantu atkal audzinās līdz nākamajai reizei, kurai atkal sekos komandiera "jā" vai "nē".

Lēmums "jā" vienmēr ir mokošs katram padomju komandierim. Jo viņa paša karjera galvenokārt ir atkarīga no tā, par cik procentiem viņš spējis samazināt pārkāpumu un noziegumu skaitu, un, protams, no tā, kā karavīri klāj gultas un kā nokrāsoti kara pilsētiņas žogi. Disciplīnas stāvokļa uzskaite nenotiek vis pēc izdarīto pārkāpumu un noziegumu skaita, bet gan pēc sodu skaita. Disciplīna Padomju armijā ir ārkārtīgi zema, daudzos gadījumos tas ir nevadāms ganāmpulks tieši tāpēc, ka komandieri savstarpēji nikni cīnās par izdzīvošanu. Uzvarētājs šajā cīņā ir tikai tas, kurš vispār nesoda karavīrus un virsniekus, lai kādus pārkāpumus tie būru izdarījuši. Vienīgā iestāde, kas kaut kā ietekmē disciplīnas uzturēšanu, ir kara komandantūra, un vienīgi tāpēc, ka tās uzdevums ir grābt ciet jebkuru karavīru un virsnieku, kas trāpīsies pa tvērienam. Komandantūrām ir cita kārtība, cita sistēma, šeit viss ir otrādi. Visas komandantūras cīnās par to, lai saķertu vairāk pārkāpēju.

Taču komandantūras darbojas galvenokārt ārpus kara pilsētiņām: pilsētās, stacijās, lidostās. Tieši komandantūru darbība rada disciplīnas un kārtības ilūziju, taču tā ir tikai ilūzija.

Pulka komandieris sen grasījās izmantot varu, bet šajā brīdī tas būtu ārkārtīgi riskanti viņam pašam. Disciplīna pulkā jau tā bija noslīdējusi līdz zemākajai robežai, un sākt jaunu gadu ar tādu lēmumu būtu vienkārši vieglprātīgi: ja nu pēkšņi rit notiks kaut kas patiešām nopietns, ko neizdosies notušēt un noslēpt? Ko tad? Tad nāksies atkal kādu sodīt, un tie jau būs divi pārkāpumi statistikā, bet citos pulkos pa to laiku būs klusums un miers.

Komandieris piecēlās (vērsties pret visu virsnieku gandrīz vienprātīgo viedokli viņam arī negribējās) un drūmi teica:

—    Nesteigsimies, ir jāapsmadzeņo.

Smadzeņot neiznāca ilgi.

Pēc nedēļas pulka komandierim piezvanīja divīzijas štāba priekšnieks un pieprasīja nekavējoties iesniegt labākā vada komandiera dokumentus, lai ieceltu viņu par rotas komandieri blakus pulkā.

Pēc desmit minūtēm pulka komandiera kabinetā jau atradās politiskās daļas priekšnieka vietnieks, viens bataljona komandieris un trīs rotu komandieri.

—    Biedri virsnieki, pavēlēts labāko no vadu komandieriem nosūtīt uz blakus pulku paaugstināšanai. Es domāju, ka vecākais leitnants Durovs mums ir tāds. Protams, arī viņam gadās neveiksmes un kļūdas, bet — kuram gan negadās? Es domāju, viņš ir pilnībā apzinājies savu vainu, viņš ari labosies. Vai tā nav?

—    Uzticēšanās — diža lieta.

—    Pieredzēs rotas komandiera gaitas, nebūs laika arī piedzerties.

—    Protams, japaccļ cilvēks, citādi galīgi noknābājuši. Ja cilvēkam teiksi katru dienu, ka viņš ir cūka, tad viņš arī rukšķēt sāks!

Rotas komandieris uzrakstīja Durovam spožu raksturojumu. Kom- buts papildināja: "Secinājumiem pilnīgi piekritu. Pirmā tanku bataljona komandieris gvardes apakšpulkvedis Ņesnosnijs." Pulka komandieris noslēdza: "Ir cienīgs izvirzīšanai tanku rotas komandiera amatā. Ar Aleksandra Ņcvska un Bogdana Hmcļņicka ordeni apbalvotā Por- tartūras 210. gvardes tanku pulka komandieris gvardes pulkvedis Za- vališins."

*

Politiskās daļas priekšnieka vietnieks uzrakstīja atsevišķu raksturojumu par Durova morāli politiskajām īpašībām: aktīvists, sportists, sabiedrisks — un pārējais, kas pienākas tādos gadījumos.

Lieni aizsūtīja uz divīzijas štābu, kur to apstiprināja divīzijas komandieris.

— Es tev piektajai rotai ērgli izraudzījos no 210. pulka. Zelts, ne virsnieks. Zvērs. Ar pieredzi. Aktīvists, sportists, sabiedrisks. Mūžam būsi pateicīgs.

—    Atļaujiet painteresēties, biedri ģenerāli, kas viņš tāds?

—    Vecākais leitnants… Dod, Dievs, atcerēties… Lūk… Durovs…

Pulkvedis nobālēja:

—    Jūs jokojat, biedri ģenerāli.

—    Bet kas par lietu?

—    Es taču to Durovu pazīstu kā raibu suni, mēs ar viņu vienā mājā dzīvojam. Visa divīzija taču zina, kaut arī nedzīvo ar viņu.

—    Pagaidi, pagaidi, vai tik tas nav tas pats Durovs, kurš 7. novembra parādē apvēmās no pārdzeršanās?

—   Tas pats, biedri ģenerāli, vai atcerieties, viņš vēl tanka dzinēju nobeidza, šis pats Durovs!

—    Nu, Zavališins, nu, nelietis, piekrāpt nolēmis. Tu man vēl padancosi!

— Nu ko, Zavališin, mēs tavu ērglēnu apstiprinājām par rotas komandieri.

—    Paldies, biedri ģenerāli.

—    Domā, tiks galā?

—    Puisis pārbaudīts, tiks galā!

—    Bet kas tev, Zavališin, ar disciplīnu, nav diezin ko, ne?

—    Cenšamies jau nu gan, biedri ģenerāli, šo gadu, lūk, neslikti iesākām, domājam ari turpmāk tā turēties.

—    Zini, ko mēs štābā izdomājām? Lai tādā situācijā neņemtu tev nost labākos virsniekus, atstāsim tev pulkā šo malaci Durovu par trešās rotas komandieri. Kaimiņiem vajadzīgs rotas komandieris, lūk, tad mēs viņiem atdosim tavu trešās rotas komandieri, bet viņa vietā ieliksim šo pašu Durovu. Lai paliek pie tevis pulkā. lai komandē rotu, lai stiprina disciplīnu.

Un, pēkšņi nomainījis toni no labsirdīga pret tēraudeietu, komandējošu, divīzijas komandieris noskaldīja: "Pavēle par virsnieku pārvietošanu parakstīta šodien."

Tā gvardes vecākais leitnants Durovs kļuva par 210. gvardes tanku pulka pirmā bataljona trešās gvardes tanku rotas komandieri. Viņa dzīvesveidā gandrīz nekas nemainījās. Vienīgais, ka viņš sāka vairāk saņemt un sekojoši ari dzert. Runas par virsnieka goda tiesu tagad nevarēja būt: paaugstināšana amatā — tas jebkurā gadījumā ir augstākās vadības uzticības apliecinājums un visu pagātnes grēku atlaišana. Sūdzēties par Durovu vai lūgt viņa pazemināšanu ne pulka komandieris, ne zampoļits, ne bataljona komandieris nevarēja, jo viņi visi tikko bija uzrakstījuši viņam spožus raksturojumus. Nenoliedzami, viņi paredzēja, ka "nepatiesība" var tikt atklāta, taču viņi nebija gaidījuši, ka tas var notikt tik ātri. Ja patiesība atklātos kaut vai nedēļu pēc Durova pārcelšanas uz kaimiņu pulku, 210. pulka komandējošais sastāvs varētu, liekot roku uz sirds, apzvērēt, ka viņš bija labs, bet tagad pēkšņi sabojājās.

Bet vispār tāda "nepatiesība" iet cauri bez jebkādiem sarežģījumiem, kad virsnieku pārceļ uz citu apgabalu vai pat uz citu armiju vai divīziju. Te nu likums ir dzelžains: parakstīts — no pleciem nost! Pulkvedis Zavališins visus šos smalkumus, protams, labi zināja, vienkārši viņam nebija laika gaidīt labvēlīgu gadījumu, lai pārceltu Du- rovu uz citu divīziju. Vienkārši tajā brīdī bija jāsteidzas un jāriskē, viņš riskēja un zaudēja.

Ar jaunā komandiera parādīšanos trešajā rotā disciplīna pavisam pasliktinājās. Arī kaujas iemaņas un kaujas gatavība strauji pazeminājās.

Divīzijas komandieris, nevēlēdamies aizmirst notikušo, jebkura 210. pulka apmeklējuma laikā vispirms steidzās uz trešo rotu, bet pēc tam sauca pie sevis uz ilgām sarunām pulka komandieri un bataljona komandieri. Viņš bija nolēmis abus nežēlīgi pārmācīt. Protams, galu galā viņam vajadzēs noņemt Durovu no rotas komandiera amata, taču pagaidām viņš nesteidzās to darīt. Jebkādus ierosinājumus pārcelt Durovu divīzijas komandieris nekavējoties noraidīja.

Divīzijas komandieris bija atvaļinājumā. Viņa pienākumus pildīja tikko no Ēģiptes atbraukušais vietnieks. Vietnieks vēl īsti nebija iedziļinājies situācijā.

Zavališins ar bataljona komandieri svaidījās kā tīģeri krātiņā. Divīzijas komandiera prombūtne bija jāizmanto ātri un apņēmīgi. Durovu steidzami vajadzēja aizvākt. Nav svarīgi, uz kurieni — Sīriju vai Ungāriju, Aizbaikālu vai aiz Polārā loka, uz paaugstināšanu vai pazemināšanu.

Divīzijas kadru nodaļas priekšnieks, saņēmis duci konjaka pudeļu, ieteica: UZ AKADĒMIJU!!!

Labākajam 210. gvardes tanku pulka rotas komandierim atkal tika 117.rakstīti spoži raksturojumi, kurus apstiprināja divīzijas komandiera vietnieks, un lieta steigšus tika nosūtīta uz Maskavu.

Durova personīgajā lietā bija tikai seši raksturojumi: divi, uzrakstīti karaskolu beidzot, divi par to, ka viņš ir labākais no vadu komandieriem pulkā, un divi par to, ka viņš ir labākais no rotu komandieriem tajā pašā pulkā. Karaskolā uzrakstītie raksturojumi bija bāli: ne zivs, ne gaļa (karaskolā viņam vienkārši nebija iespēju sevi parādīt kā alkoholiķi, pārāk jau nu maz kursantiem dod naudu), bet visi pārējie bija vienkārši izcili. Pēc nedēļas Durovu izsauca uz Maskavu kārtot iestājeksāmenus Bruņutanku spēku kara akadēmijā.

—    Ja neiestāsies, — pulka komandieris grauza nagus, — komdivs mūs aprīs ar kauliem un ādu.

—    Neiestāsies taču, alkašs nolādētais, kur nu viņam.

—    Bet ja pēkšņi iestājas, muļķiem tak veicas. Muļķiem visām akadēmijās vienmēr priekšroka.

—    Esam nošāvuši greizi.

—- Kāpēc?

—   Viņam taču pienācis laiks saņemt kapteiņa pakāpi, bet par viņu, protams, lieta netika formēta. Kāds no viņa kapteinis? Bet akadēmijā pie tā picsiesies: raugi, jās esat rotas komandieris un izdiena jums arī pietiekama, bet kāpēc joprojām neesat kapteinis?

Nākamajā dienā uz Maskavu aiztraucās izvirzīšana kārtējai kapteiņa dienesta pakāpei izcilas tanku rotas komandierim gvardes vecākajam leitnantam Durovam.

Durovs akadēmijā iestājās. Mēnesi pēc iestāšanās viņš kļuva par gvardes kapteini.

*

Negaidītā pacelšanās nevarēja neatstāt iespaidu 11/. Durovu. Psiholoģiskais satricinājums no pacelšanās pēkšņi atmodināja viņā izkropļotu pārākuma sajūtu pār apkārtējiem un zvērisku vēlmi būt par līderi kolektīvā. Viņš neatmeta dzeršanu, bet ievērojami samazināja aktivitāti šajā jautājumā. Viņš tagad dzēra tikai vienatnē ne tik daudz drošības apsvērumu dēļ, cik nicinādams savus biedrus.

Viņa aprobežotais prāts nekad neradīja nevienu oriģinālu ideju, taču viņš to kompensēja, iezubrīdams akadēmiskās mācību grāmatas burtiski no galvas, pārsteidzot profesorus ar precizitāti, izsekojot domām, kuras kādreiz izteikuši šie mācību grāmatas uzrakstījušie profesori.

Viņu izcēla kā centīga, zinoša mūsdienīga virsnieka paraugu. Pēc trim gadiem viņš ar izcilību pabeidza akadēmiju (jāpiebilst, ka BTA1 komandējošā sastāva fakultātē, lai to izdarītu, nav nepieciešams daudz prāta; spēja nosēdēt un nekas vairāk).

Ar aizsardzības ministra pavēli Durovs izlaiduma brīdī pirms termiņa saņēma nākamo dienesta pakāpi: majors. Pēc akadēmijas viņam kā teicamniekam bija izvēles tiesības, un Durovs vēlējās nokļūt dzimtajā pulkā.

Ar aizsardzības ministra pavēli gvardes majoru Durovu iecēla par komandiera vietnieku 210. gvardes tanku pulkā, tajā pašā pulkā, kurā vien pirms trīsarpus gadiem viņš bija komandieris vissliktākajā tanku vadā. Bez visiem pulka majoriem viņa tiešā pakļautībā nokļuva visi deviņi pulka apakšpulkveži, ieskaitot štāba priekšnieku, PVO priekšnieku, aizmugures priekšnieku, zampofitu un četrus bataljonu komandierus.

Militāro pakāpju piešķiršanas sistēma Padomju armijā daudzējādā ziņā atšķiras no citās armijās pieņemtajām sistēmām.

Vakances atbrīvošanās brīdī tā tiek aizpildīta nebūt ne ar virsnieku, kurš ir vecākais dienesta pakāpē, izdienas ilguma, pieredzes daudzuma vai amata stāvokļa ziņā, bet gan ar to, kurš pēc pavēlniecības domām lielākā mērā der šim amatam. Turklāt ir pilnīgi dabiski, ka augstākas dienesta pakāpes virsnieki izrādās zemākas dienesta pakāpes virsnieku tiešā pakļautībā.

Piemērs: pēc maršala Grcčko nāves aizsardzības ministra amatā iecēla ģenerālpulkvedi Ustinovu, kurš vienlaikus ar iecelšanu amatā saņēma kārtējo dienesta pakāpi — armijas ģenerālis. Viņa tiešā pakļautībā nokļuva ne tikai visi armijas ģenerāļi, ieroču šķiru maršali un galvenie maršali, bet arī Padomju Savienības maršali — Kuļikovs, Ogarkovs, Sokolovs, Batickis, Moskaļenko un Padomju Savienības Flotes admi rālis Gorškovs.

Tas ir tikai viens no zināmākajiem piemēriem, taču tas ilustrē kopējo sistēmu.

Tāda sistēma neapstrīdami ir pārāka pār citām sistēmām — tā ļauj virzīt "savus cilvēkus" bez jebkādas piesargāšanās no likumiem un noteikumiem. "Pēc mūsu domām, šis kapteinis ir visspējīgākais un viņš ir jāpaceļ pār visiem majoriem."

Amatam ir nospiedoša priekšrocība salīdzinājumā ar dienesta pakāpi.

Pulka komandieris pulkvedis Zavališins tobrīd jau bija aizgājis pensijā un nomainīts ar jaunu apakšpulkvedi no Ķīnas pierobežas. Tomēr lielākā daļa virsnieku, ieskaitot arī pirmā bataljona komandieri apakšpulkvedi Ņesnosniju, bija palikuši savās vietās.

Durova izvirzīšanu iespaidoja vēl viens faktors, sevišķi objektīvs.

Sešdesmito gadu otrajā pusē virsnieki frontinieki, kuri pēc kara nespēja aizlauzties līdz akadēmijai, sasniedza sava dienesta augstāko punktu — bataljona līmeni. Viņus nedrīkstēja cclt augstāk — nav pabeiguši akadēmiju, sūtīt uz akadēmiju nav lietderīgi vecuma dēļ, pazemināt arī nav par ko — viņi visi ir pieredzējuši, nopelniem bagāti, disciplinēti dienētāji, un arī pensijā viņus sūtīt nedrīkst — pēc Hruš- čova reformām armijā bija baiss virsnieku trūkums.

Frontinieki blīvi okupēja bataljona posmu — bataljona komandiera, komandiera vietnieka, štāba priekšnieka amatu — un izveidoja ir kā sastrēgumu uz dienesta kāpnēm. No vienas puses, pilnīgi neiespējami pacelt jaunos virsniekus no rotas līmeņa, no otras puses, nav ar ko nomainīt aizgājušos virsniekus pulka līmenī. Tāpēc daudzi jaunie virsnieki, kuri spēja tikt akadēmijā no rotas līmeņa, atgriezās pulka posmā, izlaižot uzreiz divus kāpņu pakāpienus: bataljona komandiera vietnieka un bataljona komandiera amatu. Tā bija masveida parādība.

Durovs bija ārkārtīgi atriebīgs. Viņš atcerējās visus, kuri kādreiz piedāvāja tiesāt viņu virsnieku goda tiesā. Tiesa, arī tas, kurš viņu aizstāvēja, izbaudīja nežēlastību.

Viņš piekasījās jebkuram sīkumam, zākājot vainīgo visneizturamā- kajām lamām. Durovs bez žēlastības jebkura virsnieka jebkādas kļūdas rakstīja viņa personīgajā lietā, tādā veidā sagraujot visu militāro karjeru un dzīvi.

Pēc Durova parādīšanās pulkā visi sāka mainīt darba stilu, cenšoties nedot Durovam iemeslu piekasīties. Tāpēc jau augstāko komandieru vidū Durovs kļuva slavens kā principiāls un prasīgs komandieris. Nav brīnums, ka pēc pāris gadiem, vēl būdams majors, sāka komandēt pulku, bet vēl pēc gada — kā labākais no pulku komandieriem mūsu divīzijā — devās uz Sīriju pildīt Sīrijas tanku divīzijas komandiera militārā padomnieka pienākumus.

Es pazinu Durovu daudzus gadus. Man nācās dienēt viņa pakļautībā. Esmu saticis daudzus virsniekus, kuri pazinuši viņu visos izaugsmes posmos.

Mazas, nemirkšķinošas čūskas ačeles un klusi, draudīgi Durova čuksti joprojām vajā mani sliktākajos sapņos.

Viņam nebija ne kripatiņas sapratnes ne par armijas problēmām, ne par tās attīstības perspektīvām. Reiz iezubritās dogmas bija absolūti nesatricināmas viņa apziņā. Izteikt jebkādu viedokli, kas atšķiras no tā, kurš ierakstīts mācību grāmatās desmit gadus pirms Durova parādīšanās Bruņutanku akadēmijā, bija ne tikai bezjēdzīgi, bet arī bīstami.

To, kā viņš izrīkojās ar padotajiem, nevar nosaukt par nckulturā- lību, tā bija vienkārši rupjība. Mūs izbrīnīja tas, ka viņš nekad nelasīja nekādas grāmatas. Mēs, visi viņa padotie, redzējām viņā cietsirdības, neiecietības, rupjības un lopiskuma savienojumu. Nekad neesmu sastapis viņa padotībā dienējušu cilvēku, kuram būtu cits viedoklis par viņu. Vienlaikus pavēlniecībai viņš bija paraugs attieksmei pret darbu.

Viņam veicās: Sīrijā pavadīto gadu laikā ne reizi neiznāca kaujā tikties ar pretinieku un demonstrēt savas izcilās komandiera īpašības. (Tur, tiesa, tādu viņam līdzīgu padomnieku pietiek, viņu panākumi kaujās tagad zināmi visā pasaulē.) Pēc Sīrijas Durovs spēji aizgāja augšup. Es nemaz nebrīnīšos, ja kādā jaukā dienā izlasīšu avīzē par to, ka, piemēram, ģenerālpulkvedis Durovs iecelts par Maskavas kara apgabala pavēlnieku. Tieši tur viņam vieta. Tur tādus mīl. Bet varbūt es viņu par zemu vērtēju? Varbūt tādi jāceļ vēl augstāk?

GOLOVASTOVA DZlVE

Starpkontinentālā ballistiskā raķete 8-K-84 bija radības kronis un pati pilnība. Tālums, precizitāte, daudzlādiņu kaujas daļa ar individuālu katras kaujas galviņas notēmēšanas sistēmu, iebūvēta spēcīga pretraķešu lokatoru meklēšanas un nomākšanas stacija, vesels dažādu ierīču komplekss, kas raķeti lidojuma laikā aizsargā no mēģinājumiem to iznīcināt. Raķete apvienoja sevī labākās šķidro un cieto degmaisījumu nesēju īpašības. Tā bija kapsulās, tas nozīmē, ka degmaisījums un oksidētājs bija ieslēgts speciālās superizturīgās, vieglās kapsulās, kas |āva uzpildīt raķeti nevis divas stundas pirms starta, bet taisni rūpnīcā un pēc tam glabāt to šahtā desmit vai piecpadsmit gadu ar iespēju palaist to jebkurā brīdī. Tomēr kapsulās atradās šķidrais degmaisījums un šķidrais oksidētājs, tāpēc raķetes vadība lidojumā un sadegšanas režīmu regulēšana arī bija ļoti vienkāršs un pat patīkams uzdevums. īpaša priekšrocība bija tās noturība pret kodolsprādzieniem, glabājot to šahtā.

Ja pretinieks pirmais sāks karu un kodolsprādziens notiks tieši pie šahtas augšgala, tas raķetei nenodarīs nekādu kaitējumu, jo tā ir ne tikai kapsulās, bet ari konteinerā. Raķete uz spēcīgiem amortizatoriem iekārta konteinera iekšienē, un visa telpa starp raķeti un iekšējām konteinera sienām aizpildīta ar inertu gāzi, kas pilda spilvena lomu jebkura trieciena gadījumā. Taču pats konteiners ari ir iekārts amortizatoros superizturīgās šahtas iekšienē, kuru no augšas nosedz divsimt tonnu smaga dzelzsbetona plātne. Kodolsprādziens, pat pavisam līdzās, nevar nodarīt tai kaitējumu. Taču raķešu dzīvīgums tika nodrošināts ari ar to, ka katra no tām bija automātiski saistīta ar brīdinājuma pavadoņiem: ja amerikāņi masveidā palaiž savas raķetes, S-K-S4, negaidot nekādas komandas, startē pretim. Taču ari tad, ja šī sistēma neiedarbojas, jebkura raķete var reaģēt uz to, ka visi komandpunkti, kuri to aiztur, ir iznīcināti. Tad katra raķete startē pati un atriebj savus komandpunktus.

8-K-84 bija pēdējais, ko radīja Koroļova ģēnijs. Raķete padomju vadībai iedeva vēl vienu trumpi. Agrāk visas no šahtas startējošas raķetes pilnībā sabojāja palaišanas šahtu. Tas lika pārrunu laikā cīnīties par katras šahtas pastāvēšanas tiesībām.

Pēdējā Koroļova raķete startēja nevis no šahtas, bet no šahtā iekārta konteinera. Bez tam iespēja regulēt režīmus ļāva veikt "mīksto" palaišanu, raķete ļoti viegli pameta konteineru, nenodarot šahtai nekādu ļaunumu. Visas padomju šahtas tādā veidā kļuva par daudz- reizējās izmantošanas šahtām. Tas deva padomju vadībai milzīgu pārākumu: pārrunās var noteikt šahtu skaitu. Ierobežojot šahtu daudzumu, amerikāņi ierobežoja raķešu skaitu, jo šahtas taču vienreizējas darbības. Viņi sevi ierobežoja, bet mēs — ne!!! Mēs varējām saštan- cēt raķetes, paslēpt tās dzelzceļa tuneļos un kara laikā šaut no katras šahtas daudzas reizes!!! Uz priekšu SALTl \\\ Padomju Savienības un personīgi Leonīda Iljiča miera iniciatīvas!!!

Gvardes leitnants Golovastovs iemīlēja raķeti no pirmā acu skatiena. No agra rīta līdz dziļai naktij viņš pētīja svešinieci. Tā rādījās īsajos, fragmentārajos sapņos, un, no rīta pamodies, viņš, svētlaimīgi smaidīdams, domās atkal un atkal pārskrēja pār neskaitāmajiem relejiem un pretestībām, blokiem un apakšblokiem.

Pēc mēnešiem sešiem viņš jau prātā varēja klīst pa tās nebeidzamajiem cauruļu vadiem, kabeļu akām un elektriskajām ķēdēm kā pa mazas, kopš bērnības pazīstamas dzimtās pilsētiņas ieliņām, kur katrs krustojums un katrs akmens spēj atsaukt atmiņā kādu neaizmirstamu notikumu.

Gvardes leitnants izgāja no raķešu angāra tikai tāpēc, ka bija režīms, kas noteica, ka katru dienu 18.55 angāram jābūt aizzīmogotam un jāieslēdz elektroniskā aizsardzības sistēma.

Vēl pēc trim mēnešiem viņam raķete no apburošas svešinieces pārtapa par daļu no paša, viņš vairs nevarēja bez tās dzīvot, kā mēs nevaram dzīvot bez smadzenēm vai sirds.

Raķete bija viena no pirmajām sērijā saražotajām, tāpēc to pastāvīgi kontrolēja KB. Konstruktori un inženieri brauca uz raķešu pulku ļoti bieži. Reizēm viņi atbrauca divi trīs un stundām ilgi rakās vai nu dzinējā, vai priekšgalā. Reizēm atbrauca uzreiz cilvēku trīsdesmit, un tad raķeti uz dažām stundām izslēdza no kaujas dežūras saraksta.

Reiz viens no atbraucējiem vērsās pie leitnanta ar pavisam nenozīmīgu jautājumu un, izdzirdējis atbildi, pēkšņi ar izbrīnu pagriezās pret viņu. Viņi parunājās vēl minūtes piecpadsmit, pēc kā atbraucējs paspieda leitnantam roku.

—    Klausieties, leitnant, tagad šeit ir vadošie raķetes konstruktori. Katram no viņiem ir ievērojama pieredze darbā ar nesējiem, taču jūs varat ar viņiem runāt kā ar līdzīgiem. Jūsu zināšanu līmenis ir vienkārši satriecošs. No kurienes jums tas?

—    Es to vienkārši mīlu.

—    Klausieties, leitnant, šeit nav jūsu vieta. Jums ir analītisks prāts un fenomenāla atmiņa. Protams, jums akadēmijā nav ko darīt. Akadēmija — tā ir ziloņu kapsēta. Akadēmijā pazūd tie, kuri nav spējīgi uz patstāvīgu radošo darbību. Vairāk par to, ko jūs jau zināt, akadēmija jums tik un tā nesniegs. Un vienlaikus akadēmija jums ir vajadzīga vienīgi papīriņa dēļ. Jūs taču pazīstat mūsu sistēmu: bez papīriņa tu esi sīka dzīvībiņa, bet ar papīriņu — cilvēks! Netērējiet laiku, sniedziet raportu akadēmijā, bet no turienes uz KB. Jūs būsiet pasaulē labāko raķešu galvenais konstruktors!

—    Paldies.

—    Žēl, nesen nomira kāds ļoti izcils cilvēks…

—    Jā, es zinu.

—    Viņš, protams, jūs bez kādām akadēmijām paņemtu pie sevis, viņam ne tas vien tika atļauts… viņš Centrālajā Komitejā ar kāju taisīja vaļā durvis… Un pēdējais, leitnant, — man ļoti gribētos zināt jūsu viedokli par raķeti. Divos vārdos. Kaut ko vēl, izņemot "mīlu" un "ļoti mīlu".

—    To var ievērojami uzlabot.

—    Vai tikai cs neesmu jūs pārslavējis, leitnant? Vai tik jūs neatraujaties pārāk daudz?

Leitnants saknieba lūpas un stūrgalvīgi atkārtoja:

—    To var ievērojami uzlabot.

Viņš zināja, ka zaimo. Viņš zināja, ka apvaino konstruktoru. Nekad iepriekš leitnants nepieļāva pat domu par to, ka tajā varētu ko mainīt. Risinājums uzradās pats no sevis un tieši tobrīd. Vienkāršs un savā vienkāršībā izcils risinājums.

Katra raķešu šahta nomaskēta tā, ka ne mednieks, kas nejauši nokļuvis šajā nomaļajā vietā, ne izlūkošanas pavadonis no kosmosa nevar ieraudzīt neko interesantu un neparastu. Te uz divsimt tonnu smagās šahtu nosedzošās plātnes uzbūvēta klints, kura kopā ar plātni var nobīdīties malā, te iestādīts eglājs. Taču divreiz gadā visa maskēšanās tiek izjaukta. Reglamenta darbi. Kopējā raķetes, tās priekšgala un šahtas pārbaude. Taigu piepilda balsis un dzinēju rēkoņa. Raķeti no konteineriem paceļ virszemē, caurskata, izklausa, iztausta. Uz desmit diennaktīm raķete tiek izslēgta no kaujas dežūras saraksta. Tas ir pulka obligātais sezonas reglaments, taču vēl ir divīzijas, korpusu, armiju un centrālās pārbaudes izlases pārbaudes. Turklāt pastāv konstruktoru un ražotāju pārraudzība, kuras laikā militārās rūpniecības vai konstruktoru biroja pārstāvji ierodas divīzijā vai pulkā un pēc izvēles pārbauda dažas raķetes un to uzglabāšanas un ekspluatācijas noteikumu ievērošanu. Tādā veidā raķete pārāk ilgu laiku pavada virszemē, nevis šahtā. Tas pazemina raķešu karaspēka kaujas gatavību, maskēšanos un neievainojamību. Bez tam pastāvīga raķetes mezglu atvienošana pārbaudei samazina tās ilgmūžību.

Gvardes leitnants Golovastovs piedāvāja automātisku pārbaudes sistēmu visām raķetēm uzreiz, bez to pacelšanas no šahtām. Viņš piedāvāja izvietot katrā no komandpunktiem "Pārbaudes ekvivalentu" — raķetes maketu, un katru dienu pārbaudīt tikai šo maketu, bet pēc tam elektriskos signālus laist vienlaikus cauri maketam komandpunktā un kaujas raķetei šahtā. Ja caurlaistie signāli būs vienādi, tas nozīmēs, ka kaujas raķete ir kārtībā.

Golovastova pārbaudes ekvivalentu sistēmu varēja nepārtraukti pilnveidot. Pēc ekvivalentu uzstādīšanas pulku KP tos varētu uzstādīt divīzijās, korpusos, raķešu armijās un centrālajos komandpunktos. Tas ļautu katram komandierim līdz pat stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlniekam jebkurā brīdī pārbaudīt jebkuras raķetes gatavību palaišanai, neizejot no sava kabineta. Tāda risinājuma gadījumā raķešu karaspēka skaitlisko sastāvu varētu droši samazināt divas vai pat trīs reizes, jo to jau pamatā arī veidoja pārbaudes apkalpes, kas komplektētas tikai no virsniekiem, no kuriem katrs sapņoja vien par to, kā nomainīt "vēža" karaspēku pret jebkuru citu. Gadījās, protams, arī "vēža" karaspēkā Golovastovam līdzīgi izņēmumi, bet tas notika ļoti reti. Taču kopumā Golovastova ierosinājums solīja miljardos rubļu mērāmu ekonomiju. Ar šo priekšlikumu viņš tad arī devās pie pulka komandiera.

Komandieris acīm redzami nebija labā omā.

— Visām tamlīdzīgām lietiņām ir zinātnieki, — komandieris pamācoši teica. — Bet mums tur maza daļa. Mūsu darbs — būt gatavībā un veikt precīzu palaišanu, kad par to pienāks pavēle. Un reglamenta kārtība jāuztur. Starp citu, par kārtību. Jums, biedri leitnant, vajadzētu vairāk uzmanības pievērst tam, kā jūsu karavīri klāj gultas un tīra zābakus. Šobrīd es, iztīksminājies par jūsu padotajiem, konstatēju, ka jūs esat vissliktākais virsnieks pulkā. Viss. Ejiet!

Savu viedokli pulka komandieris mainīja pēc pāris mēnešiem, kad pienāca pavēle par racionalizācijas un izgudrotāju darbu konkursa rīkošanu.

—    Biedri leitnant, ko jūs gatavojat konkursam?

—    Neko negatavoju, biedri pulkvedi.

—    Kāpēc tad tā?

—    Manam pārbaudes ekvivalentam vajadzīgi īsti elektroniskie bloki no kaujas raķetēm, tie glabājas noliktavā, bet jūs aizliedzāt tos ņemt.

—    Bet tie ir paredzēti kaujas raķetēm!

—     l'icši tā, biedri pulkvedi, bet mums pulkā ir desmit kaujas raķetes un tikpat daudz rezerves komplektu. Pulkam, ja kas atgadās, pietiks ar pāris komplektiem. Bet mums to ir desmit! Man izstādei vajadzīgs tikai viens. Kad izstāde beigsies, es izjaukšu maketu, bet visas detaļas atlikšu noliktavā. Protams, ir jāziņo divīzijas štābam un korpusa štābam, kādam nolūkam un uz cik ilgu laiku mēs ņemam vienu komplektu.

—    Bet bez komplekta nekādi nevar iztikt?

—    Nekādi, biedri pulkvedi. Man taču jāsaliek pilns nesēja makets!

—    Nu, labi, lai iet!… Stāvi! Bet cik tev būs uzlabojumu?

—    Viens.

—   Viens?! Tik vien? Ek, brālīt, viens — tas ir maz. Ko lai dara, mūsu pulks tātad atkal būs pēdējā vietā? Vai tā sanāk? Atbildi! Ir vai nav tā?

—    Biedri pulkvedi, man tikai viens piedāvājums, bet ar miljardos mērāmu ekonomiju!

—    Ek, leitnant! — Pulkvedis bezcerīgi atmeta ar roku. — Ne velna tu no dzīves nesaproti! Atceries uz visu dzīvi, liec aiz auss: pieci piedāvājumi, ar ekonomiju pa rublim uz katru, ir krietni vērtīgāki par vienu tavējo, lai arī miljardos mērāmu! Nu, labi, dari, ko gribi. Viens ir labāk nekā nekas.

Jau pirmajā izstādes dienā, kad divīzijas komandieris pēkšņi saprata, kam paredzēts masīvais, ar krāsainiem vadu mudžekļiem apvītais pelēku elektronisko bloku veidojums, viņš pavēlēja izstādi slēgt, lai gan tajā iekļūt arī piederīgajām personām jau tā nebija tik vienkārši.

Vēsts par pārbaudes ekvivalentu zibens ātrumā izšāvās cauri korpusa un raķešu armijas štābiem un aizšāvās augšup.

Pēc dienas izstādē parādījās virspavēlnieka vietnieks IRS (raķešu inženierijas dienests) jautājumos.

Virspavēlnieka vietnieks sēdēja krēslā, uzmanīgi klausoties leitnanta paskaidrojumus. Pabeidzis skaidrojumus, leitnants, dziļi nopūties, lūdza:

—    Atļaujiet, biedri ģenerālpulkvedi, pēc jūsu aizbraukšanas sākt ekvivalenta izjaukšanu.

—    Kāpēc tā? — Ģenerālis satrūkās.

—    Es saliku aparātu no kaujas raķešu rezerves blokiem, rit man visi bloki jānodod noliktavā.

—    Nieki, — pārtrauca ģenerālis, — katrā pulkā glabājas pa desmit rezerves komplektiem. Un kāda velna pēc? Kāda velna pēc, es jautāju? Ar vienu komplektu atliku likām pietiks, viņa, dūjiņa, katru gadu tak nelūst. Desmit komplektu! Bet cik miljonus katrs komplekts maksā? Pārapdrošināšanās! Ka tavu māti! Visur greizi sanāk… Bet vispār, lcit- nant, esi paveicis lielu darbu. Valstisku lietu!

—    Gods kalpot Padomju Savienībai! — Leitnants staroja.

—    Maketu aizzīmogot un nevienu tam nelaist klāt! —Virspavēlnieka vietnieks norīkoja.

Pārbricdis vecākais leitnants vai kapteinis komisijas sastāvā ir krietni sliktāks par ģenerāli. Ģenerālis, lai cik bargs būtu, vienmēr siro pa augšām, bet pārbricdis vecākais leitnants aizvien rok dziļumā. Visa armija zina, ka, ja reiz tāds ir trāpījies komisijas sastāvā un ja viņš turklāt vēl ir nedzērājs, tad pārbaude labi nebeigsies.

*

Nedēju pēc izstādes pulkā ieradās pēkšņa komisija no raķešu karaspēka kaujas gatavības pārvaldes. Jau pirmajā pārbaudes dienā sirms kapteinis, kādus saskaņā ar Zilu Vernu nedēvē citādi kā par "piecpadsmitgadīgiem kapteiņiem", rezerves daļu noliktavā atklāja viena komplekta iztrūkumu. Kapteinis, protams, zināja, ka ar deviņiem komplektiem pulkam vienmēr pietiks, taču pēc instrukcijas ir jābūt nevis deviņiem, bet desmit. Tad nu dodiet desmit!

—    Bet kur tad ir desmitais komplekts?

—    Izstādē.

—    Kas atļāva?

—    Raķešu korpusa štābs. Lūk, rakstiska atļauja.

—    Jūs man necentieties pūst acīs miglu. Pavēlē norādīts, ka komplekts ir jāatdod noliktavā tūlīt pēc izstādes beigām! Bet kopš tā brīža cik daudz laika pagājis? Nu?

—   Virspavēlnieka vietnieks IRS jautājumos pavēlēja neizjaukt maketu līdz īpašai atļaujai.

—    Bet kur rakstiska atļauja?

—    Vēl nav pienākusi no Maskavas.

—    Ak, nav pienākusi! Tā arī pierakstīsim.

—    Golovastov! Nakti negulēt, bet šo daiktu izjaukt un komplektu no rīta nodot noliktavā! Ka tavu māti! Ar visiem taviem izgudrojumiem!

Pasts taigā pienāk reti, ar lielu nokavēšanos.

Pāris nedēļu pēc pārbaudes vienā sūtījumā atradās trīs pavēles.

Pirmo pavēli "Par stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka kaujas gatavības stāvokli" bija parakstījis personīgi virspavēlnieks. Pavēle nikni kritizēja tos, kuri izmanto kaujas raķešu rezerves daļas ne tam, kam tās paredzētas. Pavēli noslēdza lēmuma daļa:

"Par tīšu raķešu karaspēka kaujas gatavības pazemināšanu gv. leitnantam Golovastovam izteikt stingro rājienu."

Otrā pavēle, kuru parakstījis vietnieks IRS jautājumos, noteica pulka komandierim steidzami nosūtīt "Pārbaudes ekvivalentu" uz Maskavu, bet tā konstrukcijā izmantoto detaļu vietā divīzijas noliktavā saņemt trūkstošo komplektu.

Trešā pavēle, ko parakstījis virspavēlnieka vietnieks kadru jautājumos, noteica nosūtīt uz Maskavu divus labākos jaunos pulka virsniekus uz eksāmeniem akadēmijā.

— Kur nu tev uz. akadēmiju, kurš gan tevi ar tādu raksturojumu tur pieņems? Tu dk iedomājies: "Par tīšu raķešu karaspēka kaujas gatavības pazemināšanu!" Saki paldies, ka staigā brīvībā, ka neesi nodots tribunālam.

—    Ber virspavēlnieka vietnieks šodien apstiprināja, ka mums jāsaņem jauns komplekts.

—    Nē, brāl! Tas viss, protams, tā ir, bet neies taču tagad virspavēlnieka vietnieks pie virspavēlnieka skaidrot, ko un kam viņš ir pavēlējis. Virspavēlnieks pavēli par kaujas gatavību ir parakstījis, un neatradīsies neviens muļķis, kas viņam pateiktu, ka viņa pavēle ir nepareiza! Tu labāk velti nezaudē laiku, bet saņem noliktavā komplektu un atkal uztaisi to savu verķi. Citādi mēs to pēc komisijas izjaucām un nolikām noliktavā. Bet tagad, redzies nu, tas atkal vajadzīgs. Tikai ātrāk, dienu un nakti negulēt, bet uz Maskavu steigšus nosūtīt. Saprati? Rīkojies! Viss vēl nokārtosies, nākamgad dosies uz akadēmiju.

Atbilde par Golovastova izgudrojumu no Maskavas pienāca neparasti ātri:

"Ņemot vērā konstrukcijā atklātos defektus, aparāta sērijveida ražošana atzīta par nelietderīgu."

—    Nu, lūk, redzi, bet tu saki — uz akadēmiju! Tev ir tikai viens izgudrojums, turklāt ar defektiem. Un nevienam tas nav vajadzīgs. Un turklāt pavēlēts nosūtīt uz akadēmiju labākos, bet kā tavi karavīri gultas klāj un zābakus tīra? Nu? Tur jau tā lieta.

Nākamajā gadā uz pulku atveda jaunu padomju konstruktoru, inženieru, tehniķu un strādnieku ģēnija radītu stratēģisko raķešu distances kontroles pārbaudes automātu.

Raķešu daļās nolasīja pavēli par prēmiju, dažam labam ari Ļeņina prēmijas, zinātnisko grādu un pakāpju, ordeņu un medaļu piešķiršanu lielai apbrīnojamā aparāta izveidotāju grupai.

Jaunais, brīnumainais aparāts bija tieši tāds, kādu to piedāvāja Go- lovastovs, tikai tā nosaukums bija cits un rūpīgāk uztaisīts. Golovas- tovs jau nu pārāk steidzās, radot savu agregātu, tāpēc tas droši vien sanāca ne visai skaists. Un bija vēl viena principiāla atšķirība: Golovas- tova aparāts bija salikts no kaujas raķetes pelēkajiem standarta blokiem, savukārt jaunā aparāta konstruktori savu lolojumu bija nolēmuši krāsot gaiši zaļā krāsā ar baltām un sarkanām apmalītēm. Tam jau nav jāatrodas kaujas pozīcijās, bet gan pazemes komandpunktu iekšienē, lai tad nu acis priecājas!

Gvardes leitnants Golovastovs kā nedisciplinēts un neperspektīvs virsnieks, kuram turklāt ir paša RVSN virspavēlnieka personīgs stingrais rājiens, tika pārcelts uz kājniekiem.

Mūsu gvardes pulkā viņu uzskatīja par sliktāko virsnieku.

SK

— Tanka stobra stabilizators divās plaknēs, dažādu degvielu tanku dzinēji, divkontūru aviācijas dzinēji… — norijot galotnes, steidzīgi lasīja sekretārs.

Ustinovs rauca pieri: tas viss neder.

—    Jaunie franču PTURS,1 bumbu mešanas izkopšana no stāva pacēluma, krāsvielas iekļūstošās radiācijas līmeņa samazināšanai…

—    Stop, kas par krāsvielām?

Sekretārs iečaukstināja smaga sējuma lappuses un, atvēris vajadzīgo, nolasīja īsu paziņojumu: "Amerikas presē parādījušās ziņas par speciālu krāsvielu izstrādi stratēģiskajiem bumbvedējiem. Ar krāsvielu nokrāsots bumbvedēja korpuss ļauj pazemināt augsdidojuma kodolsprādzienos iekļūstošās radiācijas līmeni. Šīs krāsvielas izmantošana sniedz iespēju palielināt stratēģisko bumbvedēju un to ekipāžu dzīvīgumu, veicot augstlidojumus virs pretinieka teritorijas kodolkara laikā."

—   Oho! — Ustinovs iebāza lapu sarkanā mapē un iedams izmeta: "Mašīnu!"

Dmitriju Fjodoroviču Ustinovu CK dēvēja par nepārspējamu kara jautājumu zinātāju.

Viņa panākumu noslēpums bija visai vienkāršs: viņš dažreiz lasīja Ģenerālštāba izlūkošanas pārskatus, kurus regulāri izsūtīja visiem CK biedriem, taču reti kurš tos lasīja.

Ustinova aparātā vairāki sekretāri un referenti pastāvīgi nodarbojās tikai ar to, ka no svaigākajiem pārskatiem izmeklēja īsas ziņas ar skaļiem virsrakstiem, kuras pec tam viņu šefs nolasīja CK sanāksmes, pārsteidzot sanākušos ar dziļu erudīciju.

Sanāksme CK tuvojās beigām. Aizsardzības ministrs un Ģenerālštāba priekšnieks saskatījās: tūlīt, rau, sāksies zināšanu demonstrācija.

Viņi nekļūdījās. Visi skatieni pievērsās Usdnovam. Viņš piecēlās un nesteidzīgi iesāka:

— Amerikāņi izstrādā bumbvedējiem krāsu, kas samazina radiācijas līmeni.

Armijnieki šos paziņojumu jau bija lasījuši, un tas neatstāja uz viņiem īpašu iespaidu: parastas ikdienišķas izmaiņas, kuras katru nedēļu notiek simtiem. Taču partijas aparāta darbinieki atdzīvojās. Sākās diskusija, kuras rezultātā tad ari tika pieņemts lēmums visdrīzākajā laikā izstrādāt līdzīgu krāsu Padomju Savienībā.

iMaršali nāca ārā no sanāksmes, neslēpjot dusmas: tik daudz laika zaudēts, tādas muļķības var risināt arī daudz zemākā līmenī, kāpēc CK noslogot ar tādiem sīkumiem.

Partijas aparāta censoņi nāca ārā no sanāksmes ar lepnumu par savu vadītāju, kurš tik dziļi pārzina visas detaļas, visus sīkumus, visus militāro problēmu noslēpumus.

Speciālās krāsas izstrādi uzticēja kādam N11,1 kurā izveidoja speciālās krāsvielas, saīsinājumā — SK, izstrādes apakšnodaļu. Pēc nedēļas darba apakšnodaļa iesniedza liela apjoma ziņojumu, kurā pamatoja priekšlikumu pārvērst apakšnodaļu par nodaļu, iekļaujot tajā trīs apakšnodaļas: kopējo, augsdidojuma izmēģinājumu un kodolizstarojumu. Tādu nodaļu izveidoja. Tās sastāvā iekļāva radioaktīvo izstarojumu speciālistus un zemo spiedienu un temperatūru speciālistus, jo krāsu bija paredzēts izmantot tieši tādos apstākļos. Jaunā nodaļa ķērās pie darba, un necaurredzamā valsts noslēpuma migla nosedza visu tās darbību.

Tūlīt pēc izveidošanas nodaļa sāka ātri uzpūstics, un nav jau brīnums. Krāsu izmēģināšana bija jāveic Novaja Zemļas kodolpoligonā, bet institūts atradās Maskavā. Steidzami vajadzēja izveidot filiāli Novaja Zemļā. Bez tam krāsas pārbaudīšanai bija nepieciešamas spēcīgas augstlidojuma apstākļus imitējošas barokameras. Taču brīvu baro- kameru nebija, bet to būvniecība varēja ieilgt. Tāpēc nolēma veikt izmēģinājumus nevis laboratorijas apstākļos, bet tieši uz lidmašīnām. Nodaļas rīcībā nodeva divus vecus bumbvedējus, kurus gandrīz katru dienu pārkrāsoja, pēc tam tic pacēlās lielā augstumā.

Pirmie izmēģinājumi stratosfērā atklāja jaunas grūtības un jaunas problēmas. Krāsu radīja loti zemām temperatūrām, un šajos apstākļos tā uzvedās neslikti, taču lidmašīnas korpuss lidojuma laikā atdziest nevienmērīgi, bet dažās vietās pat uzkarst, īpaši bumbvedējiem M-4 un Tu-16, kuriem dzinēji ir piespiesti korpusam. Dzinēja savienojuma vietās ar korpusu uzreiz pēc pacelšanās krāsa krita nost plēksnēm. Lai cīnītos ar šo parādību, izveidoja SK termiskās noturības nodaļu.

Bija vēl neskaitāmas problēmas, kuru atrisināšanai izveidoja jaunas grupas, apakšnodaļas, nodaļas un laboratorijas. Gadu pēc darbu sākšanas atzina par lietderīgu visu šīs problēmas izpēti koncentrēt vienas spēcīgas zinātniski pētnieciskas organizācijas rokās, kura ieguva apzīmējumu NIISK — Ķīmiskās rūpniecības ministrijas Speciālo krāsvielu zinātniski pētnieciskais institūts.

Apmēram uz šo periodu attiecas arī pirmie rezultāti — iekļūstošo radiāciju patiešām pazeminošas krāsvielas paraugu radīšana.

Pār SK radītājiem nolija prēmiju, ordeņu, medaļu, zinātnisko grādu un amatu lietus.

Krāsvielas ražošanai uzcēla varenu kombinātu pie Novosibirskas un otru, dublējošu, pie Saratovas. Krāsvielu iekļāva tālās aviācijas bruņojumā, no kā tās neievainojamība strauji pieauga.

Tiesa, vēl palika neatrisināts daudz problēmu, galvenā no tām bija SK ūdens noturība. Saskaroties ar ūdeni, krāsa zaudēja visas savas aizsargspējas. Pēc katras lietusgāzes vai sniegputeņa visas stratēģiskās aviācijas lidmašīnas nācās pārkrāsot. Pārkrāsot nācās arī pēc katra lidojuma, jo uz lidmašīnas virsmas lidojuma laikā kondensējas mitrums, kas pēc dažām lidojuma stundām atņem lidmašīnai visu tās kodol- aizsardzību.

Iztēlojies, mans lasītāj, stratēģisko bumbvedēju M-4, kura korpusa garums ir 50 metru, bet spārnu izvērsums — 52 metri. Bet tagad iztēlojies visu padomju stratēģisko aviāciju ar tās divīzijām un korpusiem, ar polārajiem lidlaukiem un supertālajiem pārlidojumiem. Un visas šīs lidmašīnas jākrāso pēc katra lietus un katra lidojuma! Manuāli! Jo, izmantojot smidzinātāju, krāsas kvalitāte zuda. Bez tam bija daudz citu problēmu. To risināšanai noorganizēja Galveno speciālo krāsvielu pārvaldi — GUSK-[16] Sākumā nosauca par Galveno speciālo aviācijas krāsvielu pārvaldi, taču tad abreviatūrā sanāca nelabskanīgais — GUSAlO

Jaunajai pārvaldei bija pakļauti divi kombināti, trīs N11: NIISK, NIIUSK— krāsvielu noturības un tehnoloģiskais, kas nodarbojās ar aprīkojuma konstruēšanu un ražošanas organizēšanu kombinātos. Tehnoloģiskais institūts bez visa pārējā nodarbojās ar krāsvielas pašizmaksas samazināšanu.

Jaunās nozares speciālistu sagatavošanai tika izveidoti divi tehni¬kumi un dažas FTU.

Pēc Galvenās pārvaldes izveidošanas Maskavā sasauca kopsapulci par krāsvielu problēmām, pilnīgi slepenu, protams. Sapulce notika Ķīmiskās aizsardzības kara akadēmijā. Piedalījās pārstāvji no Aizsardzības ministrijas, Ģenerālštāba, WS Virspavēlniecības un tālās aviācijas pavēlniecības, ķīmiskās un aviācijas rūpniecības, kodolrūpniecības pārstāvji, daudzu zinātniski pētniecisko organizāciju un iestāžu pārstāvji.

Norisinājās vētrainas diskusijas. Kāds mēģināja izrēķināt viena krāsas kilograma izmaksas, sanāca fantastisks skaitlis; kāds piedāvāja celt speciālus angārus stratēģiskajiem bumbvedējiem — tika piedāvāti 25 metrus augstu gigantisku celtņu projekti, tika piedāvātas speciālas plēves krāsas aizsardzībai pret sliktiem laika apstākļiem. Kāds piedāvāja krāsot lidmašīnas nevis pēc katras lietusgāzes, bet tikai pirms karadarbības sākuma. Ģenerālštābs kategoriski noraidīja šādu ierosinājumu, jo pastāv simtiem pazīmju, pēc kurām ārvalstu izlūkdienesti nosaka, kā atšķirt īstu gatavošanos karam no parastas spēka demonstrēšanas. Ja tic saņem ziņas, ka vienlaikus visos lidlaukos sākta visu stratēģisko bumbvedēju pārkrāsošana, tas var izraisīt noteiktus secinājumus.

Vispār bija daudz trokšņa, daudz strīdu, argumentu un pretargumentu, tālejošu un ne visai tālejošu ierosinājumu, taču sanāksme acīm redzami virzījās strupceļā. Lūk, tieši tad prezidijā pienāca zīmīte: "Ir kardināls risinājums virknei principiālu jautājumu. Lūdzu vārdu. Ceturtā kursa students M. Kasatonovs."

Ustinovs sarauca uzacis — no kurienes zālē uzradušies studenti? Viņam paskaidroja, ka piedalās tikai viens students, kurš, pētot speciālās krāsvielas, nopietni ar tām aizrāvies un ierosinājis virkni vērtīgu tehnisku jauninājumu SK tehnoloģijā.

Students, panēsātā rūtainā kovbojenē un ar vecmodīgām apaļām brillēm uz spicā deguna, uzkāpa tribīnē. Uz viņa parādīšanos zāle nereaģēja. Katrs turpināja pierādīt blakussēdētājam savu vienīgi pareizo risinājumu. Tomēr students bija uzstājīgs, paklaudzināja ar pirkstu pa mikrofonu un sagaidīja, kad zāle pievērsīs viņam uzmanību. Pārliecinājies, ka viņu klausās, viņš sāka:

— Uzdevums: bumbvedējs M-4 virs Savienotajām Valstīm. Pil¬nīga krāsviela, kas absolūti nelaiž cauri radiāciju. Pieņemsim, mums izdevies tādu izstrādāt. Augstums — 15 000 metru. Kilometra attā¬lumā no lidmašīnas tiek uzspridzināta standarta JaZU  raķete Nike- Hercules, trotila ekvivalents — desmit kilotonnu. Jautājums: kas no¬tiks ar bumbvedēju? Atbilde: viņu iznīcinās triecienvilnis. Secinājums: stratēģiskajam bumbvedējam speciālā krāsviela nepieciešama kā miro¬nim zāles!

Zāle ieaurojās. Speciālā krāsviela sen daudziem tūkstošiem cilvēku bija kļuvusi par apbrīnojamu barotavu. Galvenā pārvalde vēl nepaspēja noorganizēties, bet jau bija apaugusi ar slēgto speciālo veikalu un ēdnīcu, atpūtas zonu, sanatoriju un personālo vasarnīcu (kairiga ražošana!) tīklu. Cik daudz cilvēku paspēja aizstāvēt disertācijas, cik daudz prēmiju un ordeņu saņemts un apmazgāts! Cik plaši dzīvots! Ar īpašām priekšrocībām, kā nekā — kodolpētījumi! Patīkami — dzīvo aiz zaļa žoga, bet tūkstošiem sargu ar sargsuņiem rūpējas par tavu drošību! Skaisti! Kāda pilsētiņa uzcelta! Tīrība, kārtība, visapkārt priežu sils, ne huligānisma, ne rindu veikalos. Bērniem sacēluši speciālās skolas ar īpaši atlasītiem pasniedzējiem, baseini, dīķi, stadioni. Un še tev! Viss velti!

Ber studenta argumenti bija dzelžaini: nav nepieciešams aizsargāt lidmašīnu no viena iznīcinoša faktora, kamēr no pārējiem lidmašīnai gaisā nav nekādas aizsardzības — ne no triecienviļņa, ne gaismas starojuma, ne elektromagnētiskā impulsa, kas pilnībā sabojā visu elektroniku.

Tajā pašā dienā pīkst. 21.00 pilns studenta Kasatonova runas satura izklāsts tika nodots Centrālajai Komitejai, pīkst. 21.03 Galvenā speciālo krāsvielu pārvalde pārstāja pastāvēt.

Un neviens negribēja atcerēties, ka darbs ilga vienpadsmit gadu un ka visa iecere maksāja miljardiem rubļu.

Un, protams, neviens negribēja atcerēties to, ka viss sākās no biedra Ustinova dedzīgās vēlēšanās demonstrēt savu informētību par jaunākajiem Rietumu tehnoloģiju sasniegumiem, no mazas ziņas provinciālā amerikāņu avīzē. Iespējams, ļoti maza firma centās uztaisīt sev reklāmu. Nopietni cilvēki tādam paziņojumam nepievērsa uzmanību. Taču, ja arī pievērsa, tad skatīja problēmu nevis no viena skatpunkta, bet no daudziem, kompleksi.

"ĶIEĢEĻU BUMBVEDĒJS"

Laime nokrita no debesīm.

Amerikāņu stratēģiskais bumbvedējs B-29 veica piespiedu nosēšanos padomju teritorijā. Bumbvedējs piedalījās gaisa uzlidojumā kopējam pretiniekam — Japānai un, kaujā bojāts, knapi aizvilkās līdz tuvākajam sabiedroto lidlaukam — Baranovas lidlaukam pie Usurij- skas. Bojājums bija nenozīmīgs: spārnu dažās vietās cauršāvusi japāņu iznīcinātāja ložmetēja kārta, tamdēļ bumbvedējs zaudēja daudz degvielas. Komandierim bija izvēle: iegāzt bumbvedēju okeānā un ekipāžu nolemt drošai nāvei vai aizvilkt līdz uzticamajam sabiedrotajam, salāpīt caurumus, uzpildīt lidmašīnu ar degvielu un pēc pāris dienām atkal piedalīties Japānas bombardēšanā. Komandieris izvēlējās otro risinājumu. Bumbvedējs maksā ne vienu vien miljonu, viņš nosprieda, bojājumi niecīgi. Ekipāža neskarta. Ekipāža ļoti pieredzējusi, bet tas karā, jādomā, svarīgākais. Kāpēc tādu ekipāžu atdot haizivīm apēšanai? Bet sabiedrotais blakus. Tā pasaulē labākais stratēģiskais bumbvedējs nokļuva Padomju Savienības teritorijā.

Šī ziņa 10 000 kilometru un visus birokrātiskos šķēršļus no Usu- rijskas līdz Kremlim veica dažās minūtēs.

Josifam Visarionovičam par atgadījumu paziņoja sanāksmes laikā. Staļins mirkli kļuva domīgs, bet pēc tam lūdza palikt tikai Politbiroja biedriem, paziņoja viņiem jaunumus un, viltīgi nosmīkņājis, ierosināja izteikties.

Viedoklis bija vienbalsīgs: jebkādā veidā aizbildinoties, aizturēt lidmašīnu uz nedēļiņu, lai speciālisti varētu ar to iepazīties.

—    Bet ja sabiedrotajiem neatdodam lidmašīnu vispār? — aizkūpinājis pīpi, painteresējās Dižais Vadonis un Skolotājs.

—   Sabiedrotie apvainosies, biedri Staļin, — piesardzīgi iebilda Molotovs.

—   Var pārtraukt piegādes, — piebilda Kaganovičs. — Ko mēs darīsim bez studbckericvn'?

Lielisko amerikāņu armijas kravas mašīnu studbekeru vienprātīgi par labāko armijas mašīnu atzina visi, sākot ar parastiem karavīriem un beidzot ar maršaliem. Slavenās krievu katjušas BM-13 montēja tikai uz šīm amerikāņu mašīnām, un ne tikai tās vien. Padomju artilērija bija spēcīgākā pasaulē, taču tās pamatvilcējs un munīcijas trans- portētājs bija aizvien tas pats amerikāņu studbekers. Visas milzīgās armijas apgāde notika vienīgi ar studbekeriem. Sabiedrotie deva ne tikai kravas mašīnas, bet ari daudzas citas Padomju armijai visai svarīgas lietas, sākot ar sakaru līdzekļiem un džipiem un beidzot ar iznīcinātājiem Airacobra, bruņutransportieriem un tankiem.

Piegādes jebkurā brīdī varēja tikt pārtrauktas un, ņemot to vērā, Politbiroja locekļi iegrima pārdomās. Visi piesardzīgi izteicās pret ierosinājumu neatdot bumbvedēju. Vienīgi Berija klusēja, nogaidot, cen šoties saprast, kurā virzienā sliecas Dižais Skolotājs.

Bet Skolotājs, nicinoši nosprauslājies par Politbiroja bažām, paziņoja:

— Vāciju mēs drīz tāpat nožmiegsim, bet kas mums tālāk rindas kārtībā? Kā lai pret Angliju un Ameriku iztiekam bez stratēģiskā bumbvedēja? Sabiedrotie samierināsies, — papakšķinājis pīpi, viņš piebilda, — nedaudz panervozēs un aizmirsīs. Bet bumbvedēju nokopēt viens pret vienu, un lai pēc gada lidotu!

Berija enerģiski atbalstīja Staļinu. Politbiroja locekļi draudzīgi piekrita. Viņi visi lieliski zināja Vadoņa un Skolotāja pamatprincipu: pret draugu un sabiedroto izturies kā pret sievieti — jo vairāk sit, jo vairāk mīl. Tomēr katrs no viņiem stipri šaubījās, protams, sirdī, ka sabiedrotie ari šoreiz samierināsies.

Taču sabiedrotie samierinājās. Amerikāņu ekipāžu atdeva, bet pasaulē labāko stratēģisko bumbvedēju — ne. Nekādus paskaidrojumus šajā sakarā padomju puse nepapūlējās izdomāt: neatdosim un punkts. Lendlīzes piegādes turpināja pienākt, jo amerikāņu diplomātiem bija paradums risināt radušās problēmas, nesaistot tās ar militāro piegāžu jautājumiem.

Par kopēšanas vadītāju iecēla labāko no padomju aviokonstrukto- riem A. N. Tupoļevu, un jaunais padomju stratēģiskais bumbvedējs vēlāk ieguva viņa vārdu — Tu-4. Palīdzēt Tupoļeva KB norīkoja vēl 64 konstruktoru birojus un N11. Tiem bija jākopē dzinēji, degviela un materiāli, no kuriem bija uztaisīts B-29, kā arī visas tā navigācijas, tēmēšanas, iekšējo un ārējo sakaru sistēmas un daudzas, daudzas citas lietas. Visu KB, N11 un rūpnīcu darba koordināciju uzticēja Lavren- tijam Pavlovičam Bcrijam, bet par viņa galveno tehnisko konsultantu iecēla aviokonstruktoru Jakovļevu, kurš labāk par visiem saprata Staļinu un labāk par citiem mācēja viņam izdabāt.

Atjaunotajā Voroņcžas aviorūpnīcā steigšus uzcēla gigantisku cehu, kurā, starp citu, pēc divdesmit diviem gadiem tika veikts neveiksmīgs mēģinājums nokopēt Concorde, nodēvējot arī to Tupoļeva vārdā.

B-29 izjauca tūkstoš sīkākās sastāvdaļās, kuras sadalīja starp ministrijām, resoriem, konstruktoru birojiem un N11 ar kategorisku prasību nokopēt detaļu, agregātu vai ierīci un pēc desmit mēnešiem sākt sērijveida ražošanu.

Iespējams, bumbvedējs ieguva savu bēdīgo nosaukumu — "ķieģeļu1 ' — šo nelielo, pa visu savienību izsūtīto detaļu, mezglu un mehānismu dēļ. Bet varbūt šī kaunpilnā iesauka pielipa tam vienkārši tāpēc, ka tas bija ievērojami sliktāks par oriģinālu. Pēc Tu-4 visas neveiksmīgās lidmašīnas, bet jo īpaši tās, kuras precīzi kopēja no ārvalstu paraugiem, neoficiāli dēvēja par "ķieģeļu" lidmašīnām. Slavenākā no tām, protams, paliek "konkordiskā" Tu-144. Taču šajā gadījumā nebija pie rokas parauga, bet gan kādi nebūt dokumenti. Bet varbūt liek sevi manīt Lavrentija Pavloviča dzelzs ķetnas trūkums: bez viņa, barotāja, izvārgst viss tehniskais progress!

Grūtības sākās no paša kopēšanas sākuma. Pirmkārt, nevarēja būt ne runas par metriskās sistēmas izmantošanu. Tā kā, ja katras kniedes svaru samazina kaut vai par miligramu, tad rezultātā tas varētu samazināt visas konstrukcijas izturību; ja svaru kaut vai nedaudz palielina, tas varētu atsaukties uz visas lidmašīnas masu. Tupojcvs saprata, — ja kopē lidmašīnu, tad jākopē pilnībā, ieskaitot kniedes, skrūvītes, uzgriez- nīšus, bultskrūvītes.

Padomju tirdzniecības pārstāvji Kanādā, Anglijā un ASV sāka uzpirkt mērierices nelielām partijām, lai neradītu aizdomas. Steidzami sākās tūkstošiem inženieru, tehniķu un strādnieku pārkvalificēšana uz collām, pēdām un mārciņām.

Lai nodrošinātu apkalpi simtiem topošo bumbvedēju, sākās stei dzīga tūkstošiem ekipāžu un desmitiem tūkstošu inženieru un tehniskā sastāva sagatavošana uz zemes.

—    Cik galonu degvielas nepieciešams normāla degvielas patēriņa un vēja neesamības gadījumā 1000 jūdžu lidojumam 30 000 pēdu augstumā? — Tādi elementāri uzdevumi iedzina strupceļā ne tikai pieredzējušus asus, kas izgājuši karu, bet arī Gaisa kara akadēmijas profesorus.

—    Spiediens caurulē 12 mārciņas uz kvadrātcollu — tas ir daudz vai maz?

Varbūt amerikāņu un angļu speciālistiem, kas pieraduši operēt ar divām metriskajām sistēmām, tas nemaz nav tik sarežģīti, taču padomju speciālistiem tā bija galvenā problēma. Tās dēļ tika pieļauts tūkstošiem kļūdu, un par katru sodīja bez žēlastības.

Kamēr jaunā mērvienību sistēma iedzīvojās padomju aviācijas rūpniecībā un tālās darbības aviācijā, parādījās arī cita, ne mazāk sarežģīta problēma: noslēpuma saglabāšana, jo katru, kurš izrādīja angļu mērvienību sistēmas zināšanas, pēc GB domām, ienaidnieks viegli varēja izdalīt starp tūkstošiem citu cilvēku kā potenciālu valsts noslēpuma glabātāju.

—    Ielej, Maša, puspinti kvasa!

—    Tu to beidz! Vai tu re, sagrābies no zagļiem!

Vaininieks, pēkšņi apzinājies kļūdu, kļuva miroņbāls.

—    Tu tik nepadomā ko sliktu, es tak negribēju tevi apvainot.

Bufetniecei Masai par izbrīnu, viņas pāridarītājs nākamajā dienā

pazuda uz mūžiem.

—    Vai tu re, kā ķērušies pie valodas tīrības. Sen tā vajadzēja! Lūk, līdz smēķētavai nekādi netiek, tur jau mātes valodā, paraug, kā noklāj.

Visi, kas redzēja Tupoļevu tajā periodā, vienprātīgi atzīmēja viņa jautrību un gandrīz bērnišķīgo bezrūpību. Vecīti, jādomā, plosīja greizsirdība. Viņš mīlēja un neieredzēja B-29, cenšoties slēpt to no apkārtējiem. Viņam acīm redzami riebās nodarboties ar mehānisku kopēšanu, un viņš slēpa to zem vienaldzības un bezrūpības maskas. Tajā periodā Tupoļevam nebija problēmu, jebkuru sarežģītāko problēmu risināja garāmejot.

Kreisajā spārnā atrada mazu caurumiņu; ne aerodinamiķiem, ne izturības speciālistiem — nevienam nav ne jausmas, kāda velna pēc tāds caurumiņš. Ne caurulīte tam ir pievienota, ne vadiņš, un arī uz labā spārna tāda caurumiņa nav. Veica ekspertīzi: izrādījās, caurumiņš izurbts ar rūpnīcas urbi vienlaikus ar citiem caurumiem kniedēm. Ko darīt? Visticamāk, ka izurbts kļūdas pēc, bet pēc tam aizmirsuši to aiztaisīt, pārāk jau nu niecīgs. Jautājums Galvenajam konstruktoram, ko lai dara?

—    Vai amerikāņiem ir?

—    Ir.

—    Tad kāda velna pēc jautājat? Pavēlēts viens pret vienu!

Tā visiem stratēģiskajiem bumbvedējiem Tu-4 uz kreisā spārna parādījās sīks caurums, kas izurbts ar vissmalkāko urbi.

Cauri visai lidmašīnai no pilota kabīnes līdz "astes Cārlijam" ved hermētiskais tunelis — šaura caurule, pa kuru var četrrāpus norāpot visu lidmašīnas garumu. Hermētiskā tuneļa iekšpuse bija nokrāsota gaiši zaļā krāsā (pie kuras arī ilgi strādāja kāds KB), bet pašā galā, pēdējos metros, tas bija balts. Varbūt kāds karaviriņš no iekšpuses krāsoja, un viņam beidzās krāsa, pēc tam lidmašīna devās uzdevumā ar krāsot nepabeigtu hermētisko tuneli. Tikai, lūk, bija pavēle — nokopēt viens pret vienu, un tāpēc visos padomju bumbvedējos hermētisko tuneļu krāsojums ne tikai precīzi atbilda krāsas toņos, bet arī collās bija precīzi izmērīts atbilstoši amerikāņu paraugam, cik daudz jābūt gaiši zaļā un cik — baltā krāsā. Visās instrukcijās pēc tam tika iekļauts, kā lidmašīna jākrāso no iekšpuses.

Pa to laiku Padomju Savienības teritorijā vēl divi R-29 veica piespiedu nosēšanos. Noskaidrojās, ka caurumiņu uz to spārniem nav. Vienam hermētiskais tunelis nokrāsots gaiši zaļā krāsā no viena gala līdz otram, bet otram tas visā garumā ir balts. Atkal jautājumi Galvenajam konstruktoram: ko darīt?

Tupoļcvam arī tad nebija problēmu: pavēlēts nokopēt to lidmašīnu, kura nosēdās pirmā, bet par šīm nekādas pavēles nav bijis. Tad nu kopējiet! Pakāpeniski problēmu kļuva aizvien mazāk. Visi pierada pie Galvenā konstruktora standarta atbildes: taisīt kā amerikāņu pirmajai lidmašīnai. Neviens vairs nejautāja. Sakarā ar to radās neliela anekdote: jautāja, kādas zvaigznes zīmēsim uz sērijveida lidmašīnām — baltās amerikāņu vai sarkanās padomju? Tieši šis jautājums pirmo reizi iedzina Tupoļcvu strupceļā. Uzzīmēsi amerikāņu baltās zvaigznes — pieliks pie sienas kā tautas ienaidnieku. Bet, ja sarkanās padomju, tad tas, pirmkārt, nav viens pret vienu, kā pavēlēts, otrkārt, varbūt Augstākais Virspavēlnieks tos domā izmantot pret Ameriku, Angliju vai Ķīnu tieši ar amerikāņu atpazīšanas zīmēm. Jautājums par zvaigznēm bija vienīgais visas kopēšanas laikā, kuru Tupoļevs uzdeva Berijam: nav mana, raugi, konstruktora darīšana. Taču arī Berija bija iedzīts stūrī. Jautāt Staļinam viņš nebija pieradis. Viņš uzlidoja līdz pašai virsotnei, tikai pateicoties tam, ka līdzīgi kā suns mācēja iepriekš uzminēt Saimnieka vēlēšanās un saprast visu no pusvārda nepārjautājot.

Runā, ka arī Berija pastāstījis Staļinam par zvaigznēm anekdotes formā, un pēc tā, kā Staļins smējās par joku, Berija nekļūdīgi saprata, kādām jābūt zvaigznēm. Pēdējā problēma bija atrisināta, un sākās sērijveida ražošana.

Pār visiem, kas piedalījās "Ķieģeļu bumbvedēja" izveidošanā, nolija zelta lietus. Neilgā laikā tika piešķirtas 57 Staļina prēmijas "Par jaunas kara tehnikas izstrādi". Berija, Tupoļevs un Jakovļevs bez visa pārējā saņēma arī pa Ļeņina ordenim.

Mana tēva brālis, kurš daudzus gadus vēlāk pavēstīja man šo stāstu, saņēma ordeni "Goda Zīme" par piedalīšanos skanīgo nosaukumu "Argons" ieguvušās astes aizsardzības iekārtas "izstrādē".

Ar "Argonu" man nācās saskarties divdesmit vienu gadu pēc tā radīšanas.

1967. gada rudenī, uzreiz pēc mācībām "Dņepra", mūsu divīziju aizsūtīja steidzami būvēt lidlauka slēpņus bumbvedējiem. Ģenerālštābs, acīmredzot apzinājies mūsu bēdīgo Septiņu dienu kara pieredzi, veica lidmašīnu aizsardzības pasākumus pret pēkšņiem pretinieka aviācijas uzbrukumiem. Viss tika darīts steigā, un nejēdzību, kā vienmēr, bija daudz.

Pavēlējis sūtīt daudzas divīzijas zemes darbos, Ģenerālštābs nebija parūpējies izdalīt šiem darbiem atbilstošu tehniku un kurināmo. Sāka piesalt, un divi tūkstoši cilvēku, viss mūsu pulks, dauzīja sasalušo zemi ar trulām lāpstām. Pulkam bija piešķirts tikai viens vecs buldozers, un tas padarīja vairāk nekā viss mūsu pulks. Ja piešķirtu vēl vienu vecu traktoru, tad varētu droši visu pulku palaist mājās nodarboties ar miera laika darbiem, jo mēs tik un tā nenodarbojāmies ar to, ko vajadzētu. Ja piešķirtu piecus papildu buldozerus, tad droši varētu atlaist visu divīziju, visus 10 800 cilvēkus. Un katrā apgabalā, bet to ir sešpadsmit, vismaz viena divīzija visu ziemu rakņāja sasalušo zemi.

Protams, varēja pagaidīt līdz pavasarim, kad zeme atkusīs, bet drošības jautājumus nedrīkst atlikt!!!

Kādu rītu, kad mūsu tankisti jau bija sadalījuši lāpstas un slinki bakstījās ap stratēģiskajiem bumbvedējiem, lidotājiem beidzās rīta darbu sadales ierinda. Pēc sadales, kā pienākas, viņi ar dziesmām maršēja pie savām lidmašīnām.

Padomju armijā ir pieņemts, ka vads, pietiekami attālinājies no priekšniecības, turpina skaļi dziedāt ierindas dziesmu ar citu, necenzētu tekstu. Priekšniecība pa gabalu dzirdēja tikai motīvu un skaļu klaudzoņu, neatšķirot atsevišķus vārdus. Karavīri to plaši izmanto emocionālai izlādei.

Mums garām lieliski aizmaršēja vads, kurš motīvu dziesmai

Vjotsa, vjotsa Znamja polkovoje, Komandiri vperedi — Soldati, v putj!

ļoti nopietnā izteiksmē dziedāja:

Vjotsa, vjotsa, V rot ono…

A tripļoda vperedi — Soldati, v putj!

Nākamais vads, kas devās taisni pie mums, ar pazīstamas dziesmas motīvu izpildīja ko daudz interesantāku:

Na ploščadke him i zvon: Ņe rabotajet "Arņoti", Ņi razvedki, ņi zahvata — Proje… do zakata/'

Kad karavīri un seržanti izklīda pa bumbvedēju, piesardzīgi uzcienāju ar cigareti seržantu lidotāju: lidlaukā nav atļauts, un viņam, jādomā, savu pat nebija.

—    Paklau, dienestniek, "Argons" — vai tā ir astes aizsardzības iekārta?

—    Precīzi.

—    Tā bija uzlikta uz Tu-4.

—    Par tādu neesmu dzirdējis. Bet uz Tu-16, il-28 un Tu-95 tā ir un uz citām droši vien ari.

—    Nevis "Argons-M", nevis "Argons-…"?

—    Nē, vienkārši "Argons".

—    Un visas tā skrūvītes ir nemetriskas?

—    Gandrīz visa elektronika nav metriska.

—    Kāpēc gan tā?

—    Novelk, jādomā, no naidnieka viens pret vienu. Bumbvedējs taču viss sastāv no detaļām, kuras vai nu nopirka it kā civilajām lidmašīnām, vai nu nospēra kaut kur un nokopēja, vai nu tām, kuras izmantoja vēl pirms trīsdesmit gadiem. Tāpēc jau tas ir ķieģeļu!

TREŠĀ DAĻA GATAVOŠANĀS

Spriedze Cehoslovākijā pieauga. Sakarā ar to mūsu mācību divīzijā notika priekšlaicīgs seržantu izlaidums. Viņu vietā mēs saņēmām rezervistus. No divīzijas nosaukuma pazuda vārds "mācību un to sāka saukt vienkārši par 287. Novogradas—Volīnijas motorizēto strēlnieku divīziju Ukraina

Bet, lūk, ar bruņutransportieriem notika velns zina kas. Katram motorizēto strēlnieku pulkam tolaik pēc štata bija jābūt 31 tankam, sešām haubicēm, 18 mīnmetējiem un 103 bruņutransportieriem. Tanki, haubices un mīnmetēji bija vietā, bet bruņutransportieru bija tikai četrdesmit.

Gaisā jūtami oda pēc ķīviņa. Brālīgajā Cehoslovākijā neapšaubāmi bija gaidāms kas līdzīgs tam, kas notika brālīgajā Ungārijā 1956. gadā. Acīmredzot nāksies sniegt palīdzību. Bet kā, ja motorizēto strēlnieku pulkā tāds pamatbruņojuma — bruņutransportieru — trūkums?

Pēc trešās glāzes šādu jautājumu uzdevu kapteinim, kurš tagad pildīja štāba priekšnieka palīga pienākumus mobilizācijas jautājumos.

Kapteinis uzmanīgi un, kā man šķita, viltīgi paskatījās uz mani, nenoteikti nokrekšķinājās, ielēja abiem pa glāzei un, nosēdinājis to ar gurķīti, pēkšņi jautāja:

—    Bet vai tu zini, kāpēc tie mūsu pulkā ir?

—   Dīvains jautājums, pēc štata pienākas, tāpēc arī ir, tikai, redz, nepietiek to visiem.

—    Bet tic mūsu pulkā ir tāpēc, ka katru gadu brauc parādē Kijevā.

Tur tos 36 gabalus vajag, un tie tad arī ir pulkam, bet četri palikušie — rezervei.

Kapteinis acīmredzot sajuta, ka viņa atbilde man neko nebija izskaidrojusi, un uzdeva man vēl vienu jautājumu, uzvedinošu:

—    Vai tu zini, cik motorizēto strēlnieku pulku ir mūsu apgabalā?

—    Nē, protams!

—    Ret tā — aptuveni. Uz acumēru, bez īpašas precizitātes.

—    Nu, ja tikai aptuveni… Pirmkārt, divas tanku armijas un divas visu ieroču šķiru armijas. Kopā tas ir… Ē… Ē… deviņas tanku divīzijas un astoņas līdz desmit motorizēto strēlnieku…

—    Pareizi.

—   Tas sanāk… apmēram 36 tanku pulki… un 32 līdz 40 motorizēto strēlnieku.

—    Nu, pareizi. Tad, lūk, no visiem apgabala motorizēto strēlnieku pulkiem tikai mūsējam vienam ir 40 bruņutransportieru, bet pārējiem ne velna nav.

—    Melo! — Man izlauzās.

—    Te tev nu bija, meloju.

Par to, ka kapteinis zina savai lietu, biju pārliecināts, par to, ka viņš nemelo, arī biju pārliecināts. To, ka abiem pārējiem mūsu divīzijas pulkiem bruņutransportieru nav, cs arī droši zināju. Ret tam, ka mūsu pulks ir vienīgais apgabalā, man negribējās ticēt.

—    Kur tad tie ir, — beidzot cs uzdrošinājos, — Ēģiptē? Precīzāk, Izraēlā?

—   Arī tur. Ret pavisam nedaudz. Pievērs uzmanību tam, ka Izraēla sagrāba ļoti daudz tanku un artilērijas, bet ne bruņutransportierus.

—    Kur tad tie ir? Varšavas līgumvalstīm atdevām?

—    Jā, bet pavisam nedaudz. Pievērs uzmanību tam, ka čehi, saņemot no mums gandrīz visu bruņojumu, bruņutransportierus ražo paši, pašu paraugus, un ar tiem apgādā vāciešus un poļus, bet rumāņi savas nabadzības dēļ vairākumā gadījumu motorizētos kājniekus pārvadā parastās kravas mašīnās.

—    Kur tad tomēr ir mūsējie?

—    Nekur. — Viņš pētoši palūkojās uz mani un atkārtoja: — Nekur. Nav to.

—    Kā tad tā?

—    Nu tā. Cik mēs tos pirms kara un kara laikā ražojām? Necik. Nevienu pašu. Tā? Visi līdz pēdējam bija amerikāņu bruņutransportieri.

—    Pareizi, — es apstiprināju. — Sauca par M-3, pa pusei kāpur- ķēžu, un vēl bija kaut kādi uz riteņiem, arī amerikāņu.

—    Bet tagad vēl jautājums: cik bruņutransportieru tipu esam ražojuši savā vēsturē?

—    Daudz! Tūlīt saskaitīšu. Tā… BTR-40 un BRDM…

—    Nu, tās mēs neskaitīsim, tās ir izlūkošanai, nevis kājniekiem domātas mašīnas.

—    Protams, — es piekritu. — Tās neskaitām.

—    BTR-50P ari neskaitām.

Jā, šo bruņutransportieri ari nevarēja skaitīt. Lieliska mašīna. Taču, jādomā, mums nav pa spēkam. Pa vienai tikai katram pulkam, tikai pulka komandierim un viss. Un tā nosaukums ir BTR-50PU — UpravļeņijeBet, lūk, pulka štāba priekšnieks ari ir vadība, un ari artilērijas priekšnieks, un pulka izlūkošanas priekšnieks, taču viņi visi kaujā iztiek ar kravas mašīnām. BTRSOir tikai pulku komandieriem. Tāpēc to par kājnieku bruņutransportieri uzskatīt nedrīkst. Tiesa, Tamaņas divīzijā izveidoja vienu pulku ar BTR-50P, bet tikai parādēm domātu. Visa armija zina, ka šis pulks īstās mācības neparādās, vienīgi izrādīšanās manevros un parādēs, tāpat kā visa "galma" divīzija.

—    BMP mēs ari nepieskaitām, — turpināja kapteinis. — Pirmkārt, tā tikko ir parādījusies, otrkārt, BMP nav BTR, un tā neatrisina kājnieku pārvadāšanas problēmas kaujā, BMP nonāks tikai īpašu, tikai izlases, privileģētu kājnieku bruņojumā. Bet kā lai visi pārējie, vairākums, tie, kuri izlems kara iznākumu? Ar ko viņus vedīs karā? Tātad, cik bruņutransportieru tipu visā savā vēsturē esam ražojuši? — Viņš atkārtoja savu jautājumu.

—    Divus, — es atbildēju un koši nosarku, — BTR-152 un BTR-60P.

—    Tu, protams, zini, kas tie par bruņutransportieriem!

To es diemžēl zināju. BTR-152 bija pirmais padomju bruņutransportieris. Tā bija parasta kravas mašīna ZIS-151, kurai augšpusē piestiprinātas bruņu plāksnes. Pats ZIS-151 bija amerikāņu lieliskās kravas automašīnas, studbekcra, kopija. Atšķirībā no oriģināla, kopija sanāca ne visai laba, bet pēc tam, kad tai uzkabināja vēl piecas tonnas bruņu, tā sāka atgādināt visu ko, tikai ne kaujas mašīnu. Ne caurbraucamības, ne manevrēšanas spēju, ne ātruma, ne bruņu aizsardzības. Turklāt bruņutransportieri ražoja tā pati rūpnīca, kura kniedēja ZIS-151. Taču rūpnīcai, lūk, cik daudz problēmu: te brālīgajai Ķīnai jādod automašīnas, te brālīgajai Indonēzijai, te brālīgajai Korejai, te brālīgajai Albānijai, un pašiem arī mašīnas vajadzīgas: te neskartās zemes, te Bratskas HES. Otro padomju bruņutransportieri BTR-60 izstrādāja pirmā nomaiņai, lai gan mainīt, taisnību sakot, nebija ko: nospiedošam vairākumam padomju divīziju tie bija tikai teorētiski.

Jaunajam bruņutransportierim bija zārka forma. Citādi kā par zārku uz riteņiem to nesauca.

Dīzeļdegvielas trūkuma dēļ valstī BTR-60P, tāpat kā tā priekšgājējs, bija paredzēts pildīšanai ar benzīnu un tāpēc kaujā dega ar īpaši spilgtu liesmu. Taču tā izveidošanā dīzeļdegviela nebija vienīgā problēma — valstī tolaik nebija pietiekami spēcīga un uzticama benzīna dzinēja, un tad BIR -60P aprīkoja ar diviem mazjaudīgiem dzinējiem no parastajām kolhozu kravas automašīnām GAZ-51. Un BTR-60P ieguva divus dzinējus, divus sajūgus, divas pārncsumkārbas, divas sadales kārbas, četras jaudas izvēles kārbas, divus starterus, divus aizdedzes sadales vārstus. Visa šī tehnika droši un sinhroni, protams, nestrādāja, un, ja divu dzinēju sinhrona darbība tiek traucēta, bet tas notiek katru dienu, tad viens dzinējs sāk slāpēt otru dzinēju. Vienu no tiem steigšus nākas atvienot, un tad 12 tonnu smagais zārks uz riteņiem knapi velkas, izmantojot tikai vienu dzinēju, kura jauda ir 90 zirgspēku.

Nosaukumā BTR-60P indekss "P" nozīmē, ka tas ir peldošs. Lai gan zārka forma sniedz tam kādu nebūt peldspēju, par peldošu tas uzskatāms tikai teorētiski. Bruņutransportieris braši tiek ūdenī un neslikti peld, taču tas gandrīz nekad patstāvīgi nevar izkļūt no ūdens, tā vārgie dzinēji spēj griezt vai nu riteņus, vai arī dzenskrūvi, bet vienlaikus griešana nesanāk. Izbraucot no ūdens, dzenskrūve seklumā jau vairs nav efektīva, bet riteņiem vēl nav pietiekamas saķeres ar grunti. Ja tie grieztos vienlaikus, tad tas varētu kaut kā izkulties, bet tā pēc katras mazās upītes visi kājnieki paliek bez transporta līdzekļiem un bez munīcijas.

Bez tam RTR-60P ari ražo parasta mašīnbūves rūpnīca. Gorkijas, kurai bez savas armijas jāapgādā visa tautsaimniecība un visi padomju birokrāti ar personīgajām automašīnām, turklāt visi padomju takso metri tiek būvēti vienīgi šajā rūpnīcā, un pie visa tā brālīgā Hģiptc, brālīgā Uganda, brālīgā Cīle, brālīgā Sudāna, brālīgā Somālija un vēl daudz, daudz citu, — bet tikai viena Gorkijas autorūpnīca.

—    Tad jau vajag celt mašīnbūves rūpnīcas!

Uz to viņš ne bez dzēlības pasmaidīja.

—   Ja varētu, uzceltu, bet tā esam spiesti pirkt no Itālijas! Un nevienu mašīnbūves rūpnīcu mēs pagaidām visā savā vēsturē paši neesam uzcēluši.

Tam man vajadzēja piekrist. Tiesa, esmu bijis tikai vienā padomju automašīnu rūpnīcā, un tā atstāja uz mani nomācošu iespaidu. Rūpnīcas iekārtas ražotas Amerikā 1927. gadā un pārdotas Vācijai, kura pirmskara periodu un visu kara laiku tās nesaudzīgi ekspluatēja, līdz pēdējam. 1945. gadā šis jau pilnībā nolietotais un lādiņiem sabojātais aprīkojums tika izvests uz PSRS un ar to sāka ražot moskvičus. Perspektīvais rūpnīcas Moskvič attīstības plāns neparedzēja šī aprīkojuma nomaiņu līdz 2000. gadam, bet, kas būs tālāk, paskatīsimies. Taču pilnīgi iespējams, ka tas būs vēl viens Padomju Savienības uzstādītais rekords.

—    Kā gan, kapteini, mēs glābsim brālīgo Cehoslovākiju?

—    Kā vienmēr — ar nekaunību. Pirmajā ešelonā mums, protams, ir bruņutransportieri VDR[21], Polijā un pierobežas apgabalos. Bet mums šeit pa aizmuguri, otrajā un trešajā ešelonā, ir tikai jātaisa troksnis un jādemonstrē mūsu gatavība.

—    Bet ja pēkšņi patiesi nonāks līdz karam? Ja amerikāņi iejauksies?

—    Par to esi mierīgs. Neviens nekad neiejauksies. Viņi visu piecietis. Jo vairāk mūsu nekaunības, jo vairāk viņiem pacietības. Mūsu vēstniecības viņi, protams, nomētās ar akmeņiem, bet pēc tam par saviem līdzekļiem paši arī visu atjaunos. Visu līdz pēdējai kapeikai atlīdzinās. Bet pēc tam sāksies parastā starptautiskā stāvokļa mīkstināšana, un pēc nedēļas viss aizmirsīsies. Viņu valdība būs ieinteresēta visu ātrāk aizmirst. Nu, aiziet, pa pēdējai, un viss. Rīt sākas mobilizācija.

1968. gada mobilizācija notika bez jebkādas maskēšanās, demonstratīvi. Sākumā prese ziņoja par lieliem manevriem, pēc tam sekoja rezervistu iesaukšana uz mācībām, pēc tam mācības noslēdzās, bet rezervisti palika armijā.

Dažu mēnešu laikā tika sarīkotas milzīgas stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka mācības, pēc tam flotes, valsts PVO karaspēka, VVS mācības, neskaitāmas sauszemes karaspēka armiju un divīziju mācības. Pēc tam norisinājās sakaru karaspēka mācības, kurās tika pārbaudīti visi gigantiskās armijas vadības elementi, aizmugures karaspēka mācības, kurās pie rietumu robežas pārvietoja tūkstošiem tonnu munīcijas un desmitiem tūkstošu tonnu degvielas, un visbeidzot štābu komandējošā sastāva mācības Cehoslovākijas teritorijā, kurās visi komandieri līdz bataljonu komandieriem, bet dažreiz arī rotu komandieri apguva apvidū savus konkrētos uzdevumus iebrukuma gadījumā. No malas tas viss, protams, izskatījās ļoti iespaidīgi.

No iekšpuses tas izskatījās nedaudz citādi.

Armijas mobilizācijas process — tā, pirmkārt, ir apakšvienību, daļu un vienību komplektēšanas pabeigšana, otrkārt, jaunu izveidošana un, treškārt, to nepieciešamā iepriekšējā apmācība un kaujas saliedēšana.

Komplektēšanas pabeigšanas process mūsu divīzijā pārsvarā notika bez īpašiem sarežģījumiem. Miera laikos lielākā daļa padomju divīziju tiek turētas ar samazinātiem štatiem, piemēram, katrā artilērijas apkalpē nav vis pa septiņiem, bet pa diviem cilvēkiem: komandieris un tēmētājs, mobilizācijas laikā visas vakances aizpilda rezervisti. Gadījumā, ja viņi pat desmit gadu nav dienējuši armijā un visu aizmirsuši, tāda apkalpe pēc īsas sagatavošanas ir visai gatava karot. Tas pats notiek ar kājniekiem, tankistiem, sapieriem un tā tālāk. Sliktāk nekā mums mobilizācijas laikā iet sakaru, zenīta un prettanku raķešu, izlūku un ķīmijas apakšvienībām. Tas ir tiem, kur karavīrs pilda individuālu, no citiem atšķirīgu darbu. Visas šīs apakšvienības četru mēnešu laikā tā arī netika līdz kaujas gatavības stāvoklim.

Samazināta sastāva divīzijas oficiālajā padomju terminoloģijā tiek dēvētas par "kadrētajām", savukārt ļaunas mēles tās dēvē par "kastrētajām". Un tā patiešām ir, īpaši tur, kur rezervistu procents ļoti augsts.

Mūsu tanku bataljonā, piemēram, katrā tankā četru vietā bija pa trim tankistiem, trūka lādētāja. Kad viņu iekļāva ekipāžas sastāvā, tanks ātri ierindojās kaujai gatavo skaitā. Savukārt visos pārējos tanku bataljonos, bet to ir pa septiņiem katrā motorizēto strēlnieku divīzijā, katrā tankā bija tikai pa vienam tankistam — vienīgi vadītāji. Pavisam rotā vienpadsmit cilvēku: rotas komandieris kapteinis un desmit vadītāju. Mobilizācijas laikā visus pārējos — tēmētājus, lādētājus, tanku komandierus un pat rotu staršinas un vadu komandierus — nācās komplektēt no rezervistiem. Viņi visi, izņemot vadu komandierus, dienējuši tanku karaspēkā pirms gadiem pieciem, desmit, bieži uz citu tipu tankiem. Savukārt vadu komandieri nebija dienējuši nekad un nekur un ne tikai par tankiem, mūsdienu tehniku un taktiku, bet arī par armiju vispār neko nezināja. Vadu komandierus ņēma no bijušajiem studentiem, kuri civilajos institūtos kādreiz noklausījušies lekciju kursu par militārajiem jautājumiem un izlaidumā saņēmuši jaunākā rezerves leitnanta pakāpi.

Taču vislielākās problēmas bija ar kājniekiem. Ne tikai tāpēc, ka kadrēšanas pakāpe te bija visaugstākā, un ne tikai tāpēc, ka kājniekus komplektē no vissliktākajiem karavīriem, kuri bieži nesaprot savu komandieru un cits cita valodu. Sliktākais tomēr ir tas, ka kājniekiem nebija tehnikas. Motorizēto strēlnieku divīzijai jābūt 410 bruņutransportieriem, bet to mums bija 40, vienīgi mūsu — parādes — pulkā. Citos divīzijas pulkos, citās armijas divīzijās un citās apgabala armijās to nebija. Daudziem pulkiem bija pa trim četriem bruņutransportieriem kaujas apmācībai, bet tagad tie visi kļuva par komandieru mašīnām bataljonu komandieriem, un pat štābu komandieriem nekas pāri nepalika.

Ko lai dara, kājniekus sliktākajā gadījumā var pārvadāt arī kravas mašīnās. Taču arī to nebija. Kravas mašīnu, kuras stāvēja konservācijā mūsu divīzijā, pietika tikai diviem bataljoniem, vēl vienam bataljonam iznāca bruņutransportieri, bet sešiem pārējiem divīzijas motorizēto strēlnieku bataljoniem bija paredzēts izmantot mobilizācijas gaitā iegūto tehniku.

* * *

Visas Padomju Savienības automašīnas bija kara uzskaitē. Ja pērkat vieglo automašīnu Volga, jūs brīdina, ka to jebkurā bridī var konfiscēt kara vajadzībām. Par visiem pašizgāzējiem, taksometriem un degvielas autocisternām pat nerunāju. Katra no tām ir īpašajā uzskaitē un mobilizācijas gadījumā nonāk armijā.

Mobilizācijas laikā pamirst visa valsts saimnieciskā dzīve, jo visas mašīnas — traktori, buldozeri, ceļamkrāni, ekskavatori — aiziet armijai. Kas izdomājis tādu neprātu, grūti teikt. Sī sistēma pastāv sen, bet tā varēja pastāvēt arī trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados, kad valsts vēl bija spējīga pati sevi pabarot, kad pat vispārēja bada laikā pastāvēja pārtikas rezerves, kad laukos galvenais vilcējspēks un transports bija zirgs. Tagad, kad valsts vairs nav spējīga sevi pabarot, kad tai vairs nav nekādu pārtikas rezervju (1964. gada oktobri tas tika demonstrēts visai pasaulei), kad lauksaimniecībai vairs nav zirgu, savākt no turienes uzreiz visus vīriešus, visus traktorus un mašīnas — tas, protams, ir neprāts. Tiem, kuri plāno nākamo karu, tādos apstākļos jārēķinās vai nu ar pēkšņu, ātru zibenskaru ar visu savu kodolieroču izmantošanu pirmajās minūtēs, vai arī ar zaudējumu, ja karš ilgs kaut vai ilgāk par mēnesi.

Pa to laiku divīzija sāka saņemt šīs pašas uzskaites mašīnas. Tas, ko saņēmām, bija tīrā ņirgāšanās. Tās bija mašīnas, kas no rūpnīcu konveijeriem kādreiz nonākušas armijā. Absolūti lielākā daļa armijai atsūtīto mašīnu tiek novietotas ilgstošā konservācijā. Pēc desmit glabāšanas gadiem tās pārkvalificē par parastām armijas mašīnām, bet jaunās, kas pienāk no rūpnīcām, konservē. Pēc trim, četriem, bet dažreiz pat pieciem gadiem nesaudzīgas lietošanas pilnīgos bezceļos mašīnas tiek atzītas par neizmantojamām ekspluatācijai armijā un tikai pēc tam nonāk lauksaimniecībā, taču katra no tām atrodas kara uzskaitē un mobilizācijas gadījumā tai ir jāatgriežas armijā.

1968. gadā pirms Cehoslovākijas mēs saņēmām 1950. un 1951. gadā ražotas mašīnas. To dzīves laikā Maļenkovs nomainīja Staļinu, Hruš- čovs — Maļenkovu, bet Brežņevs — Hruščovu. To dzīves laikā Padomju Savienība veica tirānisku izrāvienu kosmosā, palaižot pavadoni un Gagarinu, bet pēc tam, izsmēlusi visu pēkšņuma un vācu trofeju tehnoloģiju priekšrocības, atteicās no turpmākās kosmiskās sacensības, bet šīs vecenītes aizvien dzīvoja un dzīvoja, joprojām gaidīja savu stundu. Un, lūk, stunda bija situsi!

Pēc "kara tehnikas" saņemšanas kājniekiem aizliedza iznākt no mežiem. Uz ceļiem un laukos trenējās tikai tankisti, artilērija un viens parādes bataljons ar bruņutransportieriem. Visi pārējie izvietojās gar stigām mežos un mežu klajumos. Iespējams, no kosmosa tas izskatījās vareni. Taču ne uz zemes. Pavēlniecība baidījās pārbiedēt vietējos iedzīvotājus ar mūsu karapūļa paskatu. Resni, visu aizmirsuši karavīri, neapmācīti un nedisciplinēti, — ar vecām, līdz pēdējam nolietotām dažādu veidu mašīnām, kas izkrāsotas visās varavīksnes krāsās.

Gods kam gods, pateicoties padomju militārajiem vadītājiem, neviena no šīm "mežoņu divīzijām" ne rikai neparādījās Eiropā, bet arī dienas laikā nepārvietojās pa Padomju Savienības teritoriju. To pastāvēšana savukārt kļuva par ievērojama kapitāla avotu padomju vadībai, amerikāņi no kosmosa redzēja aizvien jaunas un jaunas divīzijas, kas auga kā sēnes. Viņu izlūkošana redzēja spēcīgas tanku kolonnas uz ceļiem un domāja, ka mežos izvietoti neaptverami kājnieku spēki. Tā arī bija, vienīgi spēki bija neorganizēti, nevadāmi, bet galvenais — nespējīgi karot.

Pēc pirmā mobilizācijas posma — daļu un vienību komplektēšanas pabeigšanas — sākās otrais posms — jaunu apakšvienību, daļu un vienību veidošana.

Rezervisti turpināja ierasties, "kara tehnika" arī. Apakšvienības piebrieda, un kādā jaukā naktī pēkšņi saņēma pavēli sadalīties divās daļās. Turklāt divīzijas komandiera vietnieks kļuva par jaunās divīzijas komandieri, štāba priekšnieka vietnieks pārtapa par jaunās, "otrā formējuma", kā to oficiāli sauc, divīzijas štāba priekšnieku.

Bataljonu komandieri šajā naktī kļuva par pulku komandieriem, bet rotu komandieri — par bataljonu komandieriem. Nelaime vien tāda, ka no studentiem ņemtie vadu komandieri, kuri nekad nav redzējuši armiju, kļuva vairs ne vadu, bet gan rotu komandieri. Par vadu komandieriem savukārt tika virzīti seržanti no rezervistiem.

Pēc sadalīšanās uz pusēm visi pulki un visas divīzijas atkal sāk komplektēšanas pabeigšanas posmu, taču šoreiz ar gados vecākiem rezervistiem un vēl vecākām mašīnām. Rezervistu skaits kļūst draudīgs, un armija pilnībā zaudē savu seju. Ar tām divīzijām, kuras bija paredzētas Cehoslovākijas sagrābšanai, tas, protams, nenotika, bet, ja arī notika, tad ievērojami mazākā mērā. Taču mums no tā nekļuva vieglāk. Tās divīzijas arī kaut kā vajadzēja nokomplektēt, un mēs pēkšņi ar šausmām ieraudzījām, ka no mūsu, tagad jau divām, divīzijām pamazām sāk aizvākt cilvēkus un tehniku. Protams, pašus labākos cilvēkus un labāko tehniku. No tanku ekipāžām, kuras izdevās ar tādām grūtībām izveidot, paņēma ierindas karavīrus, aizvietojot tos ar rezervistiem.

Pēc pāris dienām šis vilnis atvēlās arī līdz mums. No četrdesmit bruņutransportieriem divdesmit pavēlēja sagatavot nosūtīšanai uz Kar- patu kara apgabalu. Vēl pēc dienas divpadsmit jaunie kadru virsnieki saņēma pavēli par pārcelšanu uz Karpatiem. Un tad tik turpinājās un turpinājās. Katra diena atnesa jaunumus: paņēma visus tanku vadītājus, ņem kadru sakarniekus, ņem štābu priekšniekus. Mežā uzturējāmies jau otro mēnesi. Rezervisti ieradās joprojām. Disciplīna pasliktinājās. Aptuveni jūlija sākumā pienāca pavēle par lauka tribunāla izveidi katrā divīzijā. Acīmredzot līdz tam brīdim "mežoņu divīziju" skaits bija tik ļoti palielinājies un katra no tām tik ļoti novājināta ar pastāvīgu kadru virsnieku, seržantu un karavīru aizplūšanu, ka visu šo karapūli vairs bija iespējams vadīt vienīgi ar tribunāliem.

Tribunāli ātri atjaunoja kārtību, taču ne karaspēka sagatavotību. Ikdienas treniņi turpinājās. Mūsu pulkā radās jaunas grūtības. Pēc puses bruņutransportieru nosūtīšanas mums to bija palicis tikai divdesmit. Pa diviem atdevām otrā un trešā bataljona komandierim, bet sešpadsmit palika pirmajā bataljonā. Sadalījām tos brālīgi: viens bataljona komandierim un pa pieciem katrai rotai. Rotā 76 cilvēki. Katrā bruņutransportieri bez vadītāja teorētiski ietilpst piecpadsmit, tā kā izvietot iespējams visus. Teorētiski. Taču praktiski pirmais BTR tiek rotas komandierim, un tajā kopā ar komandieri izvieto zampoļitu, sanitāro instruktoru, rotas ložmetēju vienību ar ļoti lielu patronu rezervi un rotas staršinu ar visiem rotas īpašumiem. Komandiera BTR ir pilnīgi piebāzts ne tikai iekšpusē, bet arī no ārpuses apkarināts ar kastēm, mucām un kannām.

tris atlikušajiem vadiem, kurā ir pa 22 cilvēkiem katrā, sanāk četri bruņutransportieri. Pa vienam uz vadu un viens BTR — visu trīs vadu pārpalikušajiem. Tas, ka kaujā vadi un vienības izrādīsies saraustīti pa daļām, nevienu neuztrauc, tagad ir jādomā nevis par kauju, bet par to, kā bruņutransportieros izvietot cilvēkus. Nekādas papildu mašīnas, pat sadauzītas un nolietotas, ne pulkam, ne bataljonam, ne apgabalam neviens, protams, nedos. Kur lai tās ņem? Un mūsu pulks jau tā ir laimīgākais no apgabala armijām. Tas jānovērtē! Nevienam citam nav tādu privilēģiju.

Tātad katrā bruņutransportierī, kurā ietilpst piecpadsmit cilvēku, jānosēdina sešpadsmit. Mēs ne tik vien esam vadājuši mācībās! Pa trīsdesmit iespiedām, un nekāda vaina! Taču mācības un situācija pirms kaujas nedaudz atšķiras. Situācijā pirms kaujas katrā bruņutransportieri bez visiem kājnieku ieročiem jābūt arī granātmetējam RPG-7 un desmit granātām. Desmit granātu — tās ir divas lielas kastes. Bez tam divdesmit rokas granātas F-l, tā ir vēl viena kaste. Ložmetējs SGMB un 2000 patronu tam, tās ir vēl divas kastes. BTR jābūt divām papildu benzīna mucām, tās piekarina ārpusē, un rezerves ritenim, to var piestiprināt tikai uz bruņutransportiera jumta, pēc kā viena no lūkām nevērsies vaļā. Tālāk — katram karavīram ir automāts, ložmetējs vai granātmetējs, bet katram automātam pa trīssimt patronām un katram rokas ložmetējam — pa tūkstotim. Bez tam katram karavīram ir divas granātas, durklis, gāzmaska, gumijas aizsargkombinezons, gumijas zābaki un cimdi kodoldrošībai, šinelis, saliekama telts, apakšveļas rezerves komplekts, pārtikas krājumi piecām dienām, ūdens blašķe, lāpsta, individuālās medicīniskās un kodoldrošības paketes. Kad tas viss salikts BTR, ne vien sešpadsmit, bet pat vienu cilvēku nav kur iesēdināt. Agrāk gan bija labi — bruņutransportieriem nebija bruņu jumta, sēdini visus pa virsu kā ciema meičas uz siena vezuma. Pēc Ungārijas tādu bruņutransportieru ražošana tika pārtraukta. Tagad visi sešpadsmit ir jāsastampā caur lūkām zem jumta.

Sī nodarbe nav viegla, īpaši ņemot vērā rezervistu resnumu. Dažreiz šī operācija aizņem minūtes četrdesmit. Ja kas atgadās, mašīna apgāžas vai aizdegas, bez mašīnas vadītāja un komandiera, kuriem vietas ir norobežotas no citiem, neviens dzīvs no turienes neiznāks. Par kauju pat nerunāsim. Kā gan viņi tur elpo, sapresēti ciešāk par siļķēm mucā? Karavīra prāts ir atradis izeju no šīs situācijas. Visi uzvelk gāzmaskas, pirms tam atvienojuši filtrējošo kārbu no šļūtenes, bet pēc tam šļūtenes izbāž pa atvērtajām lūkām un ambrazūrām. Vasarā gumijas maskā, no visām pusēm spiežot mugurām, pēcpusēm, zābakiem, stobriem un laidēm, ne visai, protams, patīkami, toties ir ko elpot.

Manevros, kad turklāt piedalās aizjūras atašeji, viss tiek darīts citādi, taču mācības ir viena lieta, īpaši paraugmācības, bet sūrā armijas ikdiena — pavisam cita.

Vēlā vakarā pēc kārtējās karavīru trenēšanas izvietoties IVl'R (bet citam jau laika vairs neatlika) saņēmu pavēli steigšus doties uz Karpatu kara apgabala štābu. Manā vietā nāca pirmās rotas komandieris, jaunākais leitnants no rezervistiem. Izdzirdējis par jauno norīkojumu rotas komandiera amatā, viņš bēdīgi paskatījās uz mūsu bruņutransportieriem, rezervistiem, kurus seržanti ar grūtībām pa vienam vilka ārā no lūkām, gari nosvilpās un grūti saprotami nolamājās.

ATBRĪVOTĀJI

Pārvietošanas, pārbīdīšanas, pārformēšanas un komplektēšanas viesulis sagrāba arī mani un pārsvieda uz Samaras—Uļjanovskas, Berdiče- vas, Karpatu kara apgabala 38. armijas tris reizes Sarkankarogotās ar Suvorova un Bogdana Hmeļņicka ordeņiem apbalvotās 24. motorizēto strēlnieku dzelzs divīzijas 274. pulka 2. bataljonu. Vārdi "trīs reizes Sarkankarogotā" divīzijas krāšņajā titulā nozīmēja, ka tā apbalvota ar trijiem Sarkanā Karoga ordeņiem. Tomēr ļaunas mēles divīziju dēvēja nevis par trīskārt Sarkankarogoto, bet gan par trīsreiz nolādēto. Pilnībā to sauca par "24. sarūsējušo bruņupakavu trīskārt nolādēto" divīziju.

Cik ļoti gan aizraujoša aina — Mauzoleja sardzes maiņa. Simtiem reižu nāku uz Sarkano laukumu un nevaru vien iztīksmināties par precizitāti un stāju. Velk mani uz turieni. Tā vien stāvētu stundām un priecātos.

Un kā lai nepriecājas! Labākie no labākajiem, trenēti līdz artis- tiskumam, labāk trenēti nekā padomju vingrotāji olimpiskajās spēlēs. Skaistuļi!

Kremlī viņu ir pulks. Vesels VDK pulks! Negribas ticēt? Bet ieej no Aleksandra dārza puses un palūko, cik stāvu ir viņu kazarmai. It kā divi. Bet palūkosies tuvāk — četri. Logi milzīgi. Katrā logā divi stāvi. Pavēro tik un ieraudzīsi. Tātad — četri. Tik daudz paceļas virs Kremļa sienas. Bet cik stāvu slēpj siena? Bet tagad ieej Kremlī un paskaties uz kazarmām no Cara zvana puses un ieraudzīsi, ka mūsu māja nav vienkārša ēka, bet gan milzīga taisnstūra celtne ar iekšējo pagalmu. Bet tagad atkal izej pa Troicas vārtiem Aleksandra dārzā un pamēģini soļos saskaitīt šīs ēkas garumu. Cik sanāk? Tur jau ir tā lieta, ka te var ievietot 11c tikai pulku, bet daudz vairāk, protams, bez tankiem un artilērijas.

Bet tagad svētdienā atnāc uz Kremli, palūkojies, cik šo puišeļu pastaigājas. Pieci procenti — maksimums, ko pulka komandieris vienlaikus var izlaist pilsētā. To var parasta pulka komandieris, bet Kremlī pulks nav visai parasts. Pat tad, ja komandieris izlaiž pastaigāties pa pilsētu piecus procentus savu ērgļu, tik un tā Kremlī viņu sanāk daudz. Tomēr, ja nu redzam nevis piecus procentus, bet tikai divus vai trīs, tad cik viņu palicis iekšpusē?

Puiši staigā augstprātīgi, lepni. Kā lai nelepojas? Agrāk sargāja tikai vienu Iļjiču, bet tagad divus. Formas tērps viņiem ir dižciltīgs: šineļi, cepures, zābaki — viss oficieriem domāts. Zili uzpleči, burti dzirkst zeltā GB. Stop, kāpēc gan ne KGB[22], bet tikai GB> Tas ir jāsaprot. "K" tātad — komiteja. Nesolīdi. MGB1 —solīdāk. Bet GB vislabāk. Valsts drošība!!! Cik svarīgi, iespaidīgi! Virs visām ministrijām un komitejām, ieskaitot arī Centrālo. GB — komitejas kristāla sapnis. Taču ne tikai sapnis, protams. Ja jau tagad viņi nekautrējas atmest pirmo burtu un katru dienu Centrālajai Komitejai demonstrēt nicinājuma gūzmu pret visādām komitejām! GB, un punkts.

Tātad labākie no vislabākajiem. Vesels pulks, tikai bez tankiem. Taču tanki arī nav vajadzīgi, sienas Kremlim vēl stipras.

Bet ja nu notiek kaut kas, apvērsumiņš kāds, īpaši, ja armija, turklāt ar tankiem, un pret ļeņinisko CK? Ko tad darīt?

Šajā gadījumā tu, brāl, neuztraucies. Tādam gadījumam pare¬dzēta biedra Dzeržinska vārdā nosauktā divīzija. Ar tankiem, ar arti¬lēriju, ar visu, kas pienākas. Tiesa, divīziju dēvē par iekšlietu karaspēka divīziju, tas ir, pakļautu Iekšlietu ministrijai. Bet netici maskarādei. Vai mazums kādu masku uzvelk KGB\ Tā kā uz Dzeržinska divīzijas formas tērpiem nav vērts skatīties. Karnevāls! Kopš kuriem gan lai¬kiem mīļoto vadoņu aizsardzība pārgājusi MVD  rokās? Nu? Vienmēr tā ir bijusi KGB galvenais uzdevums. Tamdēļ divīzija arī tika izveidota. Tā rakstīts arī visos uzziņu materiālos: pēc Ļeņina personīga rīkojuma un Ļeņina personīgai aizsardzībai. Bet, lūk, biedrs Rojs Medvcdevs raksta, ka dārgā Iljiča aizsardzība sastāvēja no diviem līdz četriem cil¬vēkiem, taču par Dzeržinska divīziju biedrs Medvcdevs kaut kā aiz¬mirst. Bet divīzija ar šo lomu joprojām lepojas. Astoņpadsmit tūkstoši cilvēku, un visi apsargāja vienu pašu Ļeņinu. Un latviešu strēlnieki arī ar to pašu lepojas, un Augstākās Padomes Maskavas karaskola, un Kremļa ložmetējnieku kursi, lūk, cik daudz sanāk. Bet jūs, biedri Medvedev, saucat sevi par marksistu-ļeņinieti, taču Ļeņina muzejā, jādomā, neesat bijis. Bet tur par to ļoti skaidri izstāstīts.

Tātad vadoņu apsardzes divīzija. Komplektēta, izvēloties labākos no vislabākajiem. Trīsreiz pārbaudītos. Ražošanas pirmrindniekus, aktīvistus, sportistus.

Bez Dzcržinska divīzijas GB ir arī citi pulki un divīzijas. Visas komplektētas no vislabākajiem karavīriem. Taču bez parastajiem KGB spēkiem vēl ir valdības sakaru KGB karaspēks. Vai liels? Ak, liels gan! Sakari ar visām ministrijām un resoriem, ar visām republikām, novadiem, apgabaliem, rajoniem, ar visiem izmēģinājumu poligoniem, kosmodromiem, cietumiem un nometnēm, lielajām rūpnīcām, fabri kām, raktuvēm un šahtām, ar visiem kara apgabaliem, armijām, korpusiem, divīzijām un noteikti, protams, ar brālīgajām partijām. Un tic visi ir sakari, sakari, sakari. Kabeļi, komutatori, šifrēšanas iekārtas, noklausīšanās posteņi. Un tas viss ir jābūvē, jāapkalpo un jāapsargā. Un tam domātas armijas, armijas, armijas. īpaši atlasītas, protams. Tāpēc ka cilvēkam katru dienu jāklausās noslēpumi un nevienam nedrīkst tos stāstīt. Un, saklausoties mūsu nemierinošos noslēpumus, lai nepaka- ras un lai neaizbēg uz Ameriku. Cik daudz karavīru tur vajag! Taču tā vēl nav Padomju armija, nav Aizsardzības ministrija. Šie paši klausās un ziņo, kam pienākas, par ko spriež Aizsardzības ministrijā. Bet arī tas vēl nav viss un pat ne galvenais KGB spēks. Robežsardzes karaspēks — lūk, kur spēks. Deviņi apgabali!!! Deviņi robežsardzes karaspēka, tas ir, KGB karaspēka apgabali ar tankiem, helikopteriem, artilēriju un karakuģiem.

Visi, protams, vislabākie, visadasītākie, jo robežsargs paredzēts tam, lai neviens neaizbēgtu no mūsu brīnišķīgās sabiedrības. Bet viņu pašu neviens neapsargā! Viņš stāv uz pašas robežas. Paspers soli sāņus, lūk, jau ir aiz robežas. Tad, lūk, lai viņš neaizbēgtu, visos deviņos apgabalos KGB atlasa labākos un vislabākos.

Bet visi tie, kuri nav tikuši šajā gigantiskajā organizācijā, nokļūst iekš- lieui karaspēkā. Arī tas nav Aizsardzības ministrija, tas pagaidām ir

Iekšlietu ministrija. Pagaidām tas nav armija, lai gan ari ir pulki, divīzijas, tanki un lielgabali.

—    Ar ko nodarbojaties, brāļi?

—    Apsargājam nometni.

—    Ko lai saka, vajadzīga lieta! Atbildīga. Bet vai jūsu ir daudz?

—    Daudz gan! Pēc viena vien likuma "Par atbildības palielināšanu par huligānismu" desmit gadu laikā iesēdinājuši 8 000 000 (astoņus miljonus) cilvēku. Bet pēc citiem pantiem un likumiem arī taču sēdina. Visi ir jāapsargā.

—    Droši vien labākos ņem?

—    Kā tad. Tādi vajadzīgi, lai dzimtā nevienam nebūtu sodāmības. Un vēl tādi vajadzīgi, lai, parunājuši ar zekiem, nesagrābtos to, kas nav vajadzīgs, bet sagrābušies neņemtu tuvu pie sirds, bet, paņēmuši tuvu, neizplatītu padzirdēto, bet, ja arī izplata, tad tā, lai nebūtu tālu.

—    Kur gan jums tādus sadabūt?

—    Kaut kā jau tiekam galā.

Tad, lūk, tie, kuri nav tikuši ne GB, ne iekšlietu karaspēkā, nokļūst Padomju armijā, neuzvaramajā un leģendārajā.

Jebkura sevi cienoša armija sastāv no trim bruņoto spēku veidiem, un katrs no tiem dalās ieroču šķirās. Padomju armija ciena sevi vairāk nekā citas, tāpēc sastāv nevis no trijiem bruņoto spēku veidiem, bet no pieciem. Bez sauszemes karaspēka, VVS un VMF pastāv vēl divi pilnīgi līdztiesīgi komponenti: valsts PVO karaspēks un stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēks. Taču bez pieciem Bruņoto Spēku veidiem pastāv vēl arī VDV  —gaisa desanta karaspēks, kas gan nav atsevišķs bruņoto spēku veids, taču pakļauts vienīgi aizsardzības ministram. Un to komandē armijas ģenerālis, tāpat kā sauszemes karaspēku, pie¬mēram.

Un šajā pašā VDV ir nc vairāk, nc mazāk par astoņām divīzijām, bet visa britu armija, piemēram, ir četras divīzijas. Es atkārtoju: visa Lielbritānijas armija sastāv no četrām divīzijām, un viss!!! Trīs divīzijas Vācijā un viena uz salas. Tikko to salīdzini, uzreiz nedaudz nobāl priekšstats par NATO bloka agresivitāti.

Tad, lūk, šajā pašā VDVatlasa labākos karavīrus, drosmīgākos, izturīgākos, apķērīgākos, attīstītākos un fiziski spēcīgākos. Kā gan citādi! Lēcieni dienā un naktī jebkādos laika apstākļos, darbība pretinieka aizmugurē pret tā svarīgākajiem objektiem. Darbība pilnīgā izolācijā no sava karaspēka, bez munīcijas, degvielas un pārtikas pievedumiem, bez ievainoto evakuācijas. Savi ievainotie desantniekiem pašiem jānogalina, lai viņi nenokļūtu ienaidnieka rokās un neatklātu desanta plānus un nodomus. Desantam nepieciešams pēkšņums! FDFskaitliskā ziņā līdzinās divām tādām armijām, kāda ir britiem, un komplektēta no vispirmklasīgākajiem karavīriem: spēcīgiem, drosmīgiem, izturīgiem. Bet, lūk, tos, kuri nav iekļuvuši VDV, ņem stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēkā — RVSN.[25] To, ka tur savāc labākos, mums, protams, skaidrs. Jautājums par to, cik vislabāko karavīru tur vajag. Kopumā RVSN iv trīs armijas, bet katra armija sastāv no korpusiem, pa trijiem četriem korpusiem armijā, savukārt korpusi sastāv no divīzijām. Reizēm korpusā ir trīs divīzijas, reizēm — arī piecas. Tā kā sanāk daudz divīziju. Te nu ar britu armiju pat nav nekā salīdzināma.

Pēc tam, kad RVSN karu komisariātos atlasījis pašus labākos karavīrus, pienāk valsts PVO karaspēka kārta. Tam vajag nesalīdzināmi vairāk karavīru, taču viņiem visiem ir jābūt vislabākajiem. Valsts PVO — tā ir cīņa ar pavadoņiem, starpkontinentālajām ballistiskajām un spārnotajām raķetēm, stratēģiskajiem bumbvedējiem. Valsts PVO — tas ir trīs veidu karaspēks: aviācijas, zenītraķešu un radiotehniskais.

PVO aviācija — tā ir vislabākā aviācija, tās ir visātrākās pārķērējlidma- šīnas. Radiotehniskais karaspēks — tūkstošiem visdažādāko lokatoru, kas sargā debesis dienu un nakti, un visbeidzot — PVO zenītraķešu karaspēks. Visas šīs trīs ieroču šķiras koncentrētas divos apgabalos — Maskavas un Baku, bet katrs apgabals — PVO armiju grupa. Taču bez diviem apgabaliem ir vairākas atsevišķas, apgabaliem nepakļautas PVO armijas.

Pēc valsts PVO pienāk rinda aviācijai. Nejauciet ar PVO aviāciju. Aviācijai vispār, bet precīzāk VVS, ar PVO aviāciju nav nekāda sakara. VVS ir frontes aviācijas sešpadsmit gaisa armijas, trīs stratēģiskās aviācijas korpusi un sešas militārā transporta aviācijas divīzijas. Katra frontes aviācijas armija sastāv no sešām divīzijām, bet tālās aviācijas korpusiem ir pa divām trijām divīzijām. Nestrīdēsimies par to, ka aviācijā jābūt vislabākajiem karavīriem, kas atbilst visaugstākajām prasībām.

Bet, lūk, pēc VVS atlasi veic flote, precīzāk, VMF. Flote arī ir milzīga, tai ir arī jūras kājnieki, kur augstas prasības, tāpat kā VDV, tai ir neaptverams skaits stratēģisko raķešu, un pret matrožiem, kuri apkalpo šīs raķetes, ir tikpat augstas prasības kā pret RVSNkaravīriem, bet varbūt pat augstākas, tā kā raķetes palaišana no dzelmē esošas atomzemūdenes ir nesalīdzināmi sarežģītāka par startu no pazemes iekārtas. Flotei arī ir savs PVO un arī ļoti spēcīga flotes aviācija, kurai ar VVS un PVO aviāciju nav nekāda sakara. Un visur ir vajadzīgi, protams, visgudrākie, zinošākie, drosmīgākie un drošsirdīgākie, spēcīgākie un izturīgākie.

Bet, lūk, visi pārējie nokļūst sauszemes karaspēkā.

Labākos, kuri šeit nokļuvuši, protams, nosūta uz ārvalstīm. Lai atbrīvotās tautas ar labpatiku noskatās uz saviem atbrīvotājiem!!! Te nepieciešami paši vislabākie, lai Eiropas priekšā neiekristu ar seju dubļos. Tas ir skaidrs. Bet vai daudz tur vajadzīgi — tajā pašā atbrīvotajā Eiropā? Ak, daudz gan!

Ņemsim, piemēram, VFR, revanšistu valsti un tās nikno armiju — bundesvēru, ar kuru pie mums Savienībā katru dienu baida visus, no pionieriem līdz pensionāriem. Tad, lūk, šim pašam revanšistu bundesvēram ir divpadsmit divīzijas. Tikai. Dažādas. Tanku, motorizēto strēlnieku, jēgeru, kalnu kājnieku un gaisa desanta. Bet kopā to ir divpadsmit. Visas šīs divpadsmit divīzijas apvienotas trijos korpusos, armiju viņiem nav.

Tad, lūk, pret šīm divpadsmit divīzijām mēs tikai VDR turam 5 (PIECAS!!!) sauszemes karaspēka armijas un vienu VVSgaisa armiju. Visas šīs sešas armijas sauc par GSVG — Padomju karaspēka grupa Vācijā. Taču bez GSVG ir ari Ziemeļu karaspēka grupa, tie ir padomju spēki Polijā. Centrālā grupa — tā ir Cehoslovākijā un Dienvidu — Ungārijā. Un visas šīs četras karaspēka grupas jānokomplektē ar labākajiem no vislabākajiem.

Tie jaunie karavīri, kuri kādu iemeslu dēļ nav iekļuvuši starp simtiem tūkstošiem labāko no labākajiem, kuri dien atbrīvotajā Eiropā, nokļūst sauszemes karaspēkā, taču nu jau Padomju Savienības teritorijā. Teiksim bez aplinkiem, ka pēc daudzo miljonu vislabāko atlases šeit paliek teicami karavīri, taču ne tik teicami, kādi, piemēram, ir GĶ PVKGB, VVMVD, VDV, RVSN, valsts PVO, VVS, VMF\ GSVG, CGV, SGV un JuGV.

Palikušie karavīri, protams, ir teicami, pirmklasīgi… tomēr nav gluži tas, kas vajadzīgs.

Tad, lūk, sauszemes karaspēks Padomju Savienības teritorijā ir ap vienots 16 apgabalos, skaidrībai — 16 armiju grupās!!!

Un visas šīs armijas un armiju grupas ir jānokomplektē, taču šoreiz nevis ar vislabākajiem, bet ar tiem, kuri palikuši.

Padomju armijas sauszemes karaspēks — gigantisks organisms. Un droši teiksim, ka ne ķīniešiem, ne amerikāņiem un nevienam citam un ari visiem kopā tāda gigantiska un spēcīga organisma nav.

Taču kā tagad armiju nokomplektēt? Vislielāko armiju pasaulē? Ja mums laukos nav kam ražu novākt?

Visu, kas uzskaitīts iepriekš, protams, komplektē vispirms un ar labākajiem. Bet tagad, lūk, par pārējiem…

Sauszemes karaspēkam ir savi VDV, kuros nēsā tādus pašus formas tērpus, bet kuri ir pakļauti apgabalu pavēlniekiem, var teikt, ka nav VDVkā tādu, bet gan sauszemes karaspēka VDV To oficiālais nosaukums — speciālo uzdevumu karaspēks, bet īsāk — SPECNAZ.

Sauszemes karaspēkam ir arī sava aviācija, tās ir prettanku helikopteru brigādes. Ir ari sauszemes karaspēka raķešu spēki, sauszemes karaspēka PVO un daudzas, daudzas citas vienības. Un atlasē uz turieni pastāv tikpat stingri standarti, kādi ir atlasē uz VDV, valsts PVO, VVS un RVSN.

Un, lūk, tikai pēc tam tas, kas palicis, nonāk motorizēto strēlnieku un tanku divīziju komplektēšanai.

Tātad jauniesaukto ešelonu atveduši uz divīziju.

Labākos tūlīt paņem uz divīzijas atsevišķo raķešu divizionu. Tas ir galvenais divīzijas triecienspēks. Sešas palaišanas iekārtas, no kurām katra var uztaisīt pa trim Hirosimām.

Pēc tam labākos paņem uz atsevišķo reaktīvo divizionu. Pēc tam atlasi veic atsevišķais izlūkošanas bataljons. Tas ir saprotams: labākos — izlūkošanā. Tikai pēc tam labākos izvēlas atsevišķais prettanku divizions un atsevišķais sakaru bataljons. Tas viss ir iekļauts katras divīzijas sastāvā. Bez visiem šiem elementiem divīzija nespēs dzīvot un karot,

Pēc visiem atsevišķajiem bataljoniem un divizioniem pienāk rinda divīzijas zenītraķešu pulkam, tāds pulks ir katrā divīzijā, un bez tā kaujā izdzīvot nevar, tāpēc labākos uz turieni.

Un visbeidzot pienāk rinda artilērijas pulkam, tāds pulks arī ir katrā divīzijā, un ne velti dzied:

Umnij v artiļeriji, Ščcjļoļ v kavaļeriji, Lodirj vofloķe, Durak v pehoķe!

Tad, lūk, kad visi gudrie paņemti artilērijā, pārējos nosūta 11/ motorizēto strēlnieku un tanku pulkiem.

Nelaime vien tāda, ka ari katrā pulkā ir sava izlūkošanas rota, sava zenītraķešu baterija, sava artilērijas baterija, bet tagad pat divizions, sava reaktīvā baterija, sakaru rota un tā joprojām. Uz turieni, protams, atlasa labākos…

Palūkojos uz savu gvardes rotu, iekodu lūpā un neko neteicu. Neizsaucu uz sarunu virsniekus, neparunājos ar seržantiem. Un arī pie kaimiņu rotu komandieriem nedevos iepazīties. Paskatījos uz rotu, un viss…

Pēc iepazīšanās ar personālsastāvu pienākas pieņemt kaujas tehniku un rotas bruņojumu, bet pēc tam — rotas īpašumu un munīciju. Taču es nedevos uz kara mašīnu parku. Nē…

Devos taisni uz virsnieku krogu ar lirisko nosaukumu "Zvaigznīte", vai nu debesu, vai nu kārtējā pie uzplečiem, vai arī Sarkanā pie krūts. Katrs var traktēt nosaukumu atkarībā no vēlmēm.

Pupainai bufetniecei iegrūdu lieku sapluinītu rubli, lai, tātad, pienes pudelīti, jo virsniekam nav atļauts oficiāli iedzert. Noliku pudelīti zem galda, un tā, pamazām pielejot glāzē limonādes vietā, pret vakaru biju to izsūcis lepnā vientulībā.

Tomēr es nekļuvu jautrāks, nē. Tikai skumjas pavairojās. Kāda velna pēc, domāju, tādu sistēmu izdomājuši? Kas izdomāja? Lai kā grozītos, bet kaujas laukā jākaro tankistiem un kājniekiem, ne jau raķetniekiem un kegebistiem. Jāsit ienaidnieks nevis ar skaitu, bet ar māku. Bet mani gvardi krievu valodu nesaprot! Sava komandiera valodu! Un cits citu arī nesaprot, tāpēc ka visas tautas sajauktas. Tie, kuri kaut nedaudz ko saprot, jau sen savākti vai nu artilērijā, vai arī izlūkošanā. Kāpēc gan tādu ganāmpulku turēt?! Nosūtīt viņus visus uz celtniecības daļām, būs vairāk jēgas! Armiju turēt mazāku, taču lai viņi kaut mazliet cits citu saprot!!! Bet ja atgadās karš? Tas taču simt reižu sliktāks par arābu karaspēku, tur vismaz virsnieki varēja saprasties ar karavīriem. Ko es ar viņiem lai daru?

Nu, nebūs kara, domāju, ir miers, bet viņiem visiem taču kaut ko vajadzēs mācīt. Taktiku, piemēram. Ja skolēns nesaprot savu skolotāju, viņam pat šahu neiemācīsi spēlēt. Bet šahā visa situācija kā uz delnas, redzami jebkuri draudi, tikai analizē. Kaujas laukā situācija nav skaidra un draudi var rasties no jebkuras puses un pēkšņi. Un pretinieks negaida, kad tu apdomāsi savu atbildes gājienu, viņš iet un iet, veic spīdošas kombinācijas, negaidot atbildes gājienus. Un samaksa par zaudējumu kaujas laukā nav šaha kronis, nav viens vai vairāki miljoni dolāru, bet gan miljoniem cilvēku dzīvības. Un katram gribas uzvarēt. Pretinieks nav muļķis! Viņš katru savu kombināciju kaujas laukā iepriekš simt reižu izspēlē elektroniskajā mašīnā. Kā gan mēs karosim? 1941. gadā nebija visādu šo RVSNvai PVOSV, tāpēc vismaz kājnieku divīzijas komplektēja no pirmklasīgiem karavīriem. Tāpēc varbūt izturējām. Un bija nacionālās divīzijas — latviešu, gruzīnu; divīzijas komandieris saprot krieviski, un ar to pietiek. Bet kā tagad?

Pasūtīju otru pudelīti un, izdzēris pusi, sajutu tādu žēlumu pret sevi un savai nelaimīgo tēvzemi, ka vienkārši neizturami kļuva.

Pirms kroga aizvēršanas pie manis piesēdās divi kājnieku kapteiņi, vai nu iepazīties, vai varbūt meklēja trešo. Uz viņu sveicieniem laikam atbildēju ne visai pieklājīgi.

—    Jauniņais virsnieciņš tad…

—    Raud, acīmredzot…

—    Viņi, jaunie, jau vienmēr šajā stūri raud…

—    Nekas, aties… Apradīs… Visi ar to sākām.

Tas ir pēdējais, ko dzirdēju. Laikam abi kapteiņi, sapratuši manu stāvokli un noskaņojumu, aizstiepa mani dziļā naktī uz virsnieku viesnīcu.

Tajā naktī mani, pilnīgi piedzērušos, atkal kāds stiepa no virsnieku viesnīcas uz rotu. Mani akurāti nolika komandiera mašīnā, un kolonna sakustējās.

Tajā naktī mūsu pulku piecēla ar kaujas trauksmi. Brālīgā Celio- slovākijas tauta lūdza mūsu palīdzību un aizsardzību.

PIE PĒDĒJĀS ROBEŽAS Rietumukraina

— Labība drīz sāks birt.

—    Ko gan viņi tur augšā domā?

—    Domā, viņiem viegli? Cehi nedod iemeslu, lai viņus aizstāv, komunistus pagaidām nenogalina un čekistus pie laternu stabiem ncka- rina. Nav no kā aizstāvēt. Kā gan tādā situācijā lai ieved karaspēku?

—    Viņiem vispirms ir jādomā par sevi, par savu valsti, nevis par kaut kādiem čehiem un sabiedrisko viedokli. Ir laiks ievest.

—    Viņi jau nu tur saprot, kad vajag un kad nevajag.

—    Ne velna viņi nesaprot. Ja pēc nedēļas Čehoslovākijā neievedīs karaspēku, tad mums pienāks beigas.

—    Kāpēc gan tā?

—    Tāpēc ka labība sāks birt, tāpēc ka novākt to nav kam, tāpēc ka no kolhoziem savāca visus zemniekus un visas mašīnas. Nenovāksim labību, viss atkal sāksies kā 1964. gadā.

— Amerikāņi mūs atbalstīs! — pārliecināti teica PNŠ.

—    Bet ja nu ne?

—    Atbalstīs, kur viņi liksies!

—    Mūs visus viņi tik un tā nespēs pabarot. Redzēji, cik daudz tautas samobilizēts! 1964. gadā vismaz kaut kādu ražu novācām, bet tagad nekādas nebūs. Amerikāņi nespēs visus pabarot.

—    Par amerikāņiem neuztraucies. Viņi ir bagāti. Viņiem produktu cik uziet: visiem pietiks.

Šaubas par to, ka pēkšņi amerikāņi mūs tomēr var neatbalstīt, nepārgāja, un sarunas par to, ka laiks beigt gumijas vilkšanu un jālaiž zemnieki uz ražas novākšanu, atskanēja atkal un atkal.

—    Ja zemniekus un armiju tagad nosūtītu uz ražas novākšanu, bet Cehoslovākiju atbrīvotu pēc novākšanas, oktobrī vai novembri?

—    Postošs variants. Tad mums arī beigas. Beigas visai padomju varai un sociālisma iekarojumiem. Jāieved tagad. Pretējā gadījumā tur viss sabruks, nebūs vairs ko aizsargāt.

—    Runā, ka viņi citu sociālismu ceļ, ar cilvēcisku seju.

—    Bet tā, lūk, jau ir ienaidnieka propaganda, — pārtrauca zam- poļits. — Jebkuram sociālismam mēdz būt rikai viena seja. Buržuāzija, biedri, izdomāja konverģences teoriju, šī teorija ir pretrunā marksismam un nesatur ne pilīti veselā saprāta. Ar vienu pēcpusi uz diviem krēsliem nevar nosēdēt, vienkārši nav ērti. Jūs paši, biedri, padomājiet: kāda konverģence var būt, ja no sociālisma iekarojumiem nevar atraut nevienu no tā priekšrocībām?

Jūs atceraties, kā viens pretpadomju elements voluntārisma laikmetā uzrakstīja nekrietnus melus par mūsu iekārtu, tas saucās "Viena diena Ivana Ivanoviča mūžā" vai "Ivana Trofimoviča". Kas no tā sanāca? Visi neapzinīgie elementi sakustējās. Sāka izplatīt šos melus. Izraisīja neuzticību partijas politikai un citas lietas. Laikus to pārtrauca, citādi nav zināms, kā tas viss beigtos.

Tam nevarēja nepiekrist. Pats par to Ivanu nebiju lasījis, viņš man nebija gadījies rokās, bet to, ka tā efekts bija apdullinošs, atceros skaidri.

—    Līdz kam tad aizdomājušies biedri čehu komunisti? — Zam- poļits turpināja. — Pilnībā atcēla cenzūru! Atvēra slūžas visai buržuāziskajai propagandai! Drukājiet, ko kurš vēlas! Pie kā tas var novest? Pie konverģences? Nē! Pie kapitālisma! Buržuāziskajai ietekmei aizsprostā pietiek uztaisīt tikai mazu caurumiņu, lai straume sarautu visu aizsprostu! Mums tāds caurumiņš bija, paldies partijai: laikus to aiztaisīja! Bet Cehoslovākijā nav vis caurumiņš, tur gāžas ar pilnu jaudu! Steigšus jātaisa ciet. Kāda gan tur konverģence, ja katrs izteiks visu, ko viņam sagribēsics? Tā nav konverģence, tā ir vistīrākā buržuāziskā anarhija!

Tam arī nevarēja nepiekrist. Ja teju visa sistēma sabruka viena stāstnieka dēļ, tad kas būs, ja cenzūru vispār atceltu? Un trešais nav dots — ar cenzūru vai bez tās, ar iestādēm vai bez tām, ar Centrālo Komiteju vai bez tās. Patiešām, kāda gan var būt konverģence?

—    Turpiniet, biedri apakšpulkvedi! —Sāka kliegt no aizmugurējām rindām. Mēs ari atbalstījām. Jaunais zampo\itsatšķirībā no iepriekšējā runāja prātīgi un saprotami.

—    Un turpināšu, biedri. Sociālisms ir tikpat saskanīga sistēma kā dimants un tikpat stipra, bet atliek slīpētājam veikt vienu nepareizu kustību un visa kristāla noturība izjuks un tas sadrups. Cehoslovākijā tas jau ir izdarīts. Dimants drūp. Bet tas ir visas sociālistiskās nometnes organiska sastāvdaļa. Un arī vispasaules sociālisma dimants var sadrupt pavisam ātri. Slikts paraugs ir lipīgs! Ja buržuāzija triumfēs Cehoslovākijā, vai tiešām tai kaimiņos esošā Ungārija nesekos tajā pašā virzienā?

Mēs atbildējām ar sašutuma kliedzieniem. Trešā bataljona štāba komandieris viltīgi pasmaidīja un klusu jautāja:

—    Kad tad, biedri apakšpulkvedi? Mēs visi sen esam gatavi izpildīt internacionālo pienākumu.

Jautājums zampoļitu neapmulsināja, lai gan viņš, protams, neko nezināja.

—    Gataviem jābūt vienmēr!

Mēs draudzīgi sākām aplaudēt brašajam zampoļitam, kurš noorganizēja tik veiksmīgu improvizētu mītiņu.

Notikumi brieda. Visiem bija skaidrs, ka ievedīs drīz, tikai nebija skaidrs, tieši kad. Pirms divām dienām bija slepena pavēle virsniekiem par Kar- patu un Centrālās frontes izveidošanu. Mūsu Karpatu fronti izveidoja uz Karpatu kara apgabala vadības un karaspēka un dažu poļu divīziju pamatiem. Par Karpatu frontes pavēlnieku iecēla ģenerālpulkvedi Bisjarinu. Frontes sastāvā iekļāva četras armijas: 13., 38., 8. gvardes tanku un 57. gaisa. Tajā pašā dienā 8. gvardes tanku armija un daļa 13. armijas spēku sāka pārvietošanos uz Dienvidpolijas teritoriju, kur to sastāvā papildus iekļāva poļu divīzijas.

Centrālo fronti komandēja ģenerālpulkvedis Majorovs. Fronte tika izveidota uz Baltijas kara apgabala vadības bāzes, iekļaujot tajā Baltijas kara apgabala karaspēku, GSVG un SGF, kā ari vairākas Polijas un Austrumvācijas divīzijas. Centrālajai frontei bija standarta organizācija, un to izvērsa VDR un Polijā. Fronšu nodalošā līnija gāja cauri Krakovai. Centrālās frontes sastāvā iekļāva četras armijas: 11. un 20. gvardes, 4. gvardes tanku, 37. gaisa.

Daudz vēlāk uzzināju par to, ka viena fronte bija izvērsta arī Ungārijā, taču tā Cehoslovākijā neiegāja, bet tikai piesedza darbojošos grupējumu. Bez Dienvidu frontes Ungārijas teritorijā izvērsa operatīvo grupu "Balatons". Sī grupa iegāja Cehoslovākijā. Tās sastāvā bija divas padomju divīzijas, kā arī bulgāru un ungāru apakšvienības. Sabiedrotos iekļāva grupas "Balatons" sastāvā tikai "kā mēbeles".

Bet graudi izbira.

19. augusta rītā virsniekiem nolasīja slepenu pavēli par galvenās pavēlniecības "Donava" izveidošanu. Par virspavēlnieku iecēla armijas ģenerāli Pavlovski. Viņa galvenā mītne tika izveidota Dienvidpolijā, iespējams, pie pašas robežas ar Cehoslovākiju. Galvenā pavēlniecība "Donava" pieņēma Centrālās un Karpatu frontes, operatīvās grupas "Balatons" komandēšanu un kā ceturto neatkarīgo elementu — divas gaisa desanta gvardes divīzijas. Pirmajā operācijas dienā desanta divīziju izsēdināšanai galvenās pavēlniecības "Donava" rīcībā nodeva piecas militārā transporta aviācijas divīzijas.

Kaujas trauksmi mūsu pulkā izziņoja 23.00. Pa slēgto sakaru kanāliem visām frontēm, armijām, divīzijām, brigādēm, pulkiem un bataljoniem tika pārraidīts signāls: "BET TAGAD IR MŪSU LAIKS." Šis signāls noteica visiem komandieriem atvērt vienu no piecām pie viņiem noglabātajām slepenajām paketēm, četras atlikušās štāba priekšnieka klātbūtnē sadedzināt neatverot. Operācija bija izstrādāta piecos variantos. Tagad, kad viens no tiem bija pieņemts un apstiprināts, pārējie zaudēja spēku, un tie bija nekavējoties jāiznīcina.

Vienlaikus tūkstošiem slepenu pakešu atvēršana vienā balsī pavēlēja visu pakāpju komandieriem īstenot operāciju "Donava", pilnā gatavībā turpināt karadarbību saskaņā ar plānu "Donava—Kanāls" un "Donava—Kanāls—Globuss".

Atbrīvošana sākās.

BALTĀS SVĪTRAS Pēdējā apstāšanās pie valsts robežas. Užjjorodas rajons

Bataljona štāba priekšnieks uzlūkoja manus plecus ar svina smagu skatienu un valdonīgi pieprasīja:

—    Atkārto!

Es izstiepos un, sasitis papēžus, nobungoju sen zināmos vārdus no "Rīkojuma par sadarbību operācijas "Donava" laikā":

—    Baltā svītra — savējo un sabiedroto karaspēka atšķirības zīme. Visa padomju un sabiedroto ražojuma kara tehnika bez baltām svītrām ir jāneitralizē, vēlams — bez šaušanas. Pretošanās gadījumā bez- svītru tanki un cita kara tehnika ir nekavējoties jāiznīcina bez brīdinājuma un bez komandām no augšas. Satiekoties ar NATO karaspēku, nekavējoties apstāties un bez komandas nešaut.

Štāba komandieris devās tālāk gar virsnieku ierindu, pavēlot atkārtot jau sen visiem apnikušos noteikumus te vienam, te otram virsniekam. Pabeidzis apgaitu, iznāca vidū un noslēdza instruktāžu:

—    Biedri virsnieki! Nešaut pa NATO karaspēku — tas nepavisam nenozīmē neizrādīt stingrību un noteiktību! Tur, kur mūsu pirmais tanks satiksies ar viņu tanku, nekavējoties ir jāizvietojas vadam vai rotai. Ja iespējams, tad bez šaušanas var viņus pat šur un tur izspiest no ieņemtās teritorijas. Mūsu uzdevums — ieņemt pēc iespējas lielāku teritoriju. Lai pēc tam diplomāti risina, kur novilkt robežu starp Austrumu un Rietumu Čehoslovākiju. Goda jautājums, lai sociālistiskā Austrumčehoslovākija būtu lielāka par Rietum- čehoslovākiju. Ja sāksies šaušana, neiekarstiet. labāk atiet atpakaļ pāris kilometru. Kautiņā īpaši nelieniet: viņiem taču arī ne visai gribas tajā līst. Bet ja nu patiesi lieta nonāks līdz kautiņam, esiet gatavi sliktākajam.

Štāba priekšnieks ar kārkla maiksti uzsita sev pa putekļaino zābaku un klusi, taču skaidri piebilda:

— Katrs nelietis, kurš sadomās pārbēgt pie bezsvltrainajiem vai rietumniekiem, ir jāiznīcina nekavējoties. Uz katru mēģinājumu notīrīt mūsu baltās svītras un pāriet bezsvītraino rindās jums jāatbild ar tūlītēju nošaušanu, l ādas tiesības dotas katram no jums. Par nožēlu mēģinājumi notīrīt baltās svītras iespējami ne tikai ungāru un poļu apakšvienībās, bet ari mūsu. Cerēsim uz labāko. — Un nomainījis toni, viņš skaļi norēca: — PA VIETĀM!!!

Mēs metāmies pie savām mašīnām, pie kurām pulcējās karavīri un seržanti, pabeidzot pēdējo tehnisko apskati pirms ceļa. Bet no otras kolonnas puses tāpat skriešus tuvojās blīva karavīru un seržantu grupa, kura tikko saņēmusi GBīpašās nodaļas virsnieka instruktāžu. Stukačus vienmēr instruē slepus. Bet tc, pie pašas robežas, īpašā nodaļa acīmredzot saņēmusi jaunas instrukcijas, kuras steigšus jānodod izpildītājiem — stukačiem. Bet visapkārt klajš lauks un laika maz. Kā tu tc noslēpsies? Tad nu nākas viņus instruēt taisni visa bataljona acu priekšā. Par ko viņi runāja, var uzminēt: viņiem deva pilnvaras bez brīdinājuma nogalināt mūs, virsniekus, ja pēkšņi sāksim notīrīt baltās svītras.

Krasi palielināju ātrumu, ieliekot visu jaunā organisma spēku straujajā skrējienā, un ar visu savu būtni pēkšņi sapratu, ka mani cīņu- biedri — virsnieki — arī pēkšņi palielinājuši ātrumu: katram gribējās aizskriet līdz mašīnu kolonnai pirms stukačiem un paskatīties uz viņiem visiem kopā, kamēr viņi nav izzuduši pclekzaļajā karavīru masā.

Lūk, viņi! Blīvā barā. Domubiedru savienība. Lūk, viņi sadalās grupās, katra skrien pie savas rotas. Visas pazīstamas sejas. Ak, velns! Par to, melnīgsnējo, nekad pat nevarēju iedomāties, ka viņš pieklaudzina. Viņš it kā pat krieviski runāt nemāk. Kā gan GB atrada kopīgu valodu ar viņu? Lūk, viņi sajaucās ar blīvo karavīru masu. Šķiet, ka viņu biedri nenojauš par viņu prombūtnes iemesliem: jauniņi vēl karavīriņi, un arī runā dažādās valodās, maz ko saprot no notiekošā. Bet GB nemaz nav tādi muļķi. Čekisti bija spiesti savākt stukačus klajā laukā. Taču ne visus, rikai nedaudzus. Dodu ķīlā galvu, ka mans personīgais radists pienes par mani ziņas. Taču viņu uz instruktāžu neizsauca! Varbūt agrāk noinstruēja, bet varbūt viens no tiem, kurš bija instruktāžā, viņam slepus paziņos detaļas. Cik viņu ir rotā? Cik viņu ir batal jonā? Cik viņu man līdzās? Kas ir tie, kas ēd ar mani no viena katliņa, kas sildās man līdzās pie viena ugunskura, kas gatavi iešaut īsu kārtu mugurā, ja ieraudzīs manās acīs šaubu dzirksti?

Bet pa to laiku no bataljona zampoļita bruņutransportiera atdalījās jauna, blīva karavīru un seržantu grupa un strauji devās pie savām mašīnām. Arī tie ir stukači. Taču nedaudz citāda veida. legālie. Viņiem sava pakļautības līnija. Tie ir partijas kalpi. Katrā vadā uz trīsdesmit karavīriem un seržantiem ir komjaunatnes sekretārs un divi viņa palīgi, kā arī vada aģitators, "Kaujas lapiņas" redaktors, bet katrā nodaļā uz septiņiem karavīriem — viens šīs pašas "lapiņas" korespondents. Un tajā pašā vadā daļai karavīru ir jābūt rotas birojā, rotas redkolēģijā, rotas aģitatoru grupā. Ja viņi kaut desmit vārdu var pateikt lauzītā krievu valodā, tad viena no šīm vietām viņiem nodrošināta un viņi jau ir zampoļita cilvēki, partijas cilvēki. Viņi klausās, ko runā partija, bet partija ar zampoļita ausīm ļoti uzmanīgi klausās, ko viņi runā par mani, par maniem biedriem, par maniem komandieriem un par maniem padotajiem. Pēc nekaunīgajiem legālo politisko stukaču ģīmjiem pavisam viegli uzminēt, ka partija tikko ari viņiem devusi tiesības šaut bez brīdinājuma virsniekus, kuri uzdrošināsies notīrīt baltās svītras.

Bet, lūk, no pulka propagandista mašīnas ātri, taču nc tik ātri, lai sakratītu savu augstprātību, skrien vēl viens. Viņam ir deviņpadsmit. Viņam ir pareiza seja, pareizs deguns, pareizs augums, pareizas domas un kārtīga frizūra. Tādus karina pie Goda dēļa un ievēl svinīgas sanāksmes prezidijā. Viņš — mūsu dižās partijas biedra kandidāts. Manā rotā viņš tāds ir vienīgais. Viņš — īpašs pants. Viņš — īpašs informācijas pavediens taisni līdz politiskajam pulka sānam. Viņš — vēl viens pilnvarotais šaut man mugurā, ja GB stukači minstināsies. Un viņš šaus slepenos un zināmos Gflstukačus, ja viņi notrīsēs un ja turklāt es nokavēšu par sekundi viņus nošaut.

Mūsu dižās partijas biedra kandidāts ierāpās manā mašīnā un ieņēma vietu pa kreisi no manis: pa labi radists (slepenais GB stukačs), aizmugurē ložmetējnieks (acīm redzams GB stukačs), priekšā rotas aģitators — partijas roka. Milzīgi degvielas uzpildītāji ar rēkoņu nobrauca malā no bruņutehnikas kolonnas, un mēs līgani devāmies ceļā.

IEIEŠANA

Visu nakti garām mūsu bruņutransportieriem un tankiem nebeidzamā straumē plūda karaspēks. Uz rīta pusi, par spīti rasai, mūsu mašīnas pārklāja tik biezs putekļu slānis, ka ne atšķirības zīmes, ne numurus vairs nebija iespējams izšķirt. Bet karaspēks aizvien plūda un plūda.

Ēterā dažādos veidos nepārtraukti atkārtoja tikai vienu komandu: "Samazināt distances!" Mēs visi bijām precīzi apguvuši kaujas standartus: starp kaujas mašīnām distance marša laikā — simt metru, starp palīgtransportu — piecdesmit. Tādā veidā vienas divīzijas kolonnas garums vienāds ar simt piecdesmit kilometriem. Tagad šaurā padomju un Cchoslovākijas robežas iecirknī uzreiz ieveda divas armijas, kuru sastāvā ir vienpadsmit divīzijas, bez tam tepat notika ari Karpatu frontes rezervju un apgādes apakšvienību pārvietošana.

Visi standarti atmesti un aizmirsti. Ja kāds nolemtu ievērot noteiktās normas, tad karaspēks ncieietu Cehoslovākijā pat pēc nedēļas.

"Samazināt distances!" — "Samazināt distances!" — "Samazināt distances!" Kategoriskās prasības pavada izsmalcinātas lamas un visu pakāpju priekšnieku draudi padotajiem. 8.20 pa visām sakaru līnijām atskanēja Karpatu frontes pavēlnieka pavēle nogrūst no ceļiem visas apstājušās mašīnas neatkarīgi no to uzdevuma un piederības. No ceļa tika nogrūsti simtiem tanku, artilērijas vilcēju, mašīnu ar pilnīgi slepenām šifrēšanas iekārtām. 79. motorizēto strēlnieku divīzijā no ceļa nometa raķešu iekārtu, kurai sabojājās motors.

Pusdesmitos sekoja 38. armijas komandiera pavēle izvest no kolonnām visas remonta mašīnas un pamest tās Savienības teritorijā. No tā kolonnas garums nedaudz samazinājās. Pēc desmit minūtēm līdzīgu pavēli deva frontes pavēlnieks.

Bet mēs joprojām stāvējām ceļmalā, laižot garām pirmo ešelonu. Daudzbalsīgs "Samazināt distances!" ēterā nenoklusa. Komandieru helikopteri karājas virs blīviem putekļu mākoņiem. Divīziju komandieri, armiju komandieri, frontes štāba virsnieki un ģenerāļi pa tiešo no helikopteriem dzen nolaidīgos pulku un bataljonu komandierus.

Dienas vidū tiem pievienojas arī helikopteri ar ģenerāļiem no galvenās pavēlniecības "Donava" štāba. Uz ātru roku tiek dotas pavēles par to pulku un pat divīziju komandieru noņemšanu, kuru karaspēks nevar izturēt marša ātrumu un nepilda bargo pavēli "Samazināt distances!". Pa nogāzēm lido kaujas mašīnas. No kolonnu sastāva jau izvestas sapieru, ķīmiskās un medicīnas apakšvienības. Un tomēr padomju teritorijā tūkstošiem tanku aizvien gaida savu rindu, lai dotos šaurā kalnu koridorā un izpildītu savu cēlo misiju.

15.00 mūsu divīzija beidzot saņēma pavēli sākt izstiepšanos kolonnā. Ceļi līdz tam brīdim bija pilnīgi izdangāti, un ievērot noteikto marša ātrumu neviens nevarēja. Putekļi jau vairs nenosēdas. Pasaulē nekas vairs nebija palicis. Tikai putekļi un tanku rēkoņa necaurredzamā miglā.

Vakarā mūsu pulks nonāca pie valsts robežas, taču tur atkal sekoja komanda novest mašīnas ceļmalā un palaist garām frontes pavēlnieka rezervi.

Piespiedu apstāšanos izmantoja vakariņām. Gar visu pārvietošanās trasi jau pirms dažām nedēļām karaspēka mācību laikā tika uzbūvēti pārtikas punkti. Lūk, te arī sākās brīnumi.

Pārtikas punktiem bija mežonīga caurlaides spēja — dažās minūtēs apkalpot tūkstošiem cilvēku.

Pirmais pārsteigums bija neredzēti krāšņie galdi, nokrauti ar visām iespējamām aizjūras delikatesēm. Tika paziņots, ka turpmāk līdz operācijas pabeigšanai visu karaspēka apgādi nodrošinās tikai ar ārvalstu produktiem, kurus piegādā pēc ASV, Francijas, Kanādas, Austrālijas un citu "sabiedroto" valdības rīkojuma.

Otrās atbrīvošanas dienas rītausmā mūsu kolonna beidzot pārgāja no padomju zemes ceļiem uz Slovākijas bruģētajiem ceļiem. Gandrīz divas diennaktis mūs vajājusī putekļainā migla palika padomju pusē, taču to nomainīja saniknotu cilvēku pūļi. Pār mums bira akmeņi un puvušas olas, sapuvuši tomāti un āboli. Mums sekoja izkliegti apvainojumi un nolādējumi, taču jo biezāks kļuva pūlis, jo bagātīgāks kļuva mūsu rijamais. Psiholoģiskais aprēķins bija precīzs, un Bonaparta vārdi par to, ka ceļš uz karavīra sirdi ved caur viņa kuņģi, netika aizmirsi. Produkti bija vislabākās kvalitātes. Mēs nekad nebijām redzējuši tādas krāsainas, spilgtas etiķetes ar uzrakstiem visās pasaules valodās. Mūsu ēdienkartē bija tikai viens padomju produkts — vodka.

Visiem virsniekiem pastāvīgi atgādināja par to, ka viņiem karaspēka cīņas gars ir jāuztur pienācīgā augstumā. Taču tas nebija jādara, pirmkārt, tāpēc, ka karavīri un seržanti ar grūtībām saprata, kur viņi atrodas un kas notiek, bet, otrkārt, no bagātīgā rijamā viņi plīsa vai pušu aiz cīņas gara pārpilnības.

Lielākā dala seržantu manā rotā nedaudz saprata krieviski, tic bija salasīti galvenokārt no nomaļiem mežainu apvidu ciematiem un elektrību ieraudzīja tikai armijā. Par viņiem uztraukties nenācās. Tikai pēc piecu sešu stundu kustības cauri saniknotajiem pūļiem viens no viņiem pēkšņi pievērsa uzmanību tam, ka automašīnu numuri ne visai atbilst standartiem, un uzdeva man neizpratnes pilnu jautājumu. Uz jautājumu atbildēju ar jautājumu. Palūdzu viņu nosaukt visas republikas, kuras viņš zina. Seržants bija viens no prātīgākajiem un ātri nosauca Baltkrieviju, Ukrainu, Lietuvu, Poliju, Franciju un Uzbekiju. Pēc tam viņam atbildēju, ka numurzīmes dažās republikās mēdz būt nestandarta. Ar to es izsmēlu visu jautājumu. Pārējie seržanti nepievērsa uzmanību numurzīmēm.

Ar karavīriem izrādījās vēl vienkāršāk. Viņi visi bija no aizmākoņu auliem, kalnu kišlakiem, tālām briežaudzētāju apmetnēm. Viņi nesaprata ne tikai mani, bet arī cits citu: visas nācijas bija sajauktas it kā tautu draudzības attīstīšanai. Viņus visus apvienoja vien desmit komandu zināšanas: "Celties!", "Gulties!", "Uz labo!", "Uz kreiso!", "Uz priekšu!", "Atpakaļ!", "Skriešus!", "Apkārt griezties!", "Uguni!", "Urā!"

Kārtējā stāvvietā mežā vakariņu laikā nolēmu izpildīt bataljona zampoļita pavēli un pacelt rotas cīņas garu vēl augstākā līmenī. Tas nav sarežģīti.

Fs uzrāpos uz kastes ar uzrakstu "MADE in USA'V pacēlu virs galvas gaļas konservu kārbu… un iekliedzos "Urā!". Varens un prieka pilns "Urā!", izlauzies no simtiem rīkļu, bija man par atbildi.

Amerikāņu gaļas konservi patiešām bija lieliski.

BAŅĶIERIS

20. gvardes armijas 6. ar Ļeņina ordeni, Sarkanā Karoga, Suvorova ordeni apbalvotās Rovnasgvardes motorizēto strēlnieku divīzijas izlūkošanas bataljons Prāgas centrā

— Iļjičs, protams, bija ģeniāls, — prātoja bataljona komandieris majors Zuravļovs, — sagrābt bankas, pastu, telegrāfu, stacijas, tiltus. Tas viss, protams, ir vareni, tomēr nav skaidrs, vai tiešām pirms viņa neviens agrāk līdz tādai draņķībai neaizdomājās?

Majors nospļāvās uz kaudzes ar portfeļiem, kas piebāzti ar naudu, un nikni iespēra vienam no tiem.

Aizvakar no rīta 6. gvardes motorizēto strēlnieku divīzijas 508. atsevišķais izlūkošanas bataljons pirmais nonāca vēl miegainās Prāgas ielās. Izlūkbataljons virzījās bez liekas bagāžas, pametis aizmugures nodrošinājumu un radioizlūkošanas rotu. Tādēļ izdevās ievērojami apsteigt divīzijas priekšējo vienību un galvenos spēkus. Bataljona uzdevums bija formulēts skaidri un kategoriski: līdz galveno spēku pienākšanai sagrābt un noturēt tiltus.

Iziūkbataljona komandieris majors Zuravļovs zināja maršrutus pilsētā no galvas. Četrus mēnešus no vietas bataljons slīpēja šo uzdevumu uz kartēm un maketiem. Bataljona štāba priekšniekam bija fotogrāfiju komplekts ar visiem krustojumiem pārvietošanās maršrutā. Pirms pašas operācijas "Donava" notika štābu komandējošā sastāva mācības, kuru laikā visi divdesmit bataljona virsnieki apmeklēja Prāgu un autobusā izbrauca savus nākamos maršrutus.

Zuravļovs atradās galvenā tanka tornī, vēlreiz ar interesi aplūkojot neierasti krāšņo pilsētu. Pēkšņi viņš uz veclaicīgas ēkas fasādes pamanīja milzīgus burtus: BANKA.

Žuravļovs teicami zināja atbildības sadalījumu starp divīzijas nodaļām un bija pilnīgi pārliecināts par to, ka lomu sadales laikā centrālā banka pilnīgi netika ņemta vērā. Viss šis rajons bija jāieņem 6. gvardes divīzijas daļām, bet turēt šeit citas karaspēka vienības nebija paredzēts. Žuravļovs visnepagodinošākā veidā piesauca pavēlniecības aizmāršību un iebukņīja ar kāju snaudošajam radistam, kurš nebija gulējis trīs naktis no vietas.

—    Slēgtos sakarus ar divīzijas štāba priekšnieku!

Radists atsaucās pēc dažām sekundēm:

—    Slēgtā līnija ar NSD,1 Svilpi-4, runājiet. — Žuravļovs nospieda pārrunu iekārtas pogu un, ievilcis pilnas plaušas gaisa, sāka:

—    Svilpi-4, es — Kurska. Kvadrāts 21341: banka. Nolēmu: pats kopā ar dziļās izlūkošanas rotu un pirmo tanku izlūkošanas vadu ņemu banku, bataljona komandiera vietnieks ar BRDMrotu un otro tanku vadu izpilda uzdevumu. Es — Kurska. Pieņemu.

—    Kurska, es — Svilpis-4. Atļauju. Es — Svilpis-4. Pieņemu, — īsi atbildēja ierīce un apklusa.

Žuravļovs, ziņojot savu lēmumu mainīt apstiprināto plānu, slepus cerēja, ka NS neapstiprinās viņa lēmumu vai pavēlēs nodarboties ar banku nevis viņam, bet vietniekam. Tāpēc, saņēmis atbildi, viņš vēlreiz neglaimojoši izteicās par vadītāju nolaidību, domājot visus tos, kuri bija virs viņa, sākot ar divīzijas izlūkošanas priekšnieku un beidzot ar Centrālās frontes pavēlnieku.

—    Kurska-2, es — Kurska, — viņš vērsās atklātajā līnijā pie sava vietnieka. — Pildi uzdevumu ar Kursku-5 un Kursku-42. Kurska-3 un Kurska-41 pa kreisi, pie IEROČIEM!

Trīs peldošie tanki FI-76, nesamazinot ātrumu, pagriezās pa kreisi, dziļās izlūkošanas rota izbira no mašīnām tiem pa pēdām. Pārējā

NŠD — načafņik staba diviziji (divīzijas štāba priekšnieks — krievu vai.).

kolonna, piepildot ielu ar motoru rēkoņu un kāpurķēžu žvadzēšanu, ātri pazuda aiz pagrieziena.

Majors Zuravļovs ar ierastu kustību nospieda automāta drošinātāja sektoru līdz galam lejup uz automātiskās uguns režīmu:

—    PNŠ!

—    Es!

—    Ar tankiem bloķē pieejas; vienu sētā, divus gar ielu!

—    Klausos!

—    Rotas komandieri!

—    Es!

—    Piekto izlūkošanas grupu atdod tankistiem, ar pārējiem ieņem objektu. Papīrus neaiztikti Nošaušu!!! Rīkojies!

Katras motorizēto strēlnieku un tanku divīzijas sastāvā ir atsevišķs izlūkošanas bataljons. Bet tāda bataljona sastāvā iekļauta dziļās izlūkošanas rota. Tā ir vismazākā, taču arī kaujas spējīgākā no visām divīzijas 143 rotām un baterijām. Dziļās izlūkošanas rota paredzēta diversijām pretinieka aizmugurē, tā štābu iznīcināšanai, štāba virsnieku un dokumentācijas sagrābšanai. Rota tiek komplektēta no spēcīgākajiem un izturīgākajiem karavīriem, seržantiem un virsniekiem.

Rota metās uz centrālo ieeju, tās laides draudzīgi sāka bungot pa metāla restēm, kuras sedza stikla durvis. Aiz durvīm parādījās večuks apsargs pelēkā formas tērpā. Ar bailēm paskatījās uz klauvētāju niknajām sejām. Neizlēmīgi palūkojās atpakaļ. Pēc tam vēlreiz paskatījās uz restes bungojošajiem izlūkiem un, vairs neuzdrošinoties skatīties atpakaļ, steidzās pie durvīm un atslēdza tās.

Rota ar rēkoņu metās skanīgajā centrālajā zālē un izklīda pa kāpnēm un gaiteņiem.

Izlūkbataljona komandieris sazin kādēļ atcerējās slaveno gleznu "Ziemas pils ieņemšana".

Pēc minūtēm desmit visu nelielo personālu, galvenokārt naktssargus, sapulcināja lielajā zālē. Zuravļovs savāca visas atslēgas, pavēlēja pārmeklēt visu personālu un ieslēgt sardzes istabā. Bataljona komandieris apstaigāja visas telpas un aizzīmogoja ar zīmogu, uz kura rakstīts "Karaspēka daļa 66723". Masīvos seifus viņš aizzīmogoja ar slepeno zīmogu "508. atsevišķais izlūkošanas bataljons". Personīgi pārbaudījis iekšējās un ārējās apsardzes posteņus, atgriezās pie sava komandiera tanka ziņot par uzdevuma izpildi. Slēgtie sakari darbojās normāli. Divīzijas štābs atsaucās pēc minūtes.

—    Svilpi-4, es — Kurska. Banku ieņēmu. Es — Kurska. Pieņemu.

—    Malacis, — bez izsaukuma signāla atbildēja divīzijas štāba priekšnieks. — Turies, kamēr nomainīs. Tanku pulks pienāks pēc pāris stundām. Pieņemu.

—    BRDM vieni bez mums tiltus nenoturēs, — tāpat pārkāpjot noteikumus, sāka lūgties Zuravļovs. Sēdēt bankā viņam nepavisam negribējās: pazudīs kāds papīritis — pieliks pie sienas. Tāpēc viņš visādi centās bankā atstāt kādu savā vietā, piemēram, bataljona štāba priekšnieku, bet pats doties uz tiltiem. "Nepamanīt" banku virzīšanās laikā arī nedrīkstēja, tas varētu slikti beigties, vaininieku vienmēr atradīs. Bet kurš gan cits, ja ne izlūkbataljona komandieris tādā situācijā var būt vainīgais? Un sākotnējo lēmumu viņš varēja pieņemt tikai vienu: pašam palikt uz vietas. "Izlūkošanas instrukcijas" tādu situāciju traktē precīzi: vienkāršu un skaidru uzdevumu uzdot vietniekam; sarežģītu, riska pilnu un neskaidru — pildīt pašam. Un štāba priekšnieks vēlreiz to apstiprināja:

—    Kurska, velns ar viņiem, ar tiltiem, — turi banku! Pieņemu.

Bataljona komandieris izslēdza ZAS un spēcīgi nolamājās. Pavisam

līdzās nodārdēja īsa automāta kārta, bet tai sekoja trīs garas ložmetēja kārtas. Automāta kārtas skaņa bija neparasti dobja, bet ložmetējus bataljona komandieris pazina nekļūdīgi: SGM. Domājams, pie tiltiem čehi izšāva no automāta, bet mūsējie atbildēja ar ložmetējiem. Viss atkal noklusa.

Šaušanas trokšņa pamodinātas, pa logiem te šeit, te tur sāka skatīties izbrīnītas, samiegojušās sejas. Acīmredzot vairāku izlūkbataljonu ienākšana pilsētā bija palikusi gandrīz nepamanīta, bet šaušanas troksnis viņus pamodināja. Kāda paveca sieviete apstājās pie komandiera tanka, aplūkoja to un mierīgi aizgāja. Sētnieks ar birsti mums ierastās zaru slotas vietā apstājās pie cita tanka. Cehu armijai bruņojumā ir tādi paši tanki, turklāt izlūki lauka formas tērpa vietā valkā plankumainos aizsargtērpus bez atšķirības zīmēm, tāpēc, iespējams, apkārtējo māju iedzīvotāji vienkārši nevarēja iedomāties, ka tā nav čehu, bet gan kāda cita armija. Piebildīšu, ka sarkanās zvaigznes, gvardes zīmes, balto apmali un pārējos rotājumus uzkrāso tikai "galma" divīziju kara mašīnu bruņām pirms parādēm, spēka demonstrēšanām un pārējās izrādīšanās; parastajiem Padomju armijas tankiem un bruņutransportieriem nekādu atšķirības zīmju nav, izņemot trīsciparu numuru uz bruņām un reizēm divīzijas atšķirības zīmi: rombiņš, briedis, ozola lapas. Tagad, to papildinot, visa tanka korpusa garumā un platumā bija uzkrāsotas platas, baltas svītras. Tieši šīs svītras ieinteresēja pavecu vīrieti ar rētu uz kreisā vaiga. Viņš ilgi aplūkoja tankus, bet pēc tam ar šo jautājumu vērsās pie izlūkiem, kuri sēdēja uz tanka. Tie acīm redzami nesaprata jautājumu, taču katram gadījumam klusējot ielīda tankā un aizcirta lūku. Sirmais vēl dažas minūtes pastāvēja pie tanka, bet pēc tam aizgāja, neizpratnē raustot plecus.

Pa bankas logu šo ainu novērojušais Zuravļovs pavēlēja savākt visus virsniekus centrālajā zālē.

— Tagad sāksies jautājumi, kas un kā, un kāpēc mēs esam šeit. Pavēlu visus sūtīt pie velna, pēc iespējas tālāk. Man šajā ziņā ir liela pieredze no 1956. gada. Skaidrs?

—    Skaidrs!!! — draudzīgi un jautri atbildēja virsnieki. Taču bataljona komandieris ievēroja, ka jaunākajam no virsniekiem, ceturtās dziļās izlūkošanas grupas komandierim, kaut kas nav skaidrs.

—    Kas tev?

—    Biedri major, bet ko lai dara ar politiskās pārvaldes pavēli "Katrs padomju karavīrs — diplomāts un aģitators"?

—    Lai zampoļits aģitē uz tilta, viņš par to saņem naudu, — atcirta bataljona komandieris. — Bet, kamēr viņa nav, visus pasūtīt!

Bataljona komandieris, iespējams, aptvēra, ka viņa vārdi var ātri sasniegt nevēlamas ausis, tāpēc daudz miermīlīgāk piebilda:

—    Mēs apsargājam īpaši svarīgu objektu, un, kamēr nesaņemsim papildspēkus, nav jāieslīgst diskusijās. Drīz pienāks tanku pulks, tad arī aģitēsim.

Zālē ietraucās seržants Prohorovs, vada komandiera vietnieks:

—    Biedri major! Tanki. Bez atšķirības zīmēm!

—    Kas par tankiem?

—    Piecdesmit piektie!

—    Bataljon, PIE IEROČIEM!!!

Platas, baltas svītras bija uzkrāsotas visām karaspēka kara mašīnām, kas piedalījās operācijā "Donava", lai atšķirtu tās no tādām pašām Ceho- slovākijas armijas kara mašīnām. Jebkura kara mašīna — tanks, SAU, bruņutransportieris vai artilērijas vilcējs — bez baltajām svītrām nekavējoties jāiznīcina bez brīdinājuma.

Līdz tanku pulka pienākšanai bija atlicis ne mazāk par stundu, un gaidīt palīdzību nebija no kurienes. Zuravļovs skumji skatījās uz tuvojošos vadošo tanku, uz kura priekšējām bruņām nebija ne miņas no baltās krāsas.

Dziļās izlūkošanas rota paslēpās bankas ēkā, bet trīs PT-76 sagatavojās sagaidīt čehus ar bruņusitējiem šāviņiem.

—    Ne velti iekritām, — skumji domāja bataljona komandieris, — kāda velna pēc tā atrauties no galvenajiem spēkiem?

PT-76 ir peldošs izlūkošanas tanks, tāpēc ne smagu bruņu, ne spēcīga bruņojuma tam nav. Salīdzinājumā ar T-55 tas, protams, ir bezspēcīgs. Turklāt bataljons bija saraustīts daļās un turēties pretī čehu tanku kolonnai, kas tuvojās, protams, nevarēja.

PT-76 stobrs līgani nolaidās un tornis teju pamanāmi pabīdījās sānis: tūlīt gāzīs! Varbūt vadošajam tankam sadauzīs tēmēkļus vai ieķīlēs torni.

Zuravļovs drudžaini nospieda pārrunu iekārtas pogu:

—    Nešaut!!!

—    Varbūt iztiksim bez šaušanas, — pazibēja pēdējā cerība, — kamēr ar čehiem pļāpāsim, varbūt ari mūsējie pienāks. Varbūt čehi pirmie pat nešaus?

Cehu vadošajam tankam, šķiet, pat nebija tāda nolūka, tā lielgabals, lai ari bez apvalka, skatījās augstu debesīs, un tanka komandieris bija labi redzams uz torņa. Tanki strauji tuvojās, ar kāpurķēdēm uz- šķiļot dzirksteļu kūļus no senā bruģa. Šķita, kolonnai nebūs gala, aizvien jauni un jauni tanki parādījās no pagrieziena, pārpildot šauro ielu ar smacējošo izplūdes gāžu smaku.

—    Biedri major, šķiet, mūsējie.

—    Tiešām mūsējie, skatieties, cik netīri kombinezoni!

—    Velna būšana, pārāk jau agri viņi!

—    Sveiki, puiši!

—    Sveiciens atbrīvotājiem! — Vadošais tanks nogriezās malā un apstājās, atbrīvojot ceļu kolonnai. Zuravļovs ar konvoju aizsteidzās pie tā. No torņa parādījās plata, nekaunīga, pilnīgi netīra seja. Kombinezons arī notašķīts caurcaurēm — krievs. Gadi četrdesmit, tas nozīmē — nav karavīrs, bet tur, zem kombinezona, velns zina kādi uzpleči: pāraudzis vecākais leitnants vai jauns pulkvedis. Atliek vienīgi minēt. Ja vadošajā tankā, tad var būt bataljona komandieris, bet varbūt pat pulka komandieris. Kad visi kombinezonos, visi vienādi kā pirtī. Var nolamāt jebkuru.

—    Kāda velna pēc tu bez svītrām vazājies pa brālīgo valsti, it kā kāda kontrrevolūcija?

—    Mēs stāvējām rezervē, mūs negribēja ievest, bet pēc tam tomēr izlēma, tikai uz to bridi baltās krāsas vairs nebija palicis, — samier- nieciski pasmaidīja netīrais.

—    Mudaks, es tevi tūlīt ar bruņusitēju būtu noplaucējis, saki paldies, ka purns tev Krievzemes un kombinezons netīrs. Kaut uz vadošā tanka svītriņu būtu uzzīmējis!

Nekauņa nicinoši palūkojās uz izlūku tankiem:

—    Ej tu ar saviem padomiem…

Garāmgājēji ar izbrīnu klausījās nepazīstamo valodu, un attapīgākie acīmredzot jau sajuta nelaimi. Tanku kolonnas priekšgals pa to laiku apstājās, un aizmugure pievilkās, izvietojoties stāvvietai taisni šķērsām tramvaja sliedēm.

—   Vai tad tu esi tas, kurš ieradies mani pastiprināt? — Zuravļovs atkal vērsās pie netīrā tankista.

Viņa skatiens pauda izbrīnu. Kā lielākā daļa padomju komandieru, viņš bija pamatīgi neaudzināts un nekaunīgs, tāpēc neko neatbildēja. Zuravļovs nospļāvās un devās prom no nekaunīgā.

— Kas tādi? — klausulē kliedza divīzijas štāba priekšnieks. — Mūsu pirmie tanki ieies Prāgā pēc minūtēm trīsdesmit!!!

Bataljona komandieris izslēdza aparātu, uzsauca konvojam un devās pie tankistiem noskaidrot, kas viņi tādi ir.

—    Puiši, vai jūs esat no 6. gvardes divīzijas?

—    Nē, no 35.

—    Kur jūsu komandieris? Kaut kas nesaskan.

—    Lūk, viņš. — Jauns karavīriņš norādīja uz netīro, ar kuru Zu ravļovs tikko bija mīļi parunājies.

—    Kas viņš ir pēc dienesta pakāpes un amata?

—    Majors Rogovojs, pulka komandiera vietnieks.

Zuravļovs atkal devās pie viņa.

—    Biedri major, — šoreiz oficiāli uzrunāja Zuravļovs, — esmu 6. gvardes divīzijas izlūkbataljona komandieris. Saņēmu ziņas no štāba, ka jūsu pulks neatrodas savā vietā.

Netīrais iesvilpās. Nav komandierim sliktākas kļūdas par savas vienības ievešanu ne tur, kur vajag. Žuravļova paziņojums atstāja uz tankistu atbilstošu iespaidu. Viņš ātri izvilka karti un atlocīja to. Taisni kartes centrā bija ievilkts spilgti sarkans ovāls ar melnu uzrakstu: "35. motorizēto strēlnieku divīzija." Augstāk plašā rokrakstā: "Apstiprinu. 20. gvardes armijas štāba priekšnieks ģenerālmajors Hom- jakovs." Šaubu nevarēja būt, tankisti atradās tieši tur, kur viņiem bija jāatrodas.

—    Tad pieņem banku, — apmulsis bilda Zuravļovs, — tā atrodas tavā teritorijā. Bet es, šķiet, nedaudz esmu apmaldījies.

—    Nezinu nekādu banku, man nebija uzdevuma banku ieņemt. Telegrāfu — jā, telefona centrāli — arī, bet banku nebija.

—    Ja jau ir tavā teritorijā, tad ņem. Man tā vispār nav vajadzīga, mani gvardi tūlīt lasīsies prom. Man pavēlēts ieņemt tiltus.

—    Tiltus ieņem mūsu divīzijas izlūkbataljons, — pārliecināts teica tankists, — bet mēs ieradāmies atbalstīt. — Tankists vēlreiz ielūkojās kartē. Ovāls iekļāva arī tiltus, šaubu nevarēja būt.

—    Klau, vai jūsu izlūkbataljons ari bez svītrām uz bruņām?

—    Šķiet, jā. Un kas?

—    Es domāju, ka pavisam nesen abi mūsu izlūkbataljoni šāva viens pa otru!

—    Ej, tu!

—    Te tev nu bija — "ej". — Zuravļovs steigšus vēra vaļā savu karti, cenšoties saprast, kur viņš kļūdījies. Taču uz viņa kartes bija redzams tāds pats sarkans ovāls, kas aptvēra visu pilsētas centrālo daļu kopā ar tiltiem. Augšpusē bija tāds pats uzraksts: "Apstiprinu. 20. gvardes armijas štāba priekšnieks ģenerālmajors Homjakovs." Vienīgā atšķirība bija tā, ka Zuravļovam uz kartes bija rakstīts "6. gvardes motorizēto strēlnieku divīzija", nevis 35.

Komandieri vienā balsī nolamājās: armijas štābs uzdevis vienu un to pašu uzdevumu vienlaikus divām divīzijām, turklāt viena no tām bija bez noteiktajām atšķirības zīmēm.

—   Velc ārā savas fotogrāfijas, — izmeta netīrais tankists, izliekot uz planšetes savējās.

Divi fotogrāfiju komplekti bija pilnīgi vienādi. Tādi paši krustojumi un izlikti vienādā kārtībā.

—    Bet kāpēc tad mēs neredzējām jūsu izlūkbataljonu? — Zuravļovs nobrīnījās. — Tam bija jāiet pa šo pašu maršrutu.

—    Velns viņu zina! Varbūt viņu maršrutā arī kaut kas sajaukts?

Abi komandieri aizskrēja pie savām mašīnām ziņot pavēlniecībai

par atklāto pārpratumu. Bet pavēlniecība acīmredzot jau bez viņiem bija sapratusi, ka operācijā, kura tika ar vislielāko rūpību gatavota astoņus mēnešus, pieļautas neskaitāmas rupjas kļūdas. Dažādu divīziju, armiju un pat fronšu kolonnas sajaukušās kopā, un karaspēka vadība daudzos gadījumos zaudēta. Viss sajucis kopā ēterā, simtiem aicinājuma signālu: "Rudzupuķes" un "Amūras", "Strazdi" un "Simfcro- poles" strādāja vienā frekvencē, aizpildot to un neveiksmīgi cenšoties pārkliegt cits citu. No Centrālās frontes štāba pienāca apkārtraksts nešaut uz bezstripainajiem, pēc visa spriežot, ari frontes štābā aptvēra, ka dažām divīzijām pietrūcis baltās krāsas, bet varbūt jau pienākuši ziņojumi, ka vieni padomju tanki šauj pa citiem.

Sazināties ar štāba divīziju Žuravļovs spēja tikai pēc pusstundas un saņēma pavēli palikt tur, kur viņš atrodas. Tāpat paziņoja, ka palīdzības šodien nebūs, jo divīzijas tanku pulks ir apmaldījies, acīmredzot pabraucis garām Prāgai, sakari ar to pazuduši.

Žuravļovs atkal devās pie netīrā tankista no 35. divīzijas. Tas pavēstīja, ka sakarus ar savu pavēlniecību nevar atjaunot: ēters pilnībā aizsists. Žuravļovs raksturoja tankistam kopējo ainu un uzaicināja pie sevis bankā "uz glāzi tējas".

—    Pie velna to tavu banku, nāc labāk vakarā pie manis, man ir, ar ko tevi, izlūk, uzcienāt!

Tā arī šķīrās.

Padomju virsnieku draudzība galvenokārt dzimst tamlīdzīgās situācijās…

Ielas pa to laiku ātri piepildīja cilvēki. Jauni un veci, sievietes un vīrieši — visi traucās pie padomju tankiem.

—    Kāpēc atnācāt?

—    Mēs jūs nesaucām!

—    Mēs savas problēmas bez tankiem atrisināsim!

Karavīriem acīm redzami trūka atbildes uz tik gudriem jautājumiem. U11 viņi neatbildēja. T ikai reizumis — tā.

—    Mēs ieradāmies jūs aizsargāt.

—    Jūs amerikāņi ar vāciešiem grib sagrābt. Vai karu esat aizmirsuši, vai?

—    Lūk, kad viņi mūs sāks iekarot, tad arī nāciet!

Virsnieki, īpaši politdarbinieki, uzreiz ienira masās, taču bez redzamiem panākumiem.

—    Mēs — pēc jūsu pašu valdības lūguma!

—    Nosauciet tad kaut vienu no valdības locekļiem, kurš lūdza jūs iejaukties mūsu lietās!

—    Biedri!!!

—    Mēs tev neesam biedri! — Zampoļitam iedeva pa ģīmi. Viņš — pie pistoles. Karavīri velk viņu ārā no pūļa.

—    Nolādētie fašisti!

—    Jūs paši esat fašisti!

—    Savu valsti noveduši līdz tam, ka nav ko rīt, un gribat, lai visi apkārt badā sēdētu!

—    Tās ir īslaicīgas grūtības, vēlāk pie mums būs labāk!

—    Bet bez jums būtu pavisam labi.

—    Vācieties, no kurienes atnākuši! Kopā ar savu Marksu un Ļeņinu!

—    Pilsoņi, nomierinieties!

—    Ej tu uz…

—    Pilsoņi, ar savu nesaprātīgo uzvedību jūs noliekat visus sociālisma iekarojumus uz šķautnes…

—    Tavu sociālismu vispirms suņiem bija jāizmēģina, kā to dara visi normāli zinātnieki. Tavs Ļeņins ir stulbenis un arī zinātnēs vājš, tāpēc viņš neveica eksperimentus ar suņiem…

—    Neuzdrīkstieties tā runāt par Ļeņinu!… — Pret sasarkušo zam- poļita ģīmi saplīst puvusi ola.

—    Bet, lūk, ja Pavlovam uzdotu iedibināt komunismu, viņš jau nu ātri ar suņu eksperimentiem pierādītu, ka tāda dzīve dzīvam organismam nav pieņemama!

Kolonnas pašā galā diskusija ieguva dzīvāku raksturu. Jauni puiši nomētāja trīs pēdējos tankus ar bruģakmeņiem, sadzenot ekipāžas iekšpusē, bet pēc tam ar laužņiem caursita papildu degvielas bākas. Vēl pēc minūtes priekšpēdējais tanks sāka kūpēt bieziem dūmiem, pēc tā — vēl viens tanks. Atskanēja haodska šaudīšanās. Pūlis atkāpās no pēdējiem tankiem, taču tikai uz pāris minūtēm.

Divas ekipāžas neveiksmīgi centās ar brezentu dzēst liesmas, trešais tanks strauji pagrieza torni, cenšoties nomest uz tā uzrāpušos pusaudžus. Divi no tankiem noņemti vadi no kolonnas centra lauzās palīgā saviem biedriem.

—    Izklīst! Kaujas komplekts tankos sāks sprāgt!!!

—    Ū, nolādētie fašisti!

Zuravļovs, noraugoties uz visu notiekošo caur bankas logu, slepus ļauni nopriecājās: "Kāda velna pēc līst diskusijā! Atnāci atbrīvot, tad atbrīvo! Uzsākuši te politpārrunas!"

Zuravļova izlūkošanas bataljona tanki stāvēja tepat. Bet tauta tos it kā pat nemanīja. Karavīri-izlūki precīzi pildīja viņa norādījumus un aizbāza ar mātes vārdiem visiem mutes pa labi un pa kreisi. Cehi vai nu saprata tādu apiešanos, vai arī viņus garlaikoja diskusija tādos toņos, vai arī bija pārliecināti par to, ka pārspēt krievus lamuvārdos viņiem tik un tā neizdosies. Katrā gadījumā pie izlūkošanas tankiem cilvēki neuzkavējās.

Lamas un grūstīšanās izraisījās tikai tanku kolonnā, un sevišķi tur, kur zampoļiti izrādīja īpašu centību, cenšoties pārliecināt ļaudis par to, ko paši lāgā nezināja.

—    Staļinisms un personības kults vispār — gadījuma parādība mūsu vēsturē!

—    Nav ko teikt! Trīsdesmit no piecdesmit gadiem — tikai staļinisms. Bet cik no pārējiem divdesmit gadiem jūs dzīvojāt bez kulta? Bez Ļeņina, Hruščova un pārējo kulta?

—    Bet kāpēc Amerikā nav personības kulta? Un nekur citur nebija?

—    Amerikā — imperiālisms, biedri, tas ir sliktāk!

—    Bet no kurienes tu zini, ka sliktāk? Esi tur bijis?

—    Kāpēc visās sociālistiskajās valstīs ir personības kults — no Klibas un Albānijas līdz Korejai un Rumānijai? Visas valstis atšķirīgas, visām komunisms atšķirīgs, bet personības kults visur vienāds? Sākāt ar Ļeņina kultu…

—    Ncai/.riecict Ļeņinu!!! Ļeņins — cilvēces ģēnijs!!!

—    Vai viņš jūs iemācīja ielauzties svešā dzīvoklī bez at|aujas un klauvēšanas?

—    Ļeņins — pederasts!!!

—    KLUSĒT!!!

Večuks ar ķīļbārdiņu virpina pulka zampoļitam formas tērpa pogu:

—    Bet jūs, kundziņ, neuztraucieties. Vai jūs Ļeņinu esat lasījis?

—    LASĪJU!!!

—    Bet Staļinu??

—    Ē… ē…

—    Ber, lūk, jūs, kundziņ, palasiet Ļeņinu un Staļinu un paskaitiet, cik reizes vienam un otram lietots vārds "nošaut". Ārkārtīgi interesanta statistika sanāk. Ziniet, Staļins salīdzinājumā ar Ļeņinu ir nožēlojams diletants un neveiksminieks, bet Vladimirs Iļjičs ir absolūts un nelabojams sadists, izdzimtenis, kādi vien dažreiz, reizi tūkstoš gados, parādās!

—    Bet Ļx:ņins neiznīcināja tik daudz miljonu nevainīgo, cik iznīcināja Staļins!

—    Viņam vēsture nedeva laiku. Laikus novāca no skatuves. Bet pievērsiet uzmanību tam, ka Staļins pilnībā izvērsās nevis no pirmajām savas neierobežotās varas dienām, bet tikai desmitajā, piecpadsmitajā gadā. Taču Ļeņina starts šajā lietā bija daudz straujāks. Ja viņš ilgāk padzīvotu, viņš ko tādu pastrādātu, ka trīsdesmit Staļina miljoni šķistu bērnu spēles. Staļins nekad, es atkārtoju, nekad pašrocīgi neparakstīja pavēles par bērnu iznīcināšanu bez tiesas sprieduma. Bet Ļeņins savas varas pirmajā gadā jau ar to aizrāvās. Vai tā nav?

—    Bet bērnus arī Staļina laikā iznīcināja tūkstošiem.

—    Tas, protams, biedri apakšpulkvedi, tā ir, bet pacentieties nosaukt man konkrētu bērnu, kuru Staļins būtu personīgi pavēlējis nošaut bez tiesas! Tā, lūk. Klusējat! Es jums atkārtoju, ka Ļeņins ir asinskārākais izdzimtenis, kāds jelkad ir mitis uz zemes. Staļins savus noziegumus vismaz centās slēpt, bet Ļeņins — ne. Staļins nekad nedeva publiskus rīkojumus šaut ķīlniekus. Bet Ļeņins šāva gan bērnus, gan ķīlniekus un turklāt nemaz nekautrējās. Ļeņins, biedri apakšpulkvedi, ir uzmanīgi jālasa!

—    Ret jūs tagad visi uzstājaties ne tikai pret Ļeņinu un Staļinu, jūs esat ari pret Marksu!

—    Un kada tad atšķirība? Markss vai Zoržs Maršē? Pareizi, ne viens, ne otrs neaicināja iznīcināt miljoniem nevainīgo. Ret arī Ļeņins un jo mazāk Staļins uz to neaicināja savos pirmsrevolūcijas darbos. Vārds "nošaušanas" Ļeņina darbos parādās tikai pēc Oktobra revolūcijas, bet Staļinam vispār nekad. Tikai jūs, godātais, piekrītiet, ka, lai kādā formā komunisms parādītos, ar cilvēcisku seju vai bez tās, tas vienmēr rada personības kultu. Vienmēr! Tas ir likums bez izņēmumiem. Protams, ja tas rodas Francijā, piemēram, vai Itālijā, uzreiz nesāks šaut miljonus, nav tādu apstākļu. Bet, ja komunisms, kā mācīja Markss, uzvarēs lielākajā daļā attīstīto valstu, tad no nelaimes neizbēgt un nebūs no kā kautrēties. Kults radīsies noteikti, vienmēr atradīsies Mao vai Fidels, vai Staļins, vai Ļeņins. Bet kultu nāksies aizstāvēt ar spēku, teroru. Lielu teroru. Un jo brīvāka iepriekš bija valsts, jo lielākam jābūt teroram. Jūsu idejas ir skaistas, taču tikai teorijā, īstenībā cilvēkiem tās var uzspiest tikai ar tankiem un tādiem, lūk, cictpauriem kā jūs, biedri apakšpulkvedi!

—    Bet tu… Bet tu… Pretpadomju elements! Lūk, kas tu esi!

—    Bet tu… Bet tu marksists ļeņinietis, tulkojumā cilvēku valodā tas nozīmē bērnu slepkava!

Sapuvis tomāts pazibēja gaisā un, atsities pret cepures nagu, aizsmērēja apakšpulkvedim visu seju.

Pūlis atkal spiedās virsū. Blakus ielā atskanēja šaudīšanās. Viegls vējiņš atnesa no upes smacējošu degošas gumijas smārdu.

Dienests bankā, ja neņem vērā milzīgo atbildību, pirmajā acumirklī varēja šķist neslikts. Šeit ir gan tualete (kā ir tiem, kas uz ielas?), gan ūdens, gan liela māja ar restēm. Ne bruģakmeņi, ne puvušas olas neuztrauc. Taču pats svarīgākais — var izgulēties pēc tik daudziem bezmiega mēnešiem. Zuravļovs kopš pirmās dienas armijā saprata, ka miegu nevienam un nekad nekompensē: nošņāci dažas stundiņas — tava daļa, nenošņāci — neviens tev to neatvēlēs. Turklāt nakts, pirmā nakts Prāgā solījās būt nemierīga. Vēlreiz pārbaudījis posteņus un palūkojies ārā pa augšstāva logu uz trakojošo pilsētu, viņš nogūlās uz dīvāna direktora kabinetā. Tomēr aizmigt viņam neļāva.

Pēc minūtēm desmit atskrēja viņa personīgais vadītājs jaunākais seržants Maļohins un ziņoja, ka bruņoti čehi vēlas ar viņu parunāt. Zuravļovs sagrāba automātu un piesardzīgi paskatījās ārā uz ielu. Pie namdurvīm starp diviem izlūkošanas tankiem stāvēja automašīna — furgons ar aizrestotiem logiem, bet divi čehi ar pistolēm makstīs bārās ar izlūkiem.

—    Tie taču inkasatori.

Zuravļovam neizturami gribējās nožāvāties, bet divi ar pistolēm centās viņam kaut ko pierādīt. Uzradās trešais un atvēra bataljona komandiera priekšā ar naudu piebāztu portfeli, pēc tam parādīja, ka mašīna piestūķēta šādiem portfeļiem.

—    Nestrādā! — paskaidroja bataljona komandieris. — Un nestrādās. Jūsu šurikus es apcietināju, bet pēc tam atlaidu. Tāda bija pavēle. Nevaru pieņemt jūsu naudu.

Trijotne ar pistolēm ilgi apspriedās, pēc tam ātri izmeta kaudzi ar portfeļiem taisni uz bankas kāpņu pakāpieniem. Viens no viņiem kaut ko nokliedza, iespējams, ko ļoti apvainojošu, un mašīna pazuda aiz pagrieziena, ar spalgu un nepatīkamu signālu izbrīvējot sev ceļu pūlī.

Žuravļovs nolamājās tā, kā nebija lamājies kopš paša rīta. Pēc tam viņš pavēlēja izlūkiem ienest visus portfeļus iekšā.

Pēc minūtēm piecpadsmit gadījums ar portfeļiem atkārtojās. Šoreiz bataljona komandieris saprata, ka strīdēties ir bezjēdzīgi, un klusējot norādīja uz bankas durvīm. Inkasatori sameta vērtīgo kravu taisni uz grīdas un klusējot devās prom. Žuravļovs pierakstīja tikai mašīnas numuru un portfeļu skaitu.

Bet pēc tam sekoja brāzma melno mašīnu ar restēm, naudas čemodānu, portfeļu un ādas maisu kalns draudīgi auga. Kvītis par saņemšanu inkasatori lielākoties nepieprasīja, bet, kad prasīja, Žuravļovs stingri sūtīja viņus pie velna kopā ar viņu portfeļiem. Un viņi, nedaudz padomājuši, meta tos kopējā kaudzē.

No kurienes tika ņemts tik daudz naudas, bija grūti saprast. Pirmajā atbrīvošanas dienā valsts bija pilnībā paralizēta. Iespējams, bankā saplūda nauda no visas valsts, kas iekasēta vakar, bet varbūt pat agrāk.

Krietni pāri pusnaktij, kad pienāca pēdējā automašīna, kalns centrālajā zālē atgādināja ēģiptiešu piramīdu no vēstures mācību grāmatas.

Jūtot izveidojušās situācijas risku, Žuravļovs jau vakarā izdzina visus savus izlūkus no bankas ēkas. Dežurēja posteņi ārpusē, bet viņš viens pats atradās iekšpusē. Tā bija mierīgāk.

Gulēt nesanāca.

Visu nakti Žuravļovs klejoja pa glabātavām ar milzīgu atslēgu saišķi, pēc kārtas atslēdzot bruņotas durvis un tērauda režģus un pēc tam atkal aizslēdzot tos un aizzīmogojot ar saviem zīmogiem. Pēc viņa kategoriskas prasības naktssargi bija atslēguši visu signalizāciju pirms tam, kad viņš tos atlaida.

Apbrīnojama lieta — pašam pastaigāt pa lielas bankas pagrabiem! Ko tik Žuravļovs tur ieraudzīja: gan zelta stieņus ar Padomju Savienības ģerboņiem un čehu lauvām, gan zelta plāksnes ar gariem numuriem un uzrakstiem "999,9", gan tūkstošiem visdažādāko monētu. Taču visinteresantākā tomēr bija ārvalstu papīra nauda.

Pret naudu viņš izturējās pilnīgi vienaldzīgi, bet tās sarežģītie zīmējumi un daudzveidīgā neatkārtojamā krāsu gamma viņu valdzināja. Viņš stundām pētīja papīrīšus ar karaļu un prezidentu, sieviešu un puķu attēliem, un kāda nezināma civilizācija nostājās viņa acu priekšā.

Savos trīsdesmit divos gados viņš bija redzējis daudz, bijis gan Sibīrijā, gan Tālajos Austrumos, gan neskartajās zemēs, gan Kazahstānā un aiz Polārā loka, mācījies akadēmijā Maskavā. Piedalījies parādēs Sarkanajā laukumā un daudzos lielākajos manevros. Divdesmit gadu vecumā, vēl būdams seržants, viņš nokļuva Ungārijā, taisni Budapeštā, pašā brālīgās tautas atbrīvošanas kauju peklē. Pēc tam dienēja pa visu Savienību. Neslikti dienēja. Nokļuva Vācijā un, lūk, visbeidzot Cehoslovākijā. Viņš piedzīvojis vairāk nekā lielākā daļa no 245 miljoniem. Kur jūs esat redzējuši cilvēku, kurš pabijis divās ārvalstīs? Bet Zuravļovam jau trīs valstis!

Viņš atkal aplūkoja zīmējumus uz čaukstošajiem papīriņiem, un viņu pārņēma neskaidrs nemiers. Tie bija kādas nepazīstamas, neparastas dzīves liecinieki. Katrs no tiem nogājis tālu ceļu un nodzīvojis ilgu dzīvi, pirms nokļuvis Prāgas bankas pagrabos padomju virsnieka-atbri- votāja Aleksandra Zuravļova rokās. Pavisam drīz tie atkal izklīdīs, atgriezīsies savā noslēpumainajā pasaulē, bet majors Zuravļovs turpinās stāvēt visu godīgo zemes cilvēku sardzē. Kļūs par apakšpulkvedi, bet pēc tam varbūt ari par pulkvedi, tad viņu atvaļinās no armijas un viņš stāstīs pionieriem neaizmirstamos gadījumus no savas spilgtās un neparastās biogrāfijas. Pionieri elsīs un šūpos galvu: pabijis trīs ārvalstīs!

Tāla vienmērīga klaudzēšana pamodināja Zuravļovu. Atjēdzies, viņš izberzēja ar dūri acis un metās atvērt smagās durvis. Atbrauca divīzijas izlūkošanas priekšnieks apakšpulkvedis Vorončuks. Debesis austrumos jau kļuva gaišākas. Patīkams vēsums iesita sejā.

— Nāc iekšā, nāc iekšā.

Pavisam nesen Vorončuks bija izlūkbaraljona komandieris, bet Zuravļovs — viņa pirmais vietnieks. Pirms pašas operācijas pārmaiņu, pārbīdes un pārvietošanu periodā viņi abi pakāpās par pakāpienu augstāk pa dienesta kāpnēm. Paaugstinājums tomēr neizjauca viņu senās draudzīgās attiecības.

—    Nu ko, baņķieri, bataljons vēl nav aizbēdzis?

—     Tie, kuri ar mani, nav, bet, lūk, tur, kur zampoļits, velns viņu zina.

—    Nav tur vairs zampoļita. Uz hospitāli aizveda. Viņam jau no rīta galvu ar ķieģeli ielauza.

—    Aģitēja?

—   Aģitēja pats un visus karavīrus un virsniekus kūdīja, tāpēc uz tiltiem nedaudz saņurcīja mūsējos.

—    Bet kurš no rīta tur šāva? Es šeit bez sakariem, ne velna par savām rotām nezinu.

—    Sākumā šāva čehi. Bet pēc tam divi izlūkbataljoni viens pa otru. 35. divīzijā baltās krāsas nebija, lūk, un tavi ērglēni tad arī ieblieza pa viņu izlūkbataljonu. Labi, ka kolonnas priekšgalā nebija tanku. Tavējie sašāva divus no 35. divīzijas. Vienu viegli, bet otru stipri.

—    Rīkli apslapināsi? Kompānijas pēc?

—    Nē, Saša, paldies. Man pēc stundas jābūt pie divīzijas komandiera ar ziņojumu.

—    Kad mani nomainīs?

—    Velns viņu zina! Tanku pulks apmaldījies, joprojām nav sakaru ar viņiem. Divi motorizēto strēlnieku pulki aizmaldījušies pa ceļiem. Artilērija un aizmugure atpalikusi. Tikai viens motorizēto strēlnieku pulks no mūsu divīzijas pareizi iegāja pilsētā. Bet tu pats zini, cik tam daudz rūpju. Taču vispār Prāgā kļūdas dēļ ienāca daudz daļu, kurām šeit nekas nav darāms. Ienākuši kļūdas dēļ un nezina, ko darīt. Un iziet ari pagaidām nevar. Sakari pazuduši. Vispār — vistīrākais bardaks.

—    Nu, iedzersim! Man ir tabletes pret smaku.

—    Velns ar tevi, salej!

—   Astoņus mēnešus gatavoja štābus un komandierus, četrus mēnešus ilga visrūpīgākā visa karaspēka sagatavošana, un še tev! Ja čehi pa īstam sāktu šaut, tad būtu sliktāk nekā Ungārijā.

—    Mūsējie zināja, ka čehi nešaus. Tie nav ungāri. Vai tu pievērsi uzmanību tam, ka tur, kur tanki tikai stāv, viņi to pieņem kā pašu par sevi saprotamu, izturas ar cieņu. Bet tur, kur sākam propagandēt un liet ūdeni, skat, arī nekārtības.

—    Kā lai neievērotu, es šo likumu jau iepriekš zināju. Es saviem ērgļiem pavēlēju likt aiz auss, lai nebūtu nekādas tarkšķēšanas. Pie velna — un viss.

—    Tu, Saša, ar to esi uzmanīgāks. Saodīs zampofiti— nepasargā- sies, vaļā netiksi.

—    Es tak zinu. Izmantoju to, kamēr zampoļitsnesēž uz kakla. Kad bataljons dalījās divās daļās, es viņu aizsūtīju uz tiltiem.

—    Tik un tā esi uzmanīgāks, viņiem ne tikai mēles ir garas, bet arī ausis. No rīta uzmanības novēršanai noturi kādu sarunu ar čehiem. Lai starp karavīriem nebūtu lieku sarunu.

—    Labi, izdarīšu.

—   Tankisti tak no 35. uz tevi skatās. Nostučīs. Un tavi iekšējie stukači arī nesnauž.

—    Par kuru tev ir aizdomas?

—    Par Fominu no otrās dziļās izlūkošanas grupas un par Zcb- raku no tankistiem.

—    Par viņiem man arī aizdomas. Fomins, manuprāt, saostās ar īpa- šuļiem, bet Zebraks — zampoļita pakalpiņš.

—    Garcjevs no radio izlūkošanas.

—    Arī šo esmu atkodis.

—    Kurakins un Ahmaduļins no BllDM rotas. Kurakins — noteikti, bet Ahmaduļins ļoti pēc tāda izskatās.

—    Arī par viņiem man bija aizdomas. Tikai nebija pārliecības.

—    Nu, un tavs personīgais vadītājs, protams.

—    Ej tu!

—    Tipiskākais!

—    Vai kaut kas konkrēts?

—    Nē, bet iekšēji nojaušu. Man acs trenēta. Es vēl nekad par viņiem neesmu kļūdījies. Esi, Saša, uzmanīgs, izlūkbataljoni ar stuka- čiem vairāk par visām normām piepildīti. Tas ari dabiski. Citādi nemaz nevar būt.

—    Vēl pa vienai?

—    Labi, tikai tā gan būs pēdējā.

—    Uz veselību, Koļa. Raujam!

* * *

Naudas portfeļu plūsma nākamajā dienā ievērojami samazinājās, bet vēl pēc dienas pilnīgi beidzās. Taču smagās atbildības nomācošā sajūta nepārgāja. Zuravļovs zināja, cik reizēm grūti atskaitīties par dažu rubli, bet šeit — tāds naudas kalns un visi pagrabi piegāzti ar zeltu, valūtu un kaut kādiem papīriem. Ja atnāks pieņemšanas komisija un būs jāieraksta ienākumos tas viss un jānodod, tad taču ar gadu nepietiks! Bet ja kaut kas pazudis? Kā lai par visiem šiem portfeļiem atskaitās? Velns viņu zina, cik miljonu tur iekšā? Daudzi pat nav aizzīmogoti. Tā visa paredzamā nodošana neļāva naktīs gulēt. Zuravļovs zaudēja ēstgribu, kļuva bāls, novājēja un izdila. Pilsēta mumļoja. Visi viņa biedri akmens un apvainojumu krusā dzēsa tankus, izdzenāja neapmierinātos, meklēja pagrīdes radiostacijas, aģitēja un sludināja, atkāvās no uzmācīgajiem oponentiem. Visi, kas zināja, kur atrodas Zuravļovs, apskauda viņu ar vismelnāko skaudību.

Iesauka Baņķieris viņam stingri pielipa. Bet viņš kļuva tievāks un bālāks un apskauda tos, kuri bija uz ielas.

Trīs reizes dienā vadītājs nesa Žuravļovam ēdienu: nebijušus amerikāņu konservus, smaržīgu maizi, lielisku franču sviestu.

—    Būtu paēdis, biedri major.

—- labi, ej.

—    Biedri major, jūs tikai sakiet, ko vēlaries, un es no apgādniekiem visu, ko vien vēlaties, jums dabūšu. Citādi nav jau neviena, kas par jums parūpēsies. Aizmugurē tagad ir tik daudz visāda ārzemju rijamā, ka nenobrīnīties. Nekad mēs ko tādu neesam redzējuši.

—    Labi, labi, ej.

—    Biedri major, drīkst vienu jautājumiņu?

—    Drīkst.

—    Biedri major, atļaujiet aizbraukt ar tanku pāris kvartālus!

—    Kādēļ?

—    Tur aptieka. Bet bez tanka mūsu patruļas savāks vai arī čehi galvu ielauzīs.

—    Kāpēc tev vajag uz aptieku? Vai tad triperi esi noķēris?

—    Nebūt ne, biedri major, es pēc prezervatīviem. Es sev un jums pielasīšu.

—    Man nav vajadzīgi, bet tev priekš kam?

Vadītājs viltīgi pasmaidīja, norādot ar acīm uz portfeļiem:

—    Man labās puses benzīna bāka ir tukša, naudu neviens nav skaitījis, iepakosim dažus miljonus prezervatīvos un sametīsim bākā. Neviens neiedomāsies! Zināt, cik naudas var iestūķēt vienā prezervatīvā? Tas taču izstiepjas…

—    Nelietis! — Zuravļovs izrāva pistoli. — Met automātu zemē! Ar purnu pret sienu! Konvoj, pie manis!

—    Es taču pajokoju, biedri…

—    Klusē, kuce! Tambovas vilks tev biedrs! Atbrīvotājs nolāpītais!

Vēlu vakarā līdz bankai ar kāpurķēžu bruņutransportieri izlauzās divīzijas štāba priekšnieks, bet viņam līdzi trīs biedri civilapģērbā un konvojs.

—    Kas tev te, Zuravļov, notiek? — neapmierināti noburkšķēja štāba priekšnieks.

—    Biedri apakšpulkvedi, esmu apcietinājis vadītāju Maļohinu par mēģinājumu veikt marodierisma aktu.

—    Biedri tiks ar viņu galā. Kur viņš tev ir?

Zuravļovs aizveda viņus pa gaiteni uz centrālo zāli. Nokļuvuši zālē, visi trīs apstājās kā iemieti.

—    Mums steidzami vajadzīga radiostacija!

—    Vadītājs ir ieslēgts tajā istabā.

—    Mums vajadzīga radiostacija, nevis vadītājs! — rupji pārtrauca jauns gaišmatains "biedrs".

Zuravļovu nomainīja pēkšņi un bez jebkādām pūlēm.

Pusstundu pēc tam, kad "biedriem" izdevās sazināties ar savu vadību, pie bankas piebrauca vēl divi ar virsniekiem un civilistiem piebāzti BTR-50P. Atlikušo nakts daļu Zuravļovs pavadīja bankas ārējā apsardzē, iekšā viņu vairs nelaida, pat ne uz tualeti.

Agri no rīta pie bankas piebrauca tanku bataljons no 14. motorizēto strēlnieku divīzijas, kas bija armijas komandiera rezervē.

Tanku bataljona komandieris nodeva Zuravļovam 20. gvardes armijas komandiera personīgi parakstītu pavēli, kura noteica Zuravļovam nekavējoties izvest izlūkbataljonu ārpus pilsētas robežām.

Zuravļovs atviegloti nopūtās. Vēl vairāk, pavēlē bija teikts, ka bataljona daļa, kas apsargāja tiltus, uz laiku vairs nav viņam pakļauta, sekojoši — uztraukties par viņiem turpmāk nav vajadzības. Bet izvest no pilsētas tikai dziļās izlūkošanas rotu ar tanku vadu nebija grūti.

Sagatavošanās prasīja ne vairāk par desmit minūtēm. Zuravļovs nostādīja savus izlūkus, pārbaudīja cilvēku klātesamību, bruņojumu un munīciju. Tanku dzinēji ierēcās… Taču tajā brīdī uz bankas augstā sliekšņa parādījās jaunais gaišmatainais "biedrs".

—    Ei, major! Pagaidi.

Nekaunīgā uzruna "biedri", turklāt karavīru un seržantu klātbūtnē vienmēr kaitina armijas virsniekus, taču viņi to, protams, neizrāda.

—    Kas vēl noticis?

—    Paraksti, lūk, šo, major. — Gaišmatainais pastiepa viņam lapu, kas blīvi pierakstīta ar skaitļu stabiņiem. — Nešaubies, viss pareizi. Mūsu puiši visu nakti pārbaudīja.

Zuravļovs parakstīja, nelasot un nemēģinot tikt skaidrībā. Un no kurienes lai viņš zinātu, cik tur tajā bankā bija?

Jaunais pasmaidīja.

—    Ņem, lūk, major, par piemiņu! —Viņš ieslidināja roku cieši piebāztajā uzvalka kabatā, kas atkārusies, un pastiepa Zuravļovam lielu blāvi dzeltenu monētu ar kronētas sievietes profilu.

KONTRREVOLŪCIJA

6. gvardes motorizēto strēlnieku divīzijas izlūkošanas bataljons uz ziemeļiem no Prāgas

Motociklu nodedzināja dzertiņā. Ieroču tīrīšanas laikā kāds atnesa pudeli čehu sjivovicas, un izlūkošanas vads to ātri iztukšoja.

Tīrīšana turpinājās jautrāk. Pēc ilgajiem maršiem ieročus mazgāja ar benzīnu. Neatļauta metode, taču efektīva.

Pēc ieroču tīrīšanas pie benzīna spaiņa bija īsa pīppauze. Tēmētājs no pirmās nodaļas iemeta izsmēķi spainī, un benzīns jautri uzliesmoja. Vada komandiera vietnieks vecākais seržants Meļņiks iespēra liesmojošajam spainim ar kāju. Izlūki jautri ieņirdzās. Taču spainis, apmeties gaisā, nokrita uz motocikla, kura benzīnbāka bija atvērta — no

turienes tīrīšanai tika ņemts benzīns. Pārējais notika nepilnas sekundes laikā. No motocikla palika tikai melns karkass.

Reibums bija pavisam viegls, un to kā ar roku noņēma. Lieta tūlīt sāka smirdēt ne tikai pēc degošas gumijas un krāsas, bet ari pēc kara tribunāla un soda bataljona.

Vada komandiera vietnieks sadrūma, nogāja maliņā un apsēdās zem bērza, apķēris galvu rokām.

Pirmais atguvās pirmās nodaļas komandieris. Apskatījis vadu un pārliecinājies, ka ne virsnieku, ne svešu karavīru tuvumā nav, seržants valdonīgi pavēlēja:

—    Vads, stāties! Divās rindās stāties! Līdzināties! Mierā! Klausieties situāciju!

Atgadījums izbiedēja vadu, un, sajutuši stingru varu, ļaudis stājās ātrāk nekā parasti. Tikai vada komandiera vietnieks palika zem sava koka, ne uz ko nereaģējot.

—    Klausieties situāciju! — seržants atkārtoja. — Piebrauca čehu mašīna. Vieglā. Skoda. Tumši zila. Iekšā trīs čehi. Meta degmaisījuma pudeli. Mēs tīrījām ieročus, šaut nevarējām. Vada komandiera vietnieks neapjuka un ar izjauktu ložmetēju iebelza vienam pa galvaskausu. Gaišmatainajam. Viņi uzreiz aizdnās. Skaidrs? ZKV[28] ir savējais vecis, vai tad mēs viņu iegāzīsim? Viņam dembelis[29] pienākas, bet viņš šeit pilda internacionālo pienākumu.

Vads atbalstoši atsaucās.

—    Atkārtoju. Skoda, tumši zila. Veču iekšā trīs. meta pudeli. ZKV ar izjauktu ložmetēju vienam iemauca pa galvu. Viņi notinās. Jā, vēl. Mašīnas numurs bija speciāli ar dubļiem aizsmērēts. Un pēdējais, uznāks komisija, varbūt pat speciālie. Mēģinās noķert uz detaļām.

Nevienam neko pašam neizdomāt! Atkārtot tikai to, ko es teicu. Pārējais: neatceros, neredzēju, nezinu, nepievērsu uzmanību. Skaidrs?

—    Skaidrs!

—    Izklīst!

—    Koļa, nu, Koļa, tu nebēdājies. Varbūt viss vēl nokārtosies. Dzirdi, Koļa. Labāk sūti kareivi pie rotas komandiera, lai ziņo par čehiem. Tur pie rotas komandiera tagad notiek virsnieku sanāksme. Bet vadam pavēli ieņemt aizsardzības pozīcijas, rau, gaidām atkārtotu uzbrukumu.

Pēc stundas vada izvietojuma vietā ieradās visi rotas virsnieki ar komandieri priekšgalā. Rotas komandieris, apskatījis vietu, pavēlēja visiem vada karavīriem pēc kārtas nākt pie viņa. Viņš stāvēja metrus trīsdesmit nostāk no visiem un, kad karavīrs pienāca pie viņa, kapteinis uzdeva pa trijiem, četriem jautājumiem. Saruna ar katru karavīru notika vienatnē tā, lai neviens nevarētu dzirdēt ne jautājumus, ne atbildes.

Pēc īsās sarunas ar katru karavīru rotas komandieris pasauca pie sevis pirmās nodaļas komandieri:

—    Laiciņš tā neko, seržant.

—    Tieši tā, biedri kapteini.

—    Tikai vakarā droši vien būs lietus.

—    Droši vien, biedri kapteini. — Seržants nekādi nevarēja saprast, kurā virzienā kapteinis velk. — Apnikuši tie lieti jau.

—    Apnikuši gan, — piekrita kapteinis. —Ar škodu, saki, piebrauca?

—    Tieši tā.

—    Bet kur tad pēdas? Zeme taču mitra.

Kapteinis arī bija izlūks, un apmānīt viņu pavisam grūti, l iesa, arī aptraipīt savu rotu kapteinis negribēja.

—    Lūk, ko, seržant, tur, kur spaini dedzinājāt un kur tas lidoja uz motociklu, zeme jāuzrok, it kā eļļainās lupatas pēc tīrīšanas zemē būtu rakuši. Un jāpiemīņā visapkārt, par pārējo pastāviet uz savu.

—    Klausos, pastāvēt pie sava!

—    Un nodod vecākajam seržantam, lai nenokar degunu, ja jau kontrrevolucionāram iebelzis pa galvaskausu, tad kāda velna pēc jāpārdzīvo!

Ne komisija, ne spccisri šajās dienās vadā neuzradās, domājams, rūpju tāpat bija daudz. Rotas komandieris pa to laiku uzrakstīja raportu par kaujas zaudējumiem sadursmē ar bruņotiem imperiālistiskās izlūkošanas dienesta kontrrevolucionārajiem elementiem.

Bataljona komandieris, pagrozījis raportu rokās, viltīgi pasmaidīja:

—    Viss labi, es tev visu parakstīšu, tikai tu visu vēlreiz pārraksti, pieliksi, ka uz motocikla vēl gulēja prettanku granātmetējs RPG-7V. Numuru uzzināsi otrajā rotā. Viņi to, nelieši, jau Polijā purvā noslīcināja, bet sadabūt nespēja.

Kapteinis jau gribēja iebilst, bet, pārķēris kombata skatienu, tikai nīgri noburkšķēja:

—    Klausos, pārrakstīt.

Raports aizgāja pa instancēm, katru reizi atgriežoties pārrakstīšanai.

Kad raports nonāca līdz Karpatu frontes aizmugures priekšniekam, kurš galu galā parakstīja visus raportus par zaudējumiem kaujās, tad viņa iztēlē izveidojās tāda kā brīnummašīna, kas izveidota uz izlūkošanas motocikla M-72 bāzes. Brīnumainā mašīna bija bruņota ar ložmetēju un prettanku granātmetēju, tai bija divi aktīvie nakts infrasarkanie tēmēkļi, tēmēklis tālummērītājs un radiostacija R-123. Mašīna acīmredzot bija paredzēta darbībai apstākļos aiz Polārā loka, jo uz tās atradās divi jauni ģērētas ādas puskažoki, bet aizmugurē bija pielikta 200 litru tilpuma muca ar spirtu. Par nožēlu tas viss sadega sadursmē ar kontrrevolūciju.

Ģenerālis pagrozīja raportu rokās:

—   Atdodiet raportu atpakaļ, lai pārraksta un pievieno, lūk, šo. Kas vēl?

—     128. divīzijā BTR no tilta nokrita.

—    Vai sadursmē ar kontrrevolūciju?

—    Tieši tā.

—    Tas ir labāk. Dodiet raportu.

Bet vada komandiera vietnieks vecākais seržants Meļņiks saņēma medaļu par drosmīgu un bezbailīgu rīcību, atvairot uzbrukumu. Par viņu pat avīzēs rakstīja.

POĻOT Košices pilsētas rajons

Vēl pirmajās atbrīvošanas dienās, kad karaspēka pārvietošana notika gandrīz nepārtraukti, mūsu bataljons naktī apstājās pie kādas pavisam nelielas pilsētiņas ar mazu rūpnīciņu. Bataljons nakšņoja tieši uz lauka pie pilsētiņas, ievērojot visus piesardzības līdzekļus, izliekot kaujas posteņus un patruļas, kas pārvietojās.

No rīta atklājās visai nepatīkams apstāklis. Rūpnīciņa izrādījās nevis vienkārša rūpnīciņa, bet spirta rūpnīciņa. Es jau vakarā biju saodis šo īpašo smaržu, kas bija pārņēmusi visu apkaimi, un arī pārējie virsnieki nevarēja to nesajust. Taču iepriekšējā dienā visi bija tā noguruši, ka tūlīt aizmiga, tikko bija radusies tāda iespēja.

Bet mūsu kara vīriņi negulēja un laiku lieki netērēja. Spirta rūpnīca, tāpat kā visas pārējās Cehoslovākijas rūpnīcas, tajās dienās bija apstādināta. Taču vietējie iedzīvotāji ne bez nolūka, protams, naktī norādīja mūsu karavīriem ceļu uz rūpnīcu, viesmīlīgi atvēra vārtus un parādīja, kā atvērt attiecīgos krānus.

No rīta visi bataljona karavīri bija piedzērušies. Gods kam gods, neviens nebija piedzēries pamatīgi. Visi saprata, ka līdz lauka tribunālam — viens solis, bet lauka tribunāls strādā pēc kara laika likumiem.

Tāpēc visi karavīri bija nevis piedzērušies, bet iedzēruši, jautrā prātā, nelielā reibumā.

Bataljona komandieris nekavējoties izveda visu kolonnu no šīs nolādētās vietas, pavēstot augstākajai pavēlniecībai par spirta rūpnīcu, ko nekavējoties sāka īpaši kontrolēt. Tuvākajā atpūtas vietā tika veikta grandioza kratīšana. Izrādījās, ka visi trauki, burtiski visi priekšmeti, kas var saturēt šķidrumu, bija piepildīti ar spirtu: visas blašķes, kannas, katliņi, pat termofori bataljona pārvietojamajā medpunktā. Visu atrasto spirtu bez žēlastības izlēja uz ceļa. Visus bataljona virsniekus nosēdināja vadītāju vietās kaujas mašīnās. Un kolonna devās ceļā. Virsnieku, protams, visām mašīnām nepietika, tāpēc daudzi bruņutransportieri brauca pa atbrīvoto valsti, viegli gāzelējoties.

Jau pusdienlaikā visi karavīri bija atguvušies. Nākamo nakti bataljons aizvadīja uz lauka tālu no apdzīvotām vietām. No rīta sajūtām ko nelabu. Lielākajai daļai karavīru acis mirdzēja kā ieeļļotas. Neviens no viņiem nebija piedzēries, taču katrs no viņiem neapšaubāmi bija nedaudz iedzēris. Veicām kratīšanu, kāda vēl nebija bijusi, taču neko neatradām. Principā tas, ka karavīri nedaudz iedzer, nebija nekas slikts. Pamēģini atrast padomju reglamentos kādu aizliegumu šajā sakarā! Un nedrīkst Šādus aizliegumus reglamentos ieviest, jo kaujas apstākļos karavīriem vienkārši pienākas iedzert drosmei.

Problēma sakņojās tajā, ka situācija bija gandrīz kā kaujā, taču nācās veikt diplomātisko funkciju: izdzenāt ļaudis, kuri nevēlējās atbrīvoties. Bet ar mūsu smaku to darīt ir ne visai ērti. Ja ienaidnieka propaganda uzzinās, ka 400 padomju karavīri pilda savu cēlo misiju Bakhus iespaidā, var sanākt skandāls pa visu pasauli.

Nākamajā rītā stāsts atkārtojās un vēl nākamajā — atkal.

Gadījās tā, ka visa GB un partijas aģentūra izrādījās iesaistīta kopējā lietā un brīnumainā avota atrašanās vietu neizpauda. Čehoslo- vākijā, starp citu, viņi visi, GB un partijas kalpi, ierāva asti un nemaz nesteidzās skribelēt ziņojumus. Domājams gan, apkārt visi bruņoti, nejauši var ari nošaut vai nakti samiegojušos kļūdas dēļ nospiest ar tanku. Tāda prakse zēla visapkārt. Rēķinus kārtoja ātri, par spīti valodu un interešu atšķirībām.

Bataljona komandieris arī nesteidzās ziņot par notiekošo. Ziņosi — pats sev piesauksi nelaimi. Viņš atzina par labāku meklēt pats, piesaistot spirta meklējumiem visus bataljona virsniekus.

Bija skaidrs, ka spirta rezerves bataljonā ir milzīgas: katru rītu vismaz pa kareivja krūzei visiem četrsimt karavīriem. Bataljons nepārtraukti mainīja dislokācijas vietu. Tas nozīmē, ka spirts nav mežā, nav zemē ierakts, bet gan kustas kopā ar mums. Mūsu mašīnās. Bet kur? Mēs izpētījām visu. Milimetru pa milimetram. Pat pārbaudījām, vai spirts nav ieliets bruņutransportieru riepās. Taču ari tur tā nebija.

Ja ikdienas žūpošana notiktu vienīgi manā rotā, man draudētu nopietnas nepatikšanas. Taču tas pats notika arī kaimiņu rotās. Tāpēc es biju mierīgs. Jautājums par spirtu mani uztrauca tīri teorētiski: kur gan tas, velns parāvis, var būt paslēpts?

Pilnīgi kategoriski pieņēmu lēmumu spirtu atrast. Lai ko tas man maksātu. Lai ko nāktos upurēt. Bet upurēt es varēju tikai vienu lietu, zelta pulksteni Pofot. Tā bija mana vienīgā vērtīgā lieta. Bet kas padomju leitnantam vēl var būt, izņemot pulksteni un ķemmi?

Pulkstenis bija vienkārši lielisks, un jau sen biju ievērojis, ka viens no sakaru vada radistiem lūkojas uz manu pulksteni ar diezgan lielu interesi. Nezinu, kāpēc, taču šo radistu uzskatīju par skopu cilvēku, lai gan gandrīz nepazinu viņu.

Pusdienu laikā, kad lauku sakaru mezgla apkārtnē pilnīgi neviena nebija, bet radists, es to zināju, dežurēja iekšpusē, turklāt viens, iegāju sakaru mezglā. Rotas komandierim bataljona sakaru mezgla apmeklējums — pilnīgi dabiska lieta.

Klusējot noņēmu no rokas pulksteni un pastiepu viņam. Viņš skatījās uz pulksteni, neuzdrošinoties to paņemt, gaidot, ko es pieprasīšu pretī. Būdams radists, viņš, protams, mazliet runāja krieviski. Bez tā sakarniekos neņem.

—    Man vajadzīgs spirts, — es atmetu atpakaļ galvu, imitējot to, kā ļaudis dzer spirtotos dzērienus. — Saproti, spirts. — Es uzsitu sev knipi pa kaklu, rādot, kā tas guldz.

Viņš pamāja ar galvu. Musulmanis, taču saprot. Un acīmredzot katru dienu kopā ar visiem lieto ārstniecisko dzērienu.

—    Desmit litrus, saproti. — Es parādīju desmit pirkstus. — Desmit.

Viņš ātri paņēma pulksteni un teica: — Vakars.

—    Nē, — es teicu, — man tagad vajag.

Viņš pagrozīja pulksteni rokās un negribīgi atdeva to man: — Tagad nedrīkst.

Es ieliku pulksteni savā kabatā un lēnām devos uz izeju, bet pie pašām durvīm strauji apgriezos. Karavīrs ar vislielāko nožēlu skatījās man pa pēdām. Es ātri izvilku pulksteni un ieliku viņam rokā:

—    Es pats paņemšu.

Viņš pamāja. Ātri ietina pulksteni kabatlakatiņā, aizbāza aiz zābaka stulma un tūlīt pat iečukstēja man ausī tikai vienu vārdu.

Es viņu neieredzēju. Un tomēr vēl pirms ieiešanas sakaru mezglā biju devis sev solījumu nevienam, ieskaitot bataljona komandieri, nestāstīt, kā es atradu spirtu. Lai viņu nenodotu, neskrēju nekavējoties uz bataljona štābu, bet nogaidīju dažas stundas. Un tikai pievakarē pieklauvēju pie komandiera mašīnas. Bataljona komandieris sēdēja dziļās skumjās.

—    Biedri apakšpulkvedi, vai nevēlaties ar mani iedzert pa krūzei spirta? — No manas puses tā bija vislielākā nekaunība. Bet viņš, protams, man piedeva.

—    Kur? — Viņš ierēcās un, pielecis no krēsla, sāpīgi sasita galvu pret bruņoto jumtu. — Kur, tavu māti?

Ks pasmaidīju:

—    Radiatoros.

Katram bruņutransportierim ir pa diviem dzinējiem, un, tā kā tie darbojas ārkārtīgi smagos apstākļos, katram ir ļoti plaša šķidruma dzesēšanas sistēma ar ietilpīgiem radiatoriem, kurus vasarā piepilda ar tīru ūdeni. Karavīri izlaida visu ūdeni no visu bataljona mašīnu radiatoriem un aizpildīja tos ar spirtu. Viņi to dzēra vakaros, ielienot zem mašīnām, it kā lai pārbaudītu un remontētu.

Bataljona komandieris nekavējoties nostādīja bataljonu un pēc tam personīgi devās gar kolonnu, atverot katrai mašīnai izlaišanas krānus. Rudens mežu ātri piepildīja brīnišķīgs aromāts.

Pēc dienas radistu, kurš atklāja kopīgo noslēpumu, atrada piekautu gandrīz līdz nāvei krūmos līdzās sakaru mezglam. Viņu steigšus aizveda uz hospitāli, paskaidrojot mediķiem, ka viņš cietis, tiekoties ar kontrrevolūciju.

Bet vēl pēc dažām dienām, kad citi notikumi lika aizmirst nelaimīgo radista tēlu, pie manis pienāca kāds radists un pastiepa manu zelta pulksteni Pofot.

—    Biedri leitnant, vai tas ir jūsu pulkstenis?

—    Ē… — es teicu. — Vispār jau mans. Paldies, bet kur jūs to atradāt?

—    Viens no mums acīmredzot jums to nozaga.

—    Vai tāpēc jūs viņu tik zvērīgi apstrādājāt?

Viņš pētoši ieskatījās man acīs.

—    Un ari par to.

ATVADAS NO ATBRĪVOTAJIEM Košice—Prāga

Trauksmi izziņoja piecos no rīta.

Suņa aukstums mežā. Gulēt un gulēt, paslēpjot degunu šineļa apkaklē. Es lēnām izlīdu no siltā šineļa apakšas, galvā džinkstēja pēc vakardienas jautrības — neviena dzīva dvēsele visā rotā pat ausi nepakustināja uz trauksmes signālu. Mēneša laikā disciplīna bija noslīdējusi līdz katastrofalam līmenim.

Izvilku no atmiņas dzīlēm speciāli tamlīdzīgam gadījumam sagatavotu tirādi un klusi, bez īpaša niknuma norunāju to pie auss rotas staršinam, kurš centās izlikties aizmidzis. Staršina momentāni pielēca: ne jau tāpēc, ka nobijās no maniem draudiem. Nē. Vienkārši frāze bija sarežģīta.

Staršina devās gar guļošo karavīru un seržantu rindu, grūžot tos ar zābaka purnu un lamājot.

Kad mani modina rītausmā pēc nakts aukstā mežā, es vienmēr kļūstu nikns. Nezinu, kāpēc.

Manā rīklē sakrājās visneglītākās rupjības, un es skatījos apkārt, pār kuru galvu lai tās izgāž, taču, satiekoties skatieniem ar pirmo pagadījušos karavīru, es noturējos. Viņa acīs laikam gan bija vairāk niknuma nekā manējās. Netīrs, neskuvies, noaugušiem matiem, daudzas nedēļas neredzējis karsto ūdeni, automāts pār plecu un pilnas jostas somas ar patronām. Pamēģini aizskart viņu tagad — nogalinās bez apdomāšanās.

Virsniekus sapulcināja uz sanāksmi. Pulka štāba priekšnieks paziņoja kaujas pavēli, saskaņā ar kuru mūsu divīziju no Karpatu frontes 38. armijas steigšus nodeva Centrālās frontes 20. gvardes armijai. Mums bija jāveic daudzu simtu kilometru garš maršs pāri visai valstij un vakarpusē jāizvietojas Prāgas ziemeļpusē, lai piesegtu 20. gvardes armijas karaspēku. Visu kāpurķēžu tehniku — tankus, vilcējus, smagos bruņutransportierus — bija pavēlēts atstāt nometnē un doties ceļā bez liekas bagāžas, izmantojot mašīnas ar riteņiem.

Pavēle bija pilnīgi nesaprotama, tai skaitā arī štāba priekšniekam, kurš to saņēma no augšas. Taču laika diskusijām nebija. Kolonnas nostādīja ātri, gatavības signāli — balti karodziņi — sāka parādīties virs komandieru lūkām (radiosakari karaspēka pārvietošanās laikā aizliegti). Beidzot baltie karodziņi parādījās virs visām mašīnām. Vadošās mašīnas signalizētājs pagrieza karodziņu virs galvas un norādīja precīzi uz rietumiem. Mēs atkal devāmies nezināmajā.

Tematu trauksmainām pārdomām bija pietiekami. Ja tanku spēku uzskatām par vieninieku, tad salīdzinājumā ar to motorizētie kājnieki ir nulle. Taču tieši tā nulle, kas no vieninieka izveido desmitnieku. Tanki un motorizētie kājnieki sadarbībā ir neuzvarams spēks. Tagad mēs, pametuši tankus, mežonīgā ātrumā traucāmies ar saviem "zārkiem uz riteņiem" pa valsti. Bez tiem, bez šī vieninieka, mēs pārvēr- tāmies par nulli, lai arī visai lielu nulli. Radās jautājums, kam un kādēļ tas vajadzīgs. Vēl vairāk, mēs virzījāmies bez kāpurķēžu vilcējiem, tas ir — bez artilērijas. Un tas mūs pilnībā pārliecināja par to, ka mēs nedodamies karā. Tad uz kurieni un kādēļ? Vai tiešām Prāgas apkaimē nepietiek mūsu karaspēka?

īso apstāšanos laikā, kad karavīri uzpildīja ar degvielu mašīnas un pārbaudīja tās, virsnieki, sanākuši pulciņā, dalījās savās sliktākajās bažās. Vēl neviens neuzdrīkstējās skaļi izteikt briesmīgo diagnozi, bet gaisā jau vēdīja divi šausmīgi vārdi "karaspēka demoralizēšanās".

Ak, ja čehi būtu šāvuši!

Mūsu spēkos, īpaši tajos, kuri ieradušies no Karpatiem, tolaik bija daudz virsnieku, kuri pabijuši Ungārijā 1956. gadā. Taču neviens no veterāniem Ungārijā neredzēja pat ne mājienu uz demoralizēšanos, kas bija sākusies tagad. Par Ungārijas atbrīvošanu Padomju armija maksāja ar asinīm. Čehoslovākijā cena bija augstāka. Mēs maksājām ar demoralizēšanos. I.ieta tā, ka, ja uz tevi šauj, tad situācija kļūst vienkāršāka par vienkāršu. Nav jādomā. Tos, kuri domā, nošauj pirmos.

Pirmajās dienās Čehoslovākijā viss tā notika: viņi mums ar tomātiem, mēs — no automātiem gaisā. Taču pavisam drīz viss mainījās. Vai tā bija izdomāta taktika vai arī stihiska parādība, taču tauta sāka pret mums izturēties pavisam citādi. Mīkstāk. Bet, lūk, tam mūsu armija, izaugusi siltumnīcas izolācijā no visas pasaules, nebija gatava. Norisinājās savstarpēja, ārkārtīgi bīstama tautas un karavīru satuvi- nāšanās. No vienas puses, Cehoslovākijas iedzīvotāji pēkšņi saprata, ka vairākumam mūsu karavīru nav ne jausmas, kur un kāpēc viņi atrodas. Un iedzīvotājos, īpaši lauku iedzīvotājos, pret mūsu karavīriem radās mums nesaprotamas līdzcietības un žēluma jūtas. Naidīguma neesamība attieksmē pret parastajiem karavīriem izraisīja karavīru masās neuzticību mūsu oficiālajai propagandai, jo kaut kas negāja kopā. Teorija bija pretrunā praksei. No otras puses, starp karavīriem neredzētā ātrumā sāka izplatīties viedoklis par to, ka kontrrevolūcija ir pozitīva parādība, kas paaugstina tautas dzīves līmeni. Karavīriem bija pilnīgi nesaprotams, kāpēc tik skaista valsts ar varu jānolaiž līdz tādam nabadzības līmenim, kādā dzīvojam mēs. īpaši stipra šī sajūta bija padomju karavīriem, kas ieradās Čehoslovākijā no VDR. Tas tāpēc, ka šajās izlases vienībās galvenokārt bija krievu karavīri. Bet krievu tautu PSRS apgādā vismaz divas reizes sliktāk nekā manu ukraiņu tautu, daudzreiz sliktāk nekā Vidusāzijas un Kaukāza tautas. Tādi bada dumpji kā Novočerkaskas dumpis notiek tieši starp krieviem, nevis starp Kaukāza tautām, kur teju katrai trešajai ģimenei ir personīgā automašīna.

Mūsu otrā ešelona divīzijās, kas galvenokārt komplektētas no Kaukāza un Vidusāzijas republiku karavīriem, rūgšana tikai sākās, kamēr pirmā ešelona divīzijās, kuras ieradušās no GSVG, tā bija nonākusi jau katastrotali tālu. Tā kā tieši krieviem Čehoslovākijas un PSRS dzīves līmeņa kontrasts bija īpaši pārsteidzošs un tieši šiem karavīriem nebija saprotams, kāpēc gan tāda kārtība jāsagrauj. Sava loma, protams, bija arī slāvu valodu kopībai, kā arī tam, ka pirmā ešelona divīzijās visi varēja savstarpēji sazināties un dalīties iespaidos, bet otrā ešelona divīzijās visas tautas un valodas bija tīšām sajauktas, tāpēc nevarēja izraisīties diskusijas.

* * *

Mēs ieradāmies paredzētajā rajonā dziļā naktī. Mūsu minējumi (vissliktākie) pilnībā apstiprinājās. Mūsu uzdevums bija nevis apstādināt Rietumu tankus un izgaiņāt trakojošo kontrrevolūciju, bet gan nepieciešamības gadījumā neitralizēt krievu karavīrus, kurus veda prom no Čehoslovākijas.

20. gvardes armijas pastāvīgās bāzes vieta ir VDR, Bernavas rajonā tieši pie Berlīnes. Absolūtā izolācijā, protams. Tās divīzijās man bija daudz klasesbiedru no Harkovas tanku karaskolas. Šī armija ir viena no labākajām Padomju karaspēka grupā Vācijā. Tā pirmā iegāja Prāgā. Un, lūk, tagad tā pirmā devās prom no Čehoslovākijas. Tā bija dīvaina aiziešana. Karogi, štābi un lielākā daļa vecāko virsnieku atgriezās VDR. Daļa kara tehnikas devās turpat. Nekavējoties no Baltijas uz 20. gvardes armiju tika nosūtīti desmitiem tūkstoši svaigu karavīru un virsnieku. Un viss nostājās savās vietās, it kā armija nebūtu nekur devusies. Taču lielākā daļa šīs armijas karavīru un jauno virsnieku pa taisno no Čehoslovākijas nokļuva Ķīnas pierobežā uz pāraudzināšanu. Atbrīvotājus dzina uz ešeloniem kā arestantus, bet mēs viņus apsargājām.

Bet no Savienības jau pienāca jauni ešeloni ar jauniem karavīriem, kuriem bija paredzēts dienēt Čehoslovākijā. Tos no pašas pirmās dienas izvietoja aiz augstiem žogiem. Bēdīgā atbrīvošanas pieredze tika ņemta vērā. Mēs visi apzinājāmies, ka tuvākajās desmitgadēs, lai kas notiktu pasaulē, neviens neiedrošināsies nosūtīt mūs uz valsti ar augstāku dzīves līmeni.

ZEME DZIMTĀ Mukačeves pilsētas apkaime

Mūsu divīzijas, kuras atgriezās no Cchoslovākijas, atgādināja sakautas armijas paliekas, kas bēg no vajāšanas pēc graujošas sagrāves. Vai kāds virsnieks varēja bez sāpēm skatīties uz nebeidzamām kolonnām netīru tanku, kurus sakropļojusi barbariska ekspluatācija, kuriem daudzus mēnešus liegtas cilvēciskas rūpes un maigums? Mūsu pulki kļuvuši skrajāki. Daudzus vadus un rotas pilnā sastāvā jau Cchoslovākijā iekļāva marša bataljonos un dzina uz Ķīnas robežu. Karavīrus, kuriem bija atlicis dienēt dažus mēnešus, pirms termiņa izgaiņāja pa mājām. Ekipāžās bieži palika pa vienam vadītājam un neviena cita.

Dzimtene mūs sagaidīja ar orķestriem un tūlīt veseliem pulkiem sūtīja uz lauku nometnēm, kas norobežotas ar stiepļu žogiem. Mūs uzskatīja vai nu par mēra slimniekiem, vai spitālīgajiem. Nepazīstami inženieri ātri apskatīja kara tehniku un uz ātru roku noteica: vidējs remonts, uz izjaukšanu, uz izjaukšanu, uz izjaukšanu.

Mūs tikpat ātri apskatīja ārsti: derīgs, derīgs, derīgs. Bet vēl kādi cilvēki drudžaini rakās mūsu lietās un tikpat ātri noteica spriedumu: Ķīnas robeža, Ķīnas robeža, Ķīnas robeža.

Taču pēkšņi ierastais ritms tika izjaukts. Mūsu pulka retās rindas nostādīja gar platu meža stigu, kas bija mūsu kara cietuma nometnes centrālais ceļš. Pulka štāba priekšnieks garlaikoti lasīja ministra, apgabala pavēlnieka un armijas komandiera pavēles. Pēc tam negaidīti konvojs izveda vidū un nostādīja ierindas priekšā kādu puisi. Pēc izskata viņam bija gadu divdesmit. Mani pārsteidza tas, ka viņš sazin kādēļ bija basām kājām. Togad Karpatos bija neparasti silts un rāms rudens. Un tomēr tas bija rudens, bet viņš stāvēja basām kājām.

Pēc viņa paskata bija grūti saprast, vai viņš ir vai nav karavīrs. Viņam kājās bija karavīra bikses, bet formas tērpa svārku vietā — plats zemnieku krekls. Viņš stāvēja ar labo sānu pret pulka ierindu un ar savām tuvredzīgajām acīm skatījās tālumā uz zilajām Karpatu virsotnēm. Kreisajā rokā viņš turēja karavīra katliņu, bet labā spieda pie krūts auduma tīstokli, kaut ko ietītu lupatiņā un acīmredzot viņam ļoti dārgu.

Pulka štāba priekšnieks skaidri un saprotami lasīja dokumentu par mūsu varoņa gaitām. Pirms gada iesaukts dienestā. Laikā, kad notika sagatavošana atbrīvošanai, viņš nolēma izmantot situāciju pāriešanai uz Rietumiem. Taču pārvietošanas rezultātā nokļuva vienā no "mežoņu divīzijām", kuras Cehoslovākijā neiegāja. Un tad viņš, paķēris automātu, aizgāja kalnos un vairākas reizes centās izlauzties pāri robežai. Trīs mēnešus viņš pavadīja kalnos, bet tad bads viņu izdzina pie cilvēkiem, un viņš labprātīgi padevās. Tagad viņš bija jāsoda. Miera laikos tādus kā viņš soda nomaļās vietās. Taču tagad mēs dzīvojām pēc kara likumiem un, tā kā viņa "mežoņu divīzija" jau izformēta, jo kļuvusi nevajadzīga, viņu sodīs mūsu pulka ierindas priekšā.

Kamēr štāba priekšnieks beidza lasīt spriedumu, pie dezertiera no aizmugures lēnām tuvojās bende, neliela auguma, ļoti plecīgs GB majors mīkstos zābakos ar īsiem stulmiem uz resnajiem ikriem.

Es nekad savām acīm nebiju redzējis nāvessodu un iedomājos to pavisam citādi: tumšs pagrabs, skaidu slānis uz grīdas, drūmas velves, gaismas stariņš. Dzīvē viss ir otrādi: purpursārtu lapu krāšņā paklāja nosegta meža stiga, zelta zirnekļtīkli, kalnu ūdenskrituma kristāliskā džinkstoņa un nepārredzama meža tāle, viscaur pielieta ar rudens saules siltumu.

Darbība mūsu priekšā norisinājās kā uz skatuves, kā izrādē, kad visa zāle, aizkodusi lūpu un nagiem ieķērusies krēsla rokturos, klusējot seko tam, kā nāve mīkstiem soļiem lēnām no mugurpuses tuvojas savam upurim. Un visi viņu redz, izņemot to, kuram lemts aiziet bojā. Laikam cilvēki melo, ka nāves tuvošanos var sajust. Mūsu kareivis neko nejuta. Viņš stāvēja un klusējot klausījās, bet varbūt nemaz neklausījās sprieduma vārdos. Skaidrs viens: viņam ne prātā nebija, ka viņam var piespriest augstāko soda mēru. Un, protams, viņš pat iedomāties nevarēja, ka spriedumu izpildīs taisni tā paziņošanas laikā.

Tagad, daudzus gadus vēlāk, es varētu izdomāt kādas cēlas jūtas, ko pārdzīvoju, taču tajā bridi šādu jūtu manī nebija. Es stāvēju tāpat kā simtiem citu, skatījos uz karavīru un bendi, kas zagās, un domāju par to, vai karavīrs pagriezīsies vai nepagriezīsies, ja pagriezīsies un ieraudzīs bendi ar pistoli, vai bende šaus nekavējoties vai nešaus.

Štāba priekšnieks ievilka pilnas plaušas gaisa un skanīgi un svinīgi kā valdības paziņojumu par pirmā kosmonauta palaišanu noskaldīja noslēdzošo frāzi:

—    PADOMJU…

Bende līgani atbīdīja pistoles aizslēgu un tikpat līgani, lai neno- klikšķētu, atlaida to atpakaļ…

—    SAVIENĪBAS…

Ejot mīksti kā kaķis, bende paspēra vēl divus soļus un izlika plati kājas stabilitātei. Tagad viņš stāvēja metra attālumā no nelaimīgā. Šķita, viņam ir jāsadzird bendes elpa. Bet karavīrs to nesadzirdēja, nesajuta…

—    SOCIĀLISTISKO…

Bende izstiepa labo roku ar pistoli uz priekšu, ar stobra galu gandrīz pieskaroties karavīra pakausim…

—    REPUBLIKU VĀRDĀ…

Bende ar kreiso roku saspieda labās rokas plaukstas pamatni pistoles lielākai stabilitātei…

—    PIESPRIEŽ…

Baigs šāviena pllkšķis iecirta man kā ar nūju pār muguru. Es sarāvos. Es aizžmiedzu acis kā no neizturamām sāpēm, taču tūlīt pat tās atvēru.

Nogalinātais karavīrs strauji uzmeta abas rokas virs galvas un, veicot pēdējo savā īsajā dzīvē neticamo lēcienu augšup, it kā censtos pieķerties mākoņiem, atlieca galvu atpakaļ tā, kā to nevar izdarīt vēl dzīvs cilvēks. Laikam šajā pašā pēdējā mirklī viņa jau mirušais skatiens satikās ar bendes vērīgo zilo acu mierīgo skatienu. Bet šāviena atbalss mierīgi aizvēlās uz tālo mežaino kalnu grēdu un, atsitusies pret to, ierējās.

Karavīra ķermenis krita lēnām, lēnām kā kļavas lapa klusā rudens dienā. Bende tikpat mierīgi atkāpās soli sānis, dodot vietu krītošajam ķermenim.

—   Augstāko soda mēru… — klusu pabeidza lasīšanu štāba priekšnieks.

Bende veikli izvilka magazīnu no pistoles roktura, ar rāvienu pārbīdīja aizslēgu, izmetot no patrontelpas nenoderējušo otro patronu. Nogalinātajam skriešus tuvojās apbedīšanas komanda: pieci karavīri ar lāpstām un brezenta gabalu.

Bet viņš gulēja pie mūsu kājām, ar savu nemirkšķinošo skatienu tiecoties bezgalīgajās debesīs.

NOBEIGUMS

Ber vai jūs kādreiz esat bijis pazīstams ar cilvēku viņa dzīves periodā starp nāves spriedumu un nāves soda izpildi? Ja neesat, tad iepazīstieties: es — viens no tādiem cilvēkiem.

Es vairs neesmu atbrīvotājs. Tas nav man domāts darbs. Un nav ari manai valstij. Esmu pārliecināts, ka tikai tai valstij, uz kuru cilvēki bariem bēg no visas pasaules, ir tiesības dot padomus citām valstīm par to, kā jādzīvo. Savukārt tā valsts, no kuras cilvēki laužas ārā pār robežu ar tankiem, lido prom ar paštaisītiem gaisa baloniem un hiper- skaņas iznīcinātājiem, laužas pāri mīnu laukiem, ložmetēju apšaudīti, sardzes suņu baru vajāti, tā valsts nevienu un neko mācīt nedrīkst. Tai nav tādu tiesību. Vispirms ieviesiet kārtību savā mājā. Izveidojiet tādu sabiedrību, lai ļaudis neraktu no mūsu valsts uz ārzemēm pazemes tuneļus, bet lai tādus tuneļus kāds censtos izrakt uz mūsu pusi. Un, lūk, tikai tad mēs iegūsim tiesības pamācīt citus, turklāt ari ne ar tankiem, ne ar kāpurķēžu dārdoņu pa bruģi, bet gan ar labu padomu un personīgu piemēru: skatieties, priecājieties, pārņemiet pieredzi, ja patīk!

Šīs domas man ienāca prātā sen. Varbūt tās ir dumjas, novecojušas un banālas, taču tās ir manas domas. Pašas pirmās.

Un man ļoti gribējās, lai tās nenomirst manā prātā, tāpēc bija jādalās tajās ar vēl vismaz diviem cilvēkiem. Taču manā stāvoklī tas ir izslēgts. Mūs, profesionālos atbrīvotājus, par tādām domām šauj nost. Pakausī.

Ar vienu atbrīvotāju padalīties tādās domās var, bet otram, protams, laika vairs nepietiks.

Tāpēc es aizgāju. Aiznesu savas domas kopā ar galvu. Pāriešanai es gatavojos daudzus gadus un nekad neticēju veiksmīgam iznākumam. Tomēr man paveicās.

Pēc komunistiskajiem likumiem esmu nodevējs. Esmu noziedznieks, kurš veicis smagu, īpaši bīstamu noziegumu pret valsti. PSRS Augstākās tiesa Kara kolēģija ir piespriedusi man augstāko soda mēru. Sprieduma izpildes veids nav precizēts. Maniem bendēm dota plaša tā izpildes metožu izvēle: automašīnas katastrofa, pašnāvība, sirdslēkme. Taču viņiem mani vēl jāatrod. Bet pagaidām es dzīvoju savas dzīves pēdējā periodā. Starp nāves spriedumu un nāves soda izpildi. Manā dzīvē tas ir laimīgais laiks.

1978. gada jūlijs — decembris

SAĪSINĀJUMI

BRDM — broņirovannaja razvedivaķcļno-dozomaja ma'sina (bruņota izlūkošanas-patruļas mašīna)

BTR — broņetransportjor (bruņutransportieris)

GSVG — Gruppa sovetskih voisk v Germaņiji (Padomju karaspēka grupa Vācijā)

ZAS — zasekrečivajušaja aparatūra svjazi (sakaru noslepeno- šanas aparatūra)

IRS — inžeņcmn-raketnaja sluzba (raķešu inženierijas dienests)

KTP — kontroļno-tehņičeskij punkt (tehniskās kontroles punkts)

NŠD — načaļņik staba diviziji (divīzijas štāba priekšnieks)

PNŠ — pomošņik načaļņika staba (štāba priekšnieka palīgs)

PTURS — protivotankovij upravļajemij reakkivnij snarjad (prettanku vadāmais reaktīvais lādiņš)

SAU — samohodnaja artiļerijskaja ustanovka (artilērijas pašgajej- ickārta)

SGM — stari ko vij puļemjot Gorjunova moderņizirovannij (modernizēts Gorjunova balsta ložmetējs)

JaZU — jajļerno zeņitnaja ustanovka (kodolraķešu zenītiekārta)

1 Guba — virssardze, militārpersonu disciplinārsodu izciešanas vieta (krievu ml., žargonvārds).

1 Avtozavod im. Molotova — Molotova vārdā nosauktā autorūpnīca (krievu vai.).

1 Kurica — ņe pkica, Pofša — ņe zagraņica — populārs padomju laika kalambūrs, kas burtiski tulkojams kā: "Vista nav putns, Polija nav ārzemes." (Krievu vai.)

1 GubCK— jjubernskaja črezvičainaja komisija (guberņas ārkārtas komisija — krievu vai.).

3 Ek, ābolīt, alvas — / Padomju vara — nolādētā.

2 GUSAK — Glavtioje upravļeņije speciaļnih aviacionnih krasikeļei (Galvenā speciālo aviācijas krāsvielu pārvalde —krievu vai.).

1 Studbekeri — uzņēmuma Studebaker Corporation ražotas automašīnas, ko ASV uz lendlīzes likuma pamata piegādāja PSRS, sākot no 1941. gada rudens.

1 Laukuma troksnis un trauksme: / Nestrādā "Argons", / Ne izlūkošanas, ne sagrābšanas —/ Padir… līdz saulrietam! (Krievu vai.)

1 Upravļeņije—vadība (krievu vai).

2 MGB— Miņisķerstvo gosudarstvennoi bezopastnosķi (Valsts drošības ministrija, krievu vai).

1 Made in USA — ražots ASV (angļu vai.).

[1] mēs ari miera laikā saglabājam svēti / Kārtību tanku karaspēkos. (Šeit un turpmāk — tulkotāja piezīmes, ja nav norādīts citādi.)

[5] autors izmanto krievu valodā populāro vārdu spēli, kur "biķije" nozīmē gan "esība" (esamība), gan "sišana" (piekaušana), tādējādi vārdkopa "esību nosaka apziņa" saprotama arī kā "piekaušana nosaka apzināšanos".

[6] izvedēj, aizved uz ateju, dārgais! (Krievu vai.)

[6] Ukrainas KP CK— Ukrainas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja.

[10] ek, ābolīt, kurp ripinies, / GubČK nokļūsi — neatgriezīsies…

[12] kb — konstruktoru birojs.

[13] kosigins — aleksejs Nikolajevičs Kosigins (1904—1980), PSRS Ministru Padomes priekšsēdētājs (1964—1980).

[14] domāts ietekmīgā PSRS iekšlietu ministra Lavrentija Betijas un citu personu arests 1953. gada jūnija beigās pēc Staļina nāves.

[19] vijas, vijas / pulka karogs, / komandieri priekšā —/ Karavīri, ceļā! (Krievu vai.)

[20] vijas, vijas, / mutē tas… / bet trīs gadi priekšā —/ Karavīri, ceļā! (Krievu vai.)

[21] vdr — vācijas Demokrātiskā Republika. Pastāvēja no 1949. līdz 1990. gadam.

[26] gudrais artilērijā, / Švīts kavalērijā, / Dienderis flotē, / Muļķis kājniekos! (Krievu vai.)

Content

Suvorovs Viktors Atbrīvotājs

SATURS

PRIEKŠVĀRDS KĀRTIBA TANKU ARMIJĀS

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM KRIEVU IZDEVUMAM

KĀ ES KĻUVU PAR ATBRĪVOTĀJU

PIRMĀ DAĻA GUBA

ATGRIEŠANĀS NO KOMUNISMA

RISKS

VIKNMĒR GATAVI!

OPERĀCIJA "DŅEPRA" Ukraina

OPERĀCIJA "TILTS"

OTRĀ DAĻA mĀcĪbu divĪzija

LIETPRATĒJS

MIŠA

CEĻŠ LĪDZ VIRSPAVĒLNIEKAM Kijevas kara apgabals

JAUNAS VĒSMAS

APŅĒMĪBA

DUROVA CEĻŠ Kijevas kara apgabals

GOLOVASTOVA DZlVE

SK

"ĶIEĢEĻU BUMBVEDĒJS"

TREŠĀ DAĻA GATAVOŠANĀS

ATBRĪVOTĀJI

PIE PĒDĒJĀS ROBEŽAS Rietumukraina

BALTĀS SVĪTRAS Pēdējā apstāšanās pie valsts robežas. Užjjorodas rajons

IEIEŠANA

BAŅĶIERIS

KONTRREVOLŪCIJA

POĻOT Košices pilsētas rajons

ATVADAS NO ATBRĪVOTAJIEM Košice—Prāga

ZEME DZIMTĀ Mukačeves pilsētas apkaime

NOBEIGUMS

SAĪSINĀJUMI