Suvorovs Viktors

Diena M

Viktors Suvorovs

Diena M: Kad sākās Otrais pasaules karš?

Manam lasītajam

Pēc „Ledlauža" iznākšanas Vācijā saņēmu trīs kubikmetrus pasta sūtījumu no bijušajiem vācu armijas virsniekiem un karavīriem: vēstules, grāmatas, dienasgrāmatas, kara laika dokumentus, fotogrāfijas. Pēc „Ledlauža" iznākšanas Krievijā - saņēmu vairāk. Dienas kārtībā - ļeņiniskais jautājums: ko darīt? Rakstīt atbildes? Dzīve par īsu. Vai es vispār esmu tiesīgs nerakstīt atbildes?

Tas nav pieklājības pienākums. Katra vēstule ir savdabīgi interesanta. Saliekot visas kopā - tie ir dārgumi. Tas ir vēstures slānis, kuru neviens nav pētījis. Tās ir tūkstošiem liecības, un katra atspēko oficiālo kara versiju. Varbūt, ka kādai zinātniskai iestādei ir vairāk rakstveida liecības, bet ticu, ka mana kolekcija ir pati interesantākā.

Frontinieki, nodzīvojuši garu, smagu dzīvi, pēkšņi sāk man rakstīt, atklājot dvēseli, sāk stāstīt to, ko nav stāstījuši nevienam.

Lielākā vēstuļu daļa nav no frontiniekiem, bet gan no viņu pēcnācējiem - bērniem un mazbērniem. Un visa noslēpumainība ir šāda: "Mans tēvs savā paziņu lokā stāstīja."

Pats satriecošākais bija tas, ka VISAS gan kara veterānu liecības, gan tuvinieku atstāstītās, nesakrīt ar to kara sākuma ainu, kuru pusgadsimtu zīmēja oficiālā vēstures zinātne. Varbūt frontinieki un viņu pēcnācēji izkropļo patiesību?

Tādu pieņēmumu varētu izteikt, ja pasts būtu bijis simt kilogramu svarā. No tādiem sīkumiem varētu arī atgaiņāties. Bet vēstuļu ir DAUDZ.

Un visi stāsta par vienu un to pašu. Nevarēja taču visi sarunāt. Nevarēja tūkstošiem vēstuļu autoru no Krievijas sarunāt ar tūkstošiem vēstuļu autoru no Vācijas, Polijas, Kanādas, Austrālijas…

Piemērs. Pēc officiālās versijas mēs zinājām, ka sākās karš un mākslinieks Iraklijs Toidze cēlsirdīgu jūtu uzplūdā attēloja Māti-varoni, kura sauca cīņā. Plakāts parādījās pašās pirmajās kara dienās, drīz vien to pazina visā pasaulē un tas kļuva par grafisko simbolu karam, kuru komunisti sauc par „lielo tēvijas karu".

Bet man raksta, ka padomju pilsētās plakāts parādījās nevis pirmajās kara dienās, bet gan pašā pirmajā dienā.

Jaroslavļas ielās - 22. jūnija vakarā. Sarātovā - „dienas otrajā pusē". Kuibiševā šo plakātu līmēja uz kara ešeloniem, ar kuriem bija pilna dzezceļa stacija. Novosibirskā un Habārovskā plakāts parādījās ne vēlāk kā 23. jūnijā. Tajā laikā lidmašīnas lidoja daudzas reizes nosēžoties, un tāpēc pa diennakti līdz Habārovskai nevarēja aizlidot. Ja pieņemam, ka plakātus lidmašīnā iekrāva 22. jūnijā, un pa nakti aizlidoja līdz Habārovskai, tad rodas jautājums: kad tad šo plakātus iespieda? 22. jūnijā? Pieņemsim. Pa kuru laiku tad Iraklijs Toidze radīja savu šedevru? Domā kā gribi: pirms 22. jūnija. Iznāk tā, ka radīja nevis cēlsirdīgu jūtu uzplūdā, bet gan pirms tam, kad šīs jūtas viņā nevarēja rasties. Kā viņš varēja zināt par vācu uzbrukumu, ja pats Staļins negaidīja uzbrukumu? Vēstures mīkla…

Šeit varētu būt atminējums. Vēstule no Argentīnas. Tās autors Kadigrovs Nikolajs Ivānovičs. Pirms kara viņš dienēja par vecāko leitnantu Minskas iesaukšanas punktā. Katrā iesaukšanas punktā aizzīmogotās paketēs glabājās noteikts skaits slepeno mobilizācijas dokumentu ar norādījumu: "Atvērt Dienā „M". 1940. gada beigās tādi dokumenti sāka pienākt arvien vairāk. Decembrī pienāca trīs milzīgas paketes, katrai bija pa pieciem zīmoglakas zīmogiem. Norādījums tas pats: "Atvērt Dienā „M". Paketes ir slepenas un tās pavēlēts glabāt seifā. Tikai viena nelaime: seifs par mazu. Bija jāpasūta tērauda kaste un to izmantoja kā seifu.

Pagāja seši mēneši, 22. jūnijs - sākās karš. Ko darīt ar dokumentiem? Molotovs pa radio teica, ka sācies karš, bet signāls par pakešu atvēršanu nav saņemts. Pats atvērsi - nošaus. Sēž virsnieki, gaida. Bet signāla nav. Attiecīgais signāls tā arī netika saņemts. Vakarā pa telefonu - pavēle: paketes ar tādiem un tādiem nummuriem neatvērt un iznīcināt, paketes ar tādiem un tādiem nummuriem - atvērt.

Iznicināja daudz, tajā skaitā arī divas no trijām milzīgajām paketēm. Bet kā tās iznīcināt, ja katrā ir pa 500 lapām blīva papīra? Dedzināja metāla mucā un sevi nodrošināja ar aktu: mēs, apakšā parakstījušies, dedzināj ām paketes, pie tam bijām spiesti ar krāsns kruķi maisīt degošās lapas, un pa to laiku ugunī neviens neskatījās… Un parakstījāmies. Savādāk pēc tam kādam radīsies šaubas: vai dedzinot nemēģināja interesēties par dokumentu saturu. Tāpēc arī akts: neinteresējāmies.

Vienai no trijām milzīgajām paketēm bija pavēlēts noņemt slepenības spiedogu, paketi atvērt un izmantot pēc instrukcijas. Atvēra. Iekšā paka ar plakātiem: „Dzimtene-māte sauc!" Plakātus izlīmēja naktī uz 23. jūniju. Bet pa pastu tos atsūtīja 1940. gada decembri. Iezīmējas šāda aina: plakātus sagatavoja agrāk, nodrukāja priekš visas valsts pietiekošā tirāžā un slepenās paketēs nosūtīja attiecīgām iestādēm. Kaut kam gatavojās. Bet 22. jūnijā Hitlers veica apsteidzošo triecienu, un vienā momentā daudzi no tiem plakātiem, viegli izsakoties, zaudēja aktualitāti.

Padomju Savienība cīnījās aizstāvēšanās karā savā teritorijā, bet sagatavotie plakāti divās citās paketēs sauca pavisam uz citu karu. Sagatavotās aģitācijas produkcijas būtība nebija saskaņā ar aizstāvēšanās karu. Tāpēc arī pavēle: neatvērt un iznīcināt. Varbūt tie bija lieli šedevri, varbūt tie kļūtu pasaulslaveni. Bet māksliniekiem, kas tos radīja, nepaveicās.

Iraklijam Toidzem paveicās - viņa plakāts (varbūt pretēji autora idejai) izdevās universāls: „Dzimtene-māte sauc". Tāpēc arī Toidzes plakātu pavēlēja izlīmēt pa visu valsti.

Tā bija ar visiem „lielā tēvijas" simboliem - tos gatavoja priekšlaicīgi. Dziesma „Svētais karš" ir uzrakstīta PIRMS vācu iebrukuma. „Lielā tēvijas" monumentālais simbols - „karavīrs- atbrīvotājs" ar bērnu uz rokām. Šis tēls avīzē „Pravda" parādījās 1939. gada septembrī, trešajā dienā pēc padomju „atbrīvošanas karagājiena" sākuma Polijā. Ja Hitlers arī neuzbruktu, tad mēs vienalga kļūtu par „atbrīvotājiem". „Atbrīvošanas" kara monumentālie, grafiskie un muzikālie simboli jau bija radīti, daži no tiem, piemēram, Toidzes plakāti, tika drukāti lielās tirāžās…

Varētu iebilst: vai varam ticēt virsniekam, kurš krita gūstā un pēc kara kaut kādu iemeslu dēļ neatgriezās pasaules proletariāta dzimtenē, bet gan Argentīnā?

Labi, nenoticēsim. Bet arī tie, kuri pēc kara atgriezās pasaules proletariāta dzimtenē, stāsta tikpat dīvainus gadījumus.

Pēc „Ledlauža" iznākšanas kremļa vēsturnieki daudzās publikācijās mēģināja noliegt Staļina gatavošanos Eiropas „atbrīvošanai".

Nonāca pat līdz kurioziem. Kāds literatūrzinātnieks atklāja, ka dziesmas „Svētais karš" vārdi bija uzrakstīti jau Pirmā pasaules kara laikā. Ļebeģevs-Kumačs vienkārši nozaga svešu tekstu un uzdeva to par savējo. Mani kritiķi pieķērās šai publikācijai un presē daudzreiz atkārtoja - vārdi bija uzrakstīti ceturtdaļu gadsimta pirms vācu iebrukuma! Pareizi. Vai es par to strīdos? Vai tas ir svarīgi?

1941. gada februārī Staļinam ievajadzējās dziesmu par lielo karu pret Vāciju. Un Staļins tādu dziesmu pasūtīja - tas ir galvenais. Tikai kā izpildītāji pamanījās Staļina pavēli izpildīt: pārtulkoja no japāņu vai mongoļu valodas, nozaga vai sacerēja paši - tas ir jautājums, kuram ar manu grāmatu nav nekāda sakara. Atbilde uz to neko neizmaina, neko nepierāda, neko neatspēko. Un ne jau par Ļebeģevu-Kumaču ir runa. Dziesma - muzikāls veidojums. Tāpēc februārī Staļins deva uzdevumu komponistam Aleksandram Vasiļjevičam Aļeksandrovam, nevis Ļebeģevam-Kumačam.

Vēstulēs, kuras saņēmu, ir arī vairākas liecības par to, ka ne tikai Aleksandrovs rakstīja dziesmu par karu. Ne tikai komponisti un dzejnieki gatavojās „atbrīvošanas" karam, bet arī ārsti, skolotāji, dziedātāji, dejotāji, akrobāti, jokdari. Apbrīnojami, bet arī oficiālā prese raksta to pašu.

Konstantīna Simonova liecība avīzē "Krasnaja zvezda" 1992. gada 7. novembrī. Simonovs - Staļina, Hruščova, Brežņeva mīlulis; varonis, septiņu ordeņu kavalieris, četru Staļina prēmiju laureāts; Staļina laikā - CK kandidāts. Viņš liecina par to, ka 1940. gada vasarā sapulcēja civilos rakstniekus un sāka gatavot karam. Pats Konstantīns Simonovs bija rakstnieku rotas dzejnieku vadā. Gadu gatavoja, bet 1941. gada 15. jūnijā piešķīra militārās pakāpes. Simonovam - 2. ranga intendants, kas atbilda apakšpulkveža pakāpei.

Ļaužu masas nevarēja tajās dienās izprast 13. jūnija TASS[1] Paziņojuma nozīmi, bet padomju rakstnieki un dzejnieki tajā laikā jau uzlaikoja virsnieka formu, uzvilka kājās zābakus.

Simonovs turpina: „22. jūnijā sākās karš, bet visiem mums bija sagatavotas pavēles, kam - kur, no centrālajām avīzēm līdz divīzijai…". Katrai no Staļina 303 divīzijām bija sava divīzijas avīze. Ja uz katras divīzijas avīzes redakciju nosūtīt pa vienam rakstniekam, tad cik viņus sagatavoja? Un arī korpusu, armiju, flotu, apgabalu un fronšu avīzēm bija vajadzīgi rakstnieki - dzejnieki.

Bet sīkumi ir kliedzoši: Staļins nemētājās ar militārajām pakāpēm. Tajā laikā kara lidotājiem bija seržantu pakāpes, posmu komandieri un pat eskadriļu komandieru vietnieki - seržanti. Virsnieku pakāpes sākās no eskadriļas komandiera posteņa. Bet šeit - civilais Konstantīns Simonovs, rakstnieks, armijā nav dienējis, 25 gadus vecs, gadu tika gatavots - pirmā piešķirtā pakāpe - pulkvedis.

Bet tas ir nopietni. Un nebija viņš pavisam viens. Tur kravāja čemodānus un salīdzināja norīkojumus uz fronti pulka komisārs Mihails Šolohovs, apakšpulkvedis Aleksandrs Tvardovskis, bataljona komisārs Aleksejs Surkovs, brigādes komisārs Aleksandrs Faģējevs, 3. pakāpes intendants Leonīds Pervomaiskis, brigādes komisārs (atbilst ģenerāļa pakāpei) Vsevolods Višņevskis un gandrīz pilnā sastāvā visa Rakstnieku Savienība. Izņēmums bija tie, kuri nebija spējīgi rīkoties ar ieroci.

Iedomājaties, ka jūs būtu padomju izlūks-analītiķis. Uz jūsu galda noliek pavisam maznozīmīgu ziņojumu: 1940. gadā Hitlers sapulcēja kopā visus Vācijas rakstniekus un dzejniekus, gadu viņus dzenāja pa šautuvēm un poligoniem, bet tagad piešķīra militārās pakāpes līdz ģenerālim ieskaitot un tagad gatavo tos nosūtīt uz padomju robežu. Nosūtīšana slepena, ar maskēšanās elementiem: dažus no viņiem uzdod par intendantiem, speciālistiem zābaku un šineļu sagādes jautājumos.

Kā jūs, padomju izlūks-analītiķis, reaģētu uz tādu ziņojumu? Ko jūs ziņotu savai priekšniecībai? Bet Vācijā nekas tāds nenotika, tas notika Padomju Savienībā. Un ja līdzīga informācija nonāca vācu izlūkdienesta rīcībā, tad kā tai vajadzētu reaģēt? Ko ziņot savai virspavēlniecībai? No vienas puses nomierinošais TASS paziņojums, no otras puses…

Pēc Hitlera apsteidzošā trieciena maskēšanās kļuva nevajadzīga, un visiem rakstniekiem intendantu rangs tika nomainīts ar standarta militārajām pakāpēm. Bet bija taču iemesls, kura dēļ pirms kara tika izdomāta visa šī maskarāde.

Vēl moments - ja Hitlers neuzbruktu, tad ko Staļins bija nodomājis darīt ar saviem rakstniekiem un dzejniekiem: būtu atļāvis kādu gadiņu pazīmēties virsnieku formā, bet pēc tam atņemtu virsnieka pakāpi un nosūtītu atpakaļ uz Maskavu, vai arī ko citu?

1939. gada vasarā tas pats Konstantīns Simonovs bija kara korespondents Žukova armijas grupā Halhin-Golā. Tad viņš pilnīgi iztika bez militārās sagatavotības un bez virsnieka pakāpes. Bet 1940. gada vasarā kādam bija vajadzīgs sākt masveidīgu žurnālistu, rakstnieku, dzejnieku sagatavošanu karam. 1940. gada vasarā Hitleram vēl nebija „Barbarosas" plāns. Bet Staļinam jau bija kaut kādi plāni.

Mūsu rakstnieki - dzejnieki nokavēja pavisam nedaudz: pabeidza militārās sagatavošanās kursu, saņēma pakāpes, tika sadalīti pa frontēm, armijām, korpusiem, divīzijām, sakravāja čemodānus un tūlīt pat vajadzēja doties uz savām frontes redakcijām… un tad arī uzbruka Hitlers. Pēdējās sagatavošanās brīdī Hitlers sastapa ne tikai Konstantīnu Simonovu kopā ar spalvas brāļiem, bet arī visu Sarkano armiju: pie iekraušanas, ceļā, pie izkraušanas. Staļins visu bija pārdomājis un sagatavojis iebrukumam. Visu, ieskaitot pat uzvaras plakātus un fronšu redakcijas, kuras bija gatavas apdziedāt padomju tautas lielo varoņdarbu uzvarētajos kauju laukos. Ja mēs neticam bijušajam virsniekam no Argentīnas, tad labāk noticēsim avīzei „Krasnaja zvezda" un varonim- laureātam-kavalierim-intendantam.

Vēstules, kuras es saņēmu no saviem lasītājiem, - mēmais mantojums, tā ir mūsu piemiņa, mūsu vēsture, mūsu pagātne, mūsu nākotne. Neizzinot pagātni, nevarēsim tikt vaļā no tās nākotnē. Tāpēc apsolu: kādreiz nopublicēšu vēstules par karu. Nezinu cik sējumu būs, bet zinu, ka tas ir pats interesentākais par karu, kas kaut kad par karu ir uzrakstīts.

Lūdzu piedošanu visiem, kuriem pagaidām neesmu atbildējis personīgi. Lūdzu ņemt vērā situāciju, kurā esmu nokļuvis. Pateicos visiem, kas man rakstīja. Bija vēstules, kas saturēja lamas. Šo vēstuļu autoriem esmu īpaši pateicīgs. Man pēkšņi ienāca galvā doma kļūt par galveno kritiķi savām grāmatām. Katrs no mums pieļauj kļūdas, katrs no mums ir grēcīgs. Ar jūsu palīdzību gribu labot kļūdas, ar jūsu palīdzību gribu savas grāmatas pieslīpēt tā , ka tās ir saprotamas katram.

Esmu gatavs uzklausīt jebkuru kritiku vēstulēs un presē. Viena gada laikā par „Ledlauzi" esmu sakrājis vairāk nekā 300 recenzijas. Dažreiz tās ir graujošas. Reizēm gribējās dot pretī, bet GRU iemācīja samierināties: cieni pretinieku, centies izprast tā argumentus, centies iegūt pat labumu no savu pretinieku dusmām. Cenšos.

Esmu pateicīgs visiem, kuri rakstīja graujošas un slavinošas recenzijas. Apsolu, ka kaut kad izdošu grāmatu ar atbildēm uz kritiku un pacentīšos atbildēt uz visiem uzdotajiem jautājumiem. Mēs visi darām kopēju darbu. Mēs visi cenšamies izprast mūsu pagātni, kaut arī no dažādām pozīcijām.

Viktors SUVOROVS.

1993. gada 13. septembris, Oksforda.

Mobilizācijā ir karš.

Padomju Savienības maršals B. M. Šapošņikovs VELTĪJUMS REZUNAM BOGDANAM VASIĻJEVIČAM,

Dienvidrietumfrontes 5. armijas 36. strēlnieku korpusa 140. strēlnieku divīzijas 637. strēlnieku pulka prettanku baterijas kursantam-stažierim.

1. nodala. ar Čīkstonu

Vēsturē nav bijis neviena kara, kura iniciatori un to zinātniskie kalpi sākšanas iemeslus un mērķus neparādītu izkropļotā, falsificētā veidā.

Советская военная энциклопедия. Т.6, с.554.

Krievu karavīrs staigāja ādas zābakos. Bet komunisti ieviesa aizvietotāju - erzacu. Un sāka padomju karavīrs staigāt nevis ādas zābakos, bet gan kirzas. Protams, galvaspilsētas garnizonos „galma" pulkus ietērpa ādas apavos. Lai ārzemnieki domā, ka padomju karavīrs dzīvo labi. Padomju okupācijas karaspēku sociālisma nometnē - Vācijā, Polijā, Ungārijā apgādāja ar ādas zābakiem - lai domā, ka Padomju Savienība ir superlielvalsts. Bet lielvalsts visus savus karavīrus nevarēja apgādāt ar ādas zābakiem, un tāpēc padomju karavīrs pa Savienību staigāja kirzas zābakos. Nav ērti. Tiešā un pārnestā nozīmē. Īpaši neērti tad, kad paredzēts izpildīt godpilno internacionālo uzdevumu.

1968. gada vasarā mani, jaunu virsnieciņu, kara liktenis aiznesa uz Karpatiem pie brālīgās sociālistiskās Čehoslovākijas robežas. Kontrevolūcija žņaudza valsti, un mūsu varonīgā Padomju armija bija spiesta iejaukties un brālīgajai tautai palīdzēt, bet… Kirzas zābakos nav ērti. Nebūtu pārāk labi, ka karavīrs - atbrīvotājs pa Eiropu bradātu nepilnvērtīgos zābakos. Neparocīgi. Saprotams, ka mums virsniekiem zābaki uz goda - ar čīkstoņu un spīdumu. Bet mūsu zaldātiņi ir nepieklājīgi apauti.

Esam nonīkuši gaidot. Mežā gaidām vienu nedēļu, otru. Vienu mēnesi gaidām, otru gaidām. Bet lieta sāk tuvoties augustam. Apnicis mežos. Būtu mūsu vadoņi pieņēmuši vismaz vienu vai otru lēmumu: vai nu nosūtītu mūsu divīzijas atpakaļ uz nometnēm un kara pilsētiņām, vai arī izdotu pavēli par internacionālās palīdzības sniegšanu brālīgajai tautai… Bet lēmuma nav, un tāpēc mēs arī gaidām. Visu dienu nodarbības līdz divpadsmitajiem sviedriem, bet vakarā vakariņas pie ugunskura un minam: ieiesim Čehoslovakijā, neieiesim… Un atkal no rīta nodarbības, citreiz vakarā… Un atkal minam.

Pēc tam pievakarē uz stigas, pie kuras atradās mūsu bataljons, parādījās lielās automašīnas „Ural-375". Katrā pa vairākām tonnām labu ādas zābaku: ņem tik ciet! Zābakus gāž ārā tieši uz stigas, tāpat kā pašizgāzēji izmet klinšu bluķus mutuļojošajā ūdenī, aizsprostojot Jeņiseju. Zābaku ir daudz, nesaskaitīt. Protams, ka saskaitīt var, bet īpaša precizitāte nav vajadzīga: ņem, pietiks visiem. Staršina, cik tev ir cilvēku? Simtdivdesmitdeviņi? Saņemiet simtdivdesmitdeviņus pārus! Izmēri? Paši tiksit galā. Pamainiet ar kaimiņiem. Cik tev vajag? Divsimtpiecdesmitseptiņus? Šī kaudze priekš tevis!

Vienlaicīgi uz visām stigām izgāž tūkstošiem pāru. Desmitiem tūkstošus pārus. Simtus tūkstošus. Visiem nomainīt zābakus vienā naktī! Novilkt sliktos kirzas zābakus, uzaut labos ādas zābakus! Mūsu mežā mēs neesam vieni. Pa labi - bataljons un pa kreisi - bataljons. Mums priekšā - kaut kādi artilēristi, tālāk eglājā - vēl bataljons, un vēl viens, un tā līdz bezgalībai. Un visi meži tuvāk un tālāk pilni ar karaspēku. Šiet ir ne tikai bataljoni, pulki, divīzijas, šeit ir veselas armijas: zābakus maina 8. gvardes tanku armija, arī 13. armija, un vēl kaut kāda aiz mums. Visiem zābakus kārtīgi atveda uzreiz. Ar rezervi. Un jau pa visām stigām, pa visām pļaviņām mūsu zaldātiņi čīkstina jaunos zābaciņus. Patīkami paskatīties: jēlāda. Augstākā klase. Skaties un brīnies. No valsts rezervēm.

Mūsu pierobežas meži visi vienā brīdī piepildīj ās ar ādas zābaku čīkstoņu, tāpat kā pavasara putnu dziesmu treļļi. Un šī čīkstoņa vedināja uz pārdomām un secinājumiem.

Mūsu bataljona komandieris sapulcēja virsniekus. Rūdīts bija bataljona komandieris. Apakšpulkvedis Protāsovs. Liekus vārdus neteica: „Biedri virsnieki, - saka, - vajadzētu iedzert un uzkost. Nevar zināt, kas mūs sagaida aiz līkuma."

Iesēdāmies bruņutransportierī un aizbraucām uz tuvāko sādžu. Bet tur krogā jau dzer artilērijas virsnieki, un sapieru, un politiskie, ka ne apgriezties.

Visiem skaidrs, ka par velti mūsu mīļā Dzimtene savus dēlus nelutina. Bet ja ir tā, tad vajag iedzert. Varbūt pēdējo reizi dzeram. Varbūt vajadzēs karot par brālīgās Čehoslovākijas tautas brīvību un nolikt galvu asiņainā cīņā pret kapitālistiem. Mēs pacēlām savas blašķes par Čehoslovākiju, par tās brīvību mīlošo tautu, kura slāpst pēc mūsu palīdzības un kuru mēs arī sniegsim. Nesavtīgi sniegsim. Mēs esm labi. Mēs visiem palīdzam. Kad lūdz. Kad nelūdz, arī palīdzam. Bet tagad sēžam un dzeram. Pavēles pagaidām nav, bet visiem jau skaidrs: un mums, virsniekiem, un mūsu zaldātiņiem, un bufetniecei, kura mums ielej, un večukam, kurš apsēdies stūrī ar alus krūzi. Vecais grib piebiedroties mūsu kompānijai un teikt kādu prātīgu vārdu, bet mums tādā situācijā aizliegts sarunāties ar civilajiem iedzīvotājiem, lai neatklātu kara noslēpumus, mūsu virspavēlniecības plānus.

Sēdēja večuks stūrī, sēdēja, grozījās: vai kā viņam gribējās ar mums parunāties… Nekas viņam neiznāca. Bet, kad mēs gājām projām, viņš teica it kā starp citu, it kā pats sev, bet tā, lai dzirdētu visi:

-Tieši tāpat kā četrdesmit pirmajā gadā…

Kaut ko tādu mēs nepavisam negaidījām un nevarējām saprast. Pateikts bija ar uzsvaru, tā lai būtu jāatbild.

-Tu par ko runā, vecais?

-Par čīkstoņu. Tieši tāpat četrdesmit pirmā gada jūnijā Sarkanā armija čīkstināja ar jauniem ādas zābakiem. No tā brīža es arī zaudēju mieru.

Pēc Čehoslovākijas „atbrīvošanas karagājiena" man iznāca dienēt šajās vietās, Karpatos. Un iznāca izstaigāt, izbradāt, izbraukāt gan Piekarpatus, gan Aizkarpatus. Un ja gadījās, tikos ar vecīšiem, ar ilgdzīvotājiem, ar dzīviem lieciniekiem: kas toreiz īsti notika? Un ar daudzām liecībām apstiprinājās: 1941. gadā pirms vācu iebrukuma Sarkano armiju apāva ādas zābakos. Un ne tikai Ukrainā, bet arī Moldāvijā, Baltkrievijā, Lietuvā un Karēlijā. Bez tam, 1941. gadā pierobežas rajonos ieveda ādas zābakus miljoniem karavīru, kurus plānoja pēdējā brīdī pārdislocēt no valsts iekšējiem rajoniem.

TASS 1941. gada 13. jūnija Paziņojuma aizsegā no valsts iekšējiem rajoniem miljoniem karavīru tika virzīti tuvāk robežām, bet ādas zābakus priekš viņiem jau izkrāva pierobežas dzelzceļa stacijās.

Žmerinkas stacijā, piemēram, 1941. gada jūnijā sākumā no vagoniem ādas zābakus izkrāva un novietoja štābeļos zem klajas debess blakus dzezceļam. „Vai liela kaudze bija? - jautāju. - Līdz pašām debesīm", - atbildēja veca zemniece. „Kā Heopsa piramīda", - atbildēja skolotājs. Slavutā zābaku kaudze nekādīgi nelīdzinājās Heopsa piramīdai, tā vienkārša bija liela. 1941. gada maijā Zaļešikos zābaku izkraušanai sadzina gandrīz visus darbaspējīgos iedzīvotājus - lai pieradinātu pie brīvā komunistiskā darba. Zābaku kaudzes atceras Koveļā, Barānovičos, Grodņā…

Sarunu sāku aplinkus: ko stacijās izkrāva pirms kara? „Tankus, - atbildēja, - lielgabalus, karavīrus izkrāva, zaļas kastes un… zābakus". Pateikšu, ka ne īpaši uzsvēra par zābakiem: ja cilvēks visu mūžu nodzīvojis stacijā, tad viņš var redzēt visu, kas atrodas uz sliedēm, uz platformām, izkraušanas laukumos. Visu neatcerēsies. Bet zābaku izkraušanas faktā bija kaut kas īpašs, mistisks, kas pievērsa cilvēku uzmanību un ko atcerējās uz visu mūžu.

Par zabakiem cilvēki galvenokart atcerējas triju iemeslu dēļ. Pirmkart, zabaku bija daudz. Neparasti daudz. Otrkart, tos izkrava tieši uz zemes. Dažreiz izklaja brezentu, bet dažreiz iztika bez brezenta. Tas bija kaut ka neparasti. Treškart, tas viss labums nonaca vaciešu rokas. Bet tas arī ir tieši tas moments, kurš visvairak palika atmiņa.

Neviens no vietējiem iedzīvotajiem nezinaja un nevarēja zinat kapēc 1941. gada atveda tik daudz zabaku pie pašas robežas. Arī man nebija saprotams kapēc 1941. gada padomju karavīriem pie robežas sliktos kirzas zabakus nomainīja ar jauniem adas zabakiem. Par 1968. gadu viss ir skaidrs: mēs devamies atbrīvot bralīgo Čehoslovakiju. Bet ko bija nodomajuši darīt mūsu tēvi 1941. gada?

Starp citu, mans tēvs piedalījas kara no pašas pirmas līdz pašai pēdējai dienai, bet pēc tam karoja no pirmas līdz pēdējai dienai īsa, bet nežēlīga kara Ķīna pret Japanas armiju. Es vaicaju, kur viņam sakas pirmas cīņas, kadas divīzijas sastava, kada korpusa sastava? Kados zabakos? Viņš izstastīja. Viņa stastīto salīdzinaju ar arhīviem.

Pēc dienesta Karpatos macījos kara akadēmija un man bija iespēja (un arī vēlēšanas) rakties arhīvos. Taja laika informacija par zabaku ražošanu, par to piegadēm Sarkanajai armijai, par zabaku un citu materialu rezervju uzglabašanu bija slepena. Man bija piekļuve slepeniem materialiem, bet starp miljoniem dokumentu vienu nevarēju atrast. Biju spiests vakt informaciju pa kripatiņai. Vacu un nebeidzu brīnīties: karš jau sen beidzies, kopš kara sakuma ir pagajuši gandrīz 30 gadi, bet informacija par karavīru zabaku uzglabašanu, parvietošanu un zudumiem pirmskara gados ka bija slepena, ta arī slepena paliek. Kapēc?

Angļiem ir paruna: "Ziņkarība samaitaja kaķi". Šo gudrību toreiz vēl nezinaju. Ja būtu zinajis, tad savu darbu nebūtu pametis: varbūt arī ziņkarība maita kaķi, bet es taču neesmu kaķis. Daudzus gadus vēlak sapratu, ka ziņkarība maita ne tikai kaķi…

Izradas, ka pēc padomju valdības pavēles pie robežas saveda ne tikai miljoniem paru adas zabakus, bet arī miljoniem formu komplektus, desmitiem tūkstošu tonnu tanku rezerves daļas, simtiem tūkstošu tonnu degvielas lidmašīnam, tankiem un automašīnam, miljoniem kastes ar ladiņiem un patronam. To visu pameta pie robežam pēc vacu trieciena.

Un no jauna rodas jautajums: ar kadu mērķi tas viss tika savilkts pie robežas. Visas šīs rezerves līdz 1939. gadam glabajas talu no robežas. Varēja tur arī palikt. Ja saksies karš, mūsu armija nostasies aizsardzība, bet no droša attaluma pievedīs apgades priekšmetus tik cik būs nepieciešams, neveidojot liekas rezerves apdraudētajos rajonos.

Bija daudz jautajumu, bet atbildes nebija nevienas. Turpinaju meklēt. Meklējumu rezultatus izklastīju gramata "Ledlauzis". "Diena "M" ir otra gramata. Tiem, kuri ir lasījuši "Ledlauzi", "Diena "M" ir turpinajums.

"Ledlauzī" apzinati gandrīz neizmantoju arhīvu materialus. Man varēja iebilst: to citē, šo citē, bet ka mums parbaudīt vai pareizi citē, un vai vispar tads dokuments ir arhīva? Tagad ir iepējams piekļūt arhīviem un parbaudīt. Tapēc šaja gramata izmantoju arhīvu un atklati publicētos materialus. Galvenokart tomēr izmantoju atklati publicētos materialus, kuri ir pieejami ikvienam. Gribu paradīt - skatieties, klausieties, es to neesmu izdomajis. To komunisti paši runa. Vajag tikai uzmanīgi viņos klausīties.

Pētot arhīvu materialus un atklatas publikacijas, izdarīju sev secinajumu, ka miljoniem zabaku parvietošana pie robežam, ka arī munīcijas, rezerves daļu, miljoniem karavīru, tūkstošiem tanku un lidmašīnu parvietošana - tas visas nav kļūdas, ne arī kļūdaini aprēķini, ta ir apzinata politika, tas ir process, kura bija iesaistīti desmitiem miljonu cilvēku.

Šis procesess sakas ar padomju valdības lēmumu pēc Padomju Savienības maršala Šapošņikova rekomendacijas.

Šī procesa mērķis bija sagatavot rūpniecību, transportu, lauksaimniecību, valsts teritoriju, padomju tautu un Sarkano armiju "atbrīvošanas" karam Centralaja un Rietumeiropa.

Šis process nosaucas ar īsu terminu MOBILIZĀCIJA. Ta bija slēpta mobilizacija. Padomju vadība gatavoja Sarkano armiju un visu valsti iebrukumam Vacija un visa Rietumeiropa.

Rietumeiropas iekarošana - tas ir galvenais mērķis, kura dēļ Padomju Savienība izraisīja Otro pasaules karu.

Galīgo lēmumu par kara sākšanu Staļins pieņēma 1939. gada 19. augustā.

2. nodaļa. kapec Staļins iznicinaja savu stratēģisko aviāciju?

Ja rīcībā ir masveidīga uzbrukuma armija, tad gaisa spēku galvenais uzdevums ir atbalstīt šīs armijas virzību uz priekšu, tāpēc arī nepieciešama visu spēku koncentrācija.

Kombrigs Aleksandrs Lapčinskis

"Воздушная армия", Москва, 1939,

с.144.

Staļinam bija iespēja novērst karu. Ar vienu spalvas vilcienu.

Iespēju bija daudz. Viena no tām. Padomju Savienībā 1936. gadā izstrādāja smago ātrgaitas liela augstuma bumbvedēju TB-7. Tālāk seko atsauksmes par to.

Aviācijas ģenerālmajors P. Stefānovskijs, TB-7 lidotājs - izmēģinātājs : "Daudztonnīga lidmašīna ar saviem lidojuma parametriem desmit kilometru augstumā pārspēja visus tā laika Eiropas labākos iznīcinātājus". (Триста неизвестных. С. 83).

Aviācijas ģenerālmajors V. Šumīhins: "Augstumā vairāk par 10 tūkstoš metriem TB-7 bija neaizsniedzams lielākajai daļai tajā laika iznīcinātājiem, bet 12 tūkstoš metru augstumā tas bija neaizsniedzams arī zenītartilērijai". (Советская военная авиация, 1917-1941. С. 218).

Aviokonstruktors V. Šavrovs: "Izcila lidmašīna". Ar TB-7 agrāk nekā ASV un Anglijā pacēla gaisā piectonnīgās bumbas". (История конструкций самолетов в СССР. 1938-1950. С. 162).

Profesors L. Kerbers : "Lidmašīnai bija spēcīgs aizsardzības bruņojums, kas sastāvēja no 20mm lielgabaliem un 12,7-mm smagajiem ložmetējiem. Lielajā bumbu lūkā varēja izvietot paša lielākā kalibra bumbas… Sava lidojuma maksimālajā augstumā neaizsniedzams ne zenītlielgabaliem, ne tā laika iznīcinātājiem. TB-7 bija pats spēcīgākais bumbvedējs pasaulē". (ТУ — человек и самолет. С. 143). "Lidmašīna, kas atbilda savam laikmetam… Tagad mēs ar pilnām tiesībām varam apgavot, ka TB-7 bija daudz spēcīgāks par slaveno amerikāņu lidojošo cietoksni B- 17". (След в небе. С. 202). Ārzemju vēsturnieki tādam novērtējumam piekrīt. Džons V. R. Teilors: "26250 - 29500 pēdu augstumā tā ātrums pārsniedza vācu iznīcinātāju Me-109 un Xe-112 ātrumu". (Combat Aircraft of the World. Лондон, 1969, с. 592).

Vaclavs Ņemečeks: "Šai mašīnai bija apbrīnojami ilgs mūžs. Piecdesmitajos gados dažus paraugus vēl varēja sastapt polārajās trasēs, kur tās izmantoja kravu transportēšanai". (History of Soviet Aircraft from 1918. Лондон, 1986, с.134). Nevajag pierādīt, ka ilgi dzīvo un ilgi lido tikai labas lidmašīnas…

1941. gada rudenī TB-7 izcilās īpašības tika nodemonstrētas rietumu ekspertiem. Bija sagaidāma V. M. Molotova vizīte Lielbritānijā un ASV. Paredzēja, ka vienīgais iespējamais ceļš - caur Sibīriju un Aļasku. Bet Molotovs no Maskavas uz Lielbritāniju lidoja tieši pāri okupētajai Eiropai. Vajadzētu atcerēties, kurš 1941. gada rudenī dominēja Eiropas debesīs, lai novērtētu padomju valdības uzticamības pakāpi šai lidmašīnai. Trāpītos Molotovs Hitlera ķetnās - nu neizbēgt no skaļa procesa kaut kur Nirnbergā. Un uzpeldētu internacionālsociālisma noziegumi, kuri varētu pārsteigt pasauli daudzu gadsimtu garumā. Un atklātos, ka internacionālsociālisms ir izdarījis ne mazāk noziegumu kā viņa asinbrālis nacionālsociālisms, ka abi ir Nirnbergas sola cienīgi.

Bet Molotovs nebaidījās nokļūt uz apsūdzēto sola. Un Staļins, palaižot Molotovu, nebaidījās no tiesas savam režīmam: Molotovs lido nevis ar kaut ko, kas pagadās, bet ar TB-7 , par ko gan

uztraukties? Un TB-7 nepievīla. Tā pārlidoja Eiropu, paciemojās Britānijā, aizlidoja līdz Amerikai un atgriezās pa to pašu ceļu, vēlreiz nesodīti pārlidojot pāri Vācijas pārvaldītajām teritorijām.

1942. gadā Molotovs atkal lidoja pāri Eiropai un atkal atgriezās mājās sveiks un vesels.

Pēc kara padomju valdības komisija veica vācu pretgaisa aizsardzības darbības analīzi Molotova lidojuma laikā. Noskaidrojās, ka pārlidojuma joslā iznīcinātāji pārtveršanai netika pacelti, zenītbaterijās trauksmi neizziņoja, novērošanas posteņi TB-7 lidojumu nereģistrēja. Vienkāršāk sakot, vācu pretgaisa aizsardzība ne tikai nevarēja pārtvert TB-7, bet arī šajos gadījumos nevarēja atklāt tā klātbūtni savā gaisa telpā.

Pulkvedis (tajā laikā - kapteinis) E. Pusseps, kurš daudzas reizes bija vadījis TB-7 virs Vācijas (ne tikai ar dārgo Molotovu, bet arī ar citām kravām), stāstīja: "Zenītlielgabals tādu augstumu sasniedz ne pārāk trāpīgi, varētu teikt, gandrīz augstāko trajektoriju. Iznīcinātājs tādā augstumā ir kā miegaina muša. Kurš man ko var izdarīt?" (М. Галлай. Третье измерение. М. Советский писатель, 1973, с. 330).

Un tā, Padomju Savienībā, ilgi pirms kara ir radīts NEIEVAINOJAMS bumbvedējs un ir sagatavota pavēle par tūkstoš TB-7 izlaišanu līdz 1940. gada novembrim. Ko atlika darīt?

Atlika zem pavēles uzrakstīt astoņus burtus: J. Staļins.

Kad pirmie TB-7 lidoja neaizsniedzamos augstumos, citu aviācijas lielvalstu konstruktori atdūrās pret neredzamu augstuma barjeru: retinātā gaisā skābekļa trūkuma dēļ motori zaudēja jaudu. Viņi smaka - kā alpīnisti Everesta virsotnē. Reāli pastāvēja perspektīvs dzinēju jaudas paaugstināšanas risinājums: turbokompresoru varētu griezt ar izplūdes gāzēm, kurš padod dzinēj ā papildus gaisu. Teorija ir vienkārša, bet praksē ir sarežģīti. Ar eksperimentālajām un rekordu lidmašīnām tas izdevās, bet ar sērijveida - neizdevās.

Turbokompresora detaļas darbojas sakarsētā indīgas gāzes strūklā pie temperatūras virs 1000 grādiem, apkārtējā gaisa temeperatūra ir mīnus 60, bet pēc tam atgriešanās uz siltās zemes. Nevienmērīgā uzsilšana, straujās spiediena un temperatūras izmaiņas deformēja detaļas, un turbokompresora šņirkstoņa bija skaļāka par dzinēja troksni; aizsarglakas un aizsargkrāsas izdega jau pirmajā lidojumā, uz zemes mitrums nosēdās uz dziestošajām detaļām, un parādīj ās spēcīga korozija. Stipri cieta gultņi: tie izkusa kā vaska sveces. Labus rezultātus sasniedza ar rekordlidmašīnām: no desmit mēģinājumiem vienu reizi nesalūza turbokompresors - tas arī bija rekords. Bet kas notika ar sērijveida lidmašīnām?

Meklēja visi, bet atrada Vladimirs Petļakovs - TB-7 izstrādātājs. Petļakova noslēpums tika glabāts kā sevišķs valsts noslēpums. Bet risinājums bija ģeniāli vienkāršs. TB-7 bija četri propelleri un ārēji tā izskatījās kā četrmotoru lidmašīna. Bet korpusa iekšpusē, aiz ekipāžas kabīnes, Petļakovs papildus uzstādīja piekto dzinēju, kuram nebija propellera. Mazos un vidējos augstumos darbojas četri galvenie dzinēji, lielajos - ieslēdzas piektais, tas darbināja centralizēto papildus gaisa padeves sistēmu. Ar šo gaisu piektais dzinējs baroja sevi un četrus galvenos dzinējus. Tāpēc arī TB-7 varēja lidot tādos augstumos, kur to neviens nevarēja sasniegt: lido pāri Eiropai, bumbo, kur gribi, un par savu drošību vari neuztraukties.

Ja ir tūkstotis drošu TB-7 bumbvedēju, tad ir iespējams novērst jebkuru iebrukumu. Tad vajadzētu vienkārši uzaicināt attiecīgu valstu militārās delegācijas un viņu klātbūtnē kaut kur aiz Volgas kādās stepēs no zvanošiem augstumiem izbirdināt PIECUS TŪKSTOŠUS BUMBU. Un paskaidrot: tas uz jums neattiecas, šo mēs gatavojam kā pāsteigumu galvaspilsētai tajā valstī, kura mums gribēs uzbrukt. Precizitāte? Nekādas precizitātes. No kurienes tā radīsies? Nometam bumbas no galvu reibinošiem augstumiem. Bet precizitātes trūkumu kompensēsim ar atkārtotiem uzlidojumiem. Katru dienu pa pieciem tūkstošiem bumbu uz agresora galvaspilsētu, kamēr nesasniegsim vēlamo rezultātu, bet pēc tam tiks arī citām pilsētām. Kamēr pretinieks aizies līdz Maskavai, vai ziniet, kas notiks ar viņa pilsētām? Gaisā TB-7 gandrīz drošs, uz zemes tās nav sasniedzamas: mūsu bāzes atrodas tālu no robežas un ir piesegtas, bet mūsu potenciālajiem pretiniekiem nav stratēģiskās aviācijas… Bet tagad, kungi, iedzersim par mūžīgu mieru…

Tā varētu runāt Staļina diplomāti, ja Padomju Savienībai būtu tūkstotis TB-7 lidmašīnu. Bet Staļins atteicās no tūkstots TB-7… Vai varētu saprast Staļina motīvus? Varētu.

Ja tūkstoti TB-7 pārvērstu šaha valodā, tad ir tā situācija, kad pretinieka karalim šahu var pieteikt pirms spēles sākuma, bet ja partneris nolems spēli sākt, tad matu var pieteikt pēc pirmā gājiena.

Ja piecus tūkstošus bumbu , kuras vienā reisā varētu nogādāt TB-7, pārveidotu mūsdienīgās stratēģijas valodā, tad tas ir - PIECAS KILOTONNAS. Tā jau ir atomlaikmeta terminoloģija. Ja ar piecām kilotonnām par maz, tad divos reisos var nogādāt desmit. Bet divdesmit kilotonnas - tas ir ekvivalents atombumbai, ko uzmeta uz Hirosimu.

Tūkstotis TB-7 - tā ir kā kodolraķete, kas notēmēta uz pretinieka galvaspilsētu. Jauda tāda, ka potenciālajam agresoram karš zaudē jēgu.

Un tā, ar vienu Staļina spalvas vilcienu zem pavēles par TB-7 sērijveida ražošanu varēja novērst Vācijas iebrukumu padomju teritorijā.

Es pateikšu vēl vairāk: Staļins varēja novērst visu Otro pasaules karu. Saprotams, ka 1939. gada augustā viņa rīcībā nevarēja būt vesels tūkstotis TB-7, bet divsimt, trīssimt, četrsimt un pat piecsimt varēja būt. Viens divsimts TB-7 uzlidojums - kilotonna. Molotova - Ribentropa paktu varētu arī neparakstīt. Ja būtu tikai divsimt TB-7, varētu pat neņemt vērā Lielbritānijas un Francijas pozīciju.

Varētu vienkārši uzaicināt Ribentropu (vai pat pašu Hitleru), nodemonstrēt to, kas jau ir, izstāstīt, kas būs, bet pēc tam vienkārši un skaidri izstāstīt savu pozīciju: ministra kungs (vai kanclera kungs), mums ar Poliju nav pašas labākās attiecības, bet mūs biedē Vācijas virzīšanās uz austrumiem. Mūs neskar Vācijas un Polijas domstarpības, risiniet paši savas problēmas, tikai nesāciet lielu karu pret Poliju. Ja sāksiet, tad mēs iesviedīsim Polijā piecus miljonus padomju brīvprātīgo. Mēs Polijai dosim visu, ko tā prasīs, mēs izvērsīsim Polijā partizānu karu un sāksim Sarkanās armijas mobilizāciju. Un arī TB-7… Katru dienu. Pagaidām piecus tūkstošus tonnu dienā nevaram nodrošināt, tas būs pēc tam, bet tūkstoti dienā garantējam.

Tā ar Hitleru varēja runāt 1939. gada augustā, ja Staļins savā laikā būtu parakstījis pavēli par sērijveida ražošanu…

Taisnības labad jāsaka, ka Staļins pavēli parakstīja… Bet pēc tam to atcēla. Un atkal parakstīja. Un atcēla. Un atkal… Četras reizes sāka TB-7 ražot sērijveidā un četras reizes pārtrauca. (Г. Озеров. TynoneeeKūH шарага. "Посев", Франкфурт-на-Майне, 1971, с. 47). Pēc katras pavēles rūpniecība paspēja izlaist trīs - četrus TB-7, un pavēle tika atcelta. Atkal viss iesākās pa jaunam un atkal viss apstājās… Uz 1941. gada 22. jūniju TB-7 sērijveidā netika ražots. Četros mēģinājumos aviācijas rūpniecība paspēja izlaist un nodot stratēģiskajai aviācijai ne tūkstoti TB-7, bet gan tikai vienpadsmit lidmašīnas. Pie tam, gandrīz visām no vienpadsmit nebija pats galvenais - piektais papildus dzinējs. Bez tā pasaules labākais stratēģiskais bumbvedējs pārvērtās par parastu viduvējību.

Pēc Hitlera uzbrukuma TB-7 sāka ražot sērijā. Bet bija jau par vēlu…

Rodas jautājums: ja Staļins būtu izdevis pavēli par tūkstoti TB-7 ražošanu un nebūtu atcēlis to, vai padomju rūpniecība spētu izpildīt Staļina pasūtījumu? Vai līdz 1940. gada beigām varētu saražot tūkstoti tādu lidmašīnu?

TB-7 izstrādātājs aviokonstruktors Vladimirs Petļakovs (pēc Petļakova traģiskās bojāejas TB- 7 tika nosaukts par Pe-8) ne minūti par to nešaubījās.

Aleksandrs Mikūļins, kurš izstrādāja TB-7 dzinējus, bija pilnīgi pārliecināts, ka padomju rūpniecībai tāds pasūtījums ir pa spēkam. Aviokonstruktora A. Tupoļeva vietnieks profesors L. Kerbers, aviācijas rūpniecības vadošie eksperti S. Jēgers, S. Leščenko, J. Stomans, I. Ņezvaļs - rūpnīcas, kura ražoja TB-7, galvenais konstruktors, rūpnīcas galvenais tehnologs J. Šekunovs un daudzi citi, no kuriem bija atkarīga TB-7 ražošana, uzskatīja uzdevumu par izpildāmu atvēlētajā termiņā.

Aviokonstruktori V. B. Šavrovs un A. N. Tupoļevs uzskatīja, ka tūkstoti TB-7 varētu saražot līdz 1940. gada novembrim.

Konstruktoru un ražošanas līderu pārliecība ir saprotama: TB-7 neuzradās tukšā vietā. Krievija - stratēģisko bumbvedēju dzimtene. To es saku ar lepnumu un bez ironijas.

Gadsimta sākumā, kad visa pasaule lidoja ar vienmotora lidmašīnām, Krievija pirmā pasaulē sāka būvēt divmotoru lidmašīnas. Pasaule vēl nepaspēja ar cieņu novērtēt šo soli, bet izcilais krievu inženieris Igors Ivānovičs Sikorskis 1913. gadā uzbūvēja pirmo pasaulē četrmotoru smago bumbvedēju Ilja Muromec. Jau izmēģinājumu laikā Muromec pārspēj pasaules rekordu lidojuma attālumā. Vairāku gadu garumā, pēc attāluma, bruņojuma un bumbu noslodzes, visā pasaulē Muromec-am nebija analoga. Tam bija pašas modernākās navigācijas iekārtas, bombardēšanas tēmēklis un pasaulē pirmais elektriskais bumbu izmetējs. Pašaizsardzībai bija astoņi ložmetēji, un bija pat mēģinājums uzstādīt 76-mm lauku lielgabalu. 1914. gadā Krievija kļuva par PIRMO valsti pasaulē, kurā tika izveidota smago bumbvedēju vienība. Komunisti, sagrābjot varu valstī, strauji piebremzēja Krievijas tehnisko attīstību, iznīcinot un aizdzenot trimdā miljoniem pašus gudrākos, pašus strādīgākos, pašus talantīgākos. Starp izraidītajiem izrādījās arī Igors Sikorskis.

Tomēr Krievijas tehniskais potenciāls bija milzīgs, attīstība turpinājās. Par spīti teroram, par spīti komunistiskajam jūgam, Krievija tomēr palika līderis smago bumbvedēju nozarē. 1925. gadā A. N. Tupoļeva konstruktoru birojs izstrādāja ТВ-1, pasaulē pirmo bumbvedēju pilnībā no metāla, tas arī bija - pasaulē pirmais bumbvedējs - monoplāns ar brīvi nesošo spārnu. Tajā laikā visā pasaulē būvēja koka bumbvedējus - divplākšņus. Jau izmēģinājumu laikā ТВ-1 pārspēj divus pasaules rekordus. Īsā laikā saražoja 213 ТВ-1, un tas arī ir sava veida rekords. Tas ir vairākas reizes vairāk nekā visās pārējās valstīs kopā ņemot. Pēc tam tika formētas eskadriļas, pulki, brigādes.

1930. gadā A. Tupoļevs izlaiž vēl jaudīgāku smago bumbvedēju: ТВ-3 - pasaulē pirmo četrmotoru monoplānu ar brīvi nesošo spārnu. Starp visām lidmašīnām pasaulē, kā militārajām tā arī civilajām, ТВ-3 bija pati lielākā. Tādas lidmašīnas nebija nevienam pasaulē ne ražošanā ne arī projektos. Jau 1933. gadā A. Tupoļevs sāk eksperimentus ТВ-3 degvielas uzpildīšanai gaisā. Ar ТВ- 3 tika uzstādīti vairāki pasaules rekordi, ieskaitot lidojumus lielos augstumos ar 5, 10 un 12 tonnu lielām kravām. ТВ-3 shēma kļuva klasiska priekš tā tipa lidmašīnām daudzus gadu desmitus uz priekšu. Var apbrīnot pasūtījuma izpildījuma ātrumu: izlaida līdz ТВ-3 dienā. (Е. Рябчиков, А. Магид. Становление. М., "Знание", 1978, с. 132).

Padomju rūpniecība pārspēj savu personīgo rekordu - īsā laikā izlaiž 818 ТВ-3. Tur nepietiek ar pulkiem un brigādēm. 1932. gada 23. martā Padomju Savienība pirmā pasaulē sāk formēt smago bumbvedēju korpusus. 1936. gada janvārī ir izveidota pasaulē pirmā aviācijas armija, bet martā - otrā, nedaudz vēlāk - trešā. Nekur citur nebija ne aviācijas armijas, pat ne stratēģiskās aviācijas korpusu.

Gaisa flote ar tūkstoti smagajiem bumbvedējiem - tas ir stratēģu sapnis, un tas pirmo reizi ir īstenots Padomju Savienībā. Visu valstu ģenerāļi un politiķi diskutēja par ģenerāļa D. Due doktrīnu. Bet Staļins nediskutēja…

Bet tas nav viss: tika plānots modernizēt trīs aviācijas armijas ar jaunākajiem bumbvedējiem un papildus saformēt vēl trīs armijas Baltkrievijas, Kijevas un Ļeņingradas kara apgabalos. (В. Шумихин. Советская военная авиация, 1917 — 1941. С. 185).

Kamēr vēl ТВ-3 mācījās lidot, kamēr to tikai "nolika uz spārna", jau apmēram desmit konstruktoru biroji iesaistījās asā cīņā par jauno stratēģisko bumbvedēju, kurš vēlāk nomainīs tūkstoti ТВ-3 un ТВ-1.

Pats Tupoļevs piedāvā astoņmotoru Maksim Gorkij. Lidmašīna parādās parādēs, satricinot pūli ar saviem izmēriem, un tikai daži zina tā īsto nosaukumu - ТВ-4.

Pāvels Suhojs piedāvā vienmotora supertālo bumbvedēju ВВ-1 ar neparasti platu spārnu vēzienu. Lidmašīna (ar citu nosaukumu) veica vairākus pārlidojumus pāri Ziemeļpolam uz Ameriku. Amerika ar sajūsmu sagaidīja padomju lidotājus-varoņus, nesaprotot, ka notiek eksperimentālā bumbvedēja izmēģinājumi.

Bet Sergejs Kozlovs piedāvā divpadsmitmotoru Gigant, kurš spēj nest vairākus desmitus tonnu bumbu vai arī pārsviest ienaidnieka aizmugurē desanta daļas kopā ar jebkuriem smagajiem ieročiem, ieskaitot arī tankus.

Apbrīnojami ir arī K. A. Kaļiņina projekti.

Viktors Bolhovīķinovs piedāvā smago bumbvedēju DB-A. Pēc izskata un parametriem - tā ir jauna lidmašīna, bet īstenībā tas ir pamatīgi pārbūvēts Tupoļeva TB-3. Tas ir klasisks piemērs tam, kā uz vecas lidmašīnas bāzes ar minimāliem resursiem var uzbūvēt jaunu. DB-A uzreiz pārspēj četrus pasaules rekordus. Tā ir jaunākā lidmašīna, bet to var ražot tās pašas rūpnīcas, kuras izlaiž TB-3, neizmainot ražošanas ciklu, nenomainot iekārtas, neizmainot atstrādātas tehnoloģiskās shēmas, neveicot papildus strādnieku un inženieru apmācību, nesamazinot izlaižamo lidmašīnu skaitu, kas parasti tādos gadījumos notiek, nebija arī vajadzīga papildus apmācība stratēģiskās aviācijas lidotājiem, tehniķiem un inženieriem. Ja spiestu termiņi, tad varētu DB-A ražošanu palaist sērijā, un līdz Otrā pasaules kara sākumam pilnībā atjaunot stratēģiskās aviācijas floti. Bet tad parādījās īsts brīnums - Petļakova TB-7.

TB-7 pārspēja visus.

TB-7 parādīšanās brīdī Padomju Savienībā smago bumbvedēju ražošana bija noregulēta tāpat kā Henrijam Fordam automobiļu ražošana. Modeļa maiņa - smags process, bet tas ir vienkāršāk nekā iesākt pavisam no jauna tukšā vietā. Valsts tajos briesmīgajos gados, kad miljoni mira no bada, bija līderis smago bumbvedēju ražošanā, bet kad ekonomiskā situācija strauji uzlabojās, tā pati valsts brīvprātīgi no sacensības atteicās. Kad valstij neviens nedraudēja, tā atrāva maizes kumosu mirstošajiem bērniem, bet smagos bumbvedējus tomēr būvēja. Parādījās līdzās Hitlers, sāka ost pēc pulvera, bet tad smagos bumbvedējus vairāk nebūvēja.

Un jautājums nav par to: vai būtu paspējuši uzbūvēt tūkstoti TB-7 līdz kara sākumam. Ir cits jautājums: kāpēc to nemēģināja darīt?

Padomju Savienībā, TB-7 parādīšanās brīdī, bija izveidoti konstruktoru biroji, kuri bija spējīgi izstrādāt lidmašīnas, kas apstiedza laiku, bija rūpniecība, kura varēja nodrošināt masveida ražošanu, kas pārsniedza mierlaika vajadzības, tika atvērtas akadēmijas, lidotāju un tehniskās skolas, bija izstrādāta kaujas pielietojuma teorija un iegūta pieredze lokālajos karos un grandiozās mācībās, bija uzbūvēti aerodromi, bāzes, mācību centri, poligoni, izveidoti formējumi, sagatavoti kadri: no armijas komandiera līdz borta strēlniekam, no navigācijas iekārtu inženieriem līdz lielu aviācijas pulku štābu fotodešifrētājiem, izaudzināti lidotāji, stūrmaņi, bortinženieri, tehniķi, motoristi, meteorologi, radisti, aviācijas mediķi un citi. Izviedojās kolektīvi un dzima tradīcijas, tika izaudzināti teorētiķi un praktiķi.

Un pēc tā, visa valsts, kura bija vienīgais līderis stratēģiskās aviācijas jomā, Otrajā pasaules karā iestājās bez stratēģiskās aviācijas. 1940. gada novembrī pēc Staļina pavēles aviācijas armijas tika izformētas. Uz 1941. gada 22. jūniju padomju stratēģiskās aviācijas sastāvā vairs nebija armiju. Palika tikai trīs korpusi un trīs atsevišķās divīzijas. Viņu pamatbruņojums - DB-3f. Tas ir lielisks bumbvedējs, bet tas nav stratēģiskais bumbvedējs. Vēl bruņojumā bija arī TB-3. Tos varēja izmantot kā transporta lidmašīnas, bet kā bumbvedēji tie jau bija novecojuši.

Bet TB-7, kā jau mēs zinām, bija tikai vienpadsmit. Ar tādu daudzumu nepietiek lai nokomplektētu vienu eskadriļu.

Bet Staļins kaut ko ir izlēmis, un sākas sagrāve. Šī tēma ir atsevišķas izmeklēšanas vērta. Bet tagad tikai divi piemēri: Staļins aizsūtīja aviācijas ģenerālleitnantu S. P. Deņīsovu uz Aizkaukāzu komandēt otršķirīga apgabala aviāciju. Turpmāk viņš dienēs amatos, kas neatbilst viņa pakāpei: augstāk par divīzijas komandieri netiks. Aviācijas ģenerālleitnantu I. I. Proskurovu arestēja 1941. gada aprīlī, nežēlīgi spīdzināja un oktobrī likvidēja. Bet komandēt stratēģisko aviāciju nozīmēja pulkvedi L. A. Gorbacēviču. (МН. Кожевников. Командование и штаб ВВС Советской Армии., М., "Наука", 1977, с.26). Pulvedis agrāk nekur neizcēlās un arī neizcelsies turpmāk. Staļinam nav vajadzīgi ne tikai ТВ-7, bet arī komandieri, kuri ir pierādījuši, ka prot pielietot smagos bumbvedējus.

Liekas, ka nav tādas situācijas, kurā ТВ-7 varētu izrādīties lieks.

Ja Staļins ir nodomājis novērst Otro pasaules karu, tad ТВ-7 ir vajadzīgi.

Ja Staļins ir nolēmis atļaut Hitleram izraisīt pasaules karu, bet pats cer palikt neitrāls, tad ТВ-7 ir ļoti vajadzīgi kā neitralitātes garantija.

Ja Staļins plāno aizsardzības karu, tad nevajag likvidēt "Staļina līnijas" nocietinātos rajonus, bet gan pastiprināt tos. Vajag karaspēkam dot pavēli ierakties zemē, kā vēlāk to izdarīja pie Kurskas. Vajadzēja iežogoties no jūras līdz jūrai ar necaurejamiem mīnu laukiem, un kamēr pretinieks graužas cauri mūsu aizsardzībai, tikmēr lai ТВ-7 lido neaizsniedzamos augstumos un posta Vācijas ekonomisko varenību.

Aizsardzības karā ТВ-7 ir vajadzīgi. Staļina resursi ir bezgalīgi, bet Hitlera resursi ir ierobežoti. Tāpēc, ja sāktos karš, Staļinam būtu izdevīgi to paildzināt: Vācijai karš līdz spēku izsīkumam ir nāvējošs. Bet lai resursi beigtos ātrāk, vajag ar stratēģisko bombardēšanu vājināt tās militāri - ekonomisko potenciālu. Labāku instrumentu par ТВ-7 nevar izdomāt.

Ja Staļins bija nolēmis gaidīt Vācijas iebrukumu un pēc tam atbildēt ar pretuzbrukumu (vēsturnieki ļoti iecienījuši šo versiju - tā arī raksta: plānoja sēdēt rokas klēpī salicis un pacietīgi gaidīt, kamēr Hitlers neuzsitīs ar cirvi, bet pēc tam gatavojās dot triecienu), tad kā atbildes triecienu nav iespējams iedomāties neko labāku par tūkstoti ТВ-7.

Strīdēties ar Staļinu - risks līdzinās varonīgai pašnāvībai. "Fiļins uzstāja, viņu atbalstīja daži citi. Pašās beigās Staļins piekāpās, sakot: "Labi, lai notiek pēc jūsu prāta, kaut gan jūs mani nepārliecinājāt". (А. Яковлев. Цель жизни. М., ИПЛ, 1968, с. 182). Tas ir viens no gadījumiem, kad Staļins deva atļauju ТВ-7 ražošanai. Drīz vien Staļins pārdomās un savu lēmumu atcels, un atkal uzradīsies drosminieki strīdēties ar viņu un pierādīt…

Jautājuma būtība ir šāda: kāpēc Staļinam vajag pierādīt? Ja mēs visi saprotam ТВ-7 neapstrīdamās priekšrocības un nepieciešamību ražot sērijveidā, tad kāpēc Staļins nespēj saprast tādas vienkāršas lietas? Bez tam pašam lielākajam muļķim skaidrs, ka ar rungu tumšā mežā ir jautrāk nekā bez tās. Ja viss slēpjas tikai Staļina muļķībā, tad ТВ-7 būtu aizliegts tikai ar vienu žestu, un vairāk pie šī jautājuma Staļins neatgrieztos. Bet Staļins savu lēmumu ir astoņas reizes mainījis uz pretējo. Kas tās par šaubām? Staļinam tas nav raksturīgi.

Kad vajadzēja iznicināt miljoniem labākos zemniekus - Krievijas barotājus, tad nešaubījās: papīru parakstīja, un lūk jums - lielo pārspīlējumu gads. Kad vajadzēja iznīcināt armijas komandējošo sastāvu, nešaubījās. Kad vajadzēja parakstīt paktu ar Hitleru, nekādas problēmas: trīs dienas notiek sarunas un - korķi griestos. Staļins šaubījās un svārstījās. Lai mani palabo: nekas tāds nenotika. Atteikšanās no TB-7 - pats grūtākais no lēmumiem, kuru Staļins ir pieņēmis savas dzīves laikā. Tas ir pats svarīgākais lēmums viņa mūžā. Es pateikšu vēl vairāk: attteikšanās no TB-7 - tas ir pats svarīgākais lēmums, kuru kāds 20. gadsimtā ir pieņēmis.

Jautājums par TB-7 - tas ir jautājums par to, vai Otrais pasaules karš būs vai nebūs. Kad tika izlemts jautājums par TB-7, vienlaicīgi arī tika izlemts desmitiem miljonu cilvēku liktenis… Staļina apsvērumi ir skaidri, kad četras reizes viņš pieņēma lēmumu par TB-7 sērijveida ražošanu. Bet kad Staļins savu lēmumu tikpat reizes atcēla, tad viņš noteikti pēc kaut kā vadījās! Kāpēc neviens no vēsturniekiem nemēģina izteikt hipotēzi par Staļina motīviem?

Par visiem labāk argumentus pret smagajiem bumbvedējiem izskaidroja izcilais padomju gaisa kauju teorētiķis, profesors, kombrigS Aleksandrs Nikolajevičs Lapčinskis. Viņš uzrakstīja vairākus ievērojamus militārās aviācijas pielietojuma darbus. Lapčinska idejas ir vienkāršas un saprotamas. Pilsētu, rūpnīcu, stratēģisko izejvielu avotu un noliktavu bombardēšana - laba lieta. Bet labāk būtu - ieņemt tās neizpostītas un izmantot lai palielinātu savu potenciālu. Var pārvērst pretinieka valsti kūpošās drupās, bet vai tas ir vajadzīgs?

Jebkurā situācijā ir lietderīgi bombardēt ceļus un tiltus, izņemot vienu: kad mēs gatavojam iebrukumu ienaidnieka teritorijā. Šajā gadījumā ceļus un tiltus vajag nevis bombardēt, bet gan sagrābt, neļaujot atejošajam pretiniekam tos izmantot vai arī izpostīt. Pilsētu bombardēšana stipri samazina iedzīvotāju morālo noskaņojumu. Tas ir pareizi. Kurš par to strīdas? Bet straujš mūsu karaspēka izrāviens uz pretinieka pilsētām demoralizē iedzīvotājus vēl vairāk, kā jebkura bombardēšana. Un Lapčinskis rekomendē Staļinam visus Sarkanās armijas spēkus virzīt nevis lai sagrautu pretinieka militāri - ekonomisko potenciālu, bet gan to sagrābt. Sarkanās armijas uzdevums - sakaut pretinieka armijas. Aviācijas uzdevums - pavērt ceļu mūsu armijām un atbalstīt to straujo virzīšanos uz priekšu.

Lapčinskis iesaka karu nepieteikt, bet sākt ar padomju aviācijas pēkšņu un graujošu triecienu pretinieka aerodromiem. Pēkšņumam un trieciena spēkam jābūt tādiem, lai pirmajās stundās pārspētu visu pretinieka aviāciju, neļaujot tai pacelties gaisā. Sakaujot pretinieka aviāciju aerodromos, mēs paveram ceļu tankiem, bet uzbrūkošie tanki, savukārt, "apgriež otrādi pretinieka aerodromus". Mūsu aviācijas mērķi nav ne pilsētu kvartāli, ne elektostacijas un ne rūpnīcas, bet gan pretinieka lidmašīna, kura nav paspējusi pacelties gaisā; ugunspunkts, kurš traucē mūsu kājnieku kustību; mašīnu kolona ar degvielu pretinieka tankiem; krūmos paslēpts prettanku lielgabals.

Citiem vārdiem sakot, nevajag bombardēt laukumus, bet gan punktveidīgus mērķus, no kuriem daudzi ir kustībā. Vajag bombardēt nevis stratēģiskā aizmugurē, bet gan tuvajā taktiskajā aizmumgurē, pat pirmajās līnijās. Bet tādam uzdevumam vajadzīgs nevis smagais bumbvedējs, bet gan viegla manevrējoša lidmašīna, kura var pielidot tuvu mērķim, atpazīt to, lai uzbruktu precīzi, neaizskarot savējos, - savējie ir līdzās. Vajadzīga lidmašīna, kura pikē vai nu no augstuma, vai arī tuvojas mērķim horizontālā lidojumā, ar propellera lāpstiņām kapājot koku galotnes.

Ja mēs gribam uzspridzināt kaimiņa māju, tad mums ir vajadzīga kaste ar dinamītu. Bet ja mēs gribam kaimiņu nogalināt, un sagrābt viņa māju, tad dinamīta kaste mums nav vajadzīga, tad ir vajadzīgs daudz lētāks, vieglāks un precīzāks instruments. Lapčinskis rekomendē Staļinam citu instrumentu: vieglu pikējošo bumbvedēju vai arī manevrējošu triecienlidmašīnu. Stratēģiskais bumbvedējs no stacionārajiem aerodromiem pārlido milzīgus attālumus, bet mums ir vajadzīga tāda lidmašīna, kura vienmēr ir līdzās, kura bāzējas jebkurā pagaidu lauku aerodromā, kura viegli maina aerodromus sekojot uzbrūkošajām divīzijām un korpusiem, kura nekavējoties izpilda tankistu pasūtījumus. Vajadzīga viegla lidmašīna, kuras piloti paši spēj novērtēt situāciju un momentāni reaģē uz izmaiņām un dod savu ieguldījumu ātrā uzbrukuma sekmīgā iznākumā.

Vladimirs Petļakovs bez smagā četrmotoru (precīzāk - piecmotoru) bumbvedēja TB-7, izstrādāja arī citu - nelielu, divmotoru, ātrgaitas, manevrējošo pikējošo bumbvedēju Pe-2. Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs Staļinam. Un Staļins nolēma: "Būvēt divmotoru un pēc iespējas vairāk". (А.С. Яковлев. Цель жизни. М, ИПЛ, 1968, с. 182).

Bet vai vienlaicīgi nevarētu ražot vieglos un smagos bumbvedējus? "Nē, - teica Lapčinskis. - Nevar". VISUS SPĒKUS, VISAS IESPĒJAS jākoncentrē galvenajam mērķim: iegūt pilnīgu pārsvaru gaisā, tas nozīmē negaidīti uzbrukt pretinieka aerodromiem. Ja ir dots tāds trieciens, tad pilsētas un rūpnīcas nevajag bombardēt.

Staļins ilgi atļāva būvēt gan vienus , gan otrus, bet pēc tam saprata: jāizvēlas kaut kas viens. Un izvēlēj ās.

Ja mums nav izprotama Staļina dzelzs loģika, tad vienkāršāk ir nosaukt Staļinu par bezprātīgu. Bet paskatīsimies uz Hitleru. Viņš arī ir agresors, un tāpēc viņam nav stratēģiskās aviācijas. Hitlers gatavo zibenīgu Francijas sagrābšanu, un tāpēc vajag tiltus nevis bombardēt, bet gan sagrābt un saglabāt. Tilti ir nepieciešami vācu tanku divīziju straujam uzbrukumam. Un arī Parīzi nevajag bombardēt. Parīze ar visiem saviem dārgumiem tiks uzvarētājam. Hitlers negrib sagraut Brestas kuģu būvētavas, Šerbūras, Šamonas, Buržē tanku un artilērijas rūpnīcas, Amsterdamas un Tulūzas aviācijas rūpnīcas - tās strādās Trešā reiha militārās varenības palielināšanai!

Hitlera "zibenskaram" ir vajadzīga aviācija, bet ne tāda, kura izposta pilsētas un rūpnīcas, bet tāda, kura ar vienu triecienu satrieks Francijas aviāciju aerodromos, kura ar negaidītiem triecieniem paralizēs visu militārās vadības sistēmu. Vajadzīga aviācija, kura pavērs ceļu tankiem un nodrošinās izrāvienu līdz okeānam. Vajadzīga aviācija, kura "karājas" virs kaujas lauka, izpildot tankistu pasūtījumus; aviācija, kura dod triecienus nevis pa lieliem laukumiem, bet gan pa punktveida mērķiem. "Zibenskaram" vajadzīgs neliels pikējošs bumbvedējs, kurš nes pavisam nedaudz, bet bombardē precīzi: divmotoru Ju-88, vai arī vienmotora Ju87…

Vēlāk karš iegāja citā gultnē: no ātra pārvērtās ilgstošā. Parādījās pilsētas, kuras vācu tankiem nebija sasniedzamas: Londona un Čeļābinska, Bristole un Kuibiševa, Šefīlda un Magņitogorska. Te Hitleram stratēģiskā aviācija netraucētu… Bet tās nebija…

Staļins izmantoja Lapčinska idejas, kuras bija izteiktas vēl ilgi pirms Hitlera nākšanas pie varas. Tiesa ne 41., kā bija nodomāts, bet gan 45. gadā. gadā. Staļina pikējošie bumbvedēji Pe-2 un triecienlidmašīnas Il-2 negaidīti uzbruka japāņu aerodromiem, padomju tanku ķīļi uzšķērda Mandžūriju. Valsts nonāca uzvarētāju rokās. Padomju desanta daļas izsēdās Ķīnas pilsētās ne tāpēc, lai sagrautu tiltus, ceļus un rūpnīcas, bet gan lai nepieļautu to izpostīšanu. Tādā karā stratēģiskajai aviācijai darbs neatrastos.

Divdesmitajos, trīsdesmito gadu sākumā Staļinam stratēģiskā aviācija bija vajadzīga, lai neviens netraucētu brīvi palielināt padomju militāri-ekonomisko varenību. Trīsdesmito gadu otrajā pusē Staļins arvien vairāk nosliecas uz tādu kara scenāriju, kurā rezultātā nenotiks Vācijas ekonomiskā potenciāla sagraušana, bet gan tā sagrābšana.

1940. gada novembrī Staļins ir galīgi izlēmis ar Vāciju izdarīt to, ko pēc dažiem gadiem izdarīs ar Japānu.

3. NODAĻa. par ivanovu

Mē visiem buržujiem par sapi

Pasaules ugunsgrēku iekursim.

Lai dievs svētī

Pasaules asiņaino ugunsgrēku.

Aleksandrs Bloks.

Pētnieks dažreiz atdod visu mūžu zinatniskam meklējumam. Un vienreiz liktenis viņam sūta veiksmi - viņš atklaj faraona vardu, kurš agrak nevienam nav bijis zinams. Tieši arī tada veiksme ir trapījusies man. Noputējušos arhīvos es atradu ziņas par kadu varenu, bet maz kam zinamu vadoni, kura varai nebija robežu uz vienas sestas sauszemes daļas. Tiesa, mans faraons nav no aizmirstiem gadsimtiem, bet gan no divdesmita. Faraonu sauca - biedrs Ivanovs. Kurš viņu atceras? Kurš viņu pazīst? Bez tam nosauktais biedrs, spriežot pēc dokumentiem, sakoncentrēja savas rokas neaptveramu varu.

Lūk piemērs. 1943. gada 25. septembrī Padomju Savienības maršali G. Žukovs un A. Vasiļevskis, armiju ģeneraļi K. Rokosovskis, N. Vatūķins, I. Koņevs un R. Maļinovskis saņēma pilnīgi slepenu direktīvu par Dņepras forsēšanu. Dokuments sakas skarbi un vienkarši: "Biedrs IVANOVS pavēlēja… "

Biedram Ivanovam bija pietiekoši daudz varas, lai vienlaicīgi ievadītu kaujas piecas armijas. Vai desmit? Vai divdesmit? 1943. gada 25. septembra direktīva vienlaicīgi tika nodota četram frontēm, kuru sastava bija trīsdesmit viena armija, ieskaitot četras tanku armijas un četras gaisa armijas. Un tas, protams, nebija viss.

Paradoksali, bet esot tadas varas augstumos biedrs Ivanovs bija maz pazīstams pat visai augstas sfēras. Piemērs: pirms kara V. Dekanozovs oficiali bija padomju vēstnieks ( taja laika saucas polpreds[8]) berlīnē un Ārlietu narkoms, bet neoficiali - čekists no Lavrentija Pavloviča tuvako personu loka. Lūk ta, Dekanozovam daudzus gadus nebija priekšstata, ka eksistē biedrs Ivanovs. Un vienreiz iznaca nelagi.

1940. gada Vacija ieradas padomju aviacijas delegacija. Padomju biedri apmeklēja slepenas rūpnīcas, ieskaitot pazemes, kostruktoru birojus, apskatīja vacu aviacijas tehnikas jaunakos paraugus, nopirka, kas iepatikas, un palūdza vēstniecībai (taja laika ta saucas polpredstvo) un tirdzniecības parstavniecībai lai apmaksa pirkumus. (Šeit rodas jautajums, kurš kuram vairak ticēja: vacu kungi pardeva padomju biedriem visu jaunako lidmašīnu, zemūdeņu, zenītlielgabalu un prettanku lielgabalu paraugus, bet padomju biedri nepardeva ne Il-2, Pe-2, ^34, KB, BM-13 un pat neparadīja šadas lietas saviem uzticamajiem vacu draugiem.) Un ta, padomju delegacija izvēlējas H^ē-IOS, Ме-109Е, Ме-110, Ме-209, Dо-215, Ju-88, Хе-100 un daudzas citas cienījamas mašīnas. Vacieši neslēpa savus noslēpumus, bet mūsējie nekautrēj as, izvēlēj as divpadsmit tipus, ņēma pa diviem-trijiem eksemplariem, dažreiz pa pieciem-sešiem. Bez lidmašīnam padomju biedri izvēlējas dzinēju, mērinstrumentu, aparatūras paraugus un paņēma vēl daudz ko citu.

Bet vēstniecībai un tirdzniecības pārstāvniecībai - jāmaksā. "Nē, - saka biedri diplomāti, - tā tās lietas neies: jāraksta uz Maskavu, jāsaskaņo ar Aizsardzības narkomatu[9] un aviācijas rūpniecības narkomatu, tie nosūtīs pasūtījumu uz Tirdzniecības narkomatu, tur eksperti apspriedīs jautājumu, saskaņos ar Ārlietu narkomatu, piesaistīs finansistus."

Pēkšņi te viens no aviācijas delegācijas saka: "Mums vajag ātrāk - atļaujiet es uzsitīšu šifrovku12 uz Maskavu". Uzrakstīja tekstu, nošifrēja un lūdz nosūtīt pēc adreses: "Maskava, Ivanovam". Protestēt sāka vai visa vēstniecība, pats Dekanozovs bija sašutis: nu nevar būt tāda adrese, tas ir tāpat kā - ciemā, vectētiņam. "Bet jūs nosūtiet", tas no delegācijas uzstāj.

Ilgi lamājās. Beidzot šifrovku nosūtīja. Brīnumaini, bet Maskavā šifrovka adresātu atrada. Pat ļoti ātri. Un atnāca atbilde. Bez kavēšanās. Tas vēstniecībai bija kā zibens spēriens. Atbilde bija īsa un vienkārša, kā revolucionārā tribunāla spriedums. Maskavas adresāts, biedrs Ivanovs, tik dusmīgi noteica, ka lidmašīnas nopirka bez kavēšanās, rēķinus pilnībā nomaksāja, un dārgo kravu ar kurjera ātrumu nogādāja attiecīgā vietā.

Dekanozovs un citi atbildīgie biedri saprata, kas Maskavā slēpjas zem vienkāršā uzvārda. Protams, protams, tas bija VIŅŠ. Aiz Kremļa sienām zem pseidonīma Ivanovs dzīvoja un strādāja pats biedrs Ivānovičs. Viņš arī - Vasiļjevs. Viņš arī Čižikovs, viņš arī Koba, viņš arī Besošvili un Džugašvili, viņš arī Staļins un Staļins.

Staļinam bija daudz pseidonīmu. Daži tika atmesti, aizmirsti un dzēsti, citi palika. Pseidonīms "Ivanovs" palika līdz pašām beigām un to izmantoja ekstraordinārās situācijās.

Visu to es stāstu lūk kāpēc: vienreiz, 1936. gadā, Staļins sapulcēja savā tuvajā vasarnīcā aviācijas konstruktorus, uzcienāja ar visu kaukāziešu viesmīlību, bet pēc tam izvirzīja uzdevumu uzbūvēt lidmašīnu (labāko pasaulē, to paskaidrot nevajadzētu) ar nosaukumu "Ivanov".

Pie projekta Ivanov vienlaicīgi strādāja daudzi kolektīvi, tajā skaitā Tupoļeva, Nemana, Poļikarpova, Grigoroviča vadībā. Tajā laikā Tupoļeva vispārējā vadībā strādāja Petļakova, Suhova, Arhangeļska, Mjasičeva grupas, Poļikarpova vadībā - Mikojans un Gurēvičs, pie Grigoroviča strādāja Lavočkins un Grušins. Viss, ko Staļins pavēlēja Tupoļevam, Grigorovičam vai Poļikarpovam, automātiski izplatījās arī uz citām vasaļu konstruktoru grupām.

Īsāk sakot, visa padomju aviācijas konstruktoru doma bija sakoncentrēta viena kopēja uzdevuma izpildei. Un nedomājiet par kooperāciju. Tieši otrādi: nežēlīga konkurence - uzvarēs stiprākais, bet pātagas un kūkas biedram Ivanovam ir pietiekošā daudzumā. Lieki paskaidrot, ka Ivanov ir kaujas lidmašīna, nevarēja taču Staļins gandrīz visus savus konstruktorus novirzīt izstrādāt lidmašīnu, kas paredzēta civilām vajadzībām.

Jebkura vēstures rokasgrāmata dod izsmeļošu materiālu par to, kas beigās iznāca no projekta Ivanov, un komunistiskie vēsturnieki spiež uz beigu rezultātu. Es aicinu savus lasītājus tikt skaidrībā par citu jautājumu: neskatieties uz to, kas iznāca, pievērsiet uzmanību tam, KAS BIJA PLĀNOTS.

Padomju aviācijas vēsturē bija tikai viena lidmašīna, kurai tika piešķirts Staļina pseidonīms, pie tam, projekta devīze - ne pēc uzticamu apakšu iniciatīvas, bet gan pēc paša Staļina iniciatīvas. Aviokonstruktors V. Šavrovs liecina: "Devīze "Ivanov" - pēc Staļina norādījuma (tā bija viņa telegrāfa adrese)". (История конструкций самолетов в СССР 1938 — 1950. М., Машиностроение, 1988, с. 45). Lidmašīnas vēl nav, konstruktori vēl nav paņēmuši rokās zīmuļus, bet Staļins jau nosaucis lidmašīnu savā vārdā. Bet tieši šī ir tā lidmašīna, uz kuru Staļins liek likmi nākošajā Otrajā pasaules karā, par kuras nepieciešamību un neizbēgamību viņš runā pastāvīgi un atklāti. Vai ir kāda cita lidmašīna, kuras izstrādāšanai Staļins ir novirzījis tik daudz konstruktoru spēku? Kas tad ir vajadzīgs pasūtītājam?

Varbūt Ivanov ir stratēģiskais bumbvedējs, kurš tiek izstrādāts, lai atsistu potenciālajiem agresoriem vēlēšanos uzbrukt? Nē. Tas tā nav. Stratēģiskais bumbvedējs jau ir izstrādāts.

Atcerēsimies: rit tas pats 1936. gads, kurā Petļakovs pabeidza darbu pie TB-7. Ja Staļinam ir nodoms karu novērst, tad nevajag sapulcināt konstruktorus, nevajag viņiem dot uzdevumu izstrādāt jaunu lidmašīnu, bet vajag palaist sērijā TB-7. To tad arī nosaukt par Ivanov vai tieši un atklāti par "Staļiri'. Kāda simbolika: šeit jums lidojums mākoņainajos, neaizsniedzmajos augstumos, šeit jums nesagraujama varenība, un spēcīgs trieciens, un brīdinājums ienaidniekiem, un daudz ko citu vēl izdomātu dzejnieki un propogandisti. Bet nē. Biedram Staļinam nav vajadzīga lidmašīna kara novēršanai.

Varbūt, biedrs Staļins uzskata, ka nākamais karš būs Tēvzemes svētais aizstāvēšanas karš un tāpēc pavēlēja izstrādāt pasaulē labāko iznīcinātāju, kurš aizstāvēs mūsu mierīgās debesis? Nē. Biedrs Staļins tā neuzskata, valsti un armiju aizsardzības karam negatavo. Es pat netaisos tērēt papīru, lai pierādītu, ka "lielais tēvijas" iznāca pārpratuma dēļ, kļūdas pēc, pas spīti Staļina plāniem un nodomiem. Bet priekš kā man nav žēl laika, spēku un papīra, tad tie ir pierādījumi vienkāršam faktam - Staļins karam gatavojās. Tā gatavojās, kā vēl neviens nav gatavojies. Pasaules bagātākās valsts visa tauta divdesmit gadus dzīvoja barakās, badojās, spiedās rindās, nonāca līdz kanibālismam, ēda pat līķus tikai viena mērķa labad, lai sagatavotu armiju karam. Tiesa, ne lielajam un ne tēvijas.

Lūk skatieties, starp klātesošajiem Staļina vasarnīcā - Nikolajs Poļikarpovs. Iepriekšējā 1935. gadā aviācijas izstādē Milānā Poļikarpova I-15bis oficiāli atzina par pasaulē labāko iznīcinātāju, bet Poļikarpovam I-16 jau sērijā un šis tas jau izstrādes stadijā. Poļikarpovs - līderis pasaules sacensībās par labāko iznīcinātāju. Lieciet mieru Poļikarpovam, netraucējiet viņu, neatraujiet viņu: viņš zina, kā jātaisa iznīcinātāji, tikai neizsitiet viņu no tempa. Notiek sacensības, un katra stunda, katra minūte - asins vērtībā. Bet, nē. Atvirzaties, biedri Poļikarpov. Ir svarīgāks darbs, nekā iznīcinātāja izstrādāšana. Biedru Staļinu neinteresē iznīcinātājs aizsardzības karam.

Un tā, kādu Staļins iztēlojās ideālu kaujas lidmašīnu, kuras izstrādāšanai piesaista labākos konstruktorus, noņemot tos no bumbvedēju un iznīcinātāju būves? Staļins savas parasības formulēja trijos vārdos - lidmašīna skaidrās debesīs. Ja tas nav līdz galam skaidrs, tad es paskaidroju divos vārdos - spārnotais šakālis.

Tāpēc, lai pilnībā izprastu Staļina nodomus, mums vajadzētu domās pārcelties no 1936. gada uz 1941. gada decembri Havaju salu pērļainajiem krastiem. Spožs saulains rīts. Amerikāņu flote - ostā. Ostā 7:55 signālmastā tiek uzvilkts zils "sagatavošanās" signāls, kurš tiek dublēts uz visiem flotes kuģiem. Pēc tam "sagatavošanās" signāla karodziņus vienlaicīgi uz visiem kuģiem nolaiž, plūst bocmaņu svilpīšu treļļi, atskan taures uz mīnu kuģiem un kreiseriem, orķestri un līnijkuģiem, un tieši 8.00 augšā pacelsies valsts karogi priekšgalā un pakaļgalā…

Tā bija vienmēr, bet mēs pārcēlāmies uz to rītu, kad neizdevās pabeigt svinīgo ceremoniju: 7.00 "sagatavošanās" karodziņi tiek nolaisti, aiz uzlecošās saules stariem tuvojas pirmais japāņu bumbvedēju, torpēdnesēju un iznīcinātāju vilnis. Pirmajā vilnī - 183 lidmašīnas. No tiem sedzošie iznīcinātāji - mazāk par ceturto daļu. Spēcīga iznīcinātāju aizsardzība šajā situācijā nav vajadzīga. Japānas gaisa armāda galvenokārt sastāv no triecienlidmašīnām - bumbvedējiem un torpēdnesējiem Nikadzima B-5N1 un B-5N2.

Tieši šīs lidmašīnas mūs arī interesē. To konstrukcijā un parametros nav nekā izcila, bet negaidītā triecienā tās ir lieliskas. Pēc ārējā izskata, izmēriem, lidojuma parametriem Nikadzima B- 5N vairāk līdzīga iznīcinātājam, nekā bumbvedējam. Tas viņam dod iespēju lidot virs mērķa tik zemu, ka no kuģiem un zemes ir redzamas pilotu sejas, tik zemu, ka praktiski nav iespējams kļūdīties pie nāvējošās kravas nomešanas. Nikadzima B-5N - zemu lidojošais monoplāns, viens dzinējs - radiālais, divrindu, ar gaisa dzesēšanu. Dažās liddmašīnās ekipāža sastāv no trijiem cilvēkiem: pilots, stūrmanis, strēlnieks. Bet vairākumam - tikai divi cilvēki: lidmašīnas tiek izmantotas blīvās grupās, kā saniknots lapseņu pūznis, tāpēc pavisam obligāti nav vajadzīgs stūrmanis katrā lidmašīnā. Lidmašīnas bumbu krava - mazāk par tonnu, bet katrs trieciens - precīzs. Lidmašīnas B-5N aizsardzības bruņojums samērā pavājš - viens-divi ložmetēji aizmugurējās pussfēras aizsardzībai. Uz triecienlidmašīnām nav vajadzīgs daudz aizsardzības bruņojuma tā paša iemesla dēļ, kura pēc nav vajadzīgs spēcīgs iznīcinātāju piesegs: amerikāņu

lidmašīnām nav laika un iespēju pacelties debesīs un atvairīt japāņu uzbrukumu. B-5N - lidmašīna tīrām debesīm, kur pretinieka lidmašīnas ir ļoti maz, vai vispār nav.

Perlharborā labi pastrādāja bumbvedēji Nikadzima B-5N, un ar to beidzas varonīgā lapaspuse. Pēkšņais uzbrukums nebija pietiekami spēcīgs, lai amerikāņu floti un aviāciju uz ilgu laiku izsistu no ierindas. Nākamaj ās kaujās, kad amerikāņi atguvās, kad sākās parasts karš bez naža dūrieniem kaklā guļošajam, B-5N sevi īpaši neparādīja. Šo lidmašīnu ražošana turpinājās vēl kādu laiku. Pavisam tika uzbūvētas 1200 lidmašīnas, un ar to viņu vēsture beidzās.

B-5N tika izstrādāts situācijai, kad debesīs tai neviens netraucē strādāt. B-5N ir bīstams vājajiem un neaizsargātajiem, bīstams grupā, bīstams negaidītā uzbrukumā. Bīstams, kā niknu, asinskāru hiēnu bars, kuras viena no otras neatšķiras ne ar īpašu spēku, ne ātrumu, bet tām ir spēcīgi ilkņi un darbojas barā pret to, kas vājāks, kurš negaida uzbrukumu un nav gatavs to atvairīt.

Bet kāds sakars ar to mūsu cienījamam padomju Ivanov ?

Ar to, ka tas ir gandrīz precīza japāņu agresora kopija.

1936. gada vasarā neviens nevarēja paredzēt, kas notiks Perlharborā pēc pieciem gadiem. 1936. gada vasarā lidmašīnas Nikadzima B-5N vēl nebija. Bija tikai projekts, kuru japāņi neafišēja. Tāpēc nevar pieņemt, ka padomju konstruktori kopēja japāņus. Kopēšana prasa laiku. Pat ja būtu izdevies nozagt tehnisko dokumentāciju (bet tie ir papīru kalni), tad tāpat tulkošanai (no japāņu valodas!) vajadzētu vairākus gadus. Nikadzima B-5N Japānā un Ivanov vairāki varianti Padomju Savienībā tika izstrādāti gandrīz vienlaicīgi: pirmais B-5N lidojums - 1937. gada janvārī, pirmais Ivanov lidojums - tā paša gada 25. augustā.

Tāpēc mēs nerunājam par kopēšanu, bet gan par diviem patstāvīgiem attīstības procesiem, kuri ir ļoti līdzīgi.

Tas vēl nav viss: tika uzbūvētas Nemana Ivanov, Poļikarpova Ivanov Suhova Ivanov lidmašīnas. - Katrs konstruktors rūpīgi sargāja noslēpumus no saviem sāncenšiem, bet katram padomju kosntruktoram tomēr iezīmējās tas pats lidojošais šakālis: vieglais bumbvedējs, pēc skata, izmēriem un lidojuma parametriem vairāk līdzīgs iznīcinātājiem.

Katrs padomju konstruktors neatkarīgi no saviem konkurentiem izvēlēj ās vienu un to pašu shēmu: zemu lidojošs monoplāns, viens dzinējs, radiālais, divrindu ar gaisa dzesēšanu. Katrs padomju konstruktors piedāvāja savu Ivanov variantu, bet katrs variants pēc gara un nodoma apbrīnojami līdzīgs saviem nezināmajiem brāļiem un tālajam japāņu brālim. Un tas nav brīnums: vienkārši visiem konstruktoriem bija dots viens uzdevums: radīt instrumentu noteikta veida darbam, tādam pašam darbam, kuru pēc dažiem gadiem paveiks japāņu lidmašīnas Perlharboras debesīs. Bet, ja paredzēts tāds pats darbs, tad arī instrumentu tā veikšanai katrs konstruktors izstrādās apmēram vienādu.

Ja klasē visiem skolniekiem uzdot vienu uzdevumu, tad visas pareizās atbildes būs vienādas.

Bez tam, projekta Ivanov darbu laikā kāda neredzama, bet valdoša roka virzīja tos, kuri novirzījās no ģenerālā kursa. Sākotnēji var uzskatīt, ka augstākā līmeņa iejaukšanās konstruktoru darbā - tās ir kaprīza kunga vienkāršas iegribas. Piemēram, daži konstruktori uz eksperimentālajiem paraugiem izvietoja divus ugunspunktus: viens - aizmugurējās augšējās pussfēras aizsardzībai, otrs - aizmugurēj ās apakšējās. Tādus pielaboja - iztiksim ar vienu punktu, aizmugurējo apakšējo pussfēru aizsargāt nevajag. Citi piesedza ekipāžu un svarīgākos mezglus ar bruņu plāksnēm no visām pusēm. Viņus palaboja: piesegt tikai no apakšas un sāniem. Pāvels Suhojs savu Ivanov pirmajā variantā izgatavoja pilnībā no metāla. Vienkāršāk - teica kāda draudīga balss. Vienkāršāk. Spārni lai paliek no metāla, bet korpusu var izgatavot no finiera. Samazināsies ātrums? Nekas. Lai samazinās.

Vai biedram Staļinam ir īpatnēja gaume? Nē. Tā ir dzelzs loģika: mēs dodam negaidītu triecienu un graujam pretinieka aviāciju uz zemes, pēc tam lidojam tīrās debesīs. Pretinieka lidmašīna debesīs - tas ir rets gadījums. Pilots no priekšas ir aizsargāts ar gaisa dzesēšanas dzinēju, kuram plats priekšgals, kurš nav j ūtīgs pat pret izsistiem caurumiem cilindros. Atliek tikai aizsargāt ekipāžu no apakšas un sāniem. Mūsu lidmašīnām reti uzbruks no augšas un aizmugures, iztiksim ar vienu ložmetēju, bet noslogot ar liekām bruņām nav vērts; mēs pietuvojamies zemā augstumā,

pretinieka iznīcinātājs zemāk par mums nevar atrasties. Daži konstruktori ieteica ekipāžu no trijiem cilvēkiem: lidotājs, stūrmanis un strēlnieks. Atkal apstrīdēja: pietiek ar diviem - pretinieka lidmašīnas mēs ar negaidītu triecienu iznīcināsim uz zemes, tāpēc tik un tā strēlniekam gaisā daudz darba nebūs. Un arī stūrmanim daudz darba nebūs - mēs darbojamies blīvās grupās, kā saniknotas lapsenes: skaties uz vadošo, seko viņam, rīkojies kā viņš. Tāpēc apvienojam stūrmaņa un strēlnieka darbu, uz tā rēķina palielinam bumbu kravu. Aizsardzības iespējas samazinam, uzbrukuma - palielinam.

Starp padomju Ivanov prototipiem un japāņu gaisa agresoriem bija atšķirības. Tās diktēja nosacījumi, ka Japānai galvenais ir kontrole pār okeānu, bet mums - kontrole pār kontinentu. Tāpēc Ivanov torpēdnesēja variants pagaidām netika izstrādāts. Toties viņa iespējas dot negaidītus triecienus pa aerodromiem stipri pārspēja visu to, kas bija jebkuras citas valsts bruņojumā.

1941. gadā Sarkanā armija izmantoja pavisam neparastu ieroci: zalves uguns pārvietojamās reaktīvās iekārtas BH-8 un BH-13, kuras vēsturē ir iegājušas kā "Staļina ērģeles" vai „Katjušas". Tās šāva ar lādiņiem H-8 (kalibrs 82 mm) un М-13 (kalibrs 132 mm). Dažu iekārtu zalves - tā ir uguns jūra ar šņirkstoņu, rēkoņu un dārdoņu. Daudzi vācu karavīri, virsnieki un ģenerāļi liecina, ka tas bija šausmīgs ierocis.

Reaktīvos lādiņus М-8 un М-13 izmantoja arī daudzu tipu lidmašīnas, galvenokārt Il-2 un Il- 10. Bet vai maz kāds atceras, ka reaktīvos lādiņus sākumā izstrādāja lidmašīnām Ivanov, kuru grupām vajadzēja kļūt par „lidojošām baterijām". Reaktīvie lādiņi bija briesmīgs ierocis, it sevišķi ja tos pēkšņi uzreiz izmantoja nelielā augstumā vairāki desmiti lidmašīnu.

1936. gada vasarā Nikadzima B-5N nebija vēl ne reizi pacēlies gaisā un par to maz bija kas zināms. Japāņu lidmašīnas konstrukcijā nebija nekā rekordsensacionāla, kas varētu piesaistīt Staļina uzmanību. Bet Staļins jau 1936. gadā domāja tādās pašās kategorijās kā japāņu admirāļi. Jau 1936. gadā Staļins pavēlēja saviem konstruktoriem izstrādāt tāda tipa lidmašīnu, kura parādās jaukā rītā uzlecošās saules staros.

Tas bija tieši tas scenārijs, pēc kura Staļins bija nodomājis sākt karu.

4. nodala. par labo molotovu un slikto litvinovu

Hitlers gatavojas karam… Trieciens pret Rietumiem tuvākā vai tālākā nākotnē varētu notikt tikai ja starp Vāciju un Staļinu būtu militāra savienība. Bet tikai krievu baltās emigrācijas pārdrošākie pārstāvji tic tāda absurda iespējamībai vai mēģina iebaidīt ar to. Lai varētu sākties Otrais pasaules karš, Staļinam vajadzēja izdarīt neiespējamo: noslēgt ar Hitleru savienību un tādā veidā atraisīt Hitleram rokas. Staļins Hitleram rokas atraisīja. Viņš nedarīja to personīgi. Staļinam tādiem darbiem bija vietnieks. Vietnieku sauca Molotovs.

Staļina varas piramīdā Vjačeslavs Molotovs stabili ieņēma otro vietu pēc paša Staļina. Tajos laikos līderus oficiālajās ceremonijās un presē uzskaitīja ne pēc alfabēta, bet pēc stāvokļa, kādu tie ieņēma varas sistēmā. Līderu saraksts bija sevišķas precizitātes barometrs: jebkāda kļūda - un līderi atbīda uz saraksta beigām, vai pat vispār izdzen no komunistiskā Olimpa Lubjankas pazemes labirintu virzienā.

Ilgus gadus asiņainās sadursmes par varu neskāra pirmo un otro hierarhijas vietu, kuras stabili ieņēma Staļins un Molotovs. Cīņa notika par trešo, ceturto un visām pārējām vietām. Vadoņu saraksti parādījās gandrīz katru nedēļu: notika parāde, vadoņi piedalījās parādē, tiek publicēts saraksts; pēc pāris dienām pieņemšana - atkal tiek nopublicēts saraksts un tā tālāk.

Žurnāls "Bjuļeķen oppoziciji" (boļševiku - ļeņiniešu), tika izdots Berlīnē un Parīzē.

Vienreiz es apkopoju simts vadoņu sarakstus tādā kārtībā, kādā tie parādīj ās presē. Uz datora ekrāna šos sarakstus ātri pārskatīju. Izveidojās apbrīnojams kaleidoskops: Staļins un Molotovs ir nekustīgi, bet visi pārējie, kuri sarakstā ir uz leju, - piedalās nepārtrauktā cīņā. Proletāriešu līderi tā skrien pa varas kāpnēm, tā vien skrien, kā velni riņķa dejā. No septītās vietas - uz trešo, no trešās - uz piekto, no piektās - uz astoto, no astotās - atkal augšup; un tikpat strauji pazūd, lai vairāk nekad sarakstā neparādītos. Iespaids tāds, ka kāda stipra roka dala kārtis: un pavīd Ždānovs, un Maļenkovs, un Kaganovičs, pazūd Ježovs, parādās Berija, pazūd vēl kāds; lūk Hruščovs visus izgrūsta, lūk, arī viņu atbīda; lūk saķērās Vozņesenskis, Bulgāņins, Mikojans… Šo mežonīgo deju labāk var uztvert, ja „Deju ar zobeniem" ieslēdz ar pilnu jaudu…

Bet varas virsotnē, kur tronī sēž Staļins un Molotovs, - miers un stabilitāte.

Staļinam un Molotovam pienākumu dalīšana bija tieši tāda pati, kā pienākumu dalīšana starp vecāko un jaunāko NKVD izmeklēšanas grupā: vispirms nopratināšanu veic jaunākais izmeklētājs, kurš bez liekiem vārdiem aizturēto sit ar pletni, kamēr ādas gabali nāk nost, izsit zobus, ar gumijas nūju atsit aknas, nieres un visu, kas tur ir iekšā. Jaunākais izmeklētājs darba dienu beidz, aiziet, bet nopratināšanu turpina vecākais izmeklētājs: viņš ir labs, iejūtīgs un pat laipns, viņš ar izbrīnu uzzina, ka viņa prombūtnes laikā šajās sienās kāds ir pārkāpis sociālistisko likumību. Vecākais izmeklētājs apsola noskaidrot… Bet aizturētais, sajūtot labvēlīgu attieksmi un ieinteresentību, gatavs izstāstīt savus aizvainojumus… Bet pēc tam parādās jaunākais izmeklētājs…

Tandēmā Staļins-Molotovs Molotovs spēlēja jaunākā izmeklētāja lomu, Staļins - vecākā. Lūk Staļina runas terora priekšvakarā, tā kulminācijā un pēc tam. Vai mēs atradīsim niknu rūkšanu, vai atradīsim pavēles izliet asinis un griezt skalpus? Taču nē. Atradīsim pavisam kaut ko citu. „Runā par represijām pret opozīciju… Kas attiecas uz represijām, tad es esmu kategoriski pret tām". To saka Staļins saka 1924. gada 19. novembrī. Un vēl: „Jūs vēlaties biedra Buhārina asinis? Mēs jums tās nedosim!" To arī saka Biedrs Staļins 14. partijas kongresā. Kaut kādi ļaundari grib biedra Buhārina asinis, bet labais Staļins glābj biedru Buhārinu no asinskāriem briesmoņiem. Cik gan labs ir vecākais izmeklētājs!

Nezinu, kādi briesmoņi gribēja Buhārina asinis, bet nošāva viņu pēc Staļina pavēles.

Lomu sadalījums starp Staļinu un Molotovu saglabājās ne tikai iekšējā, bet arī ārējā politikā. Starptautisko konferenču laikā Molotovs pieprasa, uzstāj, uzspiež. Visas prasības - no Molotova, visas piekāpšanās - no labā Staļina. Tas tika uzņemts kā skaidra patiesība: rietumu diplomāti ticēja - viss niknums no Molotova; ja nebūtu šis vanags, tad viss būtu brīnišķīgi. Un maz bija tādi, kuri saprata: nomirtu Molotovs pēkšņā nāvē, piemēram, pirms Jaltas konferences, Staļins ilgi sērotu, bet pēc tam tāpat viņa vietā nozīmētu jaunu jaunāko izmeklētāju…

Pirms kara Staļins valstī veica trīs izmēģinājumus: industralizāciju, kolektivizāciju, Lielo tīrīšanu. Katru reizi Staļina loma bija Augstākās būtnes loma, kura no neaizsniedzamām virsotnēm raugās uz notiekošo, bet Molotovs (no 1930. gada viņš arī valdības vadītājs) īstenoja pastāvīgu tiešo vadību. Staļins vadīja visu, bet Molotovs tur, kur dotajā brīdī risinājās galvenie notikumi. Arī kara laikā tieši tā dala pienākumus: komandieris kontrolē visu savu karaspēku, bet viņa pirmais vietnieks atvirzās no blakus lietām un vada to karaspēka daļu, kura veic pašu svarīgāko uzdevumu.

Industralizācijas plāns tika pieņemts partijas kongresā pēc Molotova ziņojuma (neveiksmes gadījumā Staļins par industralizāciju neatbildēja). Kolektivizāciju vadīja „Politbiroja ciemu komisija", kuras vadītājs bija Molotovs. Arī par visiem galvu reibinošiem panākumiem biedrs Staļins neatbildēja. Jāizsaka cieņa vecākajam izmeklētājam: viņš centās jaunāko izmeklētāju ar dubļiem īpaši neapliet. Molotovam dubļi trāpījās tikai pašā ārkārtējā, negaidītākajā gadījumā. Pie jebkuras iespējas atbildība tika uzkrauta apakšējiem varas ešeloniem. Vaina par kolektivizācijas „pārmērībām" gūlās uz „dažiem rajona mēroga vadītājiem".

Nenoliedzama ir Molotova loma Lielajā tīrīšanā. Ježovs pat tīri formāli bija tikai viens no narkomiem Molotova valdībā. Bet ja ieskatītos tīrīšanas aizkulisēs, tad Molotova loma dažos gadījumos salīdzināma ar paša Staļina lomu. Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs Molotovu apraksta tā: „Tas bija stiprs cilvēks, principiāls, tāls no jebkuriem saviem apsvērumiem, sevišķi stūrgalvīgs, sevišķi nežēlīgs, apzinīgi sekoja Staļinam un atbalstīja viņu pašās nežēlīgākajās darbībās, tajā skaitā arī 1937. - 1938. gados, izejot no saviem personīgiem uzskatiem. Viņš pārliecinoši sekoja Staļinam, kad tajā pašā laikā Maļenkovs un Kaganovičs uz tā taisīja karjeru". (BHK, 1987, N9, c. 49).

Lielā tīrīšana beidzās. Vainu uzvēla Ježovam, pašu Ježovu likvidēja, tīrīšanu nosauca par ježovščinu. Molotovs - tīrs. Staļins - vēl vairāk.

Trīs etapi noieti. Rezultāti: valsts pakļauta Staļinam, armija, NKVD, rakstnieki un vēsturnieki, zemnieki un muzikanti, ģenerāļi un ģeologi, diplomāti un visi, visi, visi - zem kontroles. Lauksaimniecība ir partijas rokās: ņem no sādžām kaut visu, un pēc jebkuras Kremļa noteiktās cenas, var arī par brīvu. Rūpniecība dod produkciju, armija paklausīga, NKVD aparāts iztīrīts un gatavs jauniem darbiem. Kas notiks tālāk?

Trešais etaps - Lielā tīrīšana - noslēdzās 1938. gada beigās. Valstī sākas jauns etaps.

Ko tagad biedrs Staļins perina, kur viņš novirzīs valsts spēkus? Galveno virzienu noteikt ir viegli. Vajag vienkārši skatīties kādu darbu Staļins iedos Molotovam…

1939. gada maijā Staļins norīko Molotovu par ārlietu Tautas komisāru, vienlaicīgi saglabājot valdības vadītāja posteni.

Liekas, ka pēc Lielās tīrīšanas otrajā vietā jāatrodas vismaz Galvenajam ideologam vai Galvenajam inkvizitoram, Galvenajam plānotājam. Bet nē. Otrajā vietā ir Ārlietu narkoms. Šim faktam varētu būt tikai viens izskaidrojums: industralizācijas, kolektivizācijas un Lielās tīrīšanas gaitā komunisti savā valstī nodrošināja „vienlīdzību un brālību", un tagad viņu skats pievērsts kaimiņiem. Kaimiņiem ari vajag nodrošināt laimīgu dzīvi. Tā ir jaunā etapa būtība, tāpēc arī Molotovam jauns amats.

Iebildīs: ja Staļins gatavoja lielo atbrīvošanas karu, tad kāpēc Molotovu nolika pie ārpolitikas? Loģiski būtu Molotovu nolikt armijas vai militārās rūpniecības priekšgalā.

Iebildumus nepieņemu. Staļins rīkojās pareizi. Karš - tikai viens no ārpolitikas instrumentiem. Karus vispirms uzvar ar ārpolitiku. Vajag atrast labus, uzticamus, bagātus un devīgus sabiedrotos, vajag sabiedrotos nolikt tādā situācijā, lai viņi palīdzētu jebkurā situācijā, neatkarīgi no tā vai līgumi ar viņiem ir parakstīti vai nav. Vajag sevi parādīt tā, ka visi ticētu: Padomju Savienība no visiem baidās, Padomju Savienība - nevainīgs upuris, Padomju Savienība vēlas mieru un tikai mieru, ja Padomju Savienība sagrābj svešas teritotijas, ja padomju čekisti nošauj tūkstošiem cilvēku, tad tas ir progresa labad. Diplomātijai jāstrādā tā, lai Staļins parakstītu ar Hitleru līgumu, bet tomēr lai Hitleru visi uzskatītu par agresoru un iekarotāju, bet Staļinu par upuri. Lai visi domā, ka Staļins ir spiests spert šādu soli, un citas izejas viņam nav.

Ja diplomāti uzvar, tad ģenerāļiem atliks tikai pabeigt… Ja diplomāti pazaudēs, ja pasaule jūsu valsti redzēs tikai kā agresoru, kurš tiecas pakļaut kaimiņus, tad jūsu ģenerāļiem būs grūti.

Molotovs izrādījās izcils diplomāts. Uzticēto uzdevumu izpildīja, politiskajā frontē uzvarēja.

Bez uzvaras politiskajā frontē uzvara kaujā nav iespējama, vai kļūst veltīga. Hitlers zaudēja lielajā politikas sfērā vēl pirms tam, kad sāka runāt lielgabali. Nevajadzēja slēpt koncentrācijas nometnes, bet parādīt tās visai pasaulei, paziņojot, ka tās ir izveidotas progresa labad. Vajadzēja sagrābt kaimiņu zemes, un parādīt to tā, ka tā ir nežēlīga nepieciešamība. Mēs negribējām, bet bijām spiesti. Vajadzēja sabiedrotos meklēt pāri okeānam, bagātus, stiprus un devīgus.

Bet vēl vajadzēja spelēt komēdiju: Hitlers pats ir lāga cilvēks, un ja viss būtu atkarīgs tikai no viņa. - Žēl, ka viņam līdzās ir tāds nerunājošs briesmonis kā Ribentrops.

Hitleram un Ribentropam lielajā politikā vajadzēja pamācīties no Staļina un Molotova.

Kad runā par Molotova iecelšanu par Ārlietu narkomu, vienmēr atceras priekšgājēju Maksimu Maksīmoviču Ļitvīnovu.

Par Ļitvīnovu pieņemts runāt labu, Ļitvīnova politiku atceras ar labu vārdu: redziet bija labs cilvēks Ļitvīnovs, ar visu dvēseli tiecās uz rietumiem, mīlēja mieru, vēlēj ās tuvināšanos, darīja visu iespējamo… bet pēc tam parādījās sliktais Molotovs un pagrieza tuvināšanās politiku Hitlera virzienā. Lūk tas sliktais Molotovs arī visu sabojāja.

No malas izskatījās tā. Ja papētītu smalkāk, tad izrādītos, ka Ļitvīnova politika nemaz nebija un nevarēja būt. Ļitvīnovs - viens no narkomiem Molotova valdībā, un Ļitvīnovs realizēja nevis savu politiku, bet gan Molotova politiku, precīzāk - Staļina politiku. Ļitvīnovs uzstājās ne savā vārdā, bet gan padomju valdības vārdā, kuras vadītājs bija Molotovs.

Reāli ārpolitiku noteica nevis valdība, bet gan Politbiroja lēmumi. Vadošie politbiroja locekļi bija Staļins un tas pats Molotovs. Ļitvīnovs nebija Politbiroja biedrs ne arī kandidāts un tāpēc viņam nebija piekļuves ārpolitikas jautājumu risināšanā. Viņa loma - izpildīt Staļina un Molotova pavēles.

Grūti piekrist arī tam, ka Molotovs negaidīti parādījās starptautiskajā arēnā Ļitvīnova vietā. Nē, Molotovs pastāvīgi atradās uz skatuves, tikai no zāles tas nebija redzams: viņš atradās mazliet augstāk, tur, kur leļļu teātrī atrodas leļļu aktieris, kurš rausta šņorītes un runā tekstu, kuru zālē uztver kā lelles runu.

Molotovs vienmēr stāvēja virs Ļitvīnova kā varens Politbiroja biedrs, kā valdības vadītājs virs sava ministra, kā gaļas maļamās mašīnas Galvenā mehāniķa pirmais vietnieks. Ja Ļitvīnovs uzdrošinātos kaut soli atkāpties no Staļina - Molotova instrukcijām, tad ātri atrastos tur, kur atradās daudzi viņa kolēģi-diplomāti.

Pats Ļitvīnovs nekad nepretendēja uz patstāvīgu politiku un vienmēr to uzsvēra. Viena no daudzajām liecībām: 1932. gadā I. M. Maiskis ierodas Londonā ar diplomātisku misiju. Maksims Ļitvīnovs dod Maiskim pēdējās instrukcijas: „Protams, jūs saprotiet, - skaidroja Maksims

Maksīmovičs, - ka tās nav manas personīgās direktīvas, bet gan daudz augstāku orgānu direktīvas". (И.М. Майский. Кто помогал Гитлеру. С. 13).

Tā runāja Ļitvīnovs dažus gadus pirms Lielās tīrīšanas. Tīrīšanas laikā Ļitvīnovs vēl jo vairāk nevarēja improvizēt. Un vispār viņš nosargāja galvu zem Staļina-Molotova cirvja tāpēc, ka bija ne tikai paklausīgs un uzticams, bet bija arī pietiekami viltīgs, lai jebkurā situācijā demonstrētu šo paklausamību un uzticamību.

Ne veltīgi Molotovs izvirzīja Ļitvīnovu. Kad Ukraina raustījās bada krampjos, ko bija noorganizējis Staļins-Molotovs, nobarotā Ļitvīnova fizionomija bija labākais pierādījums tam, ka ne visi Padomju Savienībā badojas. Kad Staļins-Molotovs, aplaupījuši valsti, iepirka Rietumu zemēs militāro tehnoloģiju, vajadzēja nodibināt atbilstošas attiecības gan ar Ameriku, gan ar Britāniju, gan ar Franciju. Ļitvīnovam tas izdevās. Ne jau ar Rietumiem attiecības bija tik lieliskas, ka Ļitvīnovam tā gribējās, bet gan tāpēc, ka Staļinam-Molotovam bija vajadzīga tehnoloģija. Vienlaicīgi arī ar Hitleru tika saglabāti sakari.

Bet pēc tam pienāca laiks pagriezt Rietumu palīdzību pret Rietumiem. Ļitvīnovs vairāk nav vajadzīgs, un viņu izdzina. Un tad no aizkulisēm iznāca sliktais Molotovs un paziņoja, ka komēdija ir beigusies, pienācis brīdis par komēdiju maksāt, bet komēdijas vietā sākās traģēdija.

Ar to stāsts par labo Ļitvīnovu nebeidzas. 1941. gadā, pēc Hitlera uzbrukuma, atkal bija vajadzīga Rietumu palīdzība. Ļitvīnovu izvilka no aizkrāsnes un nozīmēja par Molotova vietnieku. Uzdevums: nodibināt labas attiecības ar Britāniju un ASV, prasīt palīdzību. Labais Ļitvīnovs izpildīja uzstādīto uzdevumu.

5. nodaļa. Halhin-Golas prologs

Vienā valstī uzvarējis sociālisms nepavisam neizslēdz vienlaicīgi visus karus. Tieši otrādi, tas viņus paredz.

V. I. Ļeņins,

"Военная программа пролетарской революции ".

1939. gada 19. augustā Staļins pieņēma lēmumus, kuri izmainīja pasaules vēsturi. Kaut kad atvērs arhīvus, un mēs atradīsim daudz ko interesantu. Bet galveno neatradīsim. Un lūk kāpēc.

„Cik reizes es jums esmu teicis - dariet, ko gribiet, bet neatstājiet dokumentus, neatstājiet pēdas". Tie ir paša Staļina vārdi. Tos viņš pateica publiski no tribīnes 16. partijas kongresā. Tajā vietā stenogramma fiksē „visas zāles homēriskus smieklus". Kongress vētraini smējās - biedrs Staļins atļāvās pajokot. Saprotams, Staļins runāja nevis par sevi, bet par saviem pretiniekiem, kuri it kā vadās pēc principa neatstāt dokumentus un pēdas.

Bet kongress veltīgi smējās. Staļins vienmēr pierakstīja pretiniekiem savus personīgos nodomus, principus un metodes. Staļins nedaudz vēlāk savus pretiniekus apšaus. Un gandrīz visus 16. kongresa delegātus apšaus. Bet dokumentus par savu tiešo dalību atstās minimālā skaitā.

Neviens diktators nevar līdzināties Staļinam prasmē slēpt pēdas savu noziegumu līdzdalībā.

Kā tas tika darīts, stāsta Anastas Mikojans, kurš pārspēja visus izdzīvošanas rekordus. Viņš bija CK biedrs no 1923. gada līdz 1976. gadam, tas ir 53 gadus; no tiem 40 gadus bija Politbiroja kandidāts vai tā biedrs. Viņš apraksta apspriedes pie Staļina: „Bieži mēs bijām 5 cilvēki. Sapulcējāmies vēlu vakarā vai naktī, reti dienas otrajā pusē, kā likums, bez iepriekšējas dienaskārtības izsūtīšanas. Protokolēšana vai kaut kādu pierakstu veikšana tādu apspriežu laikā nenotika". (ВИЖ, 1976, N6, с. 68).

Staļina referents aviācijas ģenerālpulkvedis A. S. Jakovļevs: „Pie Staļina apspriedēs šaurā lokā nebija stenogrāfistes, sekretāri, netika veikti jebkādi protokolu pieraksti". (Цель жизни. С. 498).

Padomju Savienības maršals D. F. Ustķūgovs kara laikā bija Bruņojuma narkoms: „Sēdēs un apspriedēs, kuras vadīja Staļins, jautājumu apspriešana un lēmumu pieņemšana par tiem nereti notika bez protokolu ierakstiem, bet bieži arī bez lēmumu attiecīgas noformēšanas". (Во имя победы. С. 91).

Citiem vārdiem sakot, lēmumus pieņēma, bet uz papīra nefiksēja. Tāpat kā mafija.

Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs kara laikā bija Galvenā virspavēlnieka Staļina vietnieks. „Daudzus politiskos, militāros, vispārējos valsts jautājumus apsprieda un risināja ne tikai CK Politbiroja oficiālajās sēdēs un CK Sekretariātā, bet arī vakarā pusdienojot J. V. Staļina dzīvoklī vai vasarnīcā, kur parasti piedalījās viņam vistuvākie Politbiroja locekļi". (Воспоминания и размышления. С. 296).

Ģenerālpulkvedis B. L. Vaņņikovs bija Bruņojuma narkoms, vēlāk Munīcijas narkoms: „Pie Staļina sēdēs un apspriedēs pastāvēja prakse - jautājumus apsprieda un lēmumus pieņēma nereti bez protokolu pierakstiem… Līdz ar to arī skaidrs, ka daudzu notikumu apgaismošana tikai pēc dokumentiem ir nepietiekama un nepilnīga, bet dažos gadījumos arī neprecīza". (ВИЖ, 1962, N2).

Apspriedes pie Hitlera bija slavenas ar lielo cilvēku skaitu. Visu, ko Hitlers teica, vēsturei fiksēja trīs stenogrāfistes un personīgais vēsturnieks. Bet pie Staļina apspriedes nav vienkārši līdzīgas sazvērnieku un konspiratoru slepenajiem saietiem. Tās tādas arī bija pēc gara un pēc būtības. Šeit neatstāja ne dokumentus, ne pēdas. Tāpēc, kā mūs mācīja Staļins, neskatīsimies uz vārdiem, kurus no mums slēpj, skatīsimies uz darbiem, kuri ir redzami.

Ja nepieredzējis spēlmanis sēžas spēlēt kārtis ar šuleru, tad parasti pieļauj tikai vienu kļūdu: paņem rokās kārtis.

1939. gada augustā Maskavā ieradās britu un franču militārās delegācijas uz sarunām par kopējām darbībām pret Vāciju. Britānijas un Francijas valdības atkārtoja nepieredzējošo spelētāju kļūdu. Britānija un Francija sarunas zaudēja, sēžoties pie viena galda ar Staļina šuleriem.

Ne britu, ne franču valdības nesaprata Staļina nodomus. Bet Staļina plāns ir vienkāršs: piespiest Franciju un Britāniju pieteikt Vācijai karu… vai arī izprovocēt Vāciju uz tādām darbībām, kuru dēļ Francija un Britānija būs spiestas pieteikt karu Vācijai.

Vācijai un Francijai bija kopēja robeža, bet Padomju Savienība bija atdalīta ar neitrālu valstu barjeru. Pie jebkura spēku izvietojuma, pie jebkuras spēku kombinācijas galvenā kaujas darbība varētu notikt starp Vāciju un Franciju, aktīvi piedaloties Britānijai, Padomju Savienība varētu būt vienā no pusēm, bet faktiski palika it kā malā no Eiropas gaļas mašīnas un varēja aprobežoties tikai ar ekspedīcijas spēku nosūtīšanu…

Jebkurā gadījumā Francijai un Britānijai sarunas ar Staļinu bija zaudētas. Padomju puse saviem politiskajiem mērķiem varēja izmantot visu, sākot ar diplomātisko delegāciju locekļu sarakstu. Ja Francija un Britānija nosūtītu uz Maskavu augsta ranga delegācijas, tad Staļins varētu teikt Hitleram: skaties, kas šeit pret tevi ir sadomāts, ātri paraksti ar mani paktu, citādi… Ja Britānija un Francija nosūtītu uz Maskavu zemāka ranga delegāciju, tad Staļins varētu apsūdzēt Britāniju un Franciju par nevēlēšanos „apspiest agresoru": padomju delegācijas sastāvā pats Aizsardzības narkoms biedrs Vorošilovs, bet ko jūs esat atsūtījuši?

Saņēmis piekrišanu no britu un franču valdībām par sarunām, Staļins uzreiz nonāca situācijā, kurā nevar zaudēt. Staļinam parādījās divas iespējas:

-    vai nu padomju delegācija izvirza arvien jaunas un jaunas prasības un viss aiziet līdz tam, ka Britānija un Francija būs spiestas sākt karu pret Vāciju;

-     vai nu sarunas izjuks, un tad Britāniju un Franciju varēs vainot visos nāves grēkos, bet pašam parakstīt ar Hitleru visnelietīgāko paktu. Un padomju delegācija izvirzīja prasību:

mums nav kopēja robeža ar Vāciju, mūsu karaspēkam vajadzīgi koridori caur Poliju.

Šī prasība bija nepieņemama Polijai un nevajadzīga Padomju Savienībai. Nepieņemama tāpēc, ka Polijas valdība un tauta zināja, kas tā tāda Sarkanā armija un NKVD. Nedaudz vēlāk Igaunija, Lietuva un Latvija atļāva izvietot savā teritorijā padomju garnizonus un nokļuva komunistiskajā verdzībā, kura pie citas notikumu attīstības varēja kļūt mūžīga. Poļu puses satraukums bija pamatots un vēlāk apstiprinājās ar masveidīgajiem poļu virsnieku apbedījumiem padomju zemē.

Ja Staļins būtu gribējis mieru, tad kāpēc viņam Polijā ir vajadzīgi koridori? Politbiroja loceklis, Aizsardzības narkoms Padomju Savienības maršals K. J. Vorošilovs sarunās paziņoja: „Tā kā Padomju Savienībai nav kopējas robežas ar Vāciju, tad nav vietas, kur varētu notikt tieša saskarsme ar agresoru". ("Международная жизнь", 1959, N3, с. 157).

Nu tad arī priecājaties! Vai tiešām Vorošilovam un Staļinam nepietiek cinisma lai saprastu, ka kopējas ar hitlerisko Vāciju robežas trūkums - tas ir labums valstij.

Bet Staļins nedomāja ne aizsargāties, ne arī vēl vairāk palikt ārpus kara. Caur Polijas teritoriju koridori Staļinam bija vajadzīgi, no vienas puses, Polijas sovjetizācijai, no otras puses, koridori dotu iespēju uzbrukt ar negaidītu triecienu Vācijai no aizmugures gadījumā, ja tā novājinātos karā pret Franciju, Britāniju un potenciāli - pret ASV. Nekādu citu pielietojumu koridoriem caur Polijas teritoriju nevar iedomāties.

Bija arī citi padomju puses priekšlikumi: sāksim karu pret Vāciju ne tikai tiešas vācu agresijas gadījumā, bet arī „netiešās agresijas" gadījumā. Kas ir „netiešā agresija" zināms tikai biedram Staļinam un viņa diplomātiem. Ja padomju delegācijas priekšlikumi būtu pieņemti, tad Staļins (pilnīgi taisnīgi) jebkura Vācijas ārpolitiska akta gadījumā varētu pieprasīt no Britānijas un Francijas uzstāties pret Vāciju. Formulējums ir izstiepts, ja ir vēlēšanās, tad par „netiešo agresiju" var nosaukt vienalga ko. Šajā gadījumā kara scenārijs stipri vienkāršotos - lai atbildētu uz jebkurām

Vācijas darbībām, Francija un Britānija pēc Staļina pieprasījuma būtu spiestas uzstāties pret to. Uzstātos arī Padomju Savienība, tikai ne no savas teritorijas, bet gan poļu, kas ir ērti un droši.

Jebkurā gadījumā galvenā kaujas darbība izvērstos starp Franciju un Vāciju, bet pēc tam svaigas padomju karaspēka daļas caur Polijas teritoriju dotu izšķirošus treicienus Vācijai mugurā.

Vai Britānija un Francija piekrīt tādam variantam? Nē? Tad sarunas varam beigt, un jūs esat vainīgi to izjukšanā!

Francijas un Britānijas delegācijas vēloties pierādīt savu nodomu nopietnību, paziņoja padomju pusei sevišķi svarīgas ziņas, kuras paziņot Staļinam nevajadzēja: ja Vācija uzbruks Polijai, tad Britānija un Francija pieteiks Vācijai karu. Tā bija tā informācija, kuru tik ļoti gaidīja Staļins. Hitlers uzskatīja, ka uzbrukums Polijai paliks nesodīts, tāpat kā Čehoslovakijas sagrābšana. Bet Staļins tagad zināja, ka Hitleru par to sodīs.

Tādā veidā atslēga no Otrā pasaules kara sākuma nokļuva uz Staļina galda.

Staļinam atlika tikai dot Hitleram zaļo gaismu: uzbrūc Polijai, es tev netraucēšu (bet Francija un Britānija tev pieteiks karu). 1939. gada 19. augustā Staļins paziņoja Hitleram, ka gadījumā, ja Vācija uzbruks Polijai, tad Padomju Savienība paliks ne tikai neitrāla, bet arī palīdzēs Vācijai.

Maskavā ierodas Ribentrops un 23. augustā ar Molotovu paraksta paktu par uzbrukumu Polijai…

Otrais pasaules karš varēja arī nebūt. Staļinam bija izvēle.

Staļinam bija divas iespējas.

Pirmā. Neatkarīgi no Britānijas, Francijas un Polijas pozīcijas oficiāli paziņot, ka Padomju Savienība aizstāvēs Polijas teritoriju, tāpat kā savējo. Polijas valdība nevēlas padomju karaspēku savā teritorijā, tas nav nekas briesmīgs. Ja Vācija sagraus poļu armiju un gāzīs valdību, tad Sarkanā armija ieies Polijas teritorijā un karos pret Vāciju. Nedaudz agrāk Padomju Savienība oficiāli paziņoja: „Mongolijas tautas republikas robežu mēs aizstāvēsim tāpat kā savējo". ("Правда", 1 июня 1939 года).

Vārdi saskanēja ar darbiem. Tieši šajā dienā, 1939. gada 1. jūnijā, no Minskas uz Maskavu izsauca Baltkrievijas kara apgabala komandieri komdivu13 G. K. Žukovu. 2. jūnija rītā Aizsardzības narkoma sevišķi svarīgu uzdevumu komandieris R. P. Hmeļņickis satika Žukovu, un paziņoja, ka maršals K. J. Vorošilovs viņu jau gaida. Pēc īsas instruktāžas - Žukova ceļš ved uzMongoliju, kur viņš aizstāvēja Mongolijas teritoriju no japāņu agresoriem, tā kā būtu aizstāvējis savējo.

Tāpat arī Staļins varēja rīkoties pie savām rietumu robežām: oficiāli un stingri paziņot, ka uzbrukums Polijai pārvērtīsies par niknu un ilgstošu karu, kuram Vācija nav gatava…

1939. gada augustā Staļinam bija arī otra izdevība - novilcināt sarunas ar Britāniju un Franciju, un tas Hitleram būtu brīdinājums: uzbrūc Polijai, bet ņem vērā - visa Eiropa būs pret tevi, mēs te Maskavā sēžam un par kaut ko apspriežamies, mums pietiek ar to, ka mēs Vāciju bloķējam.

Bet Staļins izvēlējās trešo ceļu: Hitler, uzbrūc Polijai, es tev palīdzēšu. Hitlers uzbruka… un dabūja karu no Britānijas un Francijas puses…

Staļinam tas arī bija vajadzīgs.

1939. gada 19. augustā pieņēma arī citus vēsturiski svarīgus lēmumus. Tālajā Mongolijā Žukovs sagatavoja negaidītu triecienu 6. japāņu armijai. Principiālu piekrišanu negaidītajam triecienam Staļins deva agrāk, bet tagad, kad viss sagatavots, Žukovam jāsaņem galīgā atļauja. Tajā brīdī bija arī citi rīcības varianti. Piemēram, padomju karaspēks nostājas dziļā aizsardzībā, sagatavotais uzbrukums tiek atlikts. Uzbrukums - tas ir risks. Veiksmes gadījumā Japāna saņemtu mācību uz daudziem gadiem. Izgāšanās gadījumā - visa pasaule sāks runāt par to, ka Staļins ir iznīcinājis daudzus armijas komandierus, un karot tā nav spēj īga. Neveiksmes gadījumā - Žukovu varētu nošaut, bet ar viņa asinīm nevar nomazgāt kara kaunu.

1939. gada 19. augustā, sestdienā, Staļins šifrētā tekstā noraida Žukovam tikai vienu vārdu: LABI. Pēc dažām stundām Žukovs sāk uzbrukumu.

Tiesa, Mongolijā, uzbrukuma sākuma brīdī bija ne 19. augusta vēls vakars, bet gan 20.-tā svētdienas rīts.

Mongolijā „zibenskarš" sākās tā …

Pulksten 5:45 153 padomju bumbvedēji, kurus pavadīja atbilstošs skaits iznīcinātāju, deva triecienu japāņu karaspēka pozīcijām. Tad arī ierunājās artilērija. Artilērijas sagatavošanās bija īsa (2 stundas 45 minūtes), bet ļoti spēcīga. Uguns sagatavošanās brīdī padomju aviācija deva otru triecienu, un 9.00 tanku ķīļi uzšķērda japāņu aizsardzību. Žukova nodoms bija vienkāršs. Žukovs realizēja klasisku aplenkšanas operāciju - samērā vājš centrs un divi spēcīgi mobilie flangu grupējumi. Centrs tikai notur pretinieku, bet trieciengrupējumi flangos, neiesaistoties ilgstošās kaujās, apejot aizsardzības punktus , strauji virzās uz priekšu un savienojas aiz pretinieka. Pēc trijām dienām japāņu armija bija aplenkuma lokā, un sākās sagrāve.

Halhin-Golas operācija ir spīdoša pēc nodoma un izpildījuma. Žukovs riskēja. Bet risks attaisnojās.

Žukovs pavēlēja izvietot aerodromus pēc iespējas tuvāk frontes līnijai. Tas deva iespēju lidmašīnām ņemt mazāk degvielu un vairāk bumbas. Aviācijas izmantošanas intensitāte strauji paaugstinājās: lidmašīnas pacēlās, vēl nebija uzņēmušas augstumu, bumboja, ātri atgriezās, uzkrāva bumbas un atkal pacēlās. Bet kad padomju tanki aizgāja tālu uz priekšu, aviācija varēja tos atbalstīt nemainot bāzēšanās aerodromus.

Žukovs izvirzīja pie pašām pirmajām līnijām hospitāļus un apgādes bāzes - munīcijas, degvielas un visa nepieciešamās piegādes kaujai notika bez traucējumiem un ātri, ievainoto evakuācija neprasīja daudz laika, dažas minūtes pēc ievainojuma karavīrs jau atradās uz operāciju galda. Žukovs izvirzīja savu un citus komandpunktus pie priekšējām līnijām tā, ka pats varēja novērot kaujas panorāmu, bet kad karaspēks aizgāja tālu uz priekšu, viņam nevajadzēja tūlīt aiz karaspēka pārvietot komandpunktu. Uzbrukuma sagatavošanās laikā Žukovs gandrīz pilnībā aizliedza izmantot radiosakarus. Sakari galvenokārt notika pa vadiem lietojot īsas, saprotamas tikai abiem runājošajiem, pavēles un komandas.

Operāciju gatavoja slepenībā. Katrs izpildītājs saņēma norādījumus tikai savu pienākumu robežās un tam nebija priekšstata par uzbrukuma kopējiem plāniem, par mērogiem un par sākuma termiņiem. Starp citu, daudzi nezināja arī par pašu uzbrukumu. Žukovs apmānīja ne tikai japāņu izlūkdienestu, bet pirmām kārtām savus karavīrus un komandierus. Viņi līdz pašam pēdējam brīdim uzskatīja, ka tiek gatavota aizsardzība ilgstošam periodam. Ja savi karavīri un komandieri ticēja tam, tad ticēja arī pretinieks.

Dezinformācija deva labus rezultātus: visā iepriekšēj ā Japānas vēsturē nav bijis tik smagas sakāves. Japānas 6. armijas sagrāvei pie Halhin-Golas ir stratēģiskas sekas. Tika apstādināta Japānas agresija Padomju Savienības un Mongolijas virzienā un pagriezta uz citu pusi… 1941. gadā, Padomju Savienībai kritiskajās dienās, japāņu ģenerāļi, atceroties Halhin-Golas mācību, neizlēma uzbrukt.

Halhin-Gola - 20. gadsimta pirmais zibenskarš, blickrīgs14 tīrā veidā. Tā ir pirmā reize, kad lielas tanku masas tiek izmantotas triecienam dziļumā. Tas ir pirmais piemērs nebijušai artilērijas koncentrācijai šauros frontes sektoros. Tas ir paraugs absolūti negaidītiem iznīcinošiem triecieniem - cīņas pirmajās pusotrās stundās japāņu artilērija nevienu reizi neizšāva un gaisā nepacēlās neviena japāņu lidmašīna. Halhin-Gola - Žukova slavas sākums.

Pēc Žukova atgriešanās no Mongolijas Staļins viņam uzticēja no padomju kara apgabaliem pašu spēcīgāko - Kijevas, bet 1941. gada februārī iecēla par Ģenerālštāba priekšnieku. Šajā amatā Žukovs gatavoja karu pret Vāciju. Pie vācu robežas (tikai daudz lielākā mērogā) viņš atkārtoja visu to, ko izmantoja pret japāņu armiju.

Žukovs izveidoja divus spēcīgus mobilos flangu trieciengrupējumus Ļvovas un Belostokas izvirzījumos, bez tam - vēl vienu grupējumu triecienam pret Rumāniju.

Žukovs izvietoja aerodromus pie pašām robežām un sakoncentrēja tajos pa simts, šur tur arī pa divsimts lidmašīnām. Pie pašām robežām Žukovs izvirzīja hospitāļus, apgādes bāzes, komndpunktus.

Žukovs izvirzīja pie robežām simtiem tūkstošu tonnu munīcijas, degvielas, tanku un lidmašīnu rezerves daļas. Žukovs gandrīz pilnībā aizliedza izmantot radiosakarus. Žukovs saglabāja savu nodomu pilnīgā slepenībā, un maz kurš Sarkanajā armijā zināja, ko paredzēts darīt.

Pretinieka negaidīta trieciena gadījumā tam visam būtu katastrofālas sekas. 1941. gada sākumā Žukova visa darbība tiek uztverta kā pārrēķināšanās un liktenīgu kļūdu sērija. Bet 1942. gadā pie Staļingradas viņš atkārtos visas šīs „kļūdas" sagatavojot negaidītu iznīcinošu triecienu ar divām mobilām flangu grupām. Un atkal viņš izvirzīs pie pirmajām līnijām aerodromus, komandpunktus, apgādes bāzes un hospitāļus.

Japānas 6. armijas sagrāve pie Halhin-Golas, 1941. gada „kļūdas" un vācu 6. armijas sagrāve pie Staļingradas - tas ir Žukova vienotais stils. Tā viņš rīkojās arī turpmāk, katra viņa operācija - tas ir pēkšņums, spēku koncentrācija, dziļi un strauji pārrāvumi. Tas ir viņa rokraksts.

1941. gada jūnijā pret Vāciju viņš gatavoja to, ko 1939. gada augustā gatavoja pie Halhin- Golas. 1939. gada 19. augustā Staļins deva Hitleram zaļo gaismu: uzbrūc Polijai; un Žukovam: sāc uzbrukumu 6. japāņu armijai. Šajā dienā Staļins pieņēma arī citus lēmumus.

Tomēr padomju vēsturnieki pierādīja, ka šajā dienā nekādi lēmumi netika pieņemti, un vispār 1939. gada 19. augustā nebija Politbiroja sēde. Katra padomju grāmata par kara sākumu šo momentu īpaši uzsvēra: nebija tajā dienā sēde. Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis vairākas reizes uzstājoties Aizsardzības ministrijas un Ģenerālštāba virsnieku priekšā atkārtoja: atcerieties, 1939. gada 19. augustā sēde nebija. Militārās vēstures institūta priekšnieks ģenerālleitnants P. A. Žiļins sāka savas lekcijas ar paziņojumu par to, ka 1939. gada 19. augustā sēde nenotika. To pašu darīja arī citi ģenerāļi, maršali, vēsturnieki, ideologi.

Ja par Politbiroja sēdi informācija nebija, tad tā arī vajadzēja runāt: mēs par to nekā nezinām. Ja sēdē nekas nopietns nenotika, tad vajadzēja teikt: bija sēde, bet apsprieda nevainīgus jautājumus. Bet līnija bija cita: sēde nebija! Ticiet mums: nebija! Mēs noticējām: nebija! Mēs pacēlām arhīvus: sēde nebija!

Un lai visi noticētu tika izdots divpadsmit sējumu oficiālā „Otrā pasaules kara vēsture". Un paziņoja: „Tajā sestdienā, 1939. gada 19. augustā, Politbiroja sēde vispār nenotika". (T. 2. C. 285). Zem tā parakstījās: PSRS Aizsardzības ministrijas militārās vēstures institūts, PSKP CK marksisma-ļeņinisma institūts, PSRS Zinātņu Akadēmijas vispārējās vēstures institūts, PSRS Zinātņu Akadēmijas vēstures institūts un personīgi: Padomju Savienības maršals A. A. Grečko, V.G. Kuļikovs, S. K. Kurkotkins, Padomju Savienības Kara Flotes admirālis S. G. Gorškovs, Politbiroja loceklis A. A. Gromiko, KGB15 priekšsēdētāja pirmais vietnieks S. K. Cviguns, armijas ģenerāļi A. A. Jepiševs, S. P. Ivanovs, J. J. Maļcevs, A. I. Radzijevskis, S. M. Štemenko, ģenerālpulkvedis A. S. Želķovs, mācīti vīri ar pasaules vārdiem G. A. Arbatovs, N. N. Inozemcevs, P. N. Fedosējevs un vēl daudzi, daudzi, daudzi. Sējumus konsultēja (un neprotestēja) CK biedri, ģenerāļi, profesori, korespondētājlocekļi, akadēmiķi… Viņu skaitā ir Padomju Savienības maršali I. H. Batickis, A. M. Vasiļevskis, K. S. Moskaļenko, bruņutanku karaspēka Galvenais maršals P. A. Rotmistrovs, Galvenais aviācijas maršals P. S. Kutahovs, GRU priekšnieks armijas ģenerālis P. I. Ivašūtins un daudzi kopā ar viņiem.

Padomju līderi precīzi dalīj ās divās grupās: tie, kurus pie noslēpumiem pielaida, un tie, kurus nepielaida. Tie, kuri rangā zemāki, izrādīja vienaldzību: vai liela starpība, bija tajā dienā sēde vai nebija? Bet zinātāji, pieminot 1939. gada 19. augusta Politbiroja sēdi, pēkšņi pārvērtās par zvēriem. Ja Padomju Savienības maršalam A. I. Jerjomenko būtu ragi, tad man vajadzēja būt uz tiem ragiem, kad sarunā ieminējos par 19. augusta sēdi. Bet pēc dažiem gadiem pārsteidza dusmas, ar kādām Padomju Savienības maršals A. A. Grečko no augstas tribīnes pierādīja, ka 1939. gada 19. augustā Politbiroja sēde nebija. Un varēja padomāt: tad ko jūs, biedri Padomju Savienības maršal, tā nervozējat, nomierinieties. Bet viņš dārdēja veselas 20 minūtes: nebija sēdes, nebija, nebija! Es tad sabijos: tāpat slepkava kliedza tiesā, ka viņš nebija tajā šķērsielā, nebija, nebija!

50 gadus mums centās pierādīt, ka sēde nenotika. Un lūk, ģenerālpulkvedis D. A. Volkogonovs 1993. gada 16. janvārī nopublicēja avīzē "Izvesķija" rakstu: bija tajā dienā sēde, viņam pašam rokās ir bijuši protokoli.

Mums ir domstarpības ar Dmitriju Antonoviču Volkogonovu, bet ļoti pateicos par atbalstu. Es uzskatu, ka ģenerālpulkvedis Volkogonovs ir veicis zinātnisku varoņdarbu, paziņojot visai pasaulei, ka sēde tajā dienā notika.

Tiesa, Volkogonovs saka, ka protokolos saglabājušies tikai otršķirīgi jautājumi. Izlasīsim vēlreiz šīs nodaļas virsrakstu un uzdosim sev jautājumu: vai biedrs Staļins mīlēja savus noziedzīgos plānus fiksēt uz papīra?

Nu pārāk asi tajā dienā tika pagriezta ārpolitikas stūre, nu pārāk strauji izmainīja pasaules vēstures kursu, pārāk daudzi asiņaini notikumi sākas tieši šajā dienā. Un tāpēc manī ir pārliecība: šajā dienā lēmumi tika pieņemti. Un ja mums nav lemts redzēt tos uz papīra, tad šo lēmumu sekas mums ir REDZAMAS.

Ģenerālis Volkogonovs pierādīja vienā avīzes rindiņā padomju vadoņu, ieskaitot Staļinu, Politbiroja locekļus, maršalus, ģenerāļus, slavenu institūtu līderus, vainu taisnības slēpšanā. Ģenerālis Volkogonovs atklāja, ka visi šie Arbātovi, un Inozemcevi, Cviguni un Ivašūtini, Rokosovski un Fedosējevi, Maļcevi un Kuļikovi - meļi un viltus liecinieki. Par Politbiroja sēdi viņi meloja nevis katrs par sevi, bet korī, tas ir kopēji vienojušies.

Ja tiešām 1939. gada 19. augusta Politbiroja sēdē apsprieda tikai otršķirīgas problēmas, vai tad vadoņiem un maršaliem, zinātniskajiem apgaismotājiem un viņu vadītajiem institūtiem vajadzēja 50 gadus draudzīgi melot?

6. nodaļa. Munīcijas Ministrija

Dažus vardus, biedri, es pateikšu par padomju rakstnieku attieksmi pret karu… Mēs, rakstnieki, ceram, produkcijas daudzuma un kvalitates ziņa drīzuma apdzīt dažas rūpniecības nozares, bet neceram nemaz apdzīt vienu nozari - aizsardzības rūpniecību. Pirmam kartam, to tik un ta nevar apdzīt, bet otram kartam, ta ir tada laba un dzīvei nepieciešama nozare, ka to ta nēērti apdzīt.

Mihails Šolohovs.

Uzstašanas 18. partijas kongresa,

1939. gada 20. marta.

Padomju Savienība nebija ne ministru, ne ministriju. 1917. gada komunistiskais apvērsums tika taisīts tapēc, lai uz visiem laikiem atbrīvotos no valsts varas, taja skaita - no ministriem un ministrijam. Apvērsumu uztaisīja, ministrus iznīcinaja, ministrijas izdzenaja, bet pēc tam saprata, ka cilvēku darbību - pat pilnīgi brīvu - vajag koordinēt. Ministru vieta nozīmēja tautas komisarus, bet ministriju vieta organizēja tautas komisariatus, narkomatus. Pēc būtības nekas nemainījas, pieauga tikai birokratija.

1946. gada, kad visiem kļuva skaidrs, ka pasaules revolūcija nav notikusi, narkomus un narkomatus pardēvēja par ministriem un ministrijam. Bet 1939. gada cerības uz pasaules revolūciju bija pamatotas un tapēc izmantoja revolucionarus terminus: komisari, narkomati, utt.

Daudzus gadus bruņojuma ražošanu vadīja Aizsardzības rūpniecības narkomats. 1939. gada 11. janvarī to vienkaršoja, bet ta vieta izveidoja četrus jaunus narkomatus: Kuģu būves rūpniecības, Bruņojuma, Aviacijas rūpniecības, Munīcijas.

Kuģu būves narkomats neoficiali saucas Zemūdeņu narkomats. Teorētiski šis narkomats ražoja gan civilos, gan kara kuģus. Praksē tas notika ta: „Sakot ar 1935. gadu visas kuģu būves rūpnīcas tika parorientētas uz kara kuģu celtniecību". (BH№, 1982, N 7, c. 55). Kad Vacija, 1939. gada iestajas Otraja pasaules kara, tai bija 57 zemūdenes.

Mūs grib parliecinat, ka Padomju Savienība, kara netaisījas iestaties, bet tai 1939. gada septembrī bija 165 zemūdenes.

Varbūt tas bija sliktas zemūdenes? Nē, zemūdenes bija pasaules standartu līmenī. Daži zemūdeņu projekti pēc padomju pasūtījumiem tika izstradati fašistiskas Vacijas firma „Deschimag". (Runa, ka Staļins uzticējas Hitleram. Vajadzētu noskaidrot, kurš kuram vairak uzticējas…)

Padomju Savienība zemūdeņu būvniecība izmantoja pašu modernako amerikaņu tehnoloģiju piedaloties ievērojamiem amerikaņu inženieriem. Par to Entonijs Sjūtons ir uzrakstījis lielisku gramatu „Nacionala pašnavība. Militara palīdzība Padomju Savienībai". (Runa, ka Staļins bija uzticīgs, domaju, ka Rūzvelts ar to slimoja vēl vairak).

Bez amerikaņu, vacu, britu, itaļu tehnoloģijam, padomju kuģu būvniecība izmantoja arī savus tehniskos risinajumus. Arī mums bija talantīgi inženieri. Atcerēsimies kaut supermazo zemūdeni M- 400, kurai nebija parasta dīzeļu un akumulatoru bateriju kombinacija. Zemūdenei bija tikai viens dzinējs, kurš darbojas ar makslīgas gazes maisījumu. Zemūdene sevī apvienoja parastas zemūdenes un torpēdkutera īpašības. Ta varēja nepamanīti nokļūt pie mērķa, atri uzpeldēt un uzbrukt ka torpēdkuteris. Bet varēja arī lēnam zem ūdens pielavīties mērķim un no tada paša stavokļa uzbrukt, bet pēc tam uzpeldēt un atri pazust.

Varētu arī pieminēt supermazo zemūdeni M-401 (sākta būvēt 1939. gada 28. novembrī, ūdenī nolaista 1941. gada 31. maijā). Tai bija viens dzinējs, kurš darbojās pēc noslēgta cikla. Bija arī citi sasniegumi pasaules līmenī un augstāk. Kuģu būves narkomats kopš savas izveidošanas sākuma bija aizņemts tikai ar militāriem darbiem. Bez tam, daudzus kuģus, kurus uzbūvēja agrāk civilaj ām vajadzībām, tagad apbruņoja un nodeva kara flotes rīcībā. Tikai ar vienu SNK16 lēmumu 1940. gada 25. maijā kara flotes rīcībā nodeva civilos kuģus sekojošā daudzumā: Baltijas flotei - 74; Melnās jūras - 76; Ziemeļu - 65; Klusā okeāna - 101. Vienlaicīgi Kuģu būves narkomata uzņēmumi pārgāja strādāt divās pagarinātajās maiņās, kas faktiski nozīmēja pāreju uz kara laika režīmu.

Rezultāts: uz 1941. gada 22. jūniju Padomju Savienībai ierindā bija 218 zemūdenes un 91 būvējās.

Bez zemūdenēm būvēja arī kuģus, bet vēl kuģus iepirka ārzemēs. Piemērs: pirms kara Melnajā jūrā parādījās kara kuģis, kurš pārsteidza ar formu eleganci un neparasto krāsojumu. Cilvēki, nezinādami pie kuras kuģu klases pieder šis skaistulis, nosauca to par „gaišzilo kreiseri". Bet tas nebija kreiseris, bet līderis. Viņa nosaukums bija „Taškenf. Par kuģiem, kuri ir pieminēšanas vērti „Padomju militārajā enciklopēdijā", parasti rakstīts: „uzbūvēts vienā no tēvzemes rūpnīcām". Par līderi „Taškenta" tā nav teikts, norādīti tikai būvēšanas gadi un stāšanās ierindā gads - 1940. Ierastie vārdi izlaisti tāpēc, ka Melnās jūras flotes gods un lepnums līderis „Taškenta" tika uzbūvēts fašistiskajā Itālijā. Atkal jautājums: kurš kuram vairāk uzticējās?

Saprotams, ka līderis „Taškenta" nopirka bez bruņojuma. Musolīni būtu pārdevis Staļinam arī bruņojumu, bet tajā laikā visā pasaulē nebija nekas tāds, kas varētu pēc parametriem līdzināties padomju 130 mm kuģu lielgabalam. Tāpēc bruņojuma uzstādīšana notika Nikolājevā.

Itālija nebija vienīgā valsts, kura pārdeva Staļinam kara kuģus. 1940. gada maijā uz Ļeņingradu atveda līdz galam neuzbūvēto vācu kreiseri „Lutzow" un novietoja Baltijas kuģu būves rūpnīcas štāpeļos. Tagad Staļins jau steidzās. Kreiseris - tas ir milzīgs un sarežģīts veidojums, to jābūvē vairākus gadus, nebija laika ienest izmaiņas projektā un uzstādīt padomju bruņojumu. Tika nolemts pilnībā būvēt pēc vācu projekta un uzstādīt vācu bruņojumu. Un Vācija piegādāja bruņojumu.

Izlasot ko tādu, atsakies ticēt: 1940. gada maijs! Vācu „blickrīgs" Rietumeiropā. Britu flote bloķēja vācu kuģniecību. Hitleram atlika vai nu karot pret Britāniju, bet tam vajadzīga spēcīga flote, vai meklēt mieru ar Britāniju, un arī tam vajadzīga spēcīga flote: satracinātā Britānija ar vārguļiem nerunās, bet pieprasīs aizvākties no okupētajām zemēm. Hitlers stipri atpalika no Britānijas virsūdens kuģu nozarē, un viņš lūk šajā kritiskajā laikā pārdod līdz galam neuzbūvētus, tas ir savus pašus modernākos kuģus!

Apbrīnojama ir arī Staļina uzvedība: viņš sevi paziņoja kā neitrālu, bet pats būvē milzīgu floti, un vēl uzpērk no karojošām valstīm kara kuģus.

Šo apbrīnojamo faktu atminējums ir vienkāršs: Vācija jau 1940. gadā izjuta briesmīgu stratēģisko izejvielu trūkumu, jūras ceļi bija bloķēti, un tāpēc Hitlers varēja nopirkt tikai no Staļina stratēģiskās izejvielas pietiekamā daudzumā un asortimentā. Apmaiņai Hitlers bija spiests pārdot tehnoloģiju un kara tehniku, ieskaitot jaunākās lidmašīnas, lielgabalus, kuģus, sakaru aparatūru, tēmēkļus utt.

Staļins zināja par Vācijas ekonomikas kritisko stāvokli un varēja nepārdot Hitleram stratēģiskās izejvielas. Tādā gadījumā karš Eiropā ātri izdzistu. Bet Staļins gribēja, lai karš iedegtos, lai Francija, Britānija, Vācija un visas pārējās valstis sevi novājinātu karā. Staļins bija nodomājis izmantot viņu vājumu un iedibināt novārgušajā Eiropā savu kārtību. Tāpēc arī Staļins būvēja savu floti, tāpēc uzpirka kara tehniku visur, kur vien iespējams, tāpēc baroja Hitleru ar stratēģiskajām izejvielām.

Varēt rasties jautājums, kāpēc no 200 Staļina zemūdenēm un visiem pārējiem jūras spēkiem nebija tās atdeves, kādu gaidīja no pašas stiprākās zemūdens flotes pasaulē? Atbilde ir vienkārša - tie bija uzbrūkošie spēki. Šis instruments bija radīts agresīvam karam. Aizsardzības karā to bija grūti izmantot vai arī vispār neizmantot. 18. partijas kongresā Klusā okeāna flotes komandieris 2. ranga flagmanis N. K. Kuzņecovs teica: „Flotei ir jāpārvēršas un j āpārvēršas par pašu uzbrūkošāko floti, tāpat kā visai Strādnieku-zemnieku Sarkanajai armijai".

Kuzņecovs kongresā uzstājās uzreiz pēc Mihaila Šolohova. Šolohovs vēlāk par izcilo humānismu saņems Nobeļa prēmiju. Bet toreiz kongresā par pareizu attieksmi attiecībā pret kara rūpniecību un citiem nopelniem viņu ievēlēja CK sastāvā kopā ar Kuzņecovu. Kuzņecovu, bez tam, nozīmēja par Jūras-Kara flotes narkomu. Viņš bija talantīgākais no visiem padomju flotes karavadoņiem. Pēc kara viņš saņēma Padomju Savienības Flotes Admirāļa pakāpi. Padomju vēsturē tikai trijiem cilvēkiem bija tādas pakāpes.

Kuzņecovs izpildīja kongresam dodo solījumu - viņš pārveidoja padomju floti par pašu uzbrūkošāko. Bet aizsardzības karam bija vajadzīgi citi kuģi ar citiem parametriem: zemūdeņu mednieki, traļi, apsardzes kuģi, sietu aizsprostu licēji. Pēc Kuzņecova pavēles šāviņu, torpēdu, kuģu degvielas rezerves tika pārsviestas tuvāk vācu robežām Liepājā, pie rumāņu robežām Donavas upes ostās. Tur arī tās rezerves sagrāba vācieši.

Liepāja atradās tik tuvu robežai, ka kaujas par pilsētu sākās jau 22. jūnijā. Pilsētas aizsardzību no sauszemes neviens negatavoja. Liepājā bez visa pārējā bija sakoncentrētas (un pazaudētas) trīs ceturtdaļas no Baltijas flotes degvielas rezervēm.

Ne tikai padomju flotes bāzēšanās sistēma bija orientēta agresīvam karam, ne tikai flotes sastāvs formēj ās izejot no agresīviem plāniem, bet arī kuģu bruņojums atbilda tikai piedalīšanos agresīvā karā. Padomju kuģiem bija spēcīgs artilērijas un mīnu-torpēdu bruņojums, bet vājš bija zenītartilērijas bruņojums. Agresīvā karā kuģiem nebija vajadzīgs spēcīgs bruņojums vienkārši tāpēc, ka padomju ģenerāļi un admirāļi plānoja sākt ar negaidītu un iznīcinošu triecienu pa pretinieka aerodromiem un pārsvara iegūšanu gaisā.

Pretēji plāniem, iznāca aizsardzības karš, ne mēs izdarījām pirmo triecienu, bet pret mums. Pretinieks valdīja gaisā, bet padomju karaspēkam un kuģiem - vājš zenītartilērijas bruņojums. 1941. gada augustā no aviācijas triecieniem stipri cieta, piemēram, līderis „Taškenta". To saremontēja, 1942. gada jūnijā atkal tam stiprus bojājumus nodarīja pretinieka aviācija, bet jūlijā aviācija arī to nogremdēja. Bet tas ir tikai viens no piemēriem. Par floti vēl parunāsim, bet tagad tikai par to, ka Kuģu būves narkomats bija Kara kuģu būves narkomats un tam bija dots uzdevums būvēt kuģus ar maksimālu uzbrukuma un minimālu aizsardzības jaudu, lai padomju floti izveidotu par par pašu uzbrūkošāko…

Aviācijas rūpniecības narkomats arī teorētiski ražoja gan militārās, gan civilās lidmašīnas. Bet varētu atcerēties nosaukumus desmitiem lielisku iznīcinātāju, bumbvedēju, triecienlidmašīnu, kurus aviācijas rūpniecība ražoja tūkstošiem, bet tā vienkārši grūti atcerēties kādas civilās lidmašīnas nosaukumu.

Bija viena limašīna, kuru varētu kaut kādā ziņā uzskatīt par civilo, bet arī tā ir izgatavota ne pie mums, bet gan Amerikā. Tā bija pasaulē labākā transporta lidmašīna C-47. To būvēja pēc licenzes pie mums gan kā pasažieru, gan kā desanta-transporta lidmašīnu. Viņu tā arī izmantoja: gan militārajā, gan civilajā variantā, bet, lai būtu ērtāk, izlaistās lidmašīnas rūpnīcā krāsoja zaļā krāsā, lai vēlāk nebūtu j āpārkrāso.

Bruņojuma narkomats komentārus neprasa, bet Munīcijas narkomats - tas ir kaut kas oriģināls. Oriģināls tāpēc, ka pat kara laikā pašām, kā mēs esam pieraduši uzskatīt, agresīvākām valstīm nebija atsevišķas Munīcijas ministrijas. Vācijā, piemēram, pat pēc iestāšanās Otrajā pasaules karā, bruņojuma un munīcijas ražošanu pārzināja ne divas ministrijas, bet viena. Bet Padomju Savienība miera laikā izveidoja ministriju, kura nodarbojās tikai ar vienu problēmu, tikai ar munīcijas ražošanu.

Munīcijas narkomata izveidošanas brīdī Padomju Savienībai neviens nedraudēja. Japānai bija spēcīga aviācija un flote, bet sauszemes armija Japānai bija neliela, un vēl piedevām japāņu armija mazperspektīvi karoja Ķīnā. Japānai bija ierobežotas stratēģisko izejvielu rezerves. Padomju izlūkdienests jau tajā laikā ziņoja, ka Japāna var izšķirties par lielu karu, lai sagrābtu izejvielu avotus, bet japāņus pirmām kārtām interesē tie rajoni, kuros jau izejvielu ieguve un pārstrāde ir

attīstīta, jo tās Japānai būs vajadzīgas uzreiz. Citiem vārdiem sakot, Japāna cīnīsies par kontroli dienvidu teritorijās, bet nelīdīs Sibīrijā, kur resursi ir neizsmeļami, bet to izpēte, ieguve un pārstrāde prasa daudzus gadus un milzīgus līdzekļus.

Jau 1936. gadā padomju militārais izlūkdienests izdarīja secinājumus par to, ka pirms dienvidu teritoriju pakļaušanas Japāna būs spiesta ar vienalga kādiem līdzekļiem neitralizēt ASV Klusā okeāna floti, kura ir vienīgais drauds japāņu ekspansijai dienvidu jūrās. Īsāk sakot, padomju izlūkdienests un Sarkanās armijas Ģenerālštābs neticēja nopietnai japāņu agresijai Sibīrijā un nebaidījās no tās.

Padomju Ģenerālštābs, valdība un pats Staļins 1939. gadā ne visai baidījās arī no vācu agresijas. Kopējas robežas ar Vāciju nebija, un tāpēc Vācija nevarēja uzbrukt. Munīcijas narkomata izveidošana 1939. gada janvārī nebija atbilde uz Vācijas gatavošanos karam. Padomju izlūkdienests zināja, ka tajā brīdī Vācijas rūpniecība strādāja miera laika režīmā. GRU priekšnieks Ivans Proskurovs 1939. gada jūlijā ziņo Staļinam, ka Vācija lielam karam nav gatava: gadījumā, ja Vācija uzbruks Polijai, aviācijas bumbu rezerves beigsies kara desmitajā dienā. Nekādu citu rezervju Vācijai nav.

Pēc kara Vācijā izdeva grāmatu „Otrā Pasaules kara kopsavilkums". Autori - ģenerālfeldmaršals K. Kesselrings, ģenerālpulkvedis H. Guderiāns, ģenerālpulkvedis L. Renduličs, ģenerālleitnants E. Šneiders, kontradmirālis E. Gots, un citi. Salīdzinot padomju izlūkdienesta sniegto informāciju un lietu īsteno stāvokli, mums jāatzīst, ka padomju izlūkdienests kļūdījās. Vācijas aviācijas bumbu rezerves beidzās nevis desmitajā, bet gan četrpadsmitajā kara dienā.

Uzskata, ka labāko pētījumu par vācu armijas attīstību Trešā reiha laikos ir veicis ģenerālmajors B. Millers-Hilerbrands. Ģenerālis raksta, ka 1939. gadā sauszemes karaspēka Galvenā virspavēlniecība pieprasīja izveidot munīciju rezerves, kuras pietiktu četriem kara mēnešiem. Taču tādas rezerves netika izveidotas. Ja četru mēnešu rezerves pieņemt par 100 procentiem, tad pistoļu patronas bija rezervētas par 30 procentiem, tas ir 36 dienām, kalnu lielgabalu šāviņi - 15 procenti, vieglo mīnmetēju mīnas - 12 procenti, bet smagajiem mīnmetējiem - 10 procenti. Vislabākā situācija bija ar smago lauku haubiču šāviņiem - tie bija rezervēti diviem kara mēnešiem. Vissliktāk bija ar tanku šāviņiem. 1939. gada septembrī vācu vērmahta pamata tanks bija T-11 ar 20 mm lielgabalu. Šiem tankiem šāviņi bija rezervēti par 5 procentiem no četru mēnešu rezervēm, tas ir sešām kara dienām.

Neskatoties uz to visu, Hitlers nesteidzās realizēt rūpniecības mobilizāciju kara vajadzībām. Vācijas armija piedalās karā, kurš sākumā ir Eiropas karš, bet vēlāk kļūst par Pasaules, bet Vācijas rūpniecība turpina darboties miera laika režīmā.

Padomju militārais izlūkdienests varēja pilnībā nezināt Vācijas situāciju ar munīciju, bet GRU arhīvos es atradu atskaites par Vācijas rūpniecības krāsaino metālu rezervēm un patēriņu visos pirmskara gados. Šīs ziņas deva samērā skaidru priekštatu par stāvokli Vācijas rūpniecībā.

Komunisti mums 50 gadus mēģināja ieskaidrot, ka 1939. gadā karš bija neizbēgams, pasaule ripoja pretī karam, un Staļinam nekas cits neatlika kā parakstīt paktu par kara sākumu. Vācijas vispārēj ās rūpniecības un munīcijas ražošanas nozares situācijas analīze ļauj apgalvot, ka situācija nebija pavisam tik kritiska. Pasaule nekur neripoja, un no kara varēja izbēgt. Ja Staļins būtu gribējis. Un vēl: ja 1939. gada septembrī Sarkanā armija nostātos Polijas pusē, tad tas Staļinu nekādi neapdraudētu (un viņš to zināja), bet Hitlers varētu ciest smagu sakāvi vienkārši munīcijas trūkuma dēļ.

Bet Staļins tajā brīdī neizmantoja Vācijas vājumu, un Hitlera dīvainā spēle turpinājās. Ziemas periodā Vācijas stāvoklis ar munīciju nedaudz uzlabojās, un 1940. gada maijā Hitlers deva iznīcinošu triecienu Francijai. Lādiņi pietika, bet ja Staļins dotu Vācijai triecienu 1940. gadā, tad Vācijai nebūtu ar ko atsisties, jo rūpniecība vēl nebija mobilizēta. Pēc tam bija „Kauja par Britāniju": Vācijas aviācija - karā, Vācijas rūpniecība - nē. Pēc tam Hitlers uzbruka Padomju Savienībai. Un tur viņam briesmīgi paveicās - pie pašām robežām viņš sagrāba milzīgas padomju rezreves. Bez tām viņš nevarētu aiziet līdz Maskavai.

Mēs jau zinām, kāpēc Žukovs pārsvieda stratēģiskās rezerves pie rietumu robežām.

Sagrābt Staļina rezerves - Hitlera lielā veiksme, bet vajadzēja domāt ari par savas rūpniecības pārorientēšanu uz kara laika sliedēm. Bet Hitlers ar to nesteidzās. Karš Krievijā - nopietns bizness, un vācu armijai iznāca tērēt munīciju agrāk neredzētos apmēros. Lādiņu ražošana nekādā ziņā neatbilda armijas vajadzībām. Ģenerālmajors B. Millers-Hillebrands vairākās lappaspusēs apraksta kliedzošu statistiku. Lūk, uz labu laimi ņemti skaitļi no daudziem tūkstošiem līdzīgo. 1941. gada oktobrī vācu armija sīvās kaujās pret Sarkano armiju izmantoja 561 tūkstoti 75-mm šāviņus, bet rūpniecība šajā pašā periodā saražoja 76 tūkstošus šī kalibra šāviņus. Decembri iztērēti 494 tūkstoši, saņemti no rūpniecības - 18 tūkstoši.

Tas ilgi nevarēja turpināties. Vācu armiju glāba tikai tas, ka tajā brīdī Sarkanā armija sēdēja pie bada maizes. Staļins ātri atjaunoja rūpniecību, bet vācu ģenerāļi pierunāja Hitleru sākt Vācijas rūpniecības mobilizāciju. Hitlers tikai vārdos bija „lielgabalus sviesta vietā" piekritējs. 1941. gada 29. novembrī Vācijas bruņojuma un munīcijas ministrs F. Todts paziņoja Hitleram, ka „karš militārajā un ekonomiskajā plāksnē ir zaudēts". F. Todts vēl nezināja, ka pēc nedēļas Staļins sāks grandiozu ziemas uzbrukumu. Tika uzskatīts, ka Staļina spēki ir izsmelti. Bet nezinot vēl ari visas situācijas nopietnību, vēl pirms krievu ziemas sākuma ministrs ceļ trauksmi un pieprasa Hitleram meklēt izbeigšanas iespējas karam, kurš Vācijai neko labu nesola.

Bet Hitlers nesteidzās.

Decembri Staļins izdara spēcīgus triecienus. Decembrī Hitlers piesaka karu Savienotajām Valstīm. Liekas, ka tagad viņam būtu jāsāk rūpniecības pārveidošana kara laika režīmā. Bet Hitlers nogaida.

Un tikai 1942. gada viņš pieņem lēmumu sākt rūpniecības pārveidošanu kara laika vajadzībām.

Galvenā atšķirība starp Staļinu un Hitleru ir tā, ka sākumā Hitlers iesaistījās karā pret visu pasauli, pakaroja vairāk kā divus gadus, pēc tam sāka rūpniecības mobilizāciju kara vajadzībām.

Staļins rīkojās tieši otrādi. Ar visiem spēkiem Staļins centās novilcināt Padomju Savienības iestāšanos karā, bet rūpniecības mobilizāciju kara vajadzībām sāka 1939. gada janvāri.

7. nodaļa. Partija zabakos

Neviens no viņiem neredzēja patiesos apmērus organizētajai sagatvošanai, kuru genseks veica caur aparātu…

A. Antons-Ovsejenko,

"Портрет тирана", с.46.

Staļins staigāja zābakos, pusmilitārā apģērbā. Staļina partija atdarināja vadoni: staigāja zābakos un pusmilitārā apģērbā. Paskatīsimies uz Kirova, Maļenkova, Kaganoviča… fotogrāfijām.

Ne tikai ar ārējo izskatu partija atgādināja armiju. Staļins tās struktūru izskaidroja tā: „Mūsu partijas rindās, ja runa ir par tās vadošajiem slāņiem, ir ap 3 - 4 tūkstoši augstāko vadītāju. Tā ir, varētu teikt, - mūsu partijas ģeneralitāte.

Tālāk seko 30-40 tūkstoši vidējā līmeņa vadītāji. Tie ir mūsu partijas virsnieki. Pēc tam seko 100 - 150 tūkstoši no partijas zemākā komandējošā sastāva. Tie ir mūsu partijas unteroficieri". ("Правда", 29 марта 1937 года).

Partija atbildēja ar pretmīlestību: „Pasaules revolūcijas maršals biedrs Staļins".

Trīsdesmitajos gados partija uzplauka: asinsnolaišana tai nāca par labu, bez tās partija sapūtu. 1938. gada beigās beidzās lielā partijas asinsnolaišana, un ziedoša partija iesoļoja savas pastāvēšanas jaunā posmā.

Jauns posms sākas ar 18. kongresu. Daži rietumu vēsturnieki šo kongresu nosauc tieši par karam gatavošanās kongresu. Tas ir pareizi, tikai ar precizējumu: sagatavošanās „atbrīvošanas" karam. Katrs, kurš ir šķirstījis to dienu avīzi „Pravda", apstiprinās: viss par karu, bet ne vārda par aizsardzības karu. Ja par aizsardzību arī runāja, tad tikai tādā nozīmē kā apsteidzošais trieciens un zibenīga kara pārnešana ienaidnieka teritorijā.

Kongresā pāreja no vārdiem uz darbiem bija tieša un īsa. Partijas struktūra: raikomi, gorkomi, obkomi[10], savienoto republiku ck - bija valsts pārvaldes struktūra. 1939. gada sākumā partijas struktūras visās apakšvienībās no raikoma un augstāk tiek izveidotas kara nodaļas. Caur kara nodaļām partija kontrolē gatavošanos karam. Kara nodaļas vada un kontrolē rezervju uzkrāšanas procesus, rūpniecības, lauksaimniecības un transporta pāreju uz kara laika režīmu. Ar kara nodaļu palīdzību partija vada daudzkārt sarežģīto un smago iedzīvotāju sagatavošanu karam.

Komunistiskā partija sāka vēl skaļāk čīkstināt ādas zābakus un ģenerāļu portupejas, nekā agrāk. Partijas modes noteicēji rekomendēja pelēkzaļo krāsu, aizsargkrāsas formas blūzes, šineļu audumu.

Un pastiprinājās apmaiņa: perspektīvos militāristus - darbam partijas komitejās, partijas līderus - Sarkanajā armijā. Pašā augšā, partijas Centrālajā Komitejā, militāristiem iedalīja neparasti daudz vietu.

1939. gada sākumā CK sastāvā bija vesels bars armijas, flotes un militārās rūpniecības līderu. Nedaudz vēlāk, 1941. gada sākumā, bija vēl viena ģenerāļu un admirāļu uzņemšana CK. Robeža starp partiju un armiju bija grūti pamanāma: partija vada militāro celtniecību, ģenerāļi sēž partijas CK.

1939. gada 7. maijā ar PSRS Aizsardzības narkoma pavēli RKKA Kara politiskajai akadēmijai tika uzdota (papildus pamatdarbībai) augsta ranga partijas vadītāju militārā pārkvalificēšana. Zemāka kalibra partijas biedriem organizēja militārās sagatavošanas kursus kara apgabalu, armiju, korpusu, divīziju štābos.

1939. gada 29. augustā Politbirojs pieņēma lēmumu „Par 4000 komunistu atlasi politdarbam

RKKA".

Tālredzīgie biedri no Politbiroja: komunistu mobilizāciju sāka vēl pirms tam, kad PSRS Augstākā Padome oficiāli izziņoja mobilizāciju. Interesanti iznāk: 23.augustā ar Hitleru parakstīja neuzbrukšanas līgumu, loģiski būtu, saskaņā ar līgumu, nevis veikt komunistu mobilizāciju armijā, bet demobilizāciju, neiesaukt armijā tūkstošiem cilvēku, bet atbrīvot viņus no armijas…

Mulsina skaitlis 4 tūkstoši komunistu: nedaudz taču. Tomēr aiz šī pieticīgā skaitļa slēpjas visai bargi notikumi. Mēs taču nerunājam par ierindas komunistiem! Strādnieks, kurš komunistiskajā partijā iestājies savas muļķības pēc, armijā tiek iesaukts ar kara komisariāta pavēsti. 1939. gadā armijā bija 180 tūkstoši komunistu, bet 1941. gada vasarā - 560 800. Divu gadu laikā armijā iesauca kā minimums 380 tūkstošus ierindas komunistus. Tam nebija nepieciešams Politbiroja lēmums. Ar Politbiroja lēmumu armijā iesauc nevis parastos komunistus, bet tā sauktos atbildīgos darbiniekus, tas ir partijas nomenklatūru.

Vai no viņiem resnvēderiem armijai ir liela jēga? Un arī pēc profesijas visi viņi nav pulkveži, bet gan administratori-birokrāti. Vai ir vērts pievērst uzmanību šiem vārgajiem karotājiem? Es uzskatu, ka ir vērts. Viņus taču sūta karot ne jau ar šautenēm, bet gan politiskajā darbā. Pats zemākais līmenis, kurā tajā laikā pastāvēja virsnieks-politdarbinieks bija rota. Ja 4 tūkstošus komunistu nosūtītu partijas darbā tikai rotas līmenī, tad vajadzētu izveidot 4 tūkstošus jaunu rotu. Taču 1939. gadā tika izteikts priekšlikums rotas līmenī likvidēt virsnieka-politdarbinieka posteni. Šis priekšlikums tika apstiprināts, un 1940. gadā politdarbinieku posteņus rotas līmenī sāka samazināt. Virsnieku-politdarbinieku posteņi palika tikai bataljonu līmenī un augstāk. Apskatīsim šādas samazināšanas sekas ar piemēriem.

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandālovs apraksta pavisam mazu detaļu no Sarkanās armijas slepenās mobilizācijas kopēj ās ainas. Runa ir par padomju-vācu robežas neievērojamu gabaliņu, gar kuru izvietoti četri ložmetēju-artilērijas bataljoni katrā pa 350 - 400 karavīru. Tiek veiktas maz pamanāmas darbības, un drīz šajā sektorā nav četri, bet pieci bataljoni, bet katrā bataljonā - pa 1500 karavīriem (ВИЖ, 1988, N II, с. 7). Šajā sektorā bija ap 1400 - 1600 karavīru, bet tagad ir (papildinot tikai ar vienu batajonu) - 7500.

Virsnieki-politdarbinieki bija 20 (4 bataljonos un 16 rotās), palika 5. Pēc slēptās reorganizācijas karavīru skaits pieauga 5 reizes, bet virsnieku-politdarbinieku skaits samazinājās 4 reizes, jo katrā bataljonā paliek tikai viens virsnieks-politdarbinieks. Pārējie 15 - ekonomija. Viņus var izmantot 15 jaunu bataljonu formēšanai ar 22 500 karavīriem. Šis process ir raksturīgs visai Sarkanajai armijai: karaspēka skaitliskais sastāvs pieaug, bet virsnieku-politdarbinieku skaits samazinās. Tos nekavējoties izmanto jaunu bataljonu, pulku, divīziju, korpusu, armiju komplektēšanai.

Bez tam, politiskās kara skolas gatavo tūkstošiem jaunus politdarbiniekus pēc paātrinātām programmām. Augstāko politisko sastāvu gatavo Kara politiskā akadēmija. Bet armijas palielinājums ir tik straujšs, ka politdarbinieki vienalga trūkst, un tad iesauc no rezerves, tūkstošiem agrāk sagatavotus politdarbiniekus. 1941. gada sākumā, piemēram, 11 tūkstošus cilvēku. (История Великой Отечественной войны Советского Союза. 1941 — 1945. Т. 1. с. 461). Bet politdarbiniekus-rezervistus iesauca arī iepriekšējo divu gadu laikā. (Tad cik jaunus bataljonus varētu nokomplektēt?) Saprotams, ka politdarbiniekus-rezervistus iesauca bez Politbiroja lēmuma. Bet viņiem kā papildinājumu Politbirojs pieņem lēmumu nosūtīt uz armiju tūkstošiem savus nomenklatūras darbiniekus. Un, ja to visu apkopo, tad iezīmējas diezgan nopietna aina.

Saprotams, ka armijā iesaukto nomenklatūru izmantoja bataljonu līmenī, un diez vai pulku līmenī. Tas viss - esošo un no jauna izveidoto divīziju, korpusu, armiju, fronšu politisko orgānu nostiprināšana.

Bet tas nav vienīgais un galvenais armijā iesaukto nomenklatūras darbinieku nozīmējums. Un partija nav tik dumja, lai no viņiem taisītu karavadoņus. Viņiem ir cits uzdevums: armiju un fronšu kara padomēs tiek formētas īpašās nozīmes grupas. Osnaz. Mēs jau zinām, ka Osnaz NKVD motorizēto strēlnieku divīzijas izveidoja jauno rajonu sovjetizācijai. Viena Osnaz NKVD divīzija

var ievest revolucionāro kārtību jebkurā rajonā, bet vadīt rajonus var tikai profesionāli administratori. Tāpēc arī tiek izveidotas īpašās nozīmes grupas.

Politbiroja lēmums par 4 tūkstošu komunistu iesaukumu armijā tika pieņemts 1939. gada 29. augustā, bet pēc 19 dienām Sarkanā armija iegāja Polijā. „Atbrīvotajās" poļu teritorijās jaunā komunistiskā administrācija sāka strādāt kā labs mehānisms, kuru radījis talantīgs meistars. Un arī „atbrīvojot" Igauniju, Lietuvu, Latviju - nekādu problēmu. Somijā - problēmas, un tāpēc nebija pieprasījums pēc atbildīgu darbinieku īpašās nozīmes grupām, pareizāk, vajadzēja, bet ne pilnā sastāvā.

Ar ģenerāļu zābakiem jau čīkstināja ne tikai rajonu vai apgabalu mēroga atbildīgi partijas biedri. Ģenerāļu zābakus sāka čīkstināt arī paši Politbiroja biedri.

Ir lieliska fotogrāfija: 1939. gadā 29. septembrī Hruščovs ģenerāļa formā, bet bez atšķirības zīmēm, „atbrīvotajās" Polijas teritorijās no Sanas upes austrumu krasta skatās uz to pusi, kuru „atbrīvojis" Hitlers. Līdzās Hruščovam atrodas iztapīgi komisāri. Hruščova amats - Ukrainas frontes kara padomes loceklis. Tieši viņam bija pakļautas īpašās nozīmes grupas. Fronti komandēja I. Ķuļēņevs. Hruščova uzdevums: pieskatīt Ķuļēņevu, vadīt zemāka ranga komisārus, iedibināt laimīgu dzīvi „atbrīvotajās" teritorijās. Bet uz vācu krasta pusi Hruščevs noraugās smaidīdams un bez bailēm.

Armijas ģenerālis Ķuļēņevs atceras, ko Hruščovs teica tajā vēsturiskajā brīdī. Bet teica viņš vienkāršus un saprotamus vārdus: „Mūsu armija - armija-atbrīvotāja, un tam jāiesakņojas katra mūsu karavīra un virsnieka apziņā, tas arī diktē armijas uzvedību Polijas teritorijā. Bet vācieši… - Ņikita Sergējevičs smaidīdams piemiedza acis. - Mēs viņiem nediktēsim uzvedības līniju. Ja viņiem virsroku neņems veselais saprāts, lai vaino paši sevi…". (Через три войны. М., Воениздат, 1960, с. 132). To publicēja Hruščovam dzīvam esot, Hruščova varas laikā, Hruščovs to nenoliedza un Hruščova cenzūra to nebloķēja.

Komunistiskā partija sāka čīkstināt ādas zābakus. Ņikita Hruščovs saplosītajā Polijā uz jaunās padomju-vācu robežas. Viss, ko tajā vēsturiskajā brīdī teica Hruščovs, kļuva par vēstures mantojumu: „Lai vācieši izdara noziegumus, pēc tam Eiropā ienāks Sarkanā-armija atbrīvotāja…".

Kā poļu teritorijās uzvedās armija-arbrīvotāja un pēc kā vadījās, mēs varam redzēt pēc poļu virsnieku masu apbedījumu piemēriem. Tas notika pēc Komunistiskās partijas - „galvenā un virzošā spēka" pavēlēm, kas apauta virsnieku zābakos. Un nepavisam Hruščovs nerunāja par aizsardzību uz jaunās padomju-vācu robežas, bet par gaidāmo atriebību fašismam: lai izdara nozieumus, bet par tiesnešiem būsim mēs… Viņa vārdos nekā oriģināla nav. Tas ir tīrs marksisms- ļeņinisms-trockisms-staļinisms.

Es pat necitēšu Marksu: visu viņa saraksti ar Engelsu caurauž vien ideja - lai viņi izdara noziegumus, jo vairāk noziegumu, jo labāk. Un Ļeņins uzsvēra tieši šo motīvu: „Lai buržuāzija ārdās… Jo vairāk niknuma un zvērību no viņu puses, jo tuvāk uzvarošā proletariāta revolūcija". ("Правда", 22 августа 1918 года).

Šo marksisma-ļeņinisma domu pastāvīgi atkārtoja Trockis nepiemērojot vispārināti pret visiem ienaidniekiem, bet konkrēti pret vācu fašismu: „EIROPAS PADOMJU SAVIENOTĀS VALSTIS - vienīgais pareizais lozungs, kurš norāda izeju no Eiropas sadrumstalotības, draudēdams ne tikai Vācijai, bet arī visai Eiropai ar pilnīgu saimniecisko un kultūras pagrimumu. Jo vairāk sociāldemokrātisku strādnieku un visu darbaļaužu acīs fašisti izskatīsies kā uzbrūkošā puse, bet mēs - aizstāvošā, jo lielākas būs mūsu izredzes". ("Бюллетень оппозиции", ноябрь-декабрь 1930 г. , N17-18, с. 53).

Ideja skaidra: ja Eiropu nevar iztaisīt vienotu un padomju, tad to sagaida trūkums un deģenerācija, bet lai fašisti uzbrūk pirmie… Tas ir pateikts pirms Hitlera nākšanas pie varas, un pateikts tieši par vācu fašismu.

Trocka domas dalījās ar Staļinu un viņa galminiekiem, bet tikai detaļās. Revolūcijas Ledlauža centrālā ideja šeit izteikta tieši tāpat, kā Ļeņinam, kā Staļinam.

Komunistiskā partija ne velti 1939. gada augustā apāva zābakus un pēc mēneša pie Sanas upes krastiem netaisās tos novilkt. 1939. gada septembrī Hruščovs teica to pašu, ko pirms viņa runāja pamatlicēji. Atšķirība tikai tā, Hruščovs nerunā kabinetu klusumā, bet pie Vācijas robežas.

1949. gada 13. martā pieņēma lēmumu „Par partijas komiteju darbinieku militāro pārkvalifikāciju, pāratestāciju un par kārtību kādā viņi tiek mobilizēti RKKA". Saprotams, ka šis lēmums tajā brīdī bija slepens. To daļēji nopublicēja tikai 1969. gadā. (КПСС о Вооруженных Силах Советского Союза. Документы. М., 1969 г., с. 296 — 297).

Saskaņā ar šo lēmumu „atbildīgie VKP(b) CK18 darbinieki atrodas Aizsardzības narkomata un Jūras-Kara flotes narkomata personāla uzskaitē un ar VKP(b) CK lēmumu tiek mobilizēti darbam RKKA un RKKF pēc Aizsardzības narkomata, Jūras-Kara flotes narkomata un VKP(b) CK kadru daļas ieskatiem…" Lēmuma 4. punkts uzlika Aizsardzības narkomatam „veikt partijas komiteju darbinieku pāratestāciju un militāro pakāpju piešķiršanu". Armijas ģenerālis Jepiševs ziņo, ka gada laikā pārkvalificēšanos izgāja ap 40 tūkstoši partijas darbinieku. (Партия и армия. М., ИПЛ, 1980 г., с. 163).

Tas tika darīts klusi, bez trokšņa. Rezultāts: VISS partijas vadošais sastāvs izgāja pārkvalifikāciju, pāratestāciju ar dienesta pakāpju piešķiršanu; visa nomenklatūra atradās militārā personāla uzskaitē. Jebkuru partijas darbinieku, sākot ar „CK atbildīgajiem darbiniekiem", jebkurā laikā varēja iesaukt Sarkanajā armijā, tiesa, uzprasot atļauju biedram Staļinam. Biedrs Staļins neatteica.

Nomenklatūras darbiniekus pa vienam, pa mazām un nelielām grupām iesauc armij ā. No malas nav redzams: tur vienu iesauca, šeit vienu iesauca. Pēc tam pēkšņi - Politbiroja 1941. gada 17. jūnija lēmums: „Par 3700 komunistu atlasi politiskajam darbam RKKA". Notiek padomju karaspēka koncentrācija pie Vācijas un Rumānijas robežām, tieši tāpat kā 1939. gada augustā pie Polijas robežām. 1939. gadā, 19 dienas pēc lēmuma par nomenklatūras iesaukumu RKKA, Sarkanā armija veic triecienu.

Scenārijs atkārtojas. Ja no jaunā lēmuma datuma atskaitīsim 19 dienas, tad tieši trāpīsim 1941. gada 6. jūlijā. Šo datumu es nosaucu agrāk. Šajā dienā bija paredzēts Sarkanās armijas uzbrukums Vācijai un Rumānijai. 19 dienas - tā nav sakritība. Plāni ir sastādīti visām iepriekšējām un nākošajām dienām. Laiks ir ieslēgts, kā pirms raķetes starta. Pēc agrāk sastādīta grafika tiek veiktas dažādas darbības un operācijas, un katrai darbībai grafikā ir precīzi noteikts laiks. Pēc viņu aprēķiniem un plāniem dienā „M-19" (tas ir 1941. gada 17. jūnijā) vajag nosūtīt nomenklatūru uz armiju. Šis dienu atskaites mehānisms ir atstrādāts mācībās un iepriekšējās „atbrīvošanās". 1941. gada jūnijā tas atkal palaists darbībā. Zem Eiropas ieliktās mīnas detonators jau sāka skaitīt dienas…

Lēmums, tāpat kā visi tam līdzīgie, bija slepens. Par tā eksistenci kļuva zināms daudzus gadus pēc kara. Bet arī tikai, nosaukums publicēts, bet teksts nē. Bet par šo iesaukumu zināms nedaudz vairāk kā par 1939. gada augusta 4 tūkstošu komunistu iesaukumu. Piemēram, ir zināms, ka no šā iesaukuma pavēsti saņēma arī Dņepropetrovskas apgabala komitejas kara rūpniecības sekretārs Leonīds Brežņevs.

Brežņevs uz armiju paprasījās 1941. gada 22. jūnijā. Viņa lūgums nekavējoties tika apstiprināts. Tāda lūguma apstiprināšanai kā minimums bija vajadzīgs CK lēmums. Aizdomīgi, ka 22. jūnijā, svētdienas rītā CK ātri un operatīvi pieņēma lēmumu. Ātrums, ar kādu tika izlemts Brežņeva liktenis, izskaidrojams ar to, ka jautājums bija izlemts agrāk. 22. jūnijā Brežņevam tikai apstiprināja: rīkojies pēc agrāk saņemtiem norādījumiem. Brežņevs nokļūst Dienvidu frontes kara padomes rīcībā.

Lēmumu par Dienvidu frontes izveidošanu Staļins apstiprināja 1941. gada 21. jūnijā, bet viss iepriekšējais darbs bija izdarīts agrāk. Dienvidu fronte mani interesēja īpaši. Tā tika izveidota lai dotu triecienu Rumānijai, lai sagrābtu Ploešti naftas atradnes. Komandēt fronti Staļins nozīmēja to pašu Ivanu Ķuļēņevu, ar kuru 1939. gada septembrī Hruščovs dalījās domām par Eiropas nākotni.

VK(b)P CK - Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālā Komiteja

1941. gada vasarā Ķuļēņevam jau bija piecas ģenerāļa zvaigznes. Viņš sevi labi parādīja Polijas „atbrīvošanas karagājiena" laikā, un lūk, jauns darbs - Rumānija.

1939. un 1941. gados Sarkanās armijas sagatavošana „atbrīvošanas kariem" notika pēc vienotas programmas. Tiesa, 1941. gadā Hitlers deva apsteidzošo triecienu, un karagājiens nenotika. 1941. gadā, tāpat kā 1939., no padomju birokrātiem fronšu kara padomēs saformēja īpašās nozīmes grupas - Osnaz. Uzdevums - teritoriju sovjetizācija. Pēc vācu uzbrukuma īpašās nozīmes grupas uz vairākiem mēnešiem palika bez darba (savā teritorijā aizsardzības karā tās nav vajadzīgas). Kad beidzot kļuva skaidrs, ka „atbrīvošanas" karš nenotiks, īpašās nozīmes grupas izdzenāja. Partijas administratoriem armijā atrada citu darbu.

Man īpaši intersēja sovjetizācijas grupas, un lūk, arhīvā atradu Dienvidu frontes kara padomes īpašās nozīmes grupas sarakstu. Grupā starp citiem arī ir Leonīds Iļjičs Brežņevs, nākamais Ģenerālsekretārs un Padomju Savienības maršals. Bija skumji līdz asarām: arhīvā kopiju nedrīkst taisīt, jo atradums neatbilda mana pētījuma tēmai, kuru es veicu acu apmānīšanai. Gribēju izplēst lapu: sirdsapziņa man tajā situācijā neprotestēja - vienalga dokuments nepieprasīts nogulēs arhīva putekļos simts gadus, bet pēc tam nevienam nebūs vajadzīgs, bet es varbūt to aiznesīšu līdz cilvēkiem. Nu neizplēsu to lapu un daudzus gadus nožēloju, lamāju sevi par gļēvumu un neizlēmību. Bet ja izstāsta, ka Brežņevs bija atbildīgo darbinieku grupā, kuriem bija paredzēts iedibināt laimīgu dzīvi Rumānijā, bet nepiestāda pierādījumus, kurš tad noticēs? Brežņevs 70.-to gadu sākumā netaisījās rakstīt memuārus, bet ja nodomātu, grūti noticēt, ka viņš atcerētos par Osnaz grupu.

Vēlāk Brežņeva memuāri parādījās. Satvēru grāmatu ar cerību: varbūt atcerējies par īpašās nozīmes grupu? Nē. Neatcerējās.

Pagāja vēl 4 gadi, un parādījās grāmata „Astoņpadsmitā cīņā par Dzimteni. 18. armijas cīņu ceļš". Grāmatu sagatavojis Militārās vēstures institūts ar skaidru nodomu izpatikt Brežņevam. Kad grāmatu izdeva, Brežņevs bija dzīvs. Grāmata gāja cauri militārajai cenzūrai un CK cenzūrai. Un grāmatas 11. lappaspusē balts uz melna rakstīts: „Līdz 1941. gada septembra vidum Leonīds Iļjičs bija Dienvidu frontes kara padomes īpašās nozīmes grupas sastāvā".

Brežņevs drīz aizgāja citā pasaulē. Reti kurš lasījis 11. lappaspusi. Un pati grāmata nav bestsellers: arī bez tās dārgā Leonīda Iļjiča biogrāfija bija apnikusi. Pēc mana uzskata, pat arī tādā pelēkā biogrāfijā iespējams atrast apbrīnojamus momentus.

Angļu valodā ir teiciens: „saģērbties uz slepkavību". Pielietots tiek pārnestā nozīmē. Lai raksturotu Padomju Savienības Komunistisko partiju pirmskara gados šo teicienu varētu izmantot tiešā nozīmē.

Komunistiskā partija bija pārvērsta no pusmilitāras tīri militārā organizācijā. Partijas augšējā, vidējā un zemākā līmeņa vadoņi, ieskaitot Staļinu, un Hruščovu, un maz kam tad pazīstamo Brežņevu, visi bija mobilizēti „atbrīvošanas" karam.

8. nodaļa. Līdz pašam galam

Staļins izradījas rets stratēģis, kurš plānoja vēsturi, fenomenāls taktiķis, kurš organizēja uzvaras zem svešiem karogiem un ar svešām rokām.

A. Avtorhānovs.

"Происхождение партократии", с.356

Bija tikai viens cilvēks, kuru Staļins sauca vārdā un tēva vārdā. Šo cilvēku sauca Boriss Mihailovičs Šapošņikovs, dienesta pakāpe - Padomju Savienības maršals, amats - Ģenerālštāba priekšnieks.

Visus pārējos bija pieņemts saukt: „biedrs Ježovs, biedrs Berija, biedrs Maļenkovs, biedrs Ždanovs."

Staļins uzsvēra sevišķo Šapošņikova stāvokli arī agrāk, kad Šapošņikovam nebija maršala pakāpe, kad viņš vēl nebija Ģenerālštāba priekšnieks. Maršalus Staļins sauca: biedrs Tuhačevskis, biedrs Blihers, biedrs Jegorovs. Bet Šapošņikovu, kurš vēl tādā virsotnē nestāvēja, sauca draudzīgi, cilvēcīgi.

Padomju Savienības Flotes admirālis N. G. Kuzņecovs apraksta to tā: „Staļins nevienu nesauca vārdā un tēva vārdā. Pat mājas apstākļos viņš savus viesus sauca pēc uzvārdiem un noteikti pievienoja vārdu „biedrs". Un arī viņu uzrunāja tikai tā: „Biedrs Staļins". Ja cilvēks, kurš nezināja šo viņa ieradumu, atsaucoties, pieņemsim uz A. A. Ždanovu, teica:

-    Lūk Andrejam Aleksandrovičam ir tāds viedoklis… J. V. Staļins, protams, nojauta par kuru

ir runa, noteikti pavaicāja:

-      Kas tas tāds Andrejs Aleksandrovičs? Izņēmums bija tikai B. M. Šapošņikovs. Viņu

vienmēr uzrunāja Boriss Mihailovičs". (Накануне. С. 280).

Šapošņikova izņēmuma stāvoklis ir vienkārši izskaidrojams. Viņš bija grāmatas „Armijas smadzenes" autors. Grāmatā aprakstīts kā strādā Ģenerālštābs. Pēdējā, trešā daļa iznāca 1929. gadā, un kamēr pastāvēja Sarkanā armija, šī grāmata kalpoja kā mācību grāmata katram padomju virsniekam un ģenerālim. Uz Ļeņina galda vienmēr atradās grāmata „Pūļa psiholoģija", bet uz Staļina galda atradās mazas sudrabainas lidmašīnas makets ar uzrakstu „Staļina maršruts" un Šapošņikova grāmata „Armijas smadzenes".

Šapošņikova grāmatas panākums - precīzi izskaidrots materiāls, kristāltīri pierādījumi, prasme izskaidrot pašas sarežģītākās problēmas vienkāršā, katram saprotamā valodā. Paša spēcīgākā grāmatas daļa - trešā, noslēdzošā. Trešajā daļā Šapošņikovs izpēta mobilizācijas jautājumus.

Nepateicīga nodarbība - pārstāstīt svešus darbus, pie tam vēl izcila militārā teorētiķa darbus. Bet es esmu spiests to darīt, jo Šapošņikova teorijā ir turpmāko notikumu atslēga, ieskaitot Otro pasaules karu un visas tā sekas.

Teorija bija vienkārša, saprotama, loģiska un, neapšaubāmi, - pareiza. Staļins to saprata, novērtēja un iemūrēja to savas stratēģijas pamatā. Lūk kāpēc, lasot Šapošņikova, viņa līdzgaitnieku un oponentu darbus, saprotot viņu domu gaitu, mēs sākam saprast Staļina gājienus, kuri, pirmajā momentā liekas nesaprotami un neizskaidrojami.

Ja izspiestu no mobilizācijas teorijas pašu galveno un to izskaidrotu cilvēkam no ielas, tad tās būtība ir sekojoša:

1.  Lai uzvarētu karā nepieciešamas ne tikai visas armijas, bet arī visas valsts, visu iedzīvotāju, rūpniecības, transporta, lauksaimniecības utt. pūles.

2.  Valsts nevar atrasties pastāvīgā un pilnīgā gatavībā karam, tāpat kā cilvēks nevar pastāvīgi turēt katrā rokā pa pistolei. Ja viņš tās pastāvīgi tur, tad viņš neko citu nevar darīt. Tāpat ari valsts nevar atrasties pastāvīgā gatavībā karam un visus savus spēkus tērēt gatavojoties karam. Pastāvīga sabiedrības spēku koncentrācija gatavojoties karam izputina valsti. Tāpēc miera laikā armija un militārā rūpniecība drīkst apēst tikai minimumu. Tomēr vajag sagatavot valsti, tās tautu, pārvaldes aparātu, rūpniecību, transportu, lauksaimniecību, sakaru sistēmas, ideoloģisko aparātu utt. maksimāli ātrai un maksimāli pilnīgai pārejai no miera laika dzīves režīma uz kara laika režīmu.

3.    Mobilizācija - tā ir visas valsts pāreja no mierlaika uz kara stāvokli. Mobilizācija ir neatgriezeniska un negrozāma. Tēlaini izsakoties, mobilizācija - tas ir, piemēram, tas pats, kas nolaist uz leju roku, attaisīt pistoles maksti, izraut pistoli un notēmēt to uz pretinieku, vienlaicīgi uzvelkot gaili.

Mobilizācija un karš ir nedalāmi. Ja jūs esat izrāvuši pistoli, notēmējuši uz pretinieku un uzvilkuši gaili, tad vajag šaut. Ja jūs esat sākuši savu mobilizāciju, tad pretinieks sāk savējo mobilizāciju. Jūs izraujiet pistoli un notēmējiet uz viņu, un arī viņš izrauj pistoli un notēmē uz jums, cenšoties jūs apsteigt kaut par sekundes daļu. Ja jūs nokavēsit par to pašu skundes daļu, viņš jūs nogalinās.

5.    Ar mobilizāciju nedrīkst spēlēties: ja jūs bieži ķersities pie pistolēm un tēmēsit tās uz kaimiņiem, uzvelkot gaili, tas var jums slikti beigties.

6.  Izšķiroties par mobilizāciju, vajag stingri iet līdzgalam - jāsāk karš.

7.   Mobilizācija nevar būt daļēja. Mobilizācija - tas ir process līdzīgs grūtniecībai. Sieviete nevar būt mazliet stāvoklī. Jautājums ir: jā vai nē. Tieši arī tā tiek uzdots jautājums valstī: pārveidojam visu valsts aparātu, rūpniecību, transportu, bruņotos spēkus, iedzīvotājus un visus valsts resursus kara vajadzībām vai nepārveidojam.

Šīs idejas dažādā secībā ir izteikuši dažādi autori. B. M. Šapošņikovs atšķiras no visiem priekšgājējiem tikai ar to, ka ir izteicies maksimāli skaidri, īsi, kategoriski: „Mobilizācija ir ne tikai kara pazīme, bet tā ir pats karš. Valdības pavēle par mobilizācijas izsludināšanu faktiski ir kara pieteikums". „Mūsdienīgos apstākļos mobilizējošajai valstij laikus jāpieņem stingrs lēmums par karošanu". „Vispārēju mobilizāciju saprot kā faktu, kad nav iespējams atgriezties pie miera stāvokļa". „Mēs uzskatām, ka lietderīgs ir tikai vispārēj ās mobilizācijas veids, kā visu spēku un līdzekļu sakopojums, kas nepieciešams lai sasniegtu uzvaru".

Grāmata beidzas ar izšķirošu paziņojumu: „Mobilizācija ir karš, un savādāk mēs to neizprotam".

Staļins ne tikai vienkārši piekrita Šapošņikova uzskatiem, Staļinam bija tādi paši uzskati. Staļins nesaskatīja atšķirību starp varas sagrābšanu savā valstī un kaimiņvalstī. Viņš zināja, kā jāsagrābj vara savā valstī un gatavojās to sagrābt ari kaimiņvalstīs. Staļins savu mākslu neturēja noslēpumā. Pilnīgi pretēji, savu mākslu viņš pārvērta par masu ieguvumu.

Grāmatā „Par ļeņinisma pamatiem" Staļins pierāda, ka varas sagrābšanas lietā spēles nav pieļaujamas. Vai nu sagrābjam, vai ne. Ja esi ķēries pie lietas, tad jāiet līdz galam. Tas saskan ar Nikolo Makiavelli idejām: vai nu dodam nāvējošu triecienu vai arī nedodam nekādu, tas nozīmē ejam līdz galam, nekādi starprisinājumi politikā un stratēģijā nevar būt.

Tas saskan ar Šapošņikova idejām: vai nu neizsludinam mobilizāciju, vai arī izsludinām vispārēju mobilizāciju un iestājamies karā - nekādi īpaši starpstāvokļi nevar būt.

Cilvēks Mežonīgajos Rietumos, kurš nav lasījis Makiavelli, arī zināja, ka joka pēc nedrīkst ķerties pie pistoles: vai nu tā ir makstī, vai nu to vajag izraut un šaut virsū. Lūk kāpēc Staļins ne vienkārši saka, ka, ja esat izšķīrušies par lielu lietu, tad vajag līdz galam, bet tekstā šos vārdus vēl arī pasvītro.

Ne tikai vārdos, bet arī jebkurā lietā Staļins gāja līdz galam. Ilgu laiku Staļins it kā noraudzījās uz plaukstošo Krievijas sādžu, kura palika bagātāka un izgāja no kontroles. Bagāts - tātad arī neatkarīgs. Staļinam līdz tam nebija it kā nekādas daļas. Bet pēc tam apņēmās izdarīt lielu

darbu: nospiest sādžu uz ceļiem, pat ja tādēļ vajadzēs pārlauzt mugurkaulu. Viņš nospieda. Viņš pārlauza mugurkaulu. Un to gadu oficiāli nosauca par lielā lūzuma gadu.

Ilgāku laiku Staļins it kā neinteresējās par armijas lietām. Bet pēc tam nolēma armiju pakļaut. Un šajā lietā gāja līdz galam. Un pat vēl tālāk.

Ja Staļins nolēma paziņot opozīcijai, tad izdarīja lietu līdz galam, pabeidzot politisko pretinieku iznīcināšanu ar ledus cirtņa uzvarošu cirtienu pa Trocka galvaskausu. Pēc lielās tīrīšanas Staļina galvenā interese - ārpusē. 1939. gada augustā Staļins par kaut ko izšķīrās.

9. nodaļa. Pats izdevigakais variants

Vajadzīgs, lai pēkšņuma efekts būtu tik parsteidzošs, ka pretiniekam būtu liegta materiala iespēja organizēt savu aizsardzību. Citiem vardiem sakot, iestašanas kara iegūtu apdullinoša parspēka trieciena raksturu.

Kombrigs T. S. Issersons. 1940. g.

Miera laika jebkuras valsts armijas skaitliskais sastavs nevar parsniegt vienu procentu no kopēja iedzīvotaju skaita. Ja mēs pietuvosimies šai liktenīgajai robežai vai pariesim tai pari, tad ekonomika saks buksēt, samazinasies attīstības tempi, valsts paliks nabagaka, vajaka un, beigas to atstums no vadošas lomas pasaules lietas.

Pirms Pirma pasaules kara sakuma Krievijas impērijas iedzīvotaju skaits bija 180 miljoni cilvēku. Miera laika armija dienēja 1 423 000 cilvēku. Ta bija pasaulē pati lielaka miera laika armija. Jaizsaka cieņa valdībai - ta saprata armijas palielinašanas briesmas.

Armija ne tikai vienkarši izrauj no ekonomikas pusotra miljona veselīgus un stiprus stradniekus, bet arī, un tas ir galvenais, parvēršs tos no stradniekiem par patērētajiem. Karavīru vajag barot un apģērbt, karavīram vajag maksat algu, viņu vajag arstēt un izklaidēt, viņiem vajag būvēt kazarmas, un galvenais - vajag apbruņot. Aiz katra karavīru tūkstoša - daudzi tūkstoši ieroču izgudrotaji, zinatnieki, konstruktori, tehnologi, metalurgi un metalisti, kalnrači, transporta un sakaru stradnieki, araji un lopkopji. Miljonu armijai strada daudzi miljoni cilvēku, kuri nav armija. Visi viņi tiek izslēgti no radīšanas procesa un strada lai postītu. Bet arī viņus visus vajag barot un apģērbt, viņus vajag nodrošinat ar transportu un dzīvokļiem, viņiem vajag maksat darba algu un pensiju.

Sekojoši, ja armija ir miljons karavīru, mēs uz sabiedrības kakla uzsēdinam daudzus miljonus ēdaju, kuri strada kara vajadzībam.

Pats izdevīgakais kara iestašanas variants - dot negaidītu, iznīcinošu triecienu. Bet lai dotu triecienu stipram pretiniekam ar miera laika armijas spēkiem nepietiek, kaut arī tas skaits ir gandrīz pusotra miljona karavīru un virsnieku. Trieciens var iznakt negaidīts, bet ne iznīcinošs. Ja pirms kara mēs izziņojam mobilizaciju un palielinam armiju, tad nobaidīsim pretinieku. Trieciens iznaks spēcīgs, bet pēkšņuma moments būs pazaudēts. Bet, ja mēs miera laika pastavīgi uzturēsim četru- piecu miljonu armiju, tad izputinasim valsti un „paši sevi uzvarēsim".

Pirms Pirma pasaules kara sakuma visu armiju ģeneraļi lauzīja galvas par to, ka to visu apvienot: lai būtu liela armija, lai valsti neizputinatu, lai nenobiedētu pretinieku.

Beigu beigas neviens nemacēja visu apvienot kopa. Eiropas pamatvalstu iestašanas kara noritēja apmēram pēc vienadas shēmas:

1. Valdība izsludinaja mobilizaciju un kara stavokli.

2.   Miera laika armija tika izvērsta pie robežam un ar savu klatbūtni piesedza mobilizaciju.

(Dažreiz mobilizacijas piesegšana realizēja ar ierobežotu mērķu uzbrukumu vai kavalērijas

reidiem pa tuvakajam pretinieka aizmugurēm).

3.    Pēc visparējas mobilizacijas izsludinašanas armijas uzpūtas, to skaits pieauga vairakas

reizes, un pēc divam-trijam nedēļam mobilizēto armiju galvenie spēki piedalījas pirmajas

pierobežu kauj as.

Tieši ta Krievijas armija iestajas Pirmaja pasaules kara. Trīs nedēļas pēc visparējas mobilizacijas izsludinašanas tas skaits sasniedza 5 338 000 karavīru un virsnieku. Bet pēkšņuma

moments bija pazaudēts. Kara laikā zem karogiem iesauca arvien jaunus miljonus, un karavīru skaits pakāpeniski pieauga.

Vācijā, Austroungārijā, Britānijā, Francijā mobilizācijas process atšķīrās detaļās, bet nevienai valstij principā neizdevās saviem pretiniekiem dot pēkšņu negaidītu triecienu: mobilizācija aprija kara sākumperioda dārgās nedēļas, un kopā ar tām arī pēkšņumu.

Tagad iedomāsimies sevi RKKA štāba koridoros kaut kādā 1925. gadā. Stratēģiem ir dots uzdevums sagatavot jaunu pasaules karu ar mērķi, kā izteicās biedrs Frunze, „pabeigt pasaules revolūcijas uzdevumus". Stratēģiem dotais uzdevums nav vienkāršs: ņemt vērā Pirmā pasaules kara sākumperioda visu armiju kļūdas un jauno karu sagatavot tā, lai valsti neizputinātu, pretinieku nenobiedētu un lai izvērstu tādu armiju, kuras trieciens būtu gan negaidīts, gan iznīcinošs. Un tika izstrādāts principiāli jauns plāns kara sākšanai. Lūk īss tā saturs.

1. Mobilizācijas procesu sadalīt 2 etapos: slēptais un atklātais.

2.  Pirmais slēptais etaps - līdz kara sākumam. Šajā etapā kara laika režīmam pārveidot valsts aparātu, soda orgānus, rūpniecību, valdības, valsts un militārās sakaru sistēmas, transportu, armiju palielināt līdz 5 miljoniem karavīru.

3.   Maskēšanās nolūkā mobilizācijas pirmo slēpto etapu izstiept divu gadu garumā, bez tam, slēpto mobilizāciju maskēt ar lokāliem konfliktiem: notiekošo demonstrēt tā, ka lokālie konflikti - galvenais un vienīgais iemesls lai pārorientētu valsti uz kara laika režīmu.

4.     Slēptās mobilizācijas etapu pabeigt ar pēkšņu un iznīcinošu triecienu pretiniekam un vienlaicīgi sākt otro, atklāto mobilizācijas etapu, kad dažu dienu laikā Sarkanajā armijā iesaukt vēl 6 miljonus zaudējumu aizpildīšanai un jaunu divīziju, korpusu un armiju nokomplektē šanai, kuras sūtīt kaujā pēc gatavības pakāpes. Pēc tam, kara laikā, armijā iesaukt arvien jaunus miljonus.

5.  Otrā, trešā un pārējo sekojošo stratēģisko ešelonu mobilizācijas slēpšanu veikt ne ar pasīvu stāvēšanu pie robežām, bet gan ar Pirmā stratēģiskā ešelona iznīcinošiem triecieniem un strauju iebrukumu pretinieka teritorij ā.

Šī shēma ir vienkārša un skaidra.

Izņemot vienu lietu. Kā iesākt slēpto mobilizāciju divus gadus pirms kara sākuma, ja mums nav zināms iestāšanās brīdis nākamajā karā?

Arī uz šo jautājumu padomju stratēģi atrada atbildi: nevajag iet notikumu pavadā, negaidīt, kad karš sāksies stihiski pats no sevis, mums nezināmā brīdī, bet to vajag plānot, NOTEIKT tā sākšanās laiku.

Ja mēs zinām, kad karš sāksies, bet pretinieks nezin, tad mēs varam veikt mobilizāciju nevis kara sākumperiodā, bet gan kara priekšvakarā. Slēpti. Mobilizācijas pasākumu maksimāli iespējamo skaitu mēs varam veikt pirmskara periodā tā, ka pēc kara darbības sākuma mobilizācija nevis sāktos, bet gan beigtos.

Sarkanās armijas komandējošo kadru galvenā kalve - M. V. Frunzes vārdā nosauktā Kara akadēmija. Interesanti būtu atcerēties tā cilvēka uzskatus, kā vārdā tā nosaukta: „Es uzskatu, ka uzbrukums uz pretinieka psiholoģiju iedarbojas tā, ka ar to vien ir atklājies lielāks spēks". „Puse, kura uztur iniciatīvu, puse, kuras rīcībā ir pēkšņuma moments, bieži salauž pretinieka gribasspēku un ar to rada sev labvēlīgākus apstākļus". „Pats uzbrukums dara spēcīgāku uzbrūkošo pusi un dod tai lielākas izredzes uz panākumiem". (М.В. Фрунзе. Избранные произведения. Т. 2, с. 47 — 49). Tā ir tikai izlase, ātri uzsviežot uz trijām lappusēm no daudzpudu darbiem. Jebkurš varētu savākt groziem šādus paziņojumus, kas nākuši ne tikai no Frunzes, bet arī no Ļeņina, Trocka, Staļina, Zinovjeva, Kameņeva, Buharina, Vorošīlova, Šapošņikova… Un, ja šajos darbos arī runāja par aizsardzību, tad tikai par īpaša veida aizsardzību - pēkšņi sagraut pretinieku viņa paša teritorijā un tādā veidā aizstāvot sevi un pasaules revolūcijas lietu.

10. nodaļa. kur buvet pulvera rūpnīcas?

Kopējie munīcijas zudumi uz 1941. gada beigām bija 25 000vagoni.

Развитие тыла Советских Вооруженных Сил, с.

119.

Staļina Munīcijas narkomats sāka strādāt ar pilnu jaudu. Lūk skaitļi par 1939. gadu. Saražoja 936 miljonus šauteņu patronas, 2 240 000 mīnmetēju šāviņus, 5 208 000 mazkalibra šāviņus, 6 034 000 lielkalibra šāviņus.

Nesteigsimies ar secinājumiem un neteiksim, ka tas ir maz: 1939. gads - tapšanas gads. Visi šie šāviņi un patronas ražotas vecās rūpnīcās, kuras darbojās agrāk. Narkomata idejas pamatā bija arī tas, ka īsā laikā neatkarīgi no jau esošajām jaudām izveidot jaunas, kuras ne tikai vienkārši papildinās esošās, bet arī daudzkārt tās pārspēs.

Un rodas jautājums: kur izvietot jaunās patronu, pulvera, šāviņu, čaulu rūpnīcas. Munīcijas rūpniecības izvietojums - tas ir jautājums par nākošā kara raksturu.

Ja Staļins ir nodomājis karot aizsardzības karā, ja viņš nodomājis noturēt savas robežas, tad tādā gadījumā jaunās rūpnīcas jāizvieto aiz Volgas. Tur tās būs pilnīgā drošībā - pretinieka tanki līdz turienei neaizies, un lidmašīnas neaizlidos.

Ja Staļins ir drošš par saviem spēkiem, ja Staļins, kā mums apgalvo, baidījās no Hitlera, ja bija bažas, ka Sarkanā armija nespēs noturēt robežas un atkāpsies, tad tādā gadījumā Munīcijas narkomata jaunās rūpnīcas jābūvē nevis aiz Volgas, bet vēl tālāk - Urālos: tur ir izejvielas, tur ir pietiekama industriālā un enerģētiskā bāze, tur rūpnīcas būs absolūtā drošībā. Lai pretinieks sagrābj milzīgas teritorijas, bet mūsu industriālā bāze paliks vesela - lūk tad Hitlers uzzinās, kas ir ievainots lācis.

Bet ne pirmais, ne otrais variants netika apspriests. Nebija vajadzības. Sarkanā armija netaisījās atkāpties, tāpat netaisījās sargāt savas valsts robežas.

Ja Staļina intereses saistītos tikai ar savas teritorijas aizsardzību, tad viņš vienkārši varēja nesākt Otro pasaules karu.

Pēc Staļina plāna Sarkanajai armijai vajadzēja iet uz karā noasiņoto, novājināto Eiropu. Sarkanā armija ies uz priekšu pāri robežai, bet munīcijas rūpnīcas, kā arī visas pārējās: tanku, artilērijas, ieroču rūpnīcas paliks dziļāk un dziļāk aizmugurē. Iedomāsimies, ka Sarkanajai armijai vajag piegādāt nelielu daudzumu munīcijas, piemēram, simts tūktošus tonnu vai, teiksim, divsimts tūkstošus tonnu. Kā tās pārsviest no Urāliem līdz rietumu robežai? Standarta militārais ešelons ņem 900 tonnas. Stādieties priekšā, cik vajag ešelonu, cik vagonu, cik lokomotīvju. Parēķināsim, cik darba dienas patērēs mašīnisti un visi dzelzceļa darbinieki, cik ogles nodedzinās. Paskaitļosim, cik vajadzīga apsardze uz daudzām dienām.

Bez tam, pa dzelzceļu piegādā ne tikai munīciju. Dzelzceļš būs pārpildīts ar karaspēku, remonta un sanitārvilcieniem, cisternām utt. utt. Īsāk sakot, ja mēs gatavojam uzbrukumu, tad simtiem tūkstošu tonnu munīcijas un visa pārējā pārvietošana jāveic slepus, bet slepenība, bez visiem citiem paņēmieniem, tiek panākta samazinot pārvadājumus. Ideāla ir situācija, kad rūpnīcas atrodas pie robežas. Tādā gadījumā ešelons caur valsti jādzen nevis daudz dienas, bet gan dažas stundas. Tādā gadījumā transporta vajadzības samazinās: viens ešelons tiek izmantotas vairākas reizes. Tas atbrīvo iekšējos dzelzceļus citiem militārajiem pārvadājumiem.

Un tika nolemts jaunas munīcijas rūpnīcas nebūvēt aiz Volgas, ne Urālos, bet tuvāk pie robežām. Tik tuvu, cik tuvu atļauj metalurģiskā bāze. Un izvietoja: Zaporožjē, Dņepropetrovskā, Dņeprodzeržinskā, Harkovā, Krivoj Rogā, Ļeņingradā.

Munīciju rūpnīcas deva arvien vairāk produkcijas, rijīgais Munīcijas narkomats uzsūca valsts krāsaino metālu rezerves: svinu, varu, niķeli, hromu, alvu, dzīvsudrabu. Jo vairāk krāsainos metālus izmantoja munīcijai, jo mazāk tie palika citām rūpniecības nozarēm. Un radās jautājums: cik ilgi tas var turpināties?

Vēl jautājums: ko darīt ar munīciju? Katrs no mums skolā ir risinājis tāda veida uzdevumu: „kādā tilpumā pa vienu cauruli ielīst šķidrums, vienlaicīgi pa citu cauruli tas izlīst". Tādi uzdevumi sastopami iepriekšējo gadsimtu grāmatās. Tie ir pat arī slavenajā Magņicka mācību grāmatā, pēc kuras mācīja bērnus Katrīnas laikā un arī agrāk. Un Staļins, un militārie līderi, un politiķi, un ekenomisti arī savā laikā bija skolnieki un risināja uzdevumus: „pa vienu cauruli ielīst, pa citu izlīst".

1939. gadā radās tāds pats uzdevums: Sarkanā armija patērē noteiktu daudzumu munīcijas kaujas mācībām, „atbrīvošanas" karagājieniem; bez tam munīciju piegādā „internacionālajai palīdzībai" Spānijā, Mongolijā, Ķīnā. Ja pienākošās munīcijas daudzums būs vienāds ar patērēto munīciju, tad problēmu nav, bet ja pienākošā būs vairāk kā patēriņš, tad tuvākajā laikā visas noliktavas pārpildīsies. Artilērijas noliktavu tilpums ir zināms, patēriņš ir zināms. Ar vienkāršām aritmētiskām darbībām viegli noteikt, kad būs pārpildīts. Ko darīt? Izveidot uzglabāšanai jaunus ēkas? Tas nav tik vienkārši.

Stādieties priekšā, ka jums dots uzdevums uzbūvēt ēkas, lai uzglabātu, piemēram, vienu miljonu tonnu šāviņu. Ja noliktavās un glabātuvēs mitrums nedaudz augstāks par normu, parādīsies korozija, bet pulveris paliks mitrs. Ko tādā gadījumā ar jums izdarīs biedrs Staļins un viņa uzticamais skolnieks biedrs Berija? Bet ja temperatūra nedaudz augstāka, gaiss nedaudz sausāks, dzirkstelīte no karavīru zābaka pakaviņa un… Noliktavas nedrīkst izvietot kopā, nedrīkst pilsētu un rūpnīcu tuvumā, vajag tālāk, bet tur nav nekādu ceļu. Īsāk sakot, glabātuves - tas nav problēmas risinājums. Un cik lai tās nebūvē, tās pārpildīsies, ja ieliets tiek vairāk nekā izliets. Bet ielēja arvien vairāk un vairāk: bez Munīcijas narkomata uzņēmumiem šaušanas elementu ražošanai piesaistīja 235 rūpnīcas no citiem narkomatiem. (История Второй мировой войны, М., т.2, с.190). Bez tā visa neatkarīgi no Munīcijas narkomata (viņš jau tā bija milzīgs) 1941. gada janvārī izveidoja Galveno pulvera, patronu, čaulu un lādiņu celtniecības pārvaldi - Glavbojepripasstroj. Šis briesmonis apvienoja zem savas kontroles 23 celtniecības trestus. Atzīmēsim: tas nav orientēts uz noliktavu celtniecību, bet uz jaunu uzņēmumu celtniecību.

Glavbojepripasstroj triecientempos būvēja arvien jaunas jaudas un nodeva tās Munīcijas narkomatam. Un vajadzēja domāt par produkcijas noietu.

1941. gada aprīlī no Sarkanās armijas Galvenās artilērijas pārvaldes pienāca rīkojums: Munīcijas narkomata produkciju izvest pie valsts rietumu robežām un izvietot uz grunts.

Pavaicājiet frontiniekiem, ko tas nozīmē.

Kremļa-Lubjankas vēsturnieki spiesti atzīt, ka Staļins gatavoja agresiju, Staļins gatavoja Eiropas paverdzināšanu. Bet, viņi saka, Staļins varēja agresiju izdarīt tikai 1942. gadā.

Pavaicāsim šiem vēsturniekiem, vai drīkst atstāt zem klajas debess rudens lietos, sniegotā ziemā un pavasara dubļos kādu daudzumu munīcijas, teiksim, piecsimts tūkstošus tonnu? To nedrīkst darīt. Vai tiešām Staļins bija dumjāks par mums?

Munīcijas novietošana uz grunts 1941. gadā nozīmēja lēmumu sākt karu 1941. gadā. Un nekādu citu skaidrojumu šim faktam nevar iedomāties.

Un vēl šāviņus glabāja dzelzceļa vagonos robežu tuvumā. Ļoti dārgs uzglabāšanas veids un ļoti nedrošs: kā preču vagonā uzturēt temperatūru un mitrumu? Ja padomju ģenerāļi nodomāja sargāt robežas, tad vajadzēja vagonus izkraut un dekoncentrēt rezerves pa karaspēka daļām. Ja plānoja atkāpties, tad vajadzēja pieāķēt lokomotīves un aizvilkt ešelonus ar munīciju tālāk no robežas. Bet pie robežām atstāt pašu minimumu. Bet ja komunisti plānoja iet uz priekšu, tad arī pareizi bija darīts, šāviņus vajadzēja turēt vagonos, un pie robežas turēt 170 tūkstošus karavīru lielu dzelzceļa karaspēku un atbilstošu tehniku, lai „pāršūtu" rietumeiropas sliedes uz plato padomju standartu.

Tas viss uz robežas bija: un karavīri dzelzceļnieki, un atbilstoša tehnika „pāršūšanai".

Kara laikā Sarkanajai armijai bija pati spēcīgākā artilērija pasaulē. Artilēriju izmantoja pareizi, tas ir slepus masveidīgi koncentrēja pārrāvuma sektoros un negaidīti veica uguns sagatavošanu. Donas fronte Staļingradas operācijā ģenerālleitnanta K. K. Rokosovska vadībā pārrāva fronti šaurā sektorā - tikai 12 kilometri. Šeit bez tankiem aizsardzību rāva 24 strēlnieku pulki, tos atbalstīja 36 artilērijas pulki. Rokosovskis sakoncentrēja 135 lielgabalus uz katru kilometru, bet galvenā trieciena virzienā blīvums sasniedza 167 lielgabalus uz kilometru.

Kara gaitā artilērijas, tanku, kājnieku, aviācijas koncentrācija pastāvīgi pieauga. Uz kara beigām artilērijas triecienu jaudas aprēķinos kā mērvienību sāka izmantot kilotonnas. Padomju artilērija sāka runāt atomlaikmeta balsī.

Vislas-Oderas operācijā padomju virspavēlniecība izmantoja 34 500 lielgabalus un mīmetējus. Tos neizvietoja vienmērīgi pa fronti, bet koncentrēja pārrāvuma sektoros. 3. gvardes armijas joslā, piemēram, tika sasniegts blīvums - 420 lielgabali uz kilometru. Artilērijas sagatavošanās uguns pastāvīgi samazinājās, bet jauda pieauga. Šajā pašā operācijā, 5. triecienarmijas joslā, artilērijas sagatavošanās uguns tika plānota 55 minūtes. Tā sākās sekmīgi, bet pēc 25 minūtēm tika pārtraukta. 25 minūšu laikā tika izmntots 23 tūkstoši tonnu munīcijas. Uz katru frontes kilometra pārrāvumu izmantoja 15 200 vidējā un lielā kalibra šāviņus. Pārrāvumā iekšā gāja soda bataljoni, nesastopot nekādu pretestību. Viņu rīcība pārliecināja virspavēlniecību: artilērijas sagatavošanās uguni nav vērts turpināt - neviens vairāk nepretojas. Ekonomija: 30 minūtes (kas karā ir ļoti svarīgi) un 30 tūkstoši tonnas šāviņu.

Vēl vairāk artilēriju izmantoja Berlīnes operācijā - vairāk nekā 42 tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju. Maršali G. K. Žukovs un I. S. Koņevs pārrāvuma sektoros sakoncentrēja ne tikai briesmīgu daudzumu artilērijas, bet arī briesmīgu daudzumu munīcijas. Koņevs rāva fronti 36 kilometru sektorā, kur sakoncentrēja 8 626 lielgabalus un mīmetējus. Žukovs sakoncentrēja mazāk lielgabalus - 7 318, bet fronti rāva 30 kilometru sektorā, tāpēc viņam artilērijas blīvums bija lielāks. Šajās joslās arī bija koncentrēti galvenie tanku un gaisa armiju spēki un atbilstošs daudzums kājnieku.

Rekordu uzstādīja Austrumprūsijas operācijas laikā 2. triecienarmijas 381. strēlnieku divīzijas sektorā: 468 lielgabali un mīnmetēji uz vienu frontes kilometru, neskaitot „Katjušas" - reaktīvās mīnmetēju iekārtas.

Kara laikā Sarkanā armija izlietoja 427 miljonus šāviņu un artilērijas mīnu un 17 miljardus patronu. Matemātikas cienītāji, izdaliet to uz vācu karavīru skaitu un aprēķiniet cik iznāca uz vienu. Tam visam vajadzētu pieskaitīt rokas granātas, sapieru mīnas, aviācijas bumbas. Kurš varēja noturēties preti tādam spēkam?

Un lūk šeit vajadzētu atgādināt, ka Padomju Savienība karā izmantoja tikai 15 procentus Munīcijas narkomata pirmskara jaudas. Viss pārējais tika pazaudēts kara sākuma periodā. Ar negaidītu triecienu Hitlers iznīcināja ne tikai Sarkanās armijas kadru divīzijas un aviāciju, sagrāba ne tikai stratēģiskās rezerves, bet sagrāba arī teritorijas, kurās atradās Munīcijas narkomata jaunākās rūpnīcas. Sarkanā armija atkāpjoties iznīcināja savas rūpnīcas vai vienkārši tās pameta. Kaut ko arī evakuēja, bet pamēģiniet pārvest tūkstoš kilometru attālumā kaut vienu domnas krāsni. Pamēģiniet no pierobežas meža pārvest uz dzelzceļa staciju kaut vienu tūkstoti tonnu šāviņu, ielādēt vagonos un aizvest zem ienaidnieka uguns.

Sarkanā armija kara sākuma periodā pazaudēja ne tikai 500 tūkstošus tonnu šāviņu, bet arī rūpniecību, kura varēja saražot jaunus šāviņus.

Sarkanā armija pierobežas rajonos pazaudēja 25 000 vagonus artilērijas šāviņu. Kāpēc šāviņus glabāja vagonos? Uz kurieni tos taisījās vest? Ja gatavojās aizsargāties, tad vajadzēja šāviņus izdalīt karaspēkam. Ja gatavojās atkāpties, tad nebija vajadzības šāviņus koncentrēt pierobežas rajonos.

No 1941. gada augusta līdz novembrim vācu karaspēks sagrāba 303 padomju pulvera, patronu, šāviņu rūpnīcas, kuru gada ražošanas apjoms bija 101 miljons šāviņu korpusu, 32 miljoni artilērijas mīnu korpusu, 24 miljoni aviācijas bumbu korpusu, 61 miljons šāviņu čaulu, 30 miljoni rokas granātu, 93 600 tonnas pulvera, 3600 tonnas trotila. Tas sastādīja 85 procentus no visas Munīcijas narkomata jaudas. (Н.А. Вознесенский. Военная экономика СССР в период

Отечественной войны. М., 1947, с. 42). Papildus visam, munīcijas rūpnīcās bija sakoncentrēti vērtīgu izejvielu mobilizācijas rezerves: katūns, misiņš, leģētais tērauds. To visu ieguva Vācija un izmantoja pret Sarkano armiju.

Bet Staļina pirmskara potenciāls bija tik milzīgs, ka viņš spēja kara laikā uzbūvēt jaunu munīcijas rūpniecību aiz Volgas, Urālos, Sibīrijā un saražot visu to, kas pēc tam gāzās virsū vācu armijai.

Hitlers deva Staļinam negaidītu triecienu, un Staļins atkāvās, izmantojot 15 procentus Munīcijas narkomata jaudas. Kara rezultāti ir zināmi. Mēģināsim iedomāties, kas varētu notikt, ja Hitlers nokavētu uzbrukumu un pats nokļūtu zem Staļina iznīcinošā trieciena. Šajā gadījumā Staļins karā izmantotu nevis 15 procentus Munīcijas narkomata jaudu, bet visus 100. Kāds tad būtu Otrā pasaules kara iznākums?

1942. gadā pie Staļingradas Sarkanā armija slepeni sagatavoja un veica pretuzbrukumu. Runā, ka tieši no tā brīža Padomju Savienība kļuva par superlielvalsti. Bet tā var runāt tikai tas, kurš nezina Staļina gatavošanās karam patieso vērienu. Jā, Staļingrada - slavenā operācija, tajā piedalījās kājnieku, aviācijas, artilērijas un tanku masas. To realizēja īsteni stratēģijas meistari. Bet Staļingrada nobāl salīdzinot ar to, kas tika gatavots 1941. gadā.

Pie Staļingradas karoja galvenokārt rezervisti. Tā ir improvizācija. Bet 1941. gadā uzbrukumam gatavojās profesionālā Sarkanā armija un miljoniem rezervistu.

Pretuzbrukums pie Staļingradas - tas ir pusotrs tūkstotis tanku. Bet 1941. gadā tikai pirmajā ešelonā to bija desmit reizes vairāk. Bet kvalitāte? 1941. gadā padomju karaspēkā tanki T-34 un KV bija vairāk, nekā pie Staļingradas.

Staļingrada - tas ir divu flangu grupējumu negaidīts trieciens. Bet 1941. gadā gatavoja to pašu, bet flangu grupējumi bija nesamērīgi spēcīgāki, bīstamāki un vēl tuvāk Berlīnei. Staļingrada - tas ir Žukovs, Rokosovskis, Vasiļevskis, Maļinovskis, Vatūķins. 1941. gadā šie paši ģenerāļi gatavoja to pašu, ko viņi vēlāk izdarīja pie Staļingradas.

Pēc mana uzskata, Padomju Savienība 1941. gadā bija superlielvalsts. 1941. gada vasarā Hitlers ar negaidītu triecienu šo superlielvalsti sagrāva. Viss, ko Staļins vēlāk izmantoja karā pie Staļingradas Kurskas, pie Maskavas un Berlīnes, - tās ir tikai lauskas un atliekas no sākotnēj ās padomju varenības.

11. nodaļa. Spārnotais Cingishans

Loģika pateica priekša, ka mums nevajag gaidīt, kad pretinieks laidīs darba visu savu aviaciju, bet vajag pašiem partvert iniciatīvu gaisa un pirmajiem dot koncentrētus triecienus pa ta aerodromiem.

Galvenais aviacijas maršals A. Novikovs, (ĒHM, 1969 N1, c.62).

Lidmašīnas Ivanov nosaukumam bija arī vēl viena nozīme „Staļins uzdevumu formulēja tā: lidmašīnas izgatavošanai jābūt ļoti vienkāršai, lai būtu iepējams tās eksemplārus izgatavot tik daudz, cik mūsu valstī ir cilvēku ar uzvārdiem Ivanovs". (Л.М. Кузьмина. Генеральный конструктор Павел Сухой. М., "Молодая гвардия", 1983, с. 57).

Trīsdesmitie gadi - padomju aviācijas rekordu zelta ēra. Atcerēsimies, cik spēku un līdzekļu tika patērēts to sasniegšanai. Lidotāji, kas uzstādīja pasaules rekordus, bija nacionālie varoņi. Staļins orientējās augstumā, attālumā, derīgajā (bumbu) slodzē. Pašā aviācijas rekordu kulminācijas laikā Staļins uzstāda uzdevumu: izstrādāt Ivanov - nākošā kara galveno lidmašīnu. Bet dīvaina lieta: no lidmašīnas Ivanov izstrādātājiem nepieprasa ne rekordātrumus, ne rekordaugstumus, ne rekordattālumus un pat nebijušas bumbu slodzes nepieprasa. Izcili parametri netiek uzdoti, Staļins pieprasa tikai vienkāršumu un drošumu.

Staļina nodoms: izstrādāt lidmašīnu, kuru varētu ražot tādos daudzumos, kas pārsniegtu visu valstu visu tipu kaujas lidmašīnas kopā ņemot. Ivanov pamatsērija tika plānota 100-150 tūkstoši lidmašīnu.

Un lūk mēs esam nonākuši pie galvenā.

Staļins plānoja ražot lidmašīnu cilvēces vēsturē pašā lielākajā sērijā. Bet tas nav iznīcinātājs. Tā nav aizsardzības kara lidmašīna. Tā ir lidmašīna-agresors.

Rodas jautājums: ja mēs izlaižam 100-150 tūkstošus vieglo bumbvedēju, tad vai mēs nenobiedēsim kaimiņus? Labāk neuzdosim tādus jautājumus. Neizliksimies gudrāki par Staļinu. Atdosim cieņu Staļina viltībai.

Staļins nepavisam nebija paredzējis miera laikā sākt Ivanov ražošanu. Pavisam nē. Mobilizācija dalījās divos periodos: slēptais un atklātais. Slēptās mobilizācijas laikā plānoja izlaist mazu (pēc padomju mērogiem) sēriju - dažus simtus šo lidmašīnu. Šīs sērijas nozīme - apgūt ražošanu, iegūt pieredzi, „pielidot" lidmašīnas, izmēģināt mazos konfliktos. Šos dažus pirmos simtus varētu izmantot pirmajā triecienā, galvenokārt otršķirīgos virzienos vai tūlīt pēc lidmašīnām ar labākiem parametriem.

Bet pēc mūsu trieciena sāksies Ivanov masveida ražošana desmitos tūkstošu. Ivanov - tā ir kā neredzamā mobilizācijas rezerve. Tāpat kā ar automātu PPŠ. Špagina automāts - PPŠ - izstrādāts pirms kara, izmēģināts, apstiprināts. Sākās karš, un nekavējoties katra gultu darbnīca, katrs artelis, kurš ražo skavu preces, katra maza rūpnīciņa sāk ražot nepieredzētos daudzumos pašu vienkāršāko, pašu drošāko, ļoti spēcīgo ieroci.

Lidmašīna, ar samērā zemiem lidojuma parametriem, var kļūt par briesmīgu ieroci. Paraudzīsimies uz Hitleru. Viņam arī bija savs personīgais lidojošais šakālis - Ju-87.

Tā ir vienmotora lidmašīna, vairāk līdzīga iznīcinātājam, nekā bumbvedējam. Ekipāža - divi cilvēki. Aizsardzības bruņojums vājš - viens ložmetējs aizmugurējās pussfēras aizsardzībai. Bumbu slodze - mazāk par tonnu. Ju-87 bija vecāks par Nikadzima B-5N un Ivanov, tāpēc tā lidojuma

parametri bija sliktāki. Tā piederēja pie tās paaudzes lidmašīnām, kuras lidojot neievilka šasijas. BET!

Bet grupas, kuru sastāvā bija desmitiem Ju-87, veica negaidītu triecienu pa „guļošajiem" aerodromiem un ar šo triecienu attīrija sev debesis. Pēc pirmā trieciena pa aerodromiem tie pavisam brīvi lidoja virs pretinieka teritorijas un tiem nebija nepieciešams rekorda ātrums - no kā gaisā jābēg, kam dzīties pakaļ? Ju-87 dominēja Polijas, Norvēģijas, Francijas debesīs. Bet Britānijā tie saņēma pretsparu. Britu aerodromus nebija iespējams pārspēt ar negaidītu triecienu - nebija negaidīta trieciena apstākļi. Pēc piedalīšanās dažos reidos Ju-87 zaudējumi bija tik lieli, ka tika dota pavēle: virs Britānijas salām tos neizmantot.

1941. gada pavasarī - Dienvidslāvija un Grieķija. Ju-87 dod negaidītu triecienu, un atkal tie ir veiksmīgi un mīļi. Maijā - trieciens pa Krētas salu. Te ir britu karaspēks, bet trieciens iznāca negaidīts, un atkal Ju-87 - „zibenskara", veiksmes un uzvaras simbols. Jūnijā - pēkšņs trieciens pa padomju aerodromiem. Brīnišķīgā saulainā rītā vācu aviācija nodrošināja sev tīras debesis un varēja pielietot jebkura tipa lidmašīnas - nav no kā baidīties.

Padomju ģenerāļi atzīst, ka Ju-87 viņi novērtēja kā novecojušu, bet tas viņiem sagādāja neaprakstāmas nelaimes. Ju-87 kundzība gaisā turpinājās tik ilgi, kamēr padomju aviācija nepieņēmās spēkā. Padomju-vācu frontē kara otrajā periodā Ju-87 tika izmantoti arvien retāk, kamēr pazuda pavisam. „Austrumu kampaņas laikā pārsvars gaisā ātri vien nolika zem jautājuma lēngaitas un mazkustīgo pikējošo bumbvedēju Ju-87 izmantošanas lietderību".(Э Миддельдорф. Тактика в русской кампании С. 225).

Ivanovu izstrādāja vēlāk kā Ju-87. Tāpēc Ivanova parametri bija labāki, un konstruktīvi abas lidmašīnas stipri atšķīrās. Bet pēc gara un būtības, pēc izmantošanas veidiem un pēc piešķirtās lomas Ju-87 un Ivanov - dvīņi. Bet lidmašīnai Nikadzima B-5Nir Ivanov kā īstais brālis ne tikai pēc gara un būtības, bet arī pēc galvenajiem parametriem. Lidmašīna, ar salīdzinoši zemu ātrumu, varētu būt bīstama tāpēc, ka godīgai divcīņai vajadzīgs garš zobens, bet guļošu var nogalināt arī bez gara zobena - pietiks ar īsu nazi. Pēkšņā trieciena lidmašīnām nebija vajadzīgi rekordu parametri. Staļina loģika ir vienkārša un saprotama: ja mēs ar negaidītu triecienu sagrausim pretinieku aerodromus un tādējādi atbrīvosim debesis no tā lidmašīnām, tad mums būs nepieciešama vienkārša un masveidīga lidmašīna ar spēcīgu bruņojumu; galvenais tās uzdevums - mūsu uzbrūkošo tanku lavīnu un gaisa desantu atbalsts, avioterors virs neaizsargātajām teritorijām. Tieši tādu lidmašīnu Staļins pasūtīja saviem konstruktoriem.

Līdz ar aviācijas parādīšanos pastāvīgi pieaug tās vispārīgā nozīme karā, un tajā skaitā - sauszemes karaspēka operācijās. Gadsimta beigās Persijas līča kara laikā aviācija izpildīja 80 procentus kaujas uzdevumu. Šo tendenci Josifs Staļins lieliski saprata jau trīsdesmitajos gados.

Augstākā pakāpē Staļina prasības izpildīja aviokonstruktors Pāvels Osipovičs Suhojs. Viņš bija konkursa uzvarētājs. 1938. gada augustā Suhova Ivanovu ar marku BB-1 (pirmais tuvās darbības bumbvedējs; ближний бомбардировщик первый) palaida sērijā uzreiz divās rūpnīcās. Pēc tam to sāka ražot trešajā: būvēja gigantisku ceturto rūpnīcu, bez tam arī rūpnīcas, kuras ražoja citu tipu lidmašīnas, bija gatavas pēc pavēles pārslēgties uz Ivanov ražošanu. 1939. gada septembrī Suhoja grupai par labu darbu tika piešķirts pastāvīgs konstruktoru birojs. 1940. gadā, pēc jaunās indeksācijas sistēmas ieviešanas, Suhoja Ivanov par godu savam izstrādātājam saņēma nosaukumu Su-2. Tā bija viena no 20. gadsimta izcilākā aviācijas konstruktora pirmā sērijveida lidmašīna. Līdz 22. jūnijam ar Su-2 lidmašīnām bija pilnībā nokomplektēti 13 aviācijas pulki, katrā pa 64 lidmašīnām.

Su-2, tāpat kā citu konstruktoru Ivanov, bija daudzmērķu: vieglais bumbvedējs, taktiskā izlūklidmašīna, triecienlidmašīna. Konstrukcija bija maksimāli vienkārša un racionāla. Su-2 bija vairāk piemērota masveida ražošanai kā jebkura lidmašīna pasaulē. Viņa varēja nest 400-600 kg bumbas, 5 ložmetējus ŠKAS ar tajā laikā rekorda šaušanas ātrumu un desmit reaktīvos šāviņus ar kalibru 82 mm un 132 mm. Ātrums - 375 km/st pie zemes, 460 - augstumā. Su-2 vadība bija dubultīga, to varēja veikt gan lidotājs, gan aiz viņa sēdošais stūrmanis-strēlnieks. Tāpēc nevajadzēja ražot lidmašīnas mācību variantu: katra Su-2 kaujas lidmašīna varēja būt mācību, bet katra mācību -

kaujas. Tas vienkāršoja masveidīgu lidotāju sagatavošanu. Su-2 bija apgūstama jebkuras kvalifikācijas lidotājam: civilās aviācijas lidotājam un meitenei no aerokluba. No lidotājiem netika pieprasītas prasmes pārvaldīt augstāko pilotāžu, lidot naktī, orientēties apvidū un gaisa telpā. Viņiem bija paredzēts viegls darbs: paceļamies rītausmā, pievienojamies spēcīgai grupai, lidojam taisnā virzienā, dodamies uz mērķi.

Rodas jautājums par piesegšanas iznīcinātājiem. Bumbvedējs kaujā, īpaši tuvās darbības bumbvedējs, kurš darbojas virs kaujas lauka un pretinieka tuvajā aizmugurē, j āpiesedz ar iznīcinātājiem. Ja kopā ar Su-2 būtu pasūtīts atbilstošs daudzums piesegšanas iznīcinātāju, tad Su-2 varētu izmantot jebkurā situācijā, piemēram, dot prettriecienu agresoram, kurš uzbrucis Padomju Savienībai. Bet iznīcinātāji tādā daudzumā netika pasūtīti, tāpēc bija tikai viena iespēja karā izmantot Su-2 - pirmajiem uzbrukt pretiniekiem un neitralizēt tā aviāciju. Bez tā pielietot neaizsargātos Su-2 nav iespējams. Lūk, kāpēc lēmums par kā minimums SIMTS TŪKSTOŠU vieglo bumbvedēju Su-2 ražošanu bija vienlīdzīgs lēmumam SĀKT KARU AR NEGAIDĪTU TRIECIENU PA PRETINIEKA AERODROMIEM.

1941. gada sākumā Staļins sagatavoja visu, lai veiktu negaidītu triecienu, lai sakautu vācu aviāciju aerodromos. Šādām darbībām Staļinam bija nomācošs kvalitatīvs un skaitlisks pārsvars.

Staļinam bija unikāla bruņotā triecienlidmašīna Il-2. Runa ir nevis par bruņu plāksnēm, kuras piestiprina lidmašīnas korpusam, bet par bruņotu korpusu. Tā bija vēsturē vienīgā bruņotā lidmašīna, īsts lidojošais tanks. Bez bruņu aizsardzības, unikālas lidmašīnas dzīvotspējas un lieliskiem lidojuma parametriem, Il-2 bija superspēcīgs bruņojums: automātiskie lielgabali, bumbas, reaktīvie lādiņi RS-82 un RS-132.

Komunisti piekrīt, ka Il-2 bija lielisks, bet iebilst, ka to skaits bija tikai 249. Tas tā tiešām ir. Bet Hitleram nebija nevienas līdzīgas lidmašīnas. Un visā pasaulē nekā līdzīga nebija. Staļinam „pavisam tikai" 249 Il-2, bet padomju rūpniecība gatava tos saražot JEBKURĀ daudzumā. Pat 1941. gada otrajā pusē pēc lielas daļas aviācijas un motoru rūpnīcu zaudēšanas, Il-2 vienalga tika ražots pašās lielākajās sērijās. Tā nenovecoja līdz kara beigām un iegāja vēsturē kā visu laiku pati masveidīgākā kaujas lidmašīna.

Lai dotu triecienu pa pretinieka aerodromiem, Staļinam bija pikējošais bumbvedējs Pe-2. Hitleram bija labas lidmašīnas, bet Pe-2 pāspēja jebkuru no tām pēc galvenajiem parametriem. Piemēram, Pe-2 ātrums bija par 30 km/st lielāks, kā labākajam vācu bumbvedējam Ju-88 un par 100 km/st lielāks, kā He-111. Un atkal komunistiskā propoganda paziņo, ka Staļinam bija tikai 460 pikējošie bumvedēji Pe-2. Tas ir pareizi, un tas tiešām ir maz. Bet tas tomēr ir vairāk, kā visi Ju-88 padomju-vācu frontē 1941. gada 22. jūnijā.

Hitlera rīcībā triecieniem pa aerodromiem bija Ju-87 - tas ir „zibenskara" simbols. Padomju analogs - Su-2. Tas ir izstrādāts vēlāk un tādēļ pēc visiem parametriem pārspēja Ju-87, pirmām kārtām, pēc ātruma un ieroču jaudas, starp citu, tai bija bruņu aizsardzība, kaut gan ne tāda kā Il-2. 22. jūnijā Austrumu frontē Hitleram bija 290 Ju-87, Staļinam - 249 Il-2 un vairāk kā 800 Su-2. Bez tam, visu tipu padomju iznīcinātāji, no I-15 līdz Mig-3, bija bruņoti ar reaktīvajiem šāviņiem, lai piedalītos pirmajā triecienā pa „guļošajiem" aerodromiem. Pirmajam triecienam ari noderēja tādas lidmašīnas, kuras komunisti nosauc par novecojušām, piemēram, iznīcinātājs I-16 pēc uguns jaudas divas-trīs reizes pārspēja jebkuru pretinieka iznīcinātāju un bija aizsargāts ar bruņu plāksnēm. Tam bija lieliska manevrēšanas spēja, bet rekorda ātrums triecienā pa aerodromiem nav vajadzīgs. Padomju rietumu pierobežas aerodromos I-16 skaits vien bija lielāks, nekā visu vācu lidmašīnu tipi kopā.

Nekavējoties, pēc pirmā trieciena, padomju aviācijas rūpniecībai bija jāsāk Su-2 masveida ražošana. Staļins nodomāja, burtiskā nozīmē, saražot tik daudz vieglos bumbvedējus, cik nelieli, bet kustīgi bija jātnieki Čingishana ordās.

1941. gada sākumā padomju konstruktori radīja veselu zvaigznāju ar lieliskām lidmašīnām, bet Staļins mīl Su-2.

1940. gadā, 1941. gada pirmajā pusē notiek nemanāms, bet intensīvs sagatvošanās darbs masveida ražošanai. Strādniekus uz aviācijas rūpnīcām, kuras gatavojas izlaist Su-2, tāpat kā

karavīrus uz fronti piegādā kara komisariāti. (Л. Кузьмина, с. 66). Bet pirmie trīspadsmit pulki apgūst lidmašīnu. Pilotus piegādā civilā aviācija un aeroklubi. Aviācijas ģenerālleitnants Anatolijs Puškins (tajā laikā majors, 52. aviācijas pulka komandieris: „Labs bija Su-2 arī tāpēc, ka tam nebija vajadzīgi aerodromi. Tas pacēlās un nosēdās uz jebkura līdzena lauka".

Aviācijas maršals Ivans Pstigo: „1940. gada Besarābijā pie Kotovskas formējās mūsu 211. tuvās darbības bumbvedēju aviācijas pulks, komplektējās ar Su-2 lidmašīnām… Lidmašīna atstāja spēcīgu iespaidu. Bumbvedējs, bet skats kā iznīcinātājam, - neliels, kompakts, skaists". Šajā fragmentā jāpievērš uzmanība pulka formēšanas laikam un vietai: tas ir pretim Rumānijai. Mūsu spārnotais šakālis gatavojas ieķerties kaklā tam, kurš ir vājāks.

Lūk vēl viens pulks tajā pašā rajonā. Stāsta divkārtējais Padomju Savienības Varonis pulkvedis G. F. Sivkovs: „1940. gada decembra beigās tika pabeigta 210. tuvās darbības bumbvedēju pulka formēšana". Pulkvedis paskaidro no kurienes nāca lidojošais sastāvs. „Lidotāji ieradās no civilās aviācijas" (Готовность номер один. С. 42). Slēptā mobilizācija bija sagrābusi arī civilo aviāciju.

Su-2 bija bēdīgs liktenis. Ju-87 un Nikadzima B-5N bija iespēja parādīt sevi negaidītos triecienos un palikt slaveniem. Bet Ivanov-am Hitlers neļāva strādāt pēc paredzētā uzdevuma. Hitlers izdarīja apsteidzošo triecienu pa padomju aerodromiem un Su-2 palika bez darba, kam bija izstrādāts. Su-2 ražošanu ātri samazināja. Aizsardzības karā tas nebija vajadzīgs. Rūpnīcas, kuras gatavojās tā masveida ražošanai (piemēram, Harkovas aviācijas rūpnīca), nonāca pretinieka rokās. Agrāk izlaistie Su-2 piedzīvoja lielus zaudējumus: nebija piesegšanas iznīcinātāju.

Padomju Savienības Varonis M. Lašins: „Es lidoju ar Su-2… viegla lidmašīna… lidojoša, manevrējoša, neticami dzīvotspējīga un bez atteikumiem. Ilgi un grūti dega Su-2. Tā nekad neuzliemoja kā lāpa".

Padomju Savienības Varonis V. I. Streļčenko: „Su-2 nedega pat degvielas tvertnes bojājumu gadījumos - palīdzēja ogļskābās gāzes aizsardzība".

Aviokonstruktors V. B. Šavrovs uzrakstīja pašu pilnīgāko, manuprāt, objektīvāko padomju aviācijas attīstības vēsturi. Visi pārējie aviokonstruktori - viņa pretinieki, un tāpēc Šavrovs neskopojās ar kritiku. Bet Su-2 izstrādātājus viņš nelamā: „Lai gan no Su-2 bija paņemts viss iespējamais, un tā autoriem nebija ko pārmest, reāli radušajām prasībām lidmašīna atbilda tikai līdz kara sākumam". (История конструкций самолетов в СССР. 1938 — 1950. С. 50). Citiem vārdiem sakot, viss bija labi, lidmašīnas izstrādātājiem nevarēja piekasīties, līdz 1941. gada 21. jūnijam Su-2 atbilda prasībām, bet 22. jūnija rītausmā vairs neatbilda.

Ivanov cieta gan no svešiem, gan no savējiem. Pirms kara Su-2 turēja slepenībā un neplānoja izmantot kopā ar saviem iznīcinātājiem. Kara sākumā padomju iznīcinātāji nepazīstamo Ivanov-a siluetu noturēja par pretinieka lidmašīnu. Trīskārtējais Padomju Savienības Varonis, aviācijas maršals A. Pokriškins notrieca 59 pretinieka lidmašīnas. Oficiāli. Patiesībā to bija 60. Pirmā bija Su-2. Pēc likteņa ironijas pēc kara Pokriškins mācījās Akadēmijā vienā grupā ar paša notriekto Su-2 pilotu. Tas bija Ivans Pstigo, arī nākošais aviācijas maršals.

Su-2 iznāca izmantot ne pēc priekšrakstiem. Lūk, piemērs: 1941. gada jūlijā 50 Su-2 dodas triecienā pa Dņepras tiltu pie Rogāčevas… Ja mēs būtu gatavojušies aizsardzības karam, tad atkāpjoties uzspridzināt tiltu - minūtes darbs diviem sapieriem. Bet mēs aizsardzības karam negatavojāmies, un divu sapieru vietā Su-2 spiesti izpildīt tiem nepiemērotu darbu. Vesels aviācijas pulks. Bet apstākļos, kad pretiniekam gaisā ir pārsvars, tuvās darbības bumbvedēju pulks jāpiesedz, kā minimums, ar vienu iznīcinātāju pulku. Bet to nav. Kas ir 50 Su-2, ja tie lido blīvā grupā bez piesegšanas? Un tilts nav uzspridzināts, un pulks pazaudēts. Un bija pavēle: ar Su-2 blīvās grupās nelidot, kaut gan tas paredzēts un izstrādāts tikai lidojumiem blīvās grupās.

Aizsardzības karā bija vajadzīgs iznīcinātājs. Su-2 mēģināja izmantot kā iznīcinātāju. Bet tas nebija iznīcinātājs, bet bija tikai līdzīgs iznīcinātājam. Lidotāji parādīja pašnāvīgu varonību, bet viņus neviens nemācīja karot gaisa kaujās, pie tam ar lidmašīnu, kura nebija paredzēta gaisa kaujām.

Pirmā un vienīgā sieviete pasaules aviācijas vēsturē, kura realizēja gaisa tarānu, bija Jekaterina Zeļenko no 135. tuvās darbības bumbvedēju aviācijas pulka. Tas notika 1941. gada 12. septembrī. Ar savu Su-2 viņa gaisā taranēja Me-109, notrieca to, un mēģinot nosēdināt savu lidmašīnu to notrieca cits Me-109. Civilās aviācijas lidotāji, jaunie sportisti, meitenes no sporta klubiem izrādīja apbrīnojamu drosmi, bet Su-2 nekādīgi neierakstījās „lielajā tēvijas" karā, jo bija izstrādāts pavisam citam karam.

Hitlers izjauca uzbrukumu, bet viņš pat nevarēja iedomāties, kāds ir Staļina īstenais spēks, cik nopietni ir viņa nodomi, cik viņš labi ir sagatavojies uzbrukuma karam. Su-2 sevi karā neparādīja, bet jebkuros citos apstākļos tas varētu būt spēcīgs pretinieks. Ir pietiekoši daudz norādes uz to, ka padomju rūpniecība bija labi sagatavojusies Ivanov-a masveida ražošanai. Piemēram, aizsardzības karā, pirmām kārtām, bija vajadzīgi iznīcinātāji. Aviokonstruktoram S. A. Lavočkinam iznīcinātāja LaGG-3 modernizācijai ātri vajadzīgs jaudīgs, drošs dzinējs, un milzīgā skaitā. Nekādu problēmu, rūpniecība gatava ražot jebkāda daudzuma M-82 dzinējus, kurš bija paredzēts Su-2. Rūpniecība ne tikai gatava tos ražot, bet tai ir tūkstošiem šo dzinēju rezervē - ņem un liec uz lidmašīnas. Lavočkins uzlika, un iznāca lidotāju slavētais un mīlētais iznīcinātājs La-5.

Padomju rūpniecība daudzu tipu lidmašīnām bija gatava ražot masveidā ŠKAS ložmetējus, bet pirmām kārtām priekš Su-2. Su-2 nesāka ražot, bet rūpniecības gatavība nebija veltīga - ar aviācijas bruņojumu nebija problēmu. Padomju rūpniecība bija gatava Su-2 bumbu ražošanai, un arī tās ražoja. Bet tikai priekš Il-2 un citām lidmašīnām. Padomju rūpniecība bija gatava reaktīvo šāviņu (82 mm un 132 mm kalibri) masveida ražošanai. Un tā tos ražoja. Tos izmantoja ne tikai aviācijā, bet arī artilērijā.

Statistika ir tāda: Sarkanajā armijā uz 1941. gada 1. jūliju bija 7 zalves uguns iekārtas BM-13. Pēc mēneša bija 17. Citas gāja bojā kaujā, citas tika saražotas, un 1. septembrī jau bija 49. Vienlaicīgi sākās vēl viena tipa ražošana - BM-8. Neskatoties uz zaudējumiem, Sarkanajai armijai uz 1941. gada 1. oktobri bija 406 BM-8 un BM-13. Tālāk pieaugums notika tikpat strauji, un drīz tas kļuva par masveida ieroci. Ģenerālfeldmaršals Keselrings liecina: „Briesmīgā „Staļina ērģeļu" psiholoģiskā iedarbība ir augstākā mērā kā nepatīkamas atmiņas jebkuram vācu karavīram, kurš pabijis Austrumu frontē". (Gedanken zum Zweiten Weltkrieg. Bonn, 1955, S. 78).

Atkāpšanās, rūpnieciskās un izejvielu bāzes zaudēšanas apstākļos izdevās ātri apgādāt armiju ar principiāli jaunām ieroču sistēmām, kādas nebija nevienai armijai pasaulē, un nekas līdzīgs neparādījās līdz kara beigām. Ekonomiskais brīnums - saka komunisti. Bet nekāda brīnuma nebija.

Vienkārši slepenās mobilizācijas laikā padomju rūpniecība bija sagatavota Ivanov-a reaktīvo šāviņu ražošanai. Ivanov-a bruņojumā šis ierocis būtu daudz efektīgāks, jo artilēristiem vispirms vajag saņemt informāciju par mērķi, bet piloti paši ir spējīgi sameklēt mērķi.

Artilēristi, neredzot mērķi, izšauj savus šāviņus vairāku kilometru attālumā, bet piloti lido vairāku simtu kilometru attālumā, viņi redz mērķi un redz sava darba rezultātus; nākošajam lidmašīnu vilnim viemēr ir iespēja pabeigt iesākto. Ivanov ražošanu pārtrauca, bet rūpniecība izlaida šāviņus miljonu partijās. Tos vienkārši pielāgoja šaušanai no virszemes iekārtām.

Uz jautājumu par to vai padomju rūpniecība spētu saražot 100-150 tūkstošus Su-2, jāatbild būtu apstiprinoši. Tāds apjoms tika plānots apstākļiem, kad mēs veicam pirmo triecienu, un mūsu rūpniecībai neviens netraucē strādāt. Hitlers izjauca Staļina plānu. Bet pat pēc VISU alumīnija, lielākās daļas aviācijas un motoru rūpnīcu zaudēšanas Padomju Savienība kara laikā saražoja 41 989 Il-2 un Il-10 lidmašīnas, kuras ražošanā ir daudz sarežģītākas. Bez tam, tika saražotas desmitiem tūkstošu citu tipu lidmašīnas, kas bija daudz sarežģītākas kā Ivanov.

Ja Staļins būtu uzbrucis Rumānijai un tādējādi paralizējis Vācijas armiju un rūpniecību, tad visa padomju rūpniecība varētu strādāt bez traucējumiem un uzbūvēt daudz vairāk lidmašīnas, nekā uzbūvēja tās pašos nelabvēlīgākos apstākļos.

Un vēl viens jautājums: kur sadabūt tādu daudzumu lidotāju? Lidotājus Staļins bija sagatavojis ar uzviju. Tiesa, tie bija lidotāji, kurus mācīja lidot tīrās debesīs. Lidotāju bija sagatavots tik daudz, ka 1942. gadā viņus tūkstošiem, ar šautenēm rokās, pie Staļingradas meta kaujā kājnieku pastiprināšanai. ("Красная звезда", 15 декабря 1992 года). Tādas kvalifikācijas lidotāji

aizsardzības karā nebija vajadzīgi, tāpat kā nebija vajadzīgs Ivanov, kam to gatavoja. Par to runāsim tālāk…

Bet spārnotā Čingishana ideja nebija mirusi. Padomju konstruktori nekādīgi negribēja no tās atteikties. 1943. gadā konstruktors Dmitrijs Tomašēvičs izlaida sen sākto, bet vācu uzbrukuma un evakuācijas dēļ vēlu pabeigto triecienlidmašīnu Pegaz - divi dzinēji, katrs pa 140 zirgaspēkiem. Ātrums pie zemes 172 km/st. Augstumā - vēl mazāk. Viens lidotājs. Strēlnieks nebija. Lidmašīnu būvēja no neaviācijas materiāliem: celtniecības finieris, priedes brusas, jumta skārds, tanku bruņu plāksnes. Lidmašīnas kontūras veidoja tikai taisnas līnijas. Vienkāršums un lētums - pašā augstākajā pakāpē. Lidmašīnu varēja būvēt jebkura mēbeļu fabrika. Pie tam masveidā. Plūsmā.

Pegaz-am bija divi 23 mm automātiskie lielgabali, lielkalibra ložmetējs un 500 kg bumba. Lidotājs bija aizsargāts ar bruņām, kas to aizsargāja no lielkalibra ložmetēja lodēm un pat no 20 mm šāviņiem. Ar bruņām bija aizsargātas degvielas tvertnes un citi svarīgi mezgli. Nepieciešamības gadījumā degvielas tvertnes tika nomestas. Uguns jauda un droša aizsardzība pret uguni no zemes padarīja šo pašu lētāko un vienkāršāko no visām lidmašīnām par spēcīgu pretinieku.

Lidotājs-izmēģinātājs aviācijas ģenerālmajors Pjotrs Stefanovskijs savā laikā bija lidojis ar 316 tipa lidaparātiem. Starp tiem bija dažādi Ivanov varianti, bija arī Pegaz. Stefanovskijs lidoja galvenokārt ar lidmašīnām, kuras pirmajā lidojumā izskatījās, ka ir uz fantastikas robežas. Pegaz nav fantastika, bet Stefanovskij s tai dod augstu novērtējumu. Pēc viņa vārdiem, tā varēja būt lidmašīna, kuru varētu ražot „kolosālās sērijās". Bet! Tikai ne aizsardzības karam. Ivanov-i un Pegaz-i varētu sirot Eiropas, Āfrikas, Indijas debesīs, tikai pie nosacījuma, ka negaidīti tiek uzbrukts Vācijai un iznīcināts tās aviācijas potenciāls vai neitralizētas Rumānijas naftas atradnes. Jebkurā citā situācijā Ivanov-i un Pegaz-i izrādītos nevajadzīgi. Viņu laiks tā arī nepienāca. 1939. gada martā 18. partijas kongresā Staļins paziņoja: „Kapitālistisko valstu ārprātīgā aviācijas bruņojuma sacensība turpinās jau vairākus gadus un, nenoliedzami, pierāda kā vienu no raksturīgākajiem un noteicošajiem momentiem vispārējai militārai sadursmei". Staļinam ir taisnība: Rietumu valstīs turpināj ās patiešām traka aviācijas bruņojuma sacensība. Dažu lielāko Rietumu valstu militārā aviācija sasniedza tūkstoti kaujas lidmašīnu un pārkāpa šo robežu. Bet Vācija izrāvās tālu uz priekšu. Vācijas kaujas aviācija sasniedza 3600 kaujas lidmašīnas. 1939. gada martā Staļinam bija skaidrs, ka tāds lidmašīnu daudzums liecina par kara neizbēgamību. Tā ari tas notika. Tajā pašā, 1939., Hitlers sāka cīņu par pasaules kundzību.

Ja 3600 kaujas lidmašīnas mēs apzīmējam ar terminu „ārprātīga aviācijas bruņojuma sacensība", tad kā lai mēs nosaucam Ivanov galveno sēriju? Ja 3600 hitleriešu kaujas lidmašīnas ir pietiekams pierādījums „vispārējai militārai sadursmei", tad par ko šajā gadījumā varētu liecināt gatavošanās ražot SIMT TŪKSTOŠUS viena tipa kaujas lidmašīnas?

12. nodaļa. Inkubators

Centrālā Krievija - pasaules revolūcijas perēklis.

J. Staļins,

„npaeda", 1920. gada 10. janvāris.

1931. gada 25. janvāri 9. komjaunatnes kongress meta masās spārnoto lozungu: „Komjaunieti - lidmašīnā!" Nepadomāsim, ka kāds komjaunatnes kongresam ir devis mājienu vai pateicis priekšā. Pavisam nē. Jaunās cilts pārstāvji paši nolēma mācīties lidot ar planieriem un lidmašīnām. Tie bija slaveni laiki, valstī plosījās bads, kuru organizēja biedrs Staļins un citi biedri; valstī, kura spēj barot sevi un puspasauli, zēla kanibālisms un līķu ēšana. Tajos grūtajos, bet slavenajos laikos atradās līdzekļi, lai atvērtu desmitiem jaunu aeroklubu ar simtiem mācību lidmašīnām, atradās līdzekļi instruktoriem un mehāniķiem, atradās valūtas rezerves izpletņu zīdam un gudriem aparātiem.

Bet lidotāju nepietika. Osoaviahim-s kāpināja ražošanas tempus, bet komjaunatne nosūtīja uz aviācijas klubiem arvien jaunus un jaunus tūkstošus jauno entuziastu. Valsti piemeklēja aviācijas- planieru psihoze, kura plosījās paralēli izpletņlēkšanas psihozei, papildināja to un pastiprināja. 1935. gada 22. februārī avīze „Na straže" publicēja ziņojumu Staļinam: 138 416 cilvēki prot lidot ar planieriem. Komunistiskā partija un personīgi biedrs Staļins izteica apmierinātību ar Osoaviahim-a sasniegumiem, bet bija izteikti novēlējumi tādā garā, vai nebūtu laiks pāriet uz masveidīgu planieristu sagatavošanu.

Mājienu saprata. Gads tika atvēlēts priekšdarbiem, un 1936. gada 31. martā komjaunatnes CK un Osoaviahim-a CP pieņem lēmumu „Par masu planieru sportu". Dīvains lēmums. Katrs, kurš vēlas, to var izlasīt avīzē „Na straže" 1936. gada 16. aprīļa numurā.

Planieristu sagatavošana mūsu zemē patiešām kļuva masveidīga. Bet planierists - tas ir tikai izejas materiāls, no kā gatavo lidotājus. 1936. gada 9. decembrī „Komsomoļskaja pravda" publicē uzsaukumu sagatavot 150 tūkstošus lidotāju un attiecīgu skaitu tehniskā personāla.

Tā, protams, ir sakritība, bet īstā padomju stilā: 1936. gadā Staļins uzdeva izstrādāt lidmašīnu Ivanov, kuru varētu ražot sērijā 100-150 tūkstošus, un tajā pašā, 1936. gadā, jaunā cilts nolemj sagatavot 150 tūkstošus pilotu.

Osoaviahim-s aug un nobriest. 1939. gada beigās tā sastāvā bija 4 instruktoru sagatavošanas, 12 aviācijas-tehniskās skolas, 36 planieru klubi un 182 aeroklubi.

Cik Osoaviahim-ā bija lidmašīnas - nezinu. Bet aeroklubs - pirmām kārtām tas ir aerodroms. Nedomāju, ka aerodromā būtu tikai viena vienīga lidmašīna. Nedomāju, ka bija arī tikai divas. Kāpēc būvēt aerodromu tikai divām lidmašīnām? Un arī, ja Osoaviahim-a aerodromos bija tikai pa divām lidmašīnām, tad tik un tā to skaits būtu pamatīgs. Varētu parēķināt arī no citas puses: cik mācību lidmašīnu ir vajadzīgs, teiksim, lai sagatavotu tūkstoti lidotāju? Bet 150 tūkstošu sagatavošanai?

Vajadzētu atcerēties, ka Padomju Savienība - uzvarošā sociālisma valsts, valstī privātais īpašums likvidēts, un tāpēc nevarēja būt privātā iniciatīva. Valstī viss ir nacionalizēts, viss pakļauts valstij, un tāpēc tikai ar valsts atļauju varēja piešķirt zemi aerodromiem. Un lidmašīnas būvēja tikai valsts uzņēmumi, un tikai valsts sadalīja lidmašīnas, tāpat kā aviācijas benzīnu, kā cilvēku resursus, kā visu pārējo. Kāds mūsu valstī ar dāsnu roku deva Osoaviahim-am visu, ko šis rijīgais bērns prasīja. Bet Osoaviahim-s centīgi deva produkciju: 1941. gada sākumā bija sagatavots 121 tūkstotis lidotāju (ВИЖ, 1984, N 6, с. 5).

Iznāk, ka plāns netika izpildīts?

Plānu izpildīja. Vienkārši Osoaviahim-s nav vienīgā organizācija, kura gatavoja lidotājus, un tā nav galvenā. Bez Osoaviahim-a, lidotājus gatavoja arī RKKA, RKKF, GVF20 mācību iestādes.

Tajā laikā civilā aviācija pēc apmēriem bija pieticīga. GFV pamatuzdevums bija izpildīt vadības, NKVD, Sakaru narkomata un dažu citu iestāžu vajadzības. Masveidīgas pasažieru pārvadāšanas nenotika un tuvākajā perspektīvā nebija paredzētas. Visā GVF sistēmā bija 3927 lidošanas-pacelšanās sastāva cilvēki (tas ir ieskaitot arī stjuartes). Tomēr šajai nelielai, bet bagātajai organizācijai bija potenciāls: tā varēja sagatavot lidotājus, tajā skaitā arī militāros. Un tā gatavoja. 1935. gada 2. septembrī tika pieņemts valdības lēmums atlasīt un uzņemt kursantus GVF lidotāju un tehniskajās mācību iestādēs uz tiem pašiem nosacījumiem, kuri spēkā VVS21 mācību iestādēs. Citiem vārdiem sakot, ja ievajadzētos, tad visu, ko sagatavojis GVF, varētu tikt izmantots kara aviācijā.

1940. gada 5. novembrī tika pieņemts valdības lēmums, kurš pēc būtības pārveidoja GVF par VVS palīgorganizāciju. „GVF galvenajai pārvaldei bija uzticēts uzdevums 1941. gada laikā sagatavot tūkstoti pilotu, lai vēlāk ar tiem nokomplektētu VVS skolas. Ar šo mērķi GVF galvenā pārvalde 1941. gadā no februāra līdz aprīlim izvērsa desmitiem mācību eskadriļas, kurās mācījās tūkstošiem kursantu. Viņi papildus saņēma 1048 mācību lidmašīnas". (Маршал Советского Союза С. К. Куркоткин. Тыл Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне ".

C.     43). GVF sastāvā tika izveidotas 47 mācību eskadriļas, katrā 250 kursanti. 1048 mācību lidmašīnas, kuras saņēma papildus - arī iespaidīgi. Un vēl: tūkstošiem kursantu - tas ir viens izlaidums. Bet kas tika plānots pēc pirmā izlaiduma?

Labi sanāk biedram Staļinam: 47 mācību eskadriļas priekš VVS gatavo tūkstošiem pilotu, bet paskatoties no malas - civilās aviācijas flote. Un mūsu jauniešiem visi ceļi atvērti, izvēlies, kas patīk: ja gribi iet uz kara lidotāju skolu, ej, bet ja negribi kļūt par kara lidotāju - ej uz civilās aviācijas skolu… Tik un tā kļūsi par kara lidotāju.

Īsāk sakot, ar dažādu organizāciju pūlēm vajadzīgā daudzuma pilotu sagatavošanas uzdevumu izpildīja. „Tūkstošiem komjauniešu brīvprātīgi un speciāli komplektētās komjauniešu grupas atnāca uz VVS un GVF lidotāju un tehniskajām skolām. Komjaunatne uzstādīja jaunatnei uzdevumu: vispusīgi attīstīt masu aviācijas sportu, sagatavot 150 tūkstošus lidotājus-sportistus. Šis uzdevums izrādījās pa plecam mūsu jauniešiem un jaunietēm". (Здравствуй, небо. С-5).

Te pienācis īstais brīdis uzdot jautājumu: kuram vajadzīgi 150 tūkstoši pilotu? Un kāpēc? Bet pilotu sagatavošana nav vienīgā Osoaviahim-a un citu līdzīgu organizāciju nodarbošanās: bez pilotiem notika masveida stūrmaņu, aviācijas tehniķu, motoristu, radistu, meteorologu, daudzu citu profilu speciālistu sagatavošana. Bija, kā jau mēs zinām, sagatavoti miljons izpletņlēcēju. Tiesa, ar izpletņlēcējiem vienkāršāk: ir skaidrojums, kāpēc viņus gatavoja. Divi britu autori B. Gregorijs un

D.     Betčelors izlaida grāmatu „Airborne Warfare 1918-1941' un ļoti saprotami izskaidroja, ka miljons padomju izpletņlēcēji - tā vienkārši ir aizraušanās, nacionālais hobijs, cilvēki leca sava prieka pēc. Pat ļoti pārliecinoši.

Bet varētu arī iebilst, ja komunistiskā partija būtu izsalkušajiem bērniem iedevusi pa kukulītim rupjmaizes, prieka būtu vairāk, un lētāk tas iznāktu.

Un tā, eksperti deva skaidrojumu par miljonu izpletņlēcējiem, bet kāpēc komunisti gatavoja 150 tūkstošus pilotu, pagaidām neviens nav izskaidrojis un nav mēģinājis izskaidrot. Skaidrs, ka ne priekš civilās aviācijas. GVF iestādēm, kā jau mēs redzējām, bija mazs pieprasījums pēc lidotājiem, bet GVF iespējas tika izmantotas ne tikai (un ne tikai) resoru iekšējo vajadzību apmierināšanai, bet arī tūkstošu pilotu ražošanai, tā teikt, „eksportam", tas ir Sarkanajai armijai.

Saprotams arī tas, ka masveidīgu pilotu sagatavošanu nevar izskaidrot ar nacionālo hobiju un citiem komunistiskiem izdomājumiem. Un lūk, kāpēc.

Aeroklubus un lidotāju skolas varēja komplektēt tikai pēc brīvprātības izvēles vai arī pēc citu principu neizskaitļojama daudzuma. Citu principu neizskaitļojamam daudzumam ir kopēja iezīme, tie nav brīvprātīgi. Izlasām jebkuru sajūsmas pilnu ziņojumu par mūsu jaunatnes lielajiem veikumiem tajos slavenajos laikos un obligāti atklāsim, ka bez brīvprātības izvēles izmantoja arī citus: komjaunatnes iesaukumi, mobilizācija utt. neaizejot tālāk, izlasām vēlreiz citātu no grāmatas „Здравствуй, небо", pār kuru minūti atpakaļ slīdēja mūsu skatiens: „Tūkstošiem komjauniešu brīvprātīgi un … "

Par kādu tad patiku var būt runa, ja komjaunieti iedzen lidmašīnā ar rīkstēm vai kādā citā eksotiskā veidā?

Griez kā gribi, bet 150 tūkstošus pilotu gatavoja ne izpriecām un ne civilās aviācijas attīstībai, bet gan Gaisa kara spēku lidotāju skolām. Beigu beigās liktenis VVS saveda kopā to, kurš meklēja debesīs romantiku, ar to, kurš romantiku nemeklēja, to, kurš gribēja kļūt par kara lidotāju, ar to, kurš gribēja kļūt par civilo lidotāju, un pat ar to, kurš no visa tā gribēja palikt malā.

PSRS kara lidotāju sagatavošanas statistika biedē katru, kurš ar to iepazīstas. Pirmo divu piecgažu laikā (no 1927. līdz 1937. gadam) PSRS sagatavoja 50 tūkstošus lidotāju un stūrmaņu. (Генерал-майор авиации В.С. Шумихин. Советская военная авиация. С.177). Tas ir par kārtu augstāk, kā jebkurā citā aviācijas valstī. Skaidrs, kamēr vienus gatavoja, citi izstājās, bet papildinājums stipri pārspēja zaudējumus. Kara lidotāju sagatavošana notika nevis katru gadu pa vienādām porcijām, bet pieaugošā daudzumā.

50 tūkstošu lidotāju sagatavošanu desmit gadu laikā veica VVS lidotāju skolas, kuru skaits arī pieauga, un 1937. gadā sasniedza 12 (jūras aviācijas kara lidotāju skolas mēs pagaidām neskaitam). VVS sastāvā bez lidotāju skolām bija viena Augstākā komandējošā sastāva sagatavošanas akadēmija. Uz 1940. gada 1. janvāri VVS lidotāju skolu skaits pieauga līdz 18. Uz 1940. gada 1. septembri - 28, bet akadēmija sadalīta divās patstāvīgās akadēmijās.

Pēc trijiem mēnešiem - lidotāju skolu un tehnikumu skaits sasniedza 41.

Varbūt tās bija mazas lidotāju skolas? Aviācijas Maršals S. Krasovskis bija aviācijas ģenerālmajors un komandēja vienu no tādām kursantu skolām. (Жизнь в авиации. С. 111).

Varbūt Krasovskis komandēja kādu sevišķu, īpašu skolu? Atkal, protams, nē: uz 1940. gada decembra beigām VVS mācību iestādēs bija 6053 mācību lidmašīnas. (ЩГАСА, фонд 29, опись 31, дело 107, лист 28). Vidēji iznāk 147 lidmašīnas katrai lidotāju skolai. Pēc mūsdienu standartiem 120 lidmašīnas - tā ir aviācijas divīzija. Pēc tā laika standartiem 120 lidmašīnas - tie ir divi aviācijas pulki, bet 6 tūkstoši lidmašīnu - tie ir tieši simts aviācijas mācību pulki. Un ja lidmašīnu skaits katrā lidotāju skolā pāri simtam, tad kursantu skaits pāri tūkstotim. 6 tūkstoši mācību lidmašīnas - tas ir tikai VVS mācību iestādēs. Bet flotei bija sava aviācija un pašai savas mācību iestādes ar mācību lidmašīnām. Saprotams, ka mēs tagad nerunājam par mācību lidmašīnām VVS kadru daļās un flotē, GVF, Osoaviahim-ā, NKVD utt.

Kremļa vēsturnieki mīl uzsvērt šausmīgo mācību lidmašīnu trūkumu. Trūkums tiešām pastāvēja: viņiem gribējās lai mācību, kaujas lidmašīnas būtu arvien vairāk un vairāk. Bet, ja saskaitītu padomju mācību lidmašīnas un salīdzinātu ar vācu lidmašīnu skaitu, tad iznāktu, ka tikai mācību lidmašīnas Padomju Savienībā vien bija vairāk, nekā Vācijā mācību, kaujas, transporta lidmašīnas kopā skaitot.

Un tā, Padomju Savienība 1941. gadu sāka ar 41 lidotāju mācību skolu. Staļinam tas ir maz. Bet ko darīt? Līdz 1940. gadam varēja palielināt kursantu skaitu katrā skolā. Šī iespēja ir izsmelta: katra lidotāju skola vienkārši piebāzta ar kursantiem tā, ka neko vairāk nevar iespiest. Aviācijas

Maršals S. Krasovskis liecina: lidotāju skolas strādāja ar pilnu jaudu, lidojumi notika dienu un nakti bez brīvdienām un svētku dienām. Krasovskis nav vienīgais liecinieks.

Atlika divas iespējas kā palielināt kursantu skaitu.

Pirmā: izveidot jaunas skolas. Otrā: palielināt beigušo skaitu uz kvalitātes rēķina, samazinot apmācības laiku. Viena lieta - turēt kursantu tehnikuma sienās trīs gadus, cita lieta - vienu gadu: vienā mācību vietā pie tādiem pašiem izdevumiem sagatavosim nevis vienu lidotāju, bet trīs. Bet ja samazinātu termiņu līdz sešiem mēnešiem, tad viena lidotāja vietā varētu sagatavot sešus!

Kādu variantu izvēlēties?

VVS priekšnieks aviācijas ģenerālleitnants Pāvels Ričagovs 1940. gada 7. decembri Galvenās kara padomes sēdē izteica priekšlikumu izmantot abas iespējas vienlaicīgi.

No 1941. gada 1. janvāra līdz 1. maijam VVS lidotāju mācību iestāžu skaits pieauga. Uz 1. maiju VVS sastāvā bija 3 kara akadēmijas, 2 augstākās stūrmaņu skolas, komandējošā sastāva pārkvalificēšanas kursi, 16 tehniskās un 88 lidotāju tehnikumi un skolas. Papildus tam, 1940. gada 6. novembrī Izglītības narkomata sistēmā izveidoja VVS specskolas. Tās bija paredzētas jauniešu sagatavošanai iestājoties VVS lidotāju mācību iestādēs. Bet tās mēs neskaitam: tā taču nav armija, bet pilnībā civila iestāde.

Apkopojot informāciju par VVS lidotāju skolu un kursantu skaitu, personīgi man tas izraisa šaubas. Un kā lai tam visam notic?! Domāju, ka es tāds neesmu viens. Tāpēc, ja arī mans lasītājs netic, tad iesaku vienkāršu pārbaudes metodi. Kara laikā un pirmskara konfliktos vairāk nekā 2400 padomju lidotāju kļuva par varoņiem. Par katru no viņiem viegli savākt ziņas par to, kur un kad viņus sagatavoja. Sāciet vākt un izkārtot pa pulkiem. Ātri iespējams pārliecināties, ka lidotāju skolas bija vairāk par 50, par 60, par 70.

Otrs veids: bijušie frontinieki meklē savus pulka un klases biedrus, piemēram ar avīzes „Krasnaja zvezda" palīdzību. Tā ir vesela informācijas upe. Šīs ziņas (un ne tikai par aviāciju) vāciet un apstrādājiet. Šausmīgi interesanti, ja aizraujas, ja šo darbu dara gadiem ilgi.

Bet vēl var vākt ievērojamu aviācijas ģenerāļu un maršalu biogrāfijas. Tur ir ko pasmelties.

Kara lidotāju skolu un kursantu skaits tajās slikti apkopojas iztēlē, bet katrs, kurš patstāvīgi vāc ziņas par lidotāju pesonāla sagatavošanu Sarkanajai armijai, piekritīs: lidotāju tehnikumi un skolas bija daudz, un strādāja tās stahanoviešu22 režīmā.

Pat noticot šiem skaitļiem, nav viegli izkliedēt šaubas: nesaprotami, kā trīs mēnešu laikā iespējams uzcelt kaut vai desmit aviācijas skolas? Skola - tas ir aerodroms, un angāri, un darbnīcas, un noliktavas, kapitālās ēkas. Skola - tas ir instruktoru, mehāniķu, remonta darbinieku un daudzu citu profilu speciālistu kolektīvs. Kā iespējams tos nokomplektēt tik īsā laikā?

Noslēpumu nav. Desmit gadus Staļins nežēloja līdzekļus Osoaviahim-a aeroklubu attīstībai. Organizācija bija brīvprātīga (padomju izpratnē), bet pusmilitāra, bet augstākā vadība - pilnīgi militāra, ar aviācijas ģenerālmajoru Pāvelu Kobeļevu priekšgalā. Vienkārši ir brīvprātīgus pusmilitārus klubus pārveidot par ne pārāk brīvprātīgām VVS lidotāju skolām, tieši ari šī pārveidošana bija sākotnējā nodoma pamatā. Desmit gadu laikā viss bija sagatavots un pieslīpēts: un personāls uz vietas (tam tikai pavēlēt nodot zvērestu un pārģērbt), un aerodroms ir, un angāri, un darbnīcas, un lidmašīnas. Kapitālo korpusu nav, bet iztiksim ar barakām. Barakas mēs esam iemācījušies celt. Novieto barakas kāsī lidlauka malā - un lūk, tev lidotāju skola.

Un trešā VVS Akadēmija tika veidota pēc tādas pašas metodikas. Tiesa, pirms tam akadēmijai uzcēla kapitālos korpusus. Stāsta aviācijas ģenerālpulkvedis A. N. Ponomarjovs. Pirms kara viņš bija aviācijas ģenerālmajors. Viņu nosūta uz Ļeņingradu. Tur ir uzcelts GVF inženieru institūts. Staļins ieguldīja lielus līdzekļus civilajā aviācijā: mācību korpusi, laboratorijas, kopmītnes - pēc labākajiem paraugiem. Iet ģenerālis pa gaiteņiem. Kara akadēmijā visi nostieptos kā stīgas, bet šeit pat nepamana. (Viņš tā arī memuāros raksta - kā stīgas.) Nekas. Visam savs laiks. Satiek ģenerālis savu bijušo profesoru.

[1] Stahanovs Aleksejs - ogļu ieguves rūpniecības novators, stahanoviešu kustības pamatlicējs

„ - Aleksandr Ponomarjov! Skatieties par ko kļuvis! Ģenerālis! - Viņš mani apskāva. - Kā šeit nokļuvāt?

-    Lūk tā, kopā srādāsim.

-    Šeit? Bet jūs taču esat armijā?

-    Drīz šajā ēkā visi būs armijā". (Покорители неба. С.82)

Tā VVS sastāvā parādījās trešā kara akadēmija. Tādā pašā veidā izveidoja arī visas lidotāju skolas: vispirms ieguldām naudu „brīvprātīgajā" aeroklubā, bet vienā jaukā rītā nomainām izkārtni.

Bet tāpat bija pilotu trūkums. Un tad tika nolemts samazināt apmācības laikus. Oficiālā vēsture saka: „ar partijas un valdības lēmumu". Es to saprotu: ar Staļina un Molotova lēmumu.

Agrāk lidotājus un stūrmaņus kara tehnikumos apmācīja trīs gadus, neskaitot ieptriekšēju sagatavošanu Osoaviahim-ā. Tika nolemts atstāt tikai četrus kara tehnikumus ar pilnu apmācības laiku, bet pilno apmācības laiku samazināt līdz diviem gadiem miera laikā, līdz vienam gadam - kara laikā.

55 lidotāju tehnikumus - pārveidot par lidotāju skolām ar saīsināto apmācības programmu: miera laikā - deviņi mēneši, kara laikā - seši.

29 lidotāju skolas - ar stipri saīsinātu programmu: četri mēneši miera laikā, trīs - kara laikā.

Tas, kas iestāj ās, nezināja visas šīs pārgudrības un viņam nebija izvēles iespējas. Viss bija atkarīgs no vienkāršas sagadīšanās: uz kurieni nosūtīs. Saprotams, bija pavēles: labākos - uz lidotāju tehnikumiem, vidējos - uz lidotāju skolām ar saīsināto programmu, bet tos, kuri palika pāri - uz skolām ar stipri saīsināto programmu. Bet es neticu, ka tādas pavēles izpildīja precīzi, ja jau lidotāja sagatavošanai galīgi nav laika, tad iepriekšējai šķirošanai un atlasei ne tik.

Četrgadīgajos tehnikumos gatavoja lidotājus, kuri perspektīvā varētu kļūt par eskadriļu un pulku komandieriem. 55 skolās ar saīsināto apmācības programmu sagatavoja piesedzošos (ведомый) lidotājus iznīcinātāju aviācijai, kuri perspektīvā varētu kļūt par vadošajiem (ведущий), un otros pilotus bumbvedēju aviācijai, kuri perspektīvā varētu kļūt par pirmajiem pilotiem. Bet 29 skolās ar stipri saīsināto programmu sagatavoja piesedzošos lidotājus iznīcinātāju aviācijai un otros pilotus bumbvedēju aviācijai, kuriem perspektīvā izaugsmes iespējas nebija paredzētas. Ielūkojos visu šo skolu un tehnikumu apmācību programmās un man nebija šaubas - „vanadziņus" gatavoja nokaušanai…

Rodas iespaids, ka galveno lidotāju masu nolēma gatavot 55 skolās ar saīsināto programmu. Bet šeit nostrādā psiholoģija: 55 ir vairāk kā 29. Bet tieši 29 lidotāju skolas ar stipri saīsināto programmu kļuva par galveno lidotāju kadru kalvi. Parēķināsim. Lai vienkāršotu aprēķinus iedomāsimies, ka katrā lidotāju skolā ir pa tūkstotim kursantu. Tādā gadījumā 55 lidotāju skolas ar saīsināto programmu 1941. gadā sagatavos 55 tūkstošus pilotu, tie pabeigs un sāks gatavoties jaunu uzņemšanai. Bet lūk 29 skolas ar stipri saīsināto programmu viena miera laika gadā ir spējīgas dot 3 izlaidumus pa 29 tūkstošiem katrā. Trīs izlaidumi - 87 tūkstoši pilotu. Bet lidotāju skolās bija ne tūkstotis kursantu, bet pusotrs tūkstotis, dažreiz arī divi. Tad arī pārsvars lidotājiem, kurus sagatavoja pēc stipri saīsinātās programmas, bija vēl stiprāk j ūtams.

Un lai mūs neapmāna vārdi: kara laikā - trīs mēneši, miera laikā - četri. Nav liela starpība! Ja lielu daļu pilotu sagatavo četros mēnešos, tad tas jau nav miera laiks. Šim faktam ir viens izskaidrojums - no 1940. gada 7. decembra padomju aviācija strādāja kara laika režīmā. Zinātkārajiem iesaku pameklēt informāciju par japāņu lidotāju-pašnāvnieku sagatavošanu kara laikā. Pamācoši būtu salīdzināt.

Un lai mūs nepiemāna 9 mēnešus apmācība pēc saīsinātās programmas. Nav iespējams sagatavot pilnvērtīgu lidotāju deviņos mēnešos. Nav iespējams. Starp citu, dažas lidotāju skolas, kurām bija jāsagatavo lidotāji pēc deviņu mēnešu programmas, uzreiz pārslēdzās uz kara laika - sešu mēnešu programmu. Kirovobadas lidotāju skola tam ir spilgts piemērs. Mūs lai arī neapmāna pat tie nedaudzie divgadīgie tehnikumi. Paziņoja: miera laikā - divi gadi, kara laikā - viens. Pēc teorijas. Bet lūk, prakse: „Visas divgadīgās aviācijas mācību iestādes tika pārveidotas uz viengadīgajām". (В.С. Шумихин. Советская военная авиация. С.233). Varēja miera laika programmu izziņot kaut septiņgadīgu: vienalga pēc miera laika programmas neviens jau nemācās.

Tagad iedomāsimies, ka mēs kopā ar jums esam izveidojuši fermu gailīšu un vēl kādu citu dzīvnieku audzēšanai. Mūsu inkubatora ražīgums, teiksim ir 150 tūkstošu gailīšu gadā (bet vispār vēl vairāk). Ražojam vienu gadu, otru gadu, trešo… Nefilozofēsim par tēmu vai tas ir daudz vai maz, viss ir relatīvs, bet padomāsim par ļoti praktisku jautājumu: ko ar tiem darīt pēc tam? Padomāsim par gatavās produkcijas realizāciju, par noietu. Savādāk mums būs preču pārpilnība. Savādāk izveidosies pati tiešākā pārprodukcija, kura gadās kapitālistiem. Bet mēs neesam kapitālisti. Mums ir plānveida saimniecība, un preču noiets pie mums tiek plānots iepriekš.

Jokus pie malas: ja 1940. gada 7. decembrī aviācijas inkubatoru palaida ar pilnu jaudu, tas nozīmē, ka Staļins nolēma karu sākt 1941. gadā. Ja Staļins karu nesāks, tad jau 1941. gada rudenī pilotus-neveiksminiekus nebūs kur likt. Kaut kad sapņoja par 150 tūkstošiem pilotu. Bet 1940. gadā izvērsa tādas jaudas, ka GADA ražīgums pārsniedza 150 tūkstošus.

Visi komunistiskie vēsturnieki spiesti atzīt, ka Staļins gatavoja agresiju, bet, viņi saka, ka 1942. gadā. Ja tā, tad vajadzēja konveijerus pieturēt un pilotiem-neveiksminiekiem palielināt apmācības laiku. Daudzums mums jebkurā gadījumā pietiks, bet paaugstināsies kvalitāte. Bet Staļins vadījās pēc citiem termiņiem - viņam abiturienti bija vajadzīgi jau 1941. gadā. Masveidā.

Bet varbūt, kautrīgi saka daži vēsturnieki, Staļins gatavojās agresijas atvairīšanai? Varbūt, visus šos pilotus gatavoja aizsardzības karam, tā sakot, „lielajam tēvijas"?

Pievērsīsim uzmanību datumiem. 1940. gada 18. decebrī Hitlers pieņēma galīgo lēmumu uzbrukt Staļinam. Bet vācu rūpniecība nepārgāja uz kara laika režīmu, un lidotājus Vācijā gatavoja pēc normālām programmām. Galīgo lēmumu uzbrukt Vācijai Staļins pieņēma agrāk. Aviācijas inkubatora pārorientēšana kara laika režīmam 1940. gada 7. decembrī - tam pierādījums.

Bet ja skatās plašākā mērogā, tad Staļina aviācijas inkubatora izveidošana sākās desmit gadus pirms 1941. gada, jau 1931. gadā, kad parādījās lozungs: „Komjaunieti - lidmašīnā!" Tajā brīdī Hitlers nebija nācis pie varas Vācijā, un varēja tur arī nemaz netikt.

13. nodaļa. par 186. strelnieku divīziju

Šis karš izraisīs, kam mēs stipri ticam, proletariāta revolūciju.

Ļ. Trockis, "Бюллетень оппозиции", 1939. gada augusts-septembris.

Pilsoņu kara laikā Sarkanā armija palielinājās. Vienas divīzijas gāja bojā, citas tika izveidotas, kopējais skaits pieauga. Sava spēka virsotnes Sarkanā armija sasniedza 1920. gada sākumā: 64 strēlnieku un 14 kavalērijas divīzijas.

Padomju Savienības maršals V. D. Sokolovskis.

(Военная стратегия. с.163).

Pēc Pilsoņu kara Sarkano armiju strauji samazināja, tomēr strēlnieku divīziju skaits nevis samazinājās, bet gan pieauga. Tas nav brīnums, karavīrus vienkārši atlaida mājās, bet divīzijas pārveidoja par teritoriālajām: štābi un komandieri ir, bet karavīru nav. Teritoriālā divīzija - sava veida karkass, kurš mācību, dabas stihiju vai kara gadījumā jāpiepilda ar karavīriem mobilizējot zem rezervistu karogiem. Jaunu divīziju izveidošanai bez karavīriem nebija vajadzīgi lieli līdzekļi un tas neatrāva arāju no zemes.

1923. gadā tika saformēta strēlnieku divīzija ar 100. numuru. Tajā laikā, patiešām, strēlnieku divīzijas (bez karavīriem) bija ap simtu, bet tomēr simts tās nebija, tāpēc tik liela numura piešķiršana bija pievilkta un sava veida plātīšanās: lūk cik mums viņas ir… 100.-ā strēlnieku divīzija ar savu numuru it kā akcentēja augšējo robežu: gan miera, gan kara laikā (ko pierādīja Pilsoņu kara pieredze) tāds divīziju skaits bija pietiekošs. Sarkanajai armijai, bez strēlnieku divīzijām, bija arī kavalērijas divīzijas, kurām bija sava atsevišķā numerācijas sistēma.

100.-to strēlnieku divīziju, tāpat kā 1.-o Proletariāta strēlnieku divīziju, uzturēja labākajā kārtībā: ar šiem numuriem bija it kā apzīmēta visa Sarkanā armija. Ir skaidri saskatāma augstākās virspavēlniecības tieksme parādīt, ka visur Sarkanajā armijā - no 1. līdz 100. divīzijai ir revolucionāra kārtība. Un ja visur neizdevās iedibināt dzelžainu kārtību, tad vismaz 1.-ā un 100.-ā tāda bija. Nepavisam nejauši kara laikā 100. strēlnieku divīzijai pašai pirmajai tika piešķirts gvardes nosaukums un turpmāk tā saucās 1. gvardes strēlnieku divīzija. Bet 1. Proletariāta divīzija pirms kara sākuma no strēlnieku tika pārveidota par motorizēto strēlnieku divīziju un kara laikā tā kļuva par 1. gvardes motorizēto strēlnieku divīziju.

20.-jos un 30.-jos gados Sarkanās armijas strēlnieku divīziju skaits reizēm viegli samazinājās, reizēm palielinājās. Divīziju numerācijas sistēmā gan radās, gan tika aizpildīti tukšumi, bet 100. strēlnieku divīzija tā arī palika kā Sarkanās armijas augstākā robeža. Sarkanajā armijā nebija divīzijas ar augstāku numuru.

30. gadu sākumā Sarkanā armija nemanāmi, bet pēc tam ar vien ātrāk sāka „uzaudzēt muskuļu masu". Teritoriālās divīzijas bez karavīriem pamazām pārvērtās par profesionālām divīzijām ar karavīriem. Process noritēja arvien ātrāk.

1937. gada beigās vairāk kā puse no strēlnieku divīzijām tika pārveidotas no teritoriālajām par profesionālajām, bet 1938. gada beigās visas divīzijas kļuva par profesionālajām. Un iznāca, ka 1939. gada augusta sākumā Sarkanajai armijai bija 96 strēlnieku divīzijas un 1 motorizēto strēlnieku divīzija. Visas tās nebija teritoriālās, bet profesionālās. 96 profesionālās divīzijas ir vairāk nekā Pilsoņu kara kulminācijā, kad režīms cīnījās par savu pastāvēšanu.

1939. gada 1. septembrī vācu armija uzbruka Polijai, un šo datumu oficiāli pieņemts uzskatīt par Otrā pasaules kara sākumu. Šī diena ir tik briesmīga un traģiska, ka viss pārējais, kas notika tajā dienā, palika ēnā.

Bet starp citu, tajā pašā dienā Maskavā PSRS Augstākās Padomes 4. ārkārtas sesija pieņēma „Likumu par vispārējo karaklausību". Nekavējoties sākās jaunu strēlnieku divīziju izvēršana. Numuru rindā no 1. līdz 100. tukšumus aizpildīja, un tūlīt parādīj ās strēlnieku divīzijas ar numuriem 101, 102, 103… bet pēc tam arī 110, 111…120…130…

Lai nebūtu tālu jāiet pēc piemēriem, aplūkosim izvēršanas procesu par piemēru ņemot slaveno 1. Proletariāta strēlnieku divīziju (Maskavas pilsēta). 1939. gada septembrī divīzijas štābu pārformē par strēlnieku korpusa štābu. Divi pulki no divīzijas sastāva pārveidoti par 115. un 126. strēlnieku divīziju. Jaunais strēlnieku korpuss nekavējoties tiek pārdislocēts pie rietumu robežas un 17. septembrī jau piedalīj ās Polijas „atbrīvošanas" karagājienā. Bet vēl vienu pulku no 1. Proletariāta strēlnieku divīzijas atstāja galvaspilsētā, un uz tā bāzes izvērsa jaunu 1. Proletariāta strēlnieku divīziju.

Bija viena divīzija - tagad iznāca trīs un strēlnieku korpusa vadība. Tāpat arī darīja citās vietās: pulki pārveidojās par divīzijām, divīzijas par korpusiem.

Ieskatīsimies mūsu slaveno divīziju vēsturiskajos formulāros un pabrīnīsimies par to, ka daudzas no tām tika veidotas vienlaicīgi. Nesniedzoties pēc lielajiem cipariem: 2. Tamaņas gvardes divīzija. Gvardes nosaukums un atbilstošs numurs saņemts kara laikā, bet veidoja to kā 127. strēlnieku divīziju 1939. gada septembrī, kad divīziju numuri lidoja arvien augstāk un augstāk. Pārbaudām uz minēšanu: 112., 123., 128., 136., 138., 144., 159., 163., 169., 170., 186. un nekļūdīsimies: tās visas veidotas vienā mēnesī. Padomju oficiālie avoti par to pieticīgi saka: „No 1939. gada rudens sākās Sauszemes karaspēka visu šķiru izvēršana, tika formētas desmitiem jaunu divīziju". (Советские Вооруженные Силы. С. 242).

Jaunu divīziju veidošanas process sākās nevis ar pakāpenisku pieaugumu, bet gan ar rāvienu. Tikai 1939. gada septembrī strēlnieku divīziju numuri no 100 pieauga līdz 186. Nepieciešams precizēt: numuru ķēde no 101. līdz 186. pagaidām nebija nepārtraukta, dažreiz bija sastopami pārtraukumi. 1940. gada jūnijā Hitlers iegāja Francijā, bezrūpīgi pagriezdams Staļinam muguru. Bet Staļins izdeva pavēli par strēlnieku divīziju jauna viļņa formēšanu. Un visi tukšumi numerācijā tika aizpildīti.

Vēl viens strēlnieku divīziju izvēršanas vilnis pārvēlās 1941. gada februārī - martā, kad numuri pārleca skaitli 200, un tie aizgāja vēl augstāk. Pavērosim, kā veidojās 200. strēlnieku. Sāksim ar komandieri. Sauca viņu Ivans Iļjičs Ļudņikovs. Dzimis 1902. gadā. Pabeidzis kājnieku skolu, komandēja vadu, rotu, bija bataljona štāba priekšnieks. Pacēlās Lielās tīrīšanas laikā. 1938. gadā pabeidza Frunzes vārdā nosaukto Akadēmiju un tika nosūtīts uz Ģenerālštābu.

1939. gada augustā iznāca pavēle par daudzu jaunu kara skolu izveidošanu, tajā skaitā arī kājnieku kara skolu Žitomirā, par kuras priekšnieku tika nozīmēts Ļudņikovs. 1941. gada 22. februārī Aizsardzības narkoms izdod slepenu pavēli par pirmstermiņa kara skolu kursantu izlaidumu. Izlaidums notiks arī bez priekšniekiem, bet kara skolu priekšnieki tiek nozīmēti par jauno divīziju komandieriem. 1941. gada 10. martā Žitomiras kājnieku kara skolas priekšnieks Ļudņikovs saņem pavēli ierasties Kijevas kara apgabala štābā, un kara apgabala štāba priekšnieks M. A. Purkajevs nolasa viņam pavēli par nozīmēšanu komandiera amatā 200. strēlnieku divīzijai, kuru viņam pavēlēja saformēt. „Es sapratu, ka nav vairs ilgi atlicis gaidīt lielus notikumus un steidzos uz mobilizācijas nodaļu". (И.И. Людников. Сквозь грозы. С.23). „Kara apgabala štāba mobilizācijas nodaļā man teica:

-    Jūsu divīzija ir lūk tur kabineta stūrī, paņemiet. Paceļu aizzīmogotu maisu ar birku „200. sd. Pasta kastes nr. 1508".

Maisa saturs ir neliels. Kāds vēl pajokoja:

-    Nav jau Monomaha cepure…

Jaunās divīzijas formēšanas termiņi bija stingri". (И.И. Людников. Дорога длиною в жизнь.

С.З).

Pulkvedis 38 gadu vecumā pēc četriem gadiem būs ģenerālpulkvedis. Viņš pilnībā tika galā ar viņam uzticēto uzdevumu 1941. gadā, un tika galā ar visiem uzdevumiem kara laikā. Sācis no nulles, ar vienu pustukšu maisu, Ļudņikovs saformēja divīziju, veica apakšvienību, daļu, štābu un aizmugures orgānu kaujas sadarbību, un jūnija sākumā 200. sd (strēlnieku divīzija) „personālsastāvs bija nokomplektēts pēc kara laika štatiem un tai bija visa veida bruņojums". (ВИЖ, 1966, N 9, с. 66-67). Tas nozīmē, ka 200. sd-ā bija 14 438 karavīri un virsnieki, simtiem mīnmetēji un lielgabali, 558 automašīnas, tanki, bruņuautomobiļi utt., utt.

Mobilizācijas vēsture pārsteidz katru, kurš to ir pētījis, ar precīzu un noregulētu procesu lai sagatavotu Sarkano armiju uzbrukumam. Sākumā, no 1939. gada augusta, galvenie spēki ir novirzīti virsnieku kadru sagatavošanai, pēc tam pirmstermiņa izlaidums, rezerves divīziju otrā un trešā viļņa formēšana, karaspēka pārvietošana no Tālajiem Austrumiem, no Aizbaikāla, Sibīrijas, no Vidusāzijas, no Kaukāza un Aizkaukāza.

Šajā plūsmā arī bija 31. strēlnieku korpuss, kuru pārsvieda no Tālajiem Austrumiem, un kura sastāvā bija jāiekļaujās 200. sd. Un 1941. gada 8. maijā dārd TASS paziņojums par to, ka nekādu karaspēku no Tālajiem Austrumiem mēs nepārvietojam. Bet tas ierodas, starp tiem arī 31. strēlnieku korpuss, Ļudņikova 200. sd tiek iekļauta tā sastāvā, notiek pēdējās mācības.

Un biedzot - TASS 13. jūnija paziņojums. Un lūk divīzija pacelta pēc kaujas trauksmes, saņēma pavēli: ar vairākiem nakts pārgājieniem, dienas laikā rūpīgi maskējoties mežā, veikt maršu līdz pierobežas pilsētai Koveļai… „Pavadīt divīziju iznāca visi pilsētas iedzīvotāji. Paši dedzīgākie galvojumi, ka mēs ejam uz mācībām, nevarēja nomierināt mūsu mātes un sievas. Priekšnojautas par tuvojošos nelaimi viņas nepievīla.

„Skūpstot sievu un dēliņus, es gandrīz nešaubījos, ka aizeju karā". (И.И. Людников. Дорога длиною в жизнь. С.4). Bet pēc tam sekoja negaidīts uzbrukums. Mani vienmēr ir izbrīnījusi šī nesakritība: miljoniem cilvēku zināja, ka viņi dodas karā, un viņu sievas zināja, un mātes, un tēvi, un bērni zināja, bet vācu uzbrukumu neviens negaidīja. Tas visiem bija negaidīts.

Ģenerālpulkvedis I. I. Ļudņikovs - pieredzējis komandieris. 1945. gadā viņš nodemonstrēs augstāko meistarības klasi japāņu divīziju sagrāvē, kuras uzbrukumu negaidīja. Bet kā savienot faktus: 1941. gada martā Ļudņikovu izsauc uz pierobežas kara apgabala štāba mobilizācijas nodaļu un pavēl viņam formēt divīziju ar numuru, kurš ir divreiz lielāks par pašu lielāko; viņš formē divīziju „saskaņā ar kara laika štatiem" ar izpratni, ka „lielus notikumus ilgi nenāksies gaidīt", kad 200. divīzija virzīj ās uz robežu, Ļudņikovs un visi apkārtējie saprot, ka dodas karā , - un pie tam neviens negaidīja vācu uzbrukumu, tas visiem izrādījās negaidīts…

Bet viss ir ļoti vienkārši: visi zināja, ka karš būs, visi gaidīja karu, bet… bez vācu uzbrukuma. Pie noslēpumainās kara priekšnojautas, kuru juta desmitiem miljonu padomju cilvēku, ir pamats atgriezties atsevišķi. Bet tagad - pie mūsu divīzijām. Precīzāk, pie divīzijām, korpusiem, armijām un frontēm.

Ja tiek veidotas desmitiem (un simtiem) divīzijas, tad arī tās vajag vadīt. Dažas divīzijas palika atsevišķas, tas nozīmē, bija tieši pakļautas armiju vai kara apgabalu štābiem, bet vairākumā gadījumu divas, trīs, četras divīzijas veidoja strēlnieku korpusu. Lūk tāpēc kopā ar divīziju skaitu palielinājās arī strēlnieku korpusu skaits. 1939. gada vasarā Sarkanajā armijā bija 25 strēlnieku korpusi, rudenī to skaits dubultojās. Strēlnieku korpusu numuri sāka pieaugt un ātri pārleca skaitli 50, bet pēc tam arī 60.

Bet arī korpusus vajag vadīt. Un tāpēc 1939. gada septembris ir bagāts ar jaunu armiju ražu.

Visos šajos notikumos mani ieinteresēja cita, no pirmā skatiena, pavisam sīka detaļa. Padomju divīzijas un korpusi masveidā tika izvērsti 1939. gada septembrī. Sarkanajā armijā pulka, divīzijas, korpusa dzimšanas diena skaitās diena, kad tiek pasniegts kaujas karogs. Bet karogu nevar pasniegt tukšai vietai. Tas ir tāpat kā uz kara kuģa: tā vēsturē ir ierakstīta diena, kad pirmo reizi tika pacelts kara-jūras karogs. Bet lai karogu paceltu, vispirms vajag kuģi uzbūvēt. Celtniecība sākas ar pamatiem, bet precīzāk - ar projektu. Tāpat ir arī ar divīziju: pirms tai pasniegt kaujas karogu, tā ir j āsaformē, bet formēšana sākas ar komandiera nozīmēšanu. Mani ieinteresēja nevis kaujas karoga

pasniegšanas brīdis, bet brīdis, kad divīzijā parādīj ās pats pirmais cilvēks - komandieris, kuram pavēlēts ne no kā izveidot divīziju.

Tajos laikos divīzijas auga biezi, neapturami un ātri - kā bambusu birzes pēc tropiskajām lietusgāzēm. No visām divīzijām, par kurām ir zināms, ka tās tika saformētas 1939. gada septembrī, es izvēlējos vienu ar vislielāko numuru - 186. un sāku meklēt tās pirmo pieminēšanas dienu dokumentos, dienu, kad divīzija vēl nebija, bet komandieris jau bija nozīmēts, saņēma tukšu aizzzīmogotu maisu ar birku „186 sd" un pavēli par formēšanu.

186. strēlnieku divīzijas komandieris bija pulkvedis (no 1940. gada 4. jūnija - ģenerālmajors N. I. Birjukovs. Atlika sameklēt datumu, kad viņu nozīmēja par komandieri. Datuma meklēšanai patērēju 3 gadus. Laiks nepagāja veltīgi: meklēju vienu, bet tajā pašā laikā atradu daudz ko citu. Arī interesantu.

Beidzot atradu ari to, ko meklēju: pavēle par 186. divīzijas formēšanu un komandiera nozīmēšanu bija parakstīta 1939. gada 19. augustā.

Tajā naktī negulēju līdz rītausmai - dziedāju dziesmas, lasīju vecos dzejoļus. Tas bija vientuļa alpīnista prieks, kurš uzkāpis virsotnē, „kurā vēl neviens nekad nav bijis". Varbūt nevienam nav vajadzīgi mani atradumi, varbūt mani nesapratīs, bet priekš sevis es biju uztaisījis kaut arī nelielu, bet atklājumu.

Bet no rīta vajadzēja sākt jaunu darbu: minējumu apstiprināt vai noliegt. Varēja būt arī tā, ka 1939. gada 19. augustā Staļins ņēma un pavēlēja izveidot tikai vienu divīziju, uzreiz pārlecot no 100. numura uz 186.

Nācās pārbaudīt daudzas citas divīzijas, maršalu un ģenerāļu dienesta pakāpju sarakstus, kuri 1939. gada 19. augustā vēl nebija maršali un ģenerāļi, bet bija tikai perspektīvi pulkveži. Un vispār 1939. gadā Sarkanajā armijā ģenerāļi nebija, bet bija tikai kombrigi, komdivi, komkori.

Formulu vieglāk pārbaudīt, nekā to izdomāt. Pārbaudīju. Apstiprinājās: 1939. gada septembri veidoj ās desmitiem jaunas divīzijas un korpusi, bet lēmums par to veidošanu un komandieru nozīmēšanu tika pieņemts 1939. gada 19. augustā. Lūk, daži piemēri. Katrs, kurš vēlas, tos var savākt desmitiem.

Kombrigs P. S. Pšeņņikovs (vēlāk ģenerālleitnants) 1939. gada 19. augustā kļuva par 142. strēlnieku divīzijas komandieri. Divīzija pagaidām nebija, bet komandieris bija nozīmēts un tas sāka formēšanu.

Pulkvedis J. G. Kreizers (vēlāk armijas ģenerālis) tajā dienā kļuva par 172. strēlnieku divīzijas komandieri.

Kombrigs I. F. Dašičevs (vēlāk ģenerālmajors) kļuva par 47. strēlnieku korpusa komandieri. Komkors F. I. Goļikovs (vēlāk Padomju Savienības maršals) 1939. gada augustā saņēma pavēli formēt un komandēt 6. armiju.

Tajā brīdī formējās ne tikai divīzijas un korpusi, bet ari armijas.

Pulkvedis S. S. Birjuzovs (vēlāk Padomju Savienības maršals) 1939. gada 19. augustā kļuva par pagaidām neeksistējošās 132. strēlnieku divīzijas komandieri.

Kombrigs A. D. Berēzins (no 1940. gada 5. jūnija ģenerālmajors) tajā dienā nozīmēts par 119. strēlnieku divīzijas komandieri. Datumu var izlasīt pilnīgi atklāti, piemēram, „Militārās vēstures žurnālā" (1986. N2. 86. lpp.). Un šis datums ir - 1939. gada 19. augusts.

Sarakstu varētu turpināt nogurdinoši ilgi. Domāju, ar šiem piemēriem pietiek, lai saprastu: 1939. gada 19. augustā Staļins pavēlēja strēlnieku divīziju skaitu divkāršot. Tās jau tik un tā bija vairāk, nekā jebkurā pasaules armijā. Dubultot - nozīmēja, ka pirmsmobilizācijas periods ir pabeigts un ir sākusies mobilizācija.

Toreiz, un 50 gadus vēlāk mobilizācijas sākuma fakts tika slēpts, jo tā bija slēpta mobilizācija. Maskēšanās nolūkā 2. septembrī tika izsludināta „daļēja mobilizācija". Ja tā bija daļēja, tad vajadzēja kaut kad paziņot par tās beigām un demobilizāciju, bet „daļējo" mobilizāciju neviens neapstādināja un demobilizāciju neizziņoja. Un tā turpinājās, uzņemot spēku un ātrumu. Slēptā mobilizācija notika Ģenerālštāba priekšnieka Padomju Savienības maršala B. M. Šapošņikova vadībā, tā paša, kurš pats saprata un pārliecināja Staļinu, ka daļēja mobilizācija nevar būt, tā var būt

tikai vispārēja, un ka mobilizācija nav solis pretī karam, bet tā tieši ir karš. 1939. gada 19. augustā Eiropa dzīvoja vēl miera apstākļos, bet Staļins jau pieņēma lēmumu un iedarbināja mobilizācijas mašīnu NEATGRIEZENISKĀ kustībā, kura jebkurā gadījumā un pie jebkurām starptautiskajām attiecībām padarīja pilnībā neizbēgamu Otro pasaules karu.

Daudzi vēsturnieki domā, ka sākumā Staļins nolēma parakstīt ar Hitleru mieru, bet pēc tam nolēma gatavot negaidītu uzbrukumu Vācijai. Bet man pēkšņi atklājās, ka nebija divu atšķirīgu lēmumu. Parakstīt ar Vāciju mieru un beigās nolemt par neizbēgamu iebrukumu Vācijā - tas ir viens lēmums, tās ir viena nodoma divas daļas.

1939. gada 1. septembrī Hitlers uzbruka Polijai, un šis datums tiek uzskatīts par Otrā pasaules kara sākumu. Lai šī traģiskā diena tā arī paliek kā oficiālais Otrā pasaules kara sākuma datums. Hitlers - ļaundaris un briesmonis. Bet neaizmirsīsim, ka pasaulē bija arī cits briesmonis ar vārdu Staļins.

Nezinu, kad Hitlers bija nodomājis sākt Otro pasaules karu. Bet 1939. gada septembrī Vācija nedrīkstēja uzbrukt Polijai. Nedrīkstēja tāpēc, ka tam varēja sekot karš un jūras blokāde no Britānijas un Francijas puses. Un tieši arī tā notika. Hitleram vajadzēja paredzēt un izanalizēt sekas savai rīcībai. Karadarbībai jūrā Vācijai bija vajadzīga spēcīga flote. 1939. gadā Vācijai tādas nebija. Vācijas kuģu būves programma paredzēja iekļaut flotes sastāvā 6 līnijkuģus 1944. gadā, 4 smagos kreiserus 1943. gadā un vēl 4 1945. gadā, 4 vieglos kreiserus 1944. gadā un vēl 13 1948 .gadā, 2 aviācijas bāzes kuģus 1941. gadā un vēl 2 1947. gadā. Tādi paši termiņi tika piešķirti zemūdensflotes celtniecībai. Jebkurā gadījumā Hitleram vajadzēja atlikt uzbrukumu Polijai līdz 1944.-1945. gadam.Bez manis ir pierādīts, ka 1939. gadā Hitleram nebija nodoms sākt Eiropas, pie tam vēl pasaules karu. Bez manis ir pierādīts, ka 1939. gadā Vācijas rūpniecība strādāja miera laika režīmā, ka nebija nodomu un plānu to pārorganizēt kara laika režīmam. Pierādīts arī tas, ka 1939. gada 3. septembrī Hitlers bija satriekts, uzzinājis, ka Britānija un Francija ir pieteikušas viņam karu. Hitlers tādu notikumu pavērsienu nebija paredzējis.

Bet 1939. gada 19. augustā Staļins pieņēma tādus lēmumus, kurus jau nevarēja atcelt, kuri Padomju Savienībai neatstāja nevienu citu iespēju kā tikai karu.

Tāpēc es uzskatu 19. augustu par kara robežu, aiz kuras pie jebkādu spēku samēra Otrajam pasaules karam bija jānotiek. Un ja Hitlers to nesāktu 1939. gada 1. septembrī, tad Staļins būtu spiests meklēt citu iespēju vai pat citu izpildītāju, kurš iegrūstu Eiropu un visu pasauli karā. Tā arī ir mana mazā atklājuma būtība.

1939. gada 23. augustā Kremlī tika parakstīts Molotova-Ribentropa pakts. Tas bija aizraujošs, saviļņojošs notikums, un tā dalībnieki nevarēja paredzēt, ka bezkaislīgā kamera iemūžinās vairāk, nekā to vēlējās šī pasākuma organizatori. Bet kamera iemūžināja sekojošu ainu: Molotovs un Ribentrops paraksta līgumu, bet aiz viņu mugurām kā divi sazvērnieki sačukstas Staļins un Šapošņikovs.

Viņiem ir par ko sačukstēties. Padomju Savienība jau ir pabeigusi slēpto pirmsmobilizācijas periodu un ir sācies slēptās mobilizācijas periods, kas pats par sevi jau nozīmē karu. Staļins un Šapošņikovs zina, ka paši radīja tādu situāciju, kad, pēc Šapošņikova vārdiem, „atgriezties miera laikā nav iespējams".

Padomju Savienībā jau formējas strēlnieku divīzijas ar numuriem kas lielāki par simts. Padomju Savienībā jau tiek apmācīti desmitiem tūkstošu pilotu Ivanov lidmašīnām. Bet lidmašīnas izstrādāšana pabeigta, un tiešām tā ir gatava masveida ražošanai. Padomju Savienībā jau formējas desmitiem jaunas karaskolas lai sagatavotu simtiem tūkstošu virsnieku. Padomju Savienībā jau notiek pulvera un munīcijas rūpnīcu tāda celtniecība, kas tuvākajos gados padara karu neizbēgamu.

Staļins un Šapošņikovs sačukstas aiz Ribentropa muguras, viņi zina, ka Padomju Savienība jau ir kara stāvoklī, kaut gan lielgabali vēl nešauj.

14. nodaļa. kad saformeja 112. tanku divīziju

Kara priekšvakarā A. L. Getmans tika nozīmēts par 112. tanku divīzijas komandieri.

Armijas ģenerālis I. I. Gusakovskis,

ВИЖ, 1973, N10, с.117.

Pēdējais PSRS Aizsardzības ministrs un pēdējais Padomju Savienības maršals D. T. Jāzovs savās grāmatās un publikācijās, publiskajās uzstāšanās runāja par to, ka nepilnos divos pirmskara gados Padomju Savienībā saformēja 125 jaunas divīzijas. 125 jauno divīziju pieminēšanu mēs sastopam, piemēram, arī viņa grāmatā „Верны долгу" (С. 178).

Salīdzināsim: „aukstā kara" kulminācijā ASV armijā bija 16 divīzijas, Britānijas armijā - 4. Demokrātiskā valstī saformēt vienu jaunu divīziju - tad parlamenta debates būs veselu gadu. Bet Staļins, pēc maršala Jāzova vārdiem, nepilnu divu gadu laikā saformēja 125 divīzijas papildus tām, kuras viņam bija agrāk. Vai tam var ticēt? Tam nevar ticēt.

Katrs, kurš pats vāc informāciju par padomju divīzijām, zin, ka maršals Jāzovs, viegli izsakoties, mānījās. Un tāpēc es uzrakstīju vēstuli Padomju armijas galvenajam vēsturniekam ģenerālpulkvedim Dmitrijam Volkogonovam: karavīra drosme izpaužas tā, ka viņš var iet pretī pretinieka durkļiem, militārā vēsturnieka drosme izpaužas tā, ka viņš publiski var iebilst augstākam priekšniekam, ja tas atkāpjas no vēsturiskās taisnības. Nezinu, vai ģenerālpulkvedis Volkogonovs saņēma manu vēstuli, bet viņš varēja protestēt arī bez manas vēstules. Bet neprotestēja.

Jāzova ziņojumu dzirdēja visi padomju vēsturnieki, bet neviens no viņiem neatrada drosmi iebilst. Un tad es uzrakstīju vēstuli pašam Jāzovam: biedri Padomju Savienības maršal, jūs ne visu stāstat vai… ne visu zinat.

Paklausīsimies citus viedokļus par jauno divīziju skaitu. Padomju Savienības maršals K. S. Moskaļenko: „No 1939. gada septembra līdz 1941. gada jūnijam tika izvērstas 125 jaunas strēlnieku divīzijas". (На юго-западном направлении. С. 9).

Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans: „Formējās 125 jaunas strēlnieku divīzijas un citu karaspēku šķiru liels daudzums grupējumu un daļu". (Так шли мы к Победе. С.39).

Jūtat atšķirību? Jāzovs runā par 125 jaunām divizijām, bet Moskaļenko un Bagramjans par 125 jaunām strēlnieku divīzijām. Maršals Jāzovs apzināti vai nezinot izlaidis vārdu „strēlnieku". Bet viena vārda izlaišana maina būtību, jo bez 125 jaunām strēlnieku divīzijām Staļins formēja arī citas divīzijas, piemēram, motorizēto strēlnieku un motorizētās. No 1939. gada septembra līdz 1941. gada jūnijam tika saformētas 30 jaunas motorizētās divīzijas. Strēlnieku, motorizēto strēlnieku un motorizētajām divīzijām bija kopēja numerācijas sistēma, tāpēc jau 1941. gada martā šajā sistēmā parādījās numuri 250., 251., 252. utt. Un visi tukšumi numerācijas sistēmā tika aizpildīti.

Tajā pašā laikā formēja tanku divīzijas. Tikai gada laikā, no 1940. gada jūnija līdz 1941. gada jūnijam, saformēja 61 jaunu tanku divīziju. Tanku divīzijām bija sava numerācijas sistēma no 1 līdz 69. Esošie tukšumi norādīja uz to, ka divīziju formēšanas process turpinās.

Nepilna gada laikā, no 1940. gada jūlija līdz 1941. gada jūnijam, saformēja 79 jaunas aviācijas divīzijas. Un Staļinam tā nebija galējā robeža: numuri pieauga arvien augstāk un augstāk. 1941. gada aprīlī Smoļenskas apkārtnē jau formējās 81. tālās darbības bumbvedēju aviācijas divīzija… Bet varbūt padomju divīzijas bija nelielas? Pavisam nē - 1941. gada jūnijā Vācijas tanku divīzijās bija dažāda organizatoriskā struktūra un dažāds tanku skaits: no 147 13.-ā līdz 299 7.-ā tanku divīzijā. Tanki - vieglie un vidējie. Smago tanku Vācijā vispār nebija. 1941. gadā Padomju tanku divīzija - 375 vieglie, vidējie un smagie tanki. Dažreiz divīzijas nebija nokomplektētas pilnībā, piemēram, 1. tanku divīzija sāka karu un tās sastāvā bija 370 tanki un 53 bruņumašīnas. (Генерал-лейтенант В.И. Баранов. ВИЖ, 1988, N 9, с.18).

1941. gadā Vācijas motorizēto divīziju sastāvā nebija tanku. Bet padomju motorizētajā divīzijā 1941. gadā bija 275 tanki.

Vienīgajā vācu kavalērijas divīzijā tanku nebija, padomju kavalērijas divīziju sastāvā bija 64 tanki katrā.

Vācu kājnieku divīzijās nebija tanku, standarta padomju strēlnieku divīzijās bija 16 tanki. Dažās padomju strēlnieku divīzijās bija 60 - 70 tanki. Piemēram, 4. Vācijas proletariāta vārdā nosauktā strēlnieku divīzija karu sāka ar 64 tankiem. (Генерал-лейтенант И.П. Рослый. Последний привал в Берлине. С. 32).

Padomju aviācijas divīzijās bija 200 lidmašīnas, un arī 300. Bija arī 400. Piemērs: 9. apvienotajā aviācijas divīzijā 21. j ūnijā bija 409 kaujas lidmašīnas.

Kopējais skaits nepilnu divu gadu laikā - ne 125 jaunas, kā saka maršals Jāzovs, bet 295 jaunas divīzijas…

Protams, ja neskaita jaunās NKVD motorizēto strēlnieku divīzijas.

Bet arī 295 jaunas divīzijas — nav vēstures beigas. Reiz gadījās pabūt 8. Režickas ar Ļeņina un Suvorova ordeņiem apbalvotās, Sarkankarogotās, Padomju Savienības varoņa ģenerālmajora I. V. Panfīlova vārdā nosauktās gvardes motorizēto strēlnieku divīzijas muzej ā. Divīzija ir viena no slavenākajām. Tās vēsturi katrs ir mācījies vēl bērnībā: saformēta 1941. gada jūlijā kā 316. strēlnieku; pirmais komandieris - ģenerālmajors I. V. Panfīlovs; oktobrī pārsviesta pie Maskavas; slavenā 28 varoņu-panfīloviešu kauja… Tur, pie Maskavas, divīzija izcēlās un tika pārveidota par 8. gvardes strēlnieku. Tas viss man bija zināms pirms muzeja apmeklēšanas, bet medību suņa instinkts pieprasīja katru krūmu apostīt divreiz, trīsreiz, četreiz. Un paveicās.

Starp daudzajiem dokumentiem un relikvijām ieraudzīju dzeltenu lapiņu ar sīkiem burtiņiem - pavēli par divīzijas formēšanu. Pirms manis šo pavēli bija lasījuši tūkstošiem muzeja apmeklētāju. Bet varbūt, ka skatījās un nelasīja. Bet varbūt, ka lasīja, bet pašam galvenajam nepievērsa uzmanību. No pirmā skatiena - pavēle kā pavēle: saformēt, nozīmēt utt., utt. Bet datums!

Datums - 1941. gada 12. jūnijs. Nākošajā dienā - pārraida ēterā „dīvaino" ziņojumu par to, ka PSRS negrasās uzbrukt Vācijai. Tajā laikā padomju strēlnieku divīziju numuri jau pārleca skaitlim 300.

Un neticējās, ka agrāk tika izveidota strēlnieku divīzija ar numuru 252, un pēkšņi pēc viņas uzreiz - 316. Tā nevarēja būt. Un tāpēc sāku pārbaudīt citus numurus un noteicu, ka 261., 272., 289., 291., 302., un daudzas citas tika saformētas 1941. gada jūlijā, bet pavēles par viņu formēšanu tika izdotas PIRMS VĀCU IEBRUKUMA.

Tāpēc jārunā par to, ka nepilnu divu gadu laikā Staļins saformēja 125 jaunas strēlnieku, 30 jaunas motrizētās, 61 tanku, 79 aviācijas divīzijas, un pirms vācu iebrukuma sāka formēt ne mazāk kā 60 strēlnieku, motorizēto strēlnieku, motorizētās divīzijas.

Pārbaudīju arī tanku divīzijas. Staļinam tās bija 61. Oficiāli. Bet īstenībā jau 1941. gada martā padomju tanku divīziju numuri pārleca skaitli 100, un tie aizgāja augstāk un augstāk. Un nevajag ierakties pilnīgi slepenos arhīvos lai to apstiprinātu. Pietiek ieskatīties grāmatā „Lielais Tēvijas karš". Enciklopēdija, (206. lpp.). Šī grāmata ir izgājusi valsts un militāro cenzūru, to ir rediģējuši armijas ģenerālis M. M. Kozlovs, ģenerālpulkvedis G. V. Sreģins, ģenerālleitnants P. A. Žiļins un vēl daudzi slaveni ģenerāļi, profesori, zinātņu doktori, korespondētājlocekļi un citi. No šī zinātniskā darba mēs uzzinām, ka 1941. gada martā armijas ģenerāli A. L. Getmanu (1941. gadā - pulkvedis) iecēla par 112. tanku divīzijas komandieri. Ir arī vēl citas ziņas par šiem notikumiem.

Ja kāds no militārajiem vēsturniekiem šaubās, tad vajag pārbaudīt informāciju par visām citām tanku divīzijām ar trīszīmju numuriem, piemēram, par 111. tanku divīziju. Tā atradās Aizbaikālā. 22. jūnijā pēc paziņojuma par vācu uzbrukumu visur notika iedzīvotāju un aizmugures rajonu karaspēka daļu personālsastāva mītiņi. Aizbaikāla kara apgabala vēsture (Ордена Ленина Забайкальский, с. 96) ziņo, ka 1941. gada 22. jūnijā personālsastāva mītiņi notika 36. un 57. motorizēto strēlnieku, 61. un 111. tanku divīzijās. Nevarētu notikt 111. tanku divīzijas satraukto karavīru mītiņi, ja tāda divīzija nepastāvētu.

Lai katrs vēstures cienītājs ieskatās savās padomju divīziju vēstures materiālu kolekcijās un atbalsta mani: 1941. gada 21. jūnijā jau pastāvēja kā minimums sekojošas tanku divīzijas - pulkveža G. M. Mihailova 101., pulkveža I. D. Illarionova 102., pulkveža V. G. Burkova 104., pulkveža A. N. Pervušina 106., pulkveža P. N. Domračeva 107.

Iebildīs, ka tās ne visas bija pilnībā nokomplektētas. Padomju Savienības maršals I. S. Koņevs, piemēram, saka, ka 1941. gada septembrī 107. tanku divīzijā bija tikai 153 tanki. (BHM, 1966, N 10, c.56). Tas tiešām tā ir, bet tas ir kas palicis pāri pēc nežēlīgās Smoļenskas kaujas. Atlikušie 153 tanki - tas nav maz. 1941. gada septembra sākumā no visām vācu tanku divīzijām Austrumu frontē tikai divas varēja līdzināties pēc veselu tanku skaita: 6. - 188 un 8. - 155 tanki.

Tagad atcerēsimies, ka 1939. gada septembrī Hitlers iestājās Otrajā pasaules karā ar SEŠĀM tanku divīzijām. Lielākais tanku daudzums bija vieglie. 1939. gada 1. septembri visā vācu armijā bija 211 vidējie tanki. Smagie tanki nebija armijas bruņojumā, nebija projektēšanā, un jautājums par smagajiem tankiem Vācijā netika uzstādīts.

Šīs zinātniskās analīzes ietekmēti, daži vēsturnieki nonāca pie secinājuma: ja Hitleram ir 6 vieglo tanku divīzijas, tad tas nozīmē, ka viņš ir nodomājis iekarot visu pasauli.

1941. gada pavasarī „neitrālais" Staļins formēja tanku divīzijas vairāk, nekā tās eksistēja VISOS LAIKOS VISĀS PASAULES VALSTĪS KOPĀ ŅEMOT, kā Staļina laikā, tā arī pēc viņa. 1941. gadā Padomju Savienība bija vienīgā valsts pasaulē, kurai savas armijas bruņojumā bija smagie tanki.

Un rodas jautājums vēsturniekiem: ja 6 vieglo tanku divīzijas ir neapgāžams pierādījums mērķtiecībai sākt karu un iekarot visu pasauli, tad par ko liecina 61 tanku divīzijas izveidošana gada laikā un ir uzsākts izvērst vēl tādu pašu daudzumu tanku divīziju?

Neviena pasaules valsts nevar uzturēt 60 tanku divīzijas. Par simts un vairāk tanku divīzijām es nerunāju. Staļinam, bez tanku divīzijām, bija strēlnieku un motorizētās divīzijas skaitā pāri par 300. Un arī šo divīziju skaitu neviena pasaules valsts nevar uzturēt. Es nerunāju par aviācijas un visām pārējām divīzijām. Tās nevar uzturēt pat samazinātā variantā. Bet tās neturēja samazinātā veidā - tās ātri papildinājās ar karavīriem un bruņojumu. Un tas nozīmēja tikai lēmumu karot. Karot jau 1941. gadā. Karot vēl pirms tam, kamēr visas divīzijas būs pilnībā nokomplektētas.

Ja to visu nokomplektētu pilnībā, tad uzreiz sabruks ekonomika.

Lūk, kāpēc ģeniālais Karls fon Klauzevics uzskatīja: „paša kara daba nosaka, ka nav iespējams sasniegt vienlaicīgu visu spēku gatavību, lai tos nekavējoši, vienlaicīgi pielietotu".

Lūk, kāpēc Staļins sagatavoja spēcīgu armiju, pie tam vēl - neizsmeļošu divīziju rezervi, kuras tikko sāka formēties. Kara laikā formēšanu ir vieglāk pabeigt, nekā formēt jaunas divīzijas, sākot no nulles.

Hitleram tā nebija. Viņš meta pret Staļinu 17 tanku divīzijas, kuras nebija pilnībā nokomplektētas un kuras nebija iespējams pastiprināt. Visi vācu tanki Austrumu frontē bija sadalīti četrās tanku grupās. Katrā tanku grupā no 8 līdz 15 divīzijām, tajā skaitā 3 - 5 tanku, 2 - 3 motorizētās, pārējās kājnieku. 1941. gada 4. septembri ģenerālpulkveža H. Guderiāna 2. tanku grupā bija palikuši 190 veseli tanki. Tanku grupa pārvērtās nenokomplektētā tanku divīzijā, bet tanku divīzijas tās sastāvā pārvērtās par pēc būtības par tanku bataljoniem: 3. tanku divīzijā 41 vesels tanks, 4. - 49, 17. - 38, 18. - 62. Piedevām vēl - katastrofisks tanku rezerves daļu un degvielas trūkums. Tas viss pirms rudens, pirms lietusgāzēm, pirms dubļiem un pirms krievu ziemas sākuma, pirms sniega, pirms sala, par ko Hitleram un viņa ģenerāļiem vajadzēja atcerēties.

Vēsturnieki vēl šodien strīdas par to, kas bija jādara Hitleram 1941. gada septembra sākumā: ar Guderiāna tanku grupu apiet Kijevu vai virzīt to tieši uz Maskavu. Mani izbrīna šie strīdi: pēc tam, kad tanku grupā palikusi ceturtā daļa no tankiem, kas bija sākumā, to nevajag sviest ne uz Kijevu, ne Maskavu, bet izvest uz pārformēšanu un nokomplektēšanu. Bet tās vietā cīņas ievadīt svaigas tanku divīzijas, korpusus un grupas. Bet par to Hitlers neparūpējās. Bet Staļins parūpējās.

Bez pilnībā nokomplektētām tanku divīzij ām, viņam bija nepilnīgi nokomplektētas otrā viļņa divīzijas, un trešā viļņa, un ceturtā viļņa divīzijas. Pēc pirmo triecienu veikšanas un atklātās

mobilizācijas izziņošanas tanku divīzijas varēja tikt nokomplektētas, un pēc sagatavotības pakāpes desmitiem nosūtītas uz fronti.

Galvenais ir tas, ka Ļeņingradas un Harkovas rūpnīcas ražoja tik daudz tanku, ka ar tiem pilnībā pietiktu (ar nosacījumu, ka mēs uzbrūkam) arī zaudējumu kompensācijai esošajās divīzijās, un nokomplektēšanai formējamās. Tas deva Staļinam iespēju kompensēt zaudējumus divīzijās, kuras karoja, un pakāpeniski ievadīt kaujās jaunas tanku divīzijas, sasniedzot kaujas laukos to skaitu līdz simtam un vairāk.

Ar savu pašnāvniecisko uzbrukumu Hitlers , kura rīcībā bija tikai 17 tanku divīzijas, neļāva Staļinam izvērst padomju tanku spēku. Harkovu zaudēja, Ļeņingrada tika bloķēta.

Tanku ražošana - Gorkijā, Čeļābinskā, Ņižņijtagilā, Staļingradā - improvizācija. Bet ari šī improvizētā tanku ražošana Padomju Savienībai deva iespēju ražot tankus lielos daudzumos un pabeigt karu Berlīnē.

Ja Staļins pirmais būtu izdarījis triecienu, tad tanku ražošana Padomju Savienībā būtu milzīga. Tieši tā ari tā bija domāts, kad 1941. gada martā tika izdota pavēle par tanku divīzijas formēšanu, kurai bija piešķirts numurs ar skaitli 112.

15. nodaļa. Par artilērijas pulkiem

Mūsu artilērija - uzbrūkošas darbības artilērija. Sarkana armija ka orkans ielauzīsies pretinieka zemē un ar navējošu artilērijas uguni noslaucīs pretinieku no zemes virsas.

T. I. Ļetunovs. Runa 18. partijas kongresa, 1939. gada 18. marta.

1939. gada jūnija Sarkanas armijas lauka artilērijas sastava bija 144 artilērijas pulki. Katra pulka pa 24 - 36 lielgabaliem. Tas ir daudz. Uzsvēršu: mēs runajam tikai par artilērijas pulkiem un tikai lauka artilērijas sastava. Mēs nerunajam par zenītartilērijas pulkiem, par nocietinato rajonu artilērijas pulkiem, par flotes krasta artilēriju; tagad mēs izlaižam artilērijas apakšvienības, kuras ietilpa strēlnieku bataljonu un pulku, kavalērijas daļu, gaisa-desanta spēku, NKVD karaspēka sastava; mēs izlaižam atsevišķas lielas un superlielas jaudas artilērijas baterijas un divizionus. 144 lauka artilērijas pulki tika sadalīti vienkarši: - katra strēlnieku (motorizēto strēlnieku) divīzijas komandiera pakļautība pa vienam artilērijas pulkam (152-mm un 122-mm haubices); pavisam 95 pulki;

-     katra strēlnieku korpusa komandiera apkļautība pa vienam artilērijas pulkam (152-mm haubices-lielgabali un 122-mm lielgabali); pavisam 25 pulki;

-     Sarkanas armijas Virspavēlniecības pakļautība 24 artilērijas pulki (203-mm haubices, 152mm lielgabali un haubices-lielgabali); ta ir Virspavēlniecības Rezerve - RGK[12]. 1939. gada 19. augusta Staļins pieņēma lēmumu palielinat strēlnieku divīziju skaitu. Katrai jaunai divīzijai vajadzīgs artilērijas pulks. Divīziju vadībai izveidoja strēlnieku korpusu parvaldes. Katram strēlnieku korpusa komandierim arī nepieciešams savs artilērijas pulks. Divīziju un korpusu skaitliskajai un kvalitatīvai pastiprinašanai galvenajos virzienos nepieciešami RGK pulki. Sekojoši, vajag palielinat arī to skaitu.

Īsak sakot, 1939. gada 19. augusta tika nolemts lauka artilērijas pulku skaitu palielinat no 144 līdz 341. Un to skaits kļuva lielaks, neka visas pasaules armijas kopa.

Parasta strēlnieku divīzija ir 1 artilērijas un 3 strēlnieku pulki. 1939. gada vasara nosūtīšanai uz Halhin-Golu speciali saformēja divas jaunas strēlnieku divīzijas ar neparastu organizaciju: katra pa 2 artilērijas un pa 3 strēlnieku pulkiem. Jaunas organizacijas divīzijas negaidītaja trieciena paradīja sevi no labakas puses. Un Žukovs ierosinaja ieviest jauninajumu visa Sarkanaja armija: katram divīzijas komandierim - pa diviem artilērijas pulkiem. Un vēl katram strēlnieku korpusa komandierim - pa diviem.

1939. gada 13. septembrī Staļins apstiprina ierosinajumu, un sakas jaunu artilērijas pulku izvēršana. Divīziju un korpusu skaits palielinas, bet artilērijas pulku skaits to sastava palielinas divreiz atrak: tos tagad vajag 577.

Apbrīnojama iznaca strēlnieku korpusa organizatoriska struktūra. Agrak korpusa ar standarta organizaciju (3 divīzijas) kopējais pulku skaits bija šads: 9 strēlnieku un 4 artilērijas, bet no 1939. gada septembra - 9 strēlnieku un 8 artilērijas. Tads korpuss tikai pēc nosaukuma ir strēlnieku, pēc būtības kļuva par strēlnieku-artilērijas. Šī piezīme vēl vairak ir pareiza, jo artilērijas pulku sastava ir tikai artilērija, bet strēlnieku pulku sastava - kajnieki un artilērija.

Ja korpusa mēs saskaitīsim visas strēlnieku rotas un artilērijas baterijas, tad ar izbrīnu ieraudzīsim, ka artilērijas bateriju skaits ir gandrīz divas reizes lielaks neka strēlnieku rotas. Salīdzinot ar arzemju armiju kajnieku korpusiem padomju strēlnieku korpuss bija ne pats lielakais

pēc karavīru skaita (īpaši aizmugures apakšvienībās), bet stipri pārspēja jebkuru ārzemju korpusu pēc uguns jaudas.

Bez artilērijas pulku skaita palielināšanas bija citi ceļi, pa kuriem notika karaspēka piesātinājums ar artilēriju. Līdz 1939. gada rudenim katras strēlnieku divīzijas sastāvā bija 18 prettanku 45-mm lielgabali. Pēc Halhin-Golas to skaits katrā divīzijā palielinājās līdz 54. Ārēji tā pati divīzija, bet prettanku lielgabalu skaits trīsreiz lielāks.

Daži vēsturnieki smejas par 45-mm prettanku lielgabalu. Tomēr šis lielgabals izcēlās ar satriecošu manevrēšanas spēju, jo bija viegls. Šim lielgabalam bija zems siluets, kas ļāva to viegli maskēt prettanku slēpņos. Pati galvenā prasība prettanku lielgabalam - spēja caursist jebkuru tanku.

1941. gadā padomju 45-mm lielgabalam tāda spēja bija. Bez šī, tika izstrādāts 57-mm prettanku lielgabals. To neražoja vienkārši tāpēc, ka tam nebija cienīgu mērķu. Kad tikko izlūkdienests paziņoja par smago tanku parādīšanos vācu karaspēkā, 57-mm lielgabalu palaida ražošanā un tas līdz kara beigām tika galā ar tam uzticētiem uzdevumiem, pie tam drīz vien tam par palīgu sāka ražot superspēcīgo 100-mm prettanku lielgabalu.

Strēlnieku karaspēks tika piesātināts ari ar mīnmetējiem. 1939. gada rudenī katrā strēlnieku bataljonā tika palielināts mīnmetēju skaits. Katrs pulka komandieris saņēma savu mīnmetēju bateriju. Bez tam, dažu divīziju komandieri katrs saņēma trīs mīnmetēju baterijas.

Bet tagad mēs runājam par artilērijas pulkiem. Papildus strēlnieku divīzijām formējās motorizētās un tanku divīzijas. Katrai no šīm divīzijām saformēja pa vienam artilērijas pulkam.

Bet pēc tam tika pieņemti lēmumi palielināt strēlnieku divīziju skaitu līdz 300 un vairāk, tanku divīziju līdz 100 un vairāk. Un formēt tām artilērijas pulkus. Bet vēl tika izveidotas RGK desmit artilērijas brigādes. Katrā pa diviem artilērijas pulkiem (katrā pulkā pa 66 lielgabaliem, ieskaitot 107-mm lielgabalus). Bet tas nav viss.

Papildus divīzijām tika izveidotas strēlnieku brigādes. To standarta organizācija: atsevišķais tanku bataljons, divi strēlnieku un viens artilērijas pulks. Piemēri: 3.-ās strēlnieku brigādes (komandieris pulkvedis P. M. Gavrīlovs) sastāvā bija tanku bataljons, 41., 156. strēlnieku pulki un 39. artilērijas pulks; 8.-ās strēlnieku brigādes (komandieris pulkvedis N. P. Simoņaks) sastāvā bija tanku bataljons, 270. un 335. strēlnieku pulki un 343. artilērijas pulks.

Bez strēlnieku korpusiem, tika saformēti 29 mehanizētie korpusi. Kā likums, mehkorpusa komandierim sava artilērija nebija. Tāda bija kārtība. Bet ir iespējami izņēmumi. Ļvovas rajonā, papildus citām daļām, triecienu Vācijai gatavoja ģenerālmajora A. A. Vlāsova 4. mehkorpuss. Šī korpusa divām tanku un vienai motorizētajai divīzijai bija savi artilērijas pulki, bez tam korpusa komandiera tiešā pakļautībā atradās 441. un 445. korpusa artilērijas pulki.

Vēl piemērs. Maija beigās - jūnija sākumā no Aizbaikāla uz Ukrainu pārsvieda 16. armiju. Tās sastāvā - ģenerālmajora I. P. Aleksējenko 5. mehkorpuss. Katram divīzijas komandierim bija savs artilērijas pulks, pie tam, korpusa komandiera pakļautībā bija 467. un 578. artilērijas pulki.

Un tas vēl nav viss: papildus Sarkanajai armijai, formējās Osnaz NKVD motostrēlnieku divīzijas. Katras tādas divīzijas sastāvā bija haubiču artilērijas pulks. Vēsturnieki piedāvā NKVD daļas neņemt vērā. Tiek motivēts ar to, ka tās bija izlases divīzijas, kurām bija pats modernākais bruņojums un īpaši atlasīts personāls, līdz pēdējam karavīram ieskaitot. Ja viņi ir labākie, saka vēsturnieki, tātad viņus neskaitam. Nestrīdēsimies. Ja pat NKVD netiek pieskaitīts, arī tad Sarkanās armijas sastāvā esošo artilērijas pulku skaits pārsniedza 900. Pieaugums turpinājās.

Pilnīgi attaisnojamas šaubas: bet varbūt, Staļins spēlēja to pašu spēli ko Hitlers? Hitlers formēja arvien jaunas tanku divīzijas… samazinot tanku skaitu vecajās divīzijās. 1939. gadā Hitleram bija 6 tanku divīzijas, 1940. - 10, 1941. - 20; tanku skaits pie tam sevišķi nemainījās.

Nē, Staļins šīs spēles nespēlēja. Tanku daļu skaits palielinājās, palielinājās ari tanku skaits katrā daļā. Tieši tā arī palielināj ās artilērijas pulku skaits, palielināj ās arī lielgabalu skaits katrā pulkā. Piemēram, RGK pulkos, kas bruņoti ar 152-mm haubicēm, lielgabalu skaits pieauga no 36 līdz 48. Bet prettanku pulkos - līdz 66.

Šajā pašā laikā arī Vācijā pieauga lauka artilērija. Bet pievērsīsim uzmanību lielgabalu un haubiču nosaukumiem: vairumā gadījumu indeksos ir sakaitļi „13" vai „18". Tas ir ieroča

izstrādāšanas gads. Vācijai bija laba artilērija, bet nospiedošā vairākumā gadījumu lauka artilērija bija apbruņota ar paraugiem, kuri bija izstrādāti Pirmā pasaules kara laikā. Bez tam, vācu artilērija papildinājās ar trofeju ieročiem no deviņām sagrābtajām valstīm.

Vācu artilērijas bruņojumā bija haubices un lielgabali, kuri bija ražoti desmit valstīs, tika izmantoti 28 dažādi kalibri, kas stipri sarežģīja munīcijas apgādes problēmu. Daudzi trofeju lielgabali bija izstrādāti iepriekšējā gadsimtā un to vecums bija līdz 50 gadiem.

Padomju artilērijas pulku formēšana notika uz jauno paraugu bāzes, kurus izstrādāja 1938. gadā, pieņēma bruņojumā 1939. gadā, rūpniecība izlaida 1940. - 1941. gados.

No 1939. līdz 1941. gada jūnijam Sarkanā armija saņēma 82 000 lielgabalus un mīnmetējus. 1941. gadā gandrīz visi padomju lielgabali pēc kvalitātes bija labākie pasaulē un tādi palika līdz kara beigām. Starp tiem haubice M-30 - izstrādāta 1938. gadā, pārbaudīta Halhin-Golā, pieņemta bruņojumā 1939. gada septembri, dažu armiju bruņojumā sastāv līdz 20. gadsimta beigām.

Kā tas viss slikti sasaistās ar priekšstatiem par to, ka Staļins ticēja Hitleram, ka Staļins negatavojās karam.

Tas, kurš ir mācījies militāro vēsturi, iebildīs, ka padomju artilērijas pulki nebija pilnībā nodrošinātai ar vilcējiem. Bez tam, artilērija izmantoja jaudīgu, bet lēngaitas traktoru. Aizrādījums pareizs.

Tomēr šis apstāklis nav tika briesmīgs, kā varētu likties no pirmā acu skatiena. Kara pieredze parādīja, ka gadījumā, ja padomju karaspēkam tika uzstādīts uzdevums aizsargāties, un karaspēks ierakās zemē, tas ir izraka pilnā profila tranšejas, iekārtoja blindāžas, ugunspunktus tankiem un artilērijai, piesedza priekšējās līnijas ar prettanku grāvjiem, mīnu laukiem, dzeloņstiepļu un citiem aizsprostiem, tad tādu aizsardzību pārraut pretiniekam neizdevās. Piemēri: Ļeņingrada, Maskava, Staļingrada, Kurska.

Visi stratēģiskie frontes pārrāvumi kara laikā vācu armijai izdevās tikai tad, kad padomju karaspēkam aizliedza ierakties zemē un gatavoties aizsardzībai. Piemēri: 1941. gada jūnijs - gar visu robežu, Harkova - 1942. gada maijā, Krimas fronte - tajā pašā mēnesī. 1941. gadā Sarkanajai armijai bija lieliska iespēja izveidot nepārvaramu aizsardzību no jūras līdz jūrai.

Pēc pakta parakstīšanas ar Hitleru Staļina rīcībā bija divi gadi, aizsardzību varēja būvēt ne atklātā laukā, kā Kurskas lokā, bet atbalstīties uz „Staļina līnijas" dzelzsbetona fortiem. Un tad tur, šajā aizsardzībā izvietot 500 - 600 artilērijas pulkus, ierīkojot katram lielgabalam vairākas uguns pozīcijas, rūpīgi tās slēpjot un maskējot. Bet RGK artilēriju, kā arī paredzēts, turēt rezervē un pārsviest tur, kur pretinieks uzspiež stiprāk. Šajā gadījumā traktoru un mašīnu pilnīgi pietiktu: munīcija sagatavota agrāk un paslēta blindāžās netālu no uguns pozīcijām, artilērijas vilcējiem būtu tik vien darbs kā: pa naktīm te vienu, te otru lielgabalu pārvilkt no vienas uguns pozīcija uz citu.

Bet padomju ģenerāļiem un maršaliem neinteresēja kara aizsardzības variants. Viņi gatavojās uzbrukumam. Bet arī uzbrūkot visi traktori un automobiļi nav vajadzīgi uzreiz.

Un vajadzētu saprast kāpēc.

Gatavojoties uzbrukuma operācijām artilērija nepārvietojās ar visu masu: pirmkārt, tāpēc, ka vēl pirms uzbrukuma nobaidīsi pretinieku un atklāsi viņam galvenā trieciena virzienu; otrkārt, tāpēc, ka vienkārši nav iespējams pievilkt vienlaicīgi, teiksim, pa 200 lielgabaliem uz katru frontes pārrāvuma kilometru un attiecīgu daudzumu munīcijas. Tāpēc pirms uzbrukuma pa naktīm lielgabaliem gatavoja slēptuves un pamazām savilka artilēriju un visu munīciju pie nākamā pārrāvuma sektoriem. Līdz rītam visu rūpīgi nomaskēja, bet nākošajā naktī viss atkārtojās. Tādam darbam pavisam nav nepieciešams vilcējs katram lielgabalam.

Uzbrukums sākas ar artilērijas darbu, pēc kura pārrāvumā dodas tanki un kājnieki, bet artilērijas pamatmasa paliek uz vietas. Mobilajām karaspēka daļām atbalstam bija tikai salīdzinoši neliels daudzums artilērijas. Pēc dažām dienām vai nedēļām pretinieka aizsardzības dziļumā uzbrukums pavājinājās, karaspēks apstājās, nostiprināja ieņemto teritoriju, pārgāja aizsardzībā. Bet virspavēlniecība izvēlēj ās jaunu pārrāvuma sektoru, un viss sākās no sākuma: pie šī sektora daudzas naktis pēc kārtas pievilka artilēriju un pieveda munīciju. Uzbrukuma karā padomju artilēriju pārsvieda ne visu uzreiz, bet pa daļām.

Bez tam, Dienā „M", pēc atklātās mobilizācijas izsludināšanas, no tautas saimniecības plānoja nodot armijai 240 000 automobiļu un 43 000 traktoru. Ar to pilnīgi pietika, lai papildinātu vilcēju skaitu tur, kur tie nepietika.

Sagrāve notika tāpēc, ka vācu armija izdarīja negaidītu triecienu tajā brīdī, kad naktīs padomju artilēriju pārsvieda pie robežām. Kopā ar artilēriju - attiecīgu daudzumu munīcijas. Aizsardzības karam artilērija netika gatavota, bet 22. jūnijā uzbrukumu nevarēja sākt: artilērija jau pie robežām, bet kājnieki vēl nav pienākuši. Un vajadzēja VISU padomju artilērijas masu VIENLAICĪGI atvilkt no robežām. Un tikai šajā situācijā traktoru trūkums un to lēnā gaita pārvērtās par katastrofu: artilērija aizgāja bojā vai nonāca pretinieka rokās kopā ar munīciju…

No katastrofas varētu izbēgt, ja artilērija un munīcija nebūtu sakopota pie robežas. Pat nedēļas laikā pirms kara (ja Staļins tik tiešām baidījās no Hitlera) vēl varēja atvilkt artilēriju. Bet notika pretējs process.

Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis: „Karaspēkam bija pavēlēts izsūtīt artilēriju uz poligoniem, kuri atradās pierobežas zonā". (Солдатский долг. М., Воениздат, 1968, с.8). Apbrīnojami, kāpēc artilērijai jānodarbojas ar kaujas apmācībām pie robežām, vai Padomju Savienība par mazu, vai nevar atrast vairāk piemērotāku vietu? Mēs uztraucamies, kurš idiots no Ģenerālštāba izdod muļķīgas pavēles. Uztraukumam nav pamata. Pavēles izdeva ne idiots, bet varenais un neuzvaramais G. K. Žukovs. Tieši tā viņš rīkojās pirms negaidītā trieciena pie Halhin- Golas: kājnieku un tanku pamatmasa tiek izvietota dziļāk aizmugurē, lai neizrādītu uzbrukuma gatavošanas pazīmes un galveno triecienu virzienus. Viņi pienāks pie priekšējām līnijām pašā pēdējā naktī, bet lēngaitas artilēriju Žukovs izvirzīja savlaicīgi.

Tas ir pareizi agresīva kara gadījumā. Bet tas izvērstos par katastrofu, ja japāņi pārietu uzbrukumā. Tieši tas notika 1941. gada 22. jūnijā: padomju artilērija jau ir pie robežām, bet kājnieki un tanki vēl nav.

Uz pierobežas rajoniem pārsvieda karaspēku daļu artilēriju, bez tam, pierobežas rajonos notika jaunu artilērijas daļu un apakšvienību formēšana. 900 artilērijas pulki - tā nepavisam nav augstākā robeža. Formējās arrvien jaunu un jauni pulki, sevišķi - smagie RKG pulki. Ģenerālpulkvedis L. M. Sandālovs, kā par kaut ko ne īpaši svarīgu, trijās rindās raksta, ka 4.-ās armijas aizmugurē nogādāja 480 152-mm lielgabalus un sāka formēt 10 jaunus RKG artilērijas pulkus. Pulkus nepaspēja saformēt, uzbruka vācieši, bet lielgabalu apkalpes vēl nav ieradušās. (Bet kaut kur apkalpes palika bez lielgabaliem).

Aiz Dņepras un aiz Volgas izvietoti sagatavošanas un mācību centri jaunu karaspēka daļu formēšanai. Liekas, ka labāk formēt pulkus Urālos, apmācīt tos, veikt mācības un kaujas šaušanu, bet pēc tam ielādēt ešelonos un pārvest uz rietumu robežu. Kāpēc atveda lielgabalus, bet cilvēkus ne? Kāpēc pulkus formē pierobežas rajonos, kur tie var nokļūt zem trieciena pirms tam, kad tie ir nokomplektēti ar karavīriem? Tas viss izskatās pēc tīrā idiotisma. Bet ja atcerētos, ka tā ir gatavošanās uzbrukumam, tad šīs darbības tiek uztvertas savādāk. Viss ir loģiski.

Ja RGK pulku saformē un nokomplektē tālu no robežām, bet pēc tam tā pārsviež pie robežām, tad tas nepaliks bez uzmanības. Pat viena RGK pulka ierašanās vedina uz pārdomām. Desmit RGK pulku ierašanās izsauks pretiniekā paniku. Tāpēc lielgabalus pa naktīm nelielās partijās bez apkalpēm (armijā saka - izkliedēti) pārsvieda pie robežām. Bet kaut kur citā vietā tiek sagatavoti virsnieki un karavīri.

Pierobežas rajonos pēdējā brīdī ierodas tūkstošiem karavīru un virsnieku, bet bez vilcējiem, bez lielgabaliem, bez munīcijas. Tam nepievērš īpašu uzmanību: daudz cilvēku bez lielgabaliem - varētu būt kājnieki. Bet lielgabali, vilcēji, munīcija jau noslēpti pierobežas mežos. Karavīri saņem savus lielgabalus, notīra no tiem smērvielas - un desmit pulki gatavi kaujai.

Es varu iedomāties 480 lielgabalus vienā laukā. Ģenerālpulkvedis L. M. Sandālovs neprecizē, par kādiem tieši lielgabaliem ir runa. Runa varētu būt tikai par 152-mm haubici-lielgabalu ML-20 vai 152-mm lielgabalu Br-2. Haubice-lielgabals ML-20 svēra pāri par 7 tonnām, bet lielgabals Br-2 - vairāk kā 18 tonnas. 480 lielgabali - tās ir rindas aiz horizonta.

Grūti iedomāties citu pierobežas rajonos: katram lielgabalam bija rezervēti 10 kaujas komplekti ar šāviņiem. Viens kaujas komplekts - 60 šāviņi, 10 kaujas komplekti - 600. Viens ML- 20 lielgabala šāviņš sver 43,6 kg, Br-2 - 48,8 kg. Katrs šāviņš iesaiņots atsevišķā kastē. Priekš 480 lielgabaliem - 288 000 kastes. Bet tāda kalibra lielgabaliem ielādēšana nav ar vienu gājienu, bet dalīta. Vispirms ielādē šāviņu, bet pēc tam atsevišķi - čaulu ar lādiņu. Čaulas ar pulveri iesaiņo atsevišķā kastē. Tas ir vēl tik pat daudz kastes. Iedomāsimies.

Tie ir tikai desmit jauni RGK pulki, tos formē 4.-ās armijas kaujas vienību aizmugurē. Bet 4. armija neatrodas galvenā trieciena virzienā. Galveno triecienu virzienos ir Rietumu frontes 10. armija Belostokas izvirzījumā, Dienvidrietumfrontes 6. armija Ļvovas izvirzījumā un Dienvidu frontes 9. armija pie rumāņu robežas. Vai var iztēloties, kas notika to aizmugurēs? Vai var iedomāties visus 900 pulkus jau saformētus un nezināmu skaitu slepeni formējošos? Vai var iedomāties zaļo kastu kaudzes ar šāviņiem visiem šiem pulkiem?

Tikai tas, kurš spēj visu to iztēloties (man tas neizdodas), varēs līdz galam saprast maršala B. M. Šapošņikova vārdu jēgu: MOBILIZĀCIJA - TAS IR KARŠ. Vispirms Staļins izveidoja Munīcijas narkomatu, loģisks turpinājums - sprādzienveidīgs artilērijas pulku formēšanas process, kuri spēj aprit visu šāviņu lērumu.

Bet artilērijas pulku izveidošanas sekas varēja būt tikai karš. Tāpēc, ka jau 1941. gadā padomju ģenerāļi nevarēja turēt zem atklātām debesīm kaujas komplektus priekš 900 artilērijas pulkiem. NEVARĒJA.

16. nodaļa. Par gudro augstako padomi

Vajag izmantot pretstatus un pretrunas starp divām kapitālistisko valstu sistēmām, uzkūdot tās vienu otrai.

V. Ļeņins.

Līdz 1939. gadam Padomju Savienībā nebija vispārējā karaklausība. Armijā neņēma visus, bet pēc izvēles. Tas saprotami: mēs esam miermīlīgi cilvēki.

Iesaukšanas vecums - 21 gads. Bet tas nav saprotams. Ne tā kā iesauktu pēc skolas 18 gados vai 19, lai jaunietis nodienē un brīvs. Bet tā līdz 21 gadam cilvēks varētu atrast darbu un nodibināt ģimeni, bet priekšā nenoteiktība: paņems vai nepaņems.

Un neviens pamatoti nevar izskaidrot, kāpēc armijā vajag iesaukt 21 gada vecumā, bet ne agrāk.

Liela gudrība ielikta šajā sistēmā. Tā bija kā slūžas upē, caur tām laida ne visus, tikai dažus, bet pārējie uzkrājās. Vajadzīgajā brīdī varēja ieviest vispārējo karaklausību (tikai jāizdomā iemesls) un visus, kuri agrāk armijā nebija dienējuši, iesaukt zem karogiem. Daudzu gadu laikā viņu pietiekami sakrājies.

Brīdis pienāca - 1939. gada 1. septembrī. Šajā dienā ieviesa vispārējo karaklausību. Un visus, kuri agrāk nebija dienējuši, sāka iesaukt.

Katrā atsevišķā gadījumā pieauguša vīrieša iesaukšana armijā neizraisīja aizdomas par to, ka tiek gatavots lielais karš: iesauc armijā, ģimene raud, bet visi saprot: mūsu Vaņam jau 30, bet agrāk tad viņš nav dienējis, laiks arī viņam…

Bet lai iesaukums būtu saprotams, bija vajadzīgi mazi, bet regulāri kari pie robežām. Labi, ja tie labi beidzās, bet nav arī nelaime, ja slikti. Iesaukums konfliktu un mazo karu laikā paskaidrojumus neprasa. Un nāca konflikti viens pēc otra, it kā tos kāds organizētu pēc pasūtījuma - no paša Hasana ezera līdz Donavas deltai un mūžamežiem Somijā. Jaunus un ne pārāk jaunus puišus iesauc - tiek gatavots Polijas „atbrīvošanas" karagājiens. Bet pēc kara neatlaiž mājās. Pēc tam Somijas atbrīvošana - jaunus iesauc. Pēc tam Igaunijas, Lietuvas, Latvijas, Besarābijas „atbrīvošana". Un atkal iesaukumi: laiks trauksmains…

Un Staļinam bija vēl rezerve: saskaņā ar jauno likumu par vispārējo karaklausību iesaukšanas vecums tika pazemināts no 21 uz 19 gadiem, bet dažām kategorijām - uz 18 gadiem. Un uzreiz savāca visus tos, kam 21, un visus, kam 20, un kam 19, bet virknē gadījumu - arī 18. Šajā iesaukumā bija arī mans tēvs, viņam tad bija 18.

Mūsu ilggadīgā miermīlība un mākslīgi paaugstinātais iesaukšanas vecums ļāva sakopot, kā pie aizsprosta, miljonu enerģiju. Tagad Staļins atvēra slūžas un uzkrāto enerģiju izmantoja vienlaicīgi.

Jebkura spriedze ir īslaicīga. Jo lielāka spriedze, jo ātrāk zaudējam spēkus. Pavaicāsim pašam stiprākajam cilvēkam pasaulē, vai ilgi iespējams noturēt izstieptās rokās virs galvas 200 kg smagu svaru stieni? Ja viņam neticam, varam paši pamēģināt. Es tāpēc runāju par to, ka triju vecumu vienlaicīgs iesaukums (agrāk nekas tāds nenotika), un pie tam, visu iesaukums, kuri agrāk nav dienējuši, valstij uzgūlās ar dubultslodzi. No vienas puses, ekonomika zaudēja visus šos strādniekus, no otras puses - tos visus vajag apģērbt, apaut, pabarot, padzirdīt, - uzturēt, kaut kur izvietot (pamēģiniet izvietot tukšā vietā kaut vai vienu miljonu jauno karavīru).

Sarkanā armija nesen pārleca savu miljona robežu, bet te pēkšņi kļuva par daudzmiljonu. Jaunajām divīzijām vajag kazarmas, štābus, šautuves, poligonus, noliktavas, ēdnīcas, klubus. Un daudz ko vēl citu. Pamēģiniet iekārtot kaut vienu divīziju ar 13 000 karavīru. Bet galvenais - visas šīs divīzijas, korpusus un armijas vajag apbruņot.

1939. gada iesaukums bija milzīgs. Otreiz tādu triku atkārtot nebūtu iepējams. Nākošajos gados varētu būt tikai parasti viena vecuma iesaukumi. Ieviešot likumu 1939. gada rudenī, Staļins izveidoja labu situāciju 1941. gada vasarai: divu gadu laikā visus iesauktos pārvērtīs par īstiem karavīriem. Bez tam, vēl būs iesaukumi 1940. un 1941. gados.

Tieši šī profesionālā armija arī var sākt karu. Pēc iestāšanās karā visi termiņi tiks atcelti un visus iesauktos varēs aizturēt armijā līdz uzvarai, papildinot un pastiprinot ar miljoniem rezervistu, kuri ir izgājuši armiju iepriekšējos gados un jauniem zēniem pēc brieduma sasniegšanas.

Un nevarēja Staļins un viņa ģenerāļi nesaprast to, ka 1941. gada rudenī nepieredzētais 1939. gada iesaukums būs jāatlaiž uz mājām. Pēc 1.09.39. g. likuma militārā dienesta termiņš vairākumam karavīru kategorijām - sauszemes karaspēka karavīriem un jaunākajiem komandieriem tika noteikts divus gadus. Sekojoši 1939. gada masveida iesaukums pastiprināja armiju divu gadu garumā, bet 1941. gada rudenī šim spēkam bija stipri jāsamazinās. 1939. gada iesaukums atstrādās sevi, kā ūdens, kas palaists caur slūžām, un to nomainīs parastais iesaukums. Izdienējušos armijā aizturēt nedrīkst: pazemināsies disciplīna. Tikai karš ļauj aizturēt armijā miljonus izdienējošos un pieprasīt no viņiem paklausību. Un ja Sarkanā armija neiestāsies karā līdz 1941. gada rudenim, tad 1939. gada iesaukums nostrādās pa tukšo, tā uzturēšanai būs iztērēti līdzekļi, bet pēc tam karavīri aizbrauks uz mājām. Savākt viņus atkal kopā neizdosies bez papildus trokšņa un papildus neizpratnes.

Sekojoši, veicot 1939. gada rudenī masveida iesaukumu, Staļins uzstādīja sev maksimāli iespējamo karā iestāšanās termiņu - 1941. gada vasara. Ja Staļins būtu plānojis uzbrukumu 1942. gadā, tad masveida iesaukumu viņš būtu realizējis 1940. gadā.

Visu daudzos gados uzkrāto iesaucamo rezervi Staļins izmantoja uzreiz un pilnībā. Un izskaidrojums tam ir viens: līdz 1939. gada 1. septembrim Staļins pieņēma lēmumu karot un uzstādīja karā iestāšanās termiņus - līdz 1941. gada 1. septembrim.

Likumu pieņēma 1. septembrī, bet ārkārtas sesiju likuma pieņemšanai Staļins pavēlēja sasaukt augustā, tajā pašā brīdī, kad Kremlī spieda roku Ribentropam un uzsauca tostu par Ādolfa Hitlera veselību.

Ir pienācis īstais laiks mani pārtraukt ar satrauktiem uzbļāvieniem. 1939. gada 1. septembris - Otrā pasaules kara sākums. Gudrā komunistiskā partija un padomju valdība ar visiem līdzekļiem centās karu novērst, bet katram gadījumam veica nepieciešamos pasākumus…

Pilnībā piekrītu gudrajiem pasākumiem. Bet mulsina cits. Tagad mēs zinām, ka tajā dienā sākās Otrais pasaules karš. Bet tad to neviens nezināja.

Pat Hitleram 1. septembrī nebija skaidrības, ka sācies Otrais pasaules karš. 3. septembrī Britānija un Francija pieteica Hitleram karu. Bet arī tad ne Hitlers, ne Francijas un Britānijas valdības par Otro pasaules karu neaizdomāj ās. Es nebiju slinks pašķirstīt tā laika britu avīzes, sākot ar „Times", pārbaudīju arī amerikāņu avīzes, ieskaitot „NewYork times". Rezultāts visur viens. Tajā laikā pasaule notikumus Polijā neuztvēra kā Otro pasaules karu.

Daudz vēlāk uzbrukumu Polijai sāka uzskatīt par Otrā pasaules kara sākumu, bet tad visas avīzes (padomju ieskaitot) rakstīja par vācu-poļu karu. Visi uztvēra Britānijas un Francijas kara pieteikumu kā politisku deklarāciju. 1939. gada 5. septembrī ASV valdība paziņoja par savu neitralitāti vācu-poļu karā. ASV valdība pat pēc Britānijas un Francijas karā iestāšanās neuzskatīja karu ne par pasaules, ne pat par Eiropas.

1. septembrī nevienā pasaules galvaspilsētā, lai tā būtu Varšava vai Berlīne, Vašingtona, Parīze vai Londona, nebija aizdomas par to, ka sācies Otrais pasaules karš.

To zināja tikai Maskavā un pieņēma tam brīdim atbilstošus lēmumus

17. nodaļa. Par permanento mobilizāciju

Pasaules Savienotās Valstis (bet ne Eiropas) ir tā nāciju apvienošanās un brīvības valstiskā formācija, kuru mēs saistām ar sociālismu.

V. Ļeņins, 1915. gada 23. augusts.

Padomju Savienības iedzīvotāju skaits pirms Otrā pasaules kara sākuma bija mazāks par Krievijas impērijas iedzīvotāju skaitu pirms Pirmā pasaules kara sākuma. Tomēr valsts mobilizācijas potenciāls bija neizmērojami augstāks. Atšķirība starp Krievijas impēriju un Padomju Savienību ir tāda, ka Krievijas impērijā pārtikas trūkums izraisīja neapmierinātību, liberālā prese lamāja valdību, pārgalvīgi zēni no jumtiem mētāja lapiņas, demonstranti dziedāja dumpīgas dziesmas un beidzās ar revolūciju.

Bet Padomju Savienībā nebija ne liberālas preses, ne pārgalvīgu zēnu. Izskauda. Un tāpēc ne tikai kara laikā, bet arī miera laikā pārtikas trūkums bija hronisks, un dumpīgas dziesmas neviens nedziedāja. Pārtikas trūkums pat miera laikā vairākkārt izvērtās par drausmīgu badu ar miljoniem upuru. Bet pagājuši tie slavenie laiki, kad varēja iziet protesta demonstrācijā.

Staļins nopietni gatavoja valsti karam un zināja, ka kara laikā izveidojoties badam protests ir izslēgts. Lūk, kāpēc, 1939. gada sākumā Padomju Savienības potenciāls varēja būt 20 procenti no iedzīvotāju kopējā skaita: paņemsim karā visus vīriešus no laukiem, bet padomju tauta bez maizes kaut kā pārcietīs. Pieradināta.

20 procenti - tas ir maksimālais teorētiski iespējamais mobilizācijas līmenis. 20 procenti - tie ir 34 miljoni potenciālo karavīru un virsnieku.

Saprotama lieta, valsts nevarēja miera laikā uzturēt tādu armiju. Un arī kara laikā nav iespējams uzturēt tādu armiju, viņa tāda arī nav vajadzīga. Tika nolemts, ka kara laikā armijā būs tikai 10-12 miljoni karavīru un virsnieku. Bet izmantos to intensīvi, nekavējoties aizvietojot zaudējumus. Tāda pieeja nosaucās ar terminu „permanentā mobilizācija".

Runā, ka padomju divīzijas, korpusi un armijas pēc sastāva bija nelielas. Tas tā ir. Bet vajadzētu atcerēties, ka to bija daudz, bez tam, karavīrus un virsniekus nežēloja, izmantoja pēc maksimuma cilvēciskās iespējas un vairāk par šīm iespējām un pēc tam uzreiz nomainīja. Tas ir tāpat kā konts bankā: ja jums ir labs papildinājuma avots, tad naudu var tērēt viegli un brīvi. Katrā dotajā brīdī nauda, varbūt nav arī daudz, bet jūs turpiniet tērēt, zinot, ka atkal rīt tā būs pietiekami.

Tieši tā arī notika padomju divīzijās, korpusos un armijās: cilvēku dotajā brīdī nav daudz, bet virspavēlniecība tos izmanto intensīvi ar pārliecību, ka ne rīt, bet jau šodien atsūtīs maiņu. Sarkanās armijas skaitliskais sastāvs kara laikā bija relatīvi neliels, bet tajā četru gadu laikā bija mobilizēti 29,4 miljoni cilvēku papildus tiem, kuri armijā bija jau 1941. gada 22. jūnijā. (Armijas ģenerālis M. Moisējevs. „PravdcT, 1991. gada 19. jūlijs).

Bet miera laikā Sarkanā armija tiešām bija niecīga: 500-600 tūkstoši cilvēku. Staļins ieguldīja līdzekļus militārajā rūpniecībā, bet armijas skaitlisko sastāvu turēja zem viena procenta robežas, lai nekaitētu ekonomikai, lai nebremzētu tās attīstību. Bet pēc tam Sarkanā armija sāka augt.

Tās skaitliskais sastāvs:

1923. gadā - 550 000

1927. gadā - 586 000

1933. gadā - 885 000

1937. gadā - 1 100 000

1938. gadā - 1 513 400

1939. gada sākumā Sarkanās armijas skaitliskais sastāvs bija viens procents no iedzīvotāju skaita. Tas bija Rubikons. Staļins to pārkāpa: 1939. gada 19. augustā Sarkanās armijas skaits sasniedza divus miljonus.

Pie tā Staļins neapstājās. Pretēji, 19. augustā viņš izdod slepenu pavēli desmitiem jaunu strēlnieku divīziju un simtiem artilērijas pulku formēšanu. Mobilizācijas procesu maskēja.

Mobilizācijas ātrums kāpinājās. 1941. gada 1. janvāri Sarkanās armijas skaits bija 4 207 000 cilvēku. Februārī izvēršanas ātrumu palielināja. 1941. gada 21. jūnijā Sarkanās armijas skaits - 5 500 000. Tā ir tikai Sarkanā armija, bez tās vēl pastāvēja NKVD karaspēks: apsardzes, konvoja, robežapsardzes, operatīvais. NKVD sastāvā bija diversijas daļas un veseli grupējumi, NKVD bija sava flote un aviācija.

Miera laikā, tiešām negaidot Vācijas uzbrukumu, Sarkanā armija pirms oficiālās mobilizācijas izziņošanas pēc skaita pārspēja Krievijas armiju kara laikā pēc mobilizācijas pabeigšanas.

Ja tīģeris dzīsies pakaļ briedim, tad nekad to nepanāks: briedis ir ātrāks un vieglāks par tīģeri. Ja tīģeris pielavīsies uzmanīgi, tad arī nekas neiznāks - briedis smalki ieklausās meža klusumā, pietiekami tīģerim nokraukšķināt zariņu…Tāpēc tīģeris izmanto abas metodes kopā. Tīģera uzbrukums precīzi dalās divos etapos: sākumā viņš ilgi, bez trokšņa, centimetru pēc centimetra zogas, pēc tam seko īss, ātrs uzbrukums.

Tieši tāds arī bija Sarkanās armijas un visas Padomju Savienības mobilizācijas plāns Otrajam pasaules karam. Sākumā uzmanīgi, piezogoties, palielināt armiju līdz pieciem miljoniem. Pēc tam mesties virsū.

Ar pieciem miljoniem pietiek lai dotu negaidītu graujošu triecienu, pārējie paspēs. Lūk, kāpēc Padomju Savienībā slēptās mobilizācijas periodā kara laika režīmam bija pārveidotas valdības, valsts un militārās sakaru sistēmas, valsts aparāts, ideoloģiskā mašīna, NKVD un koncentrācijas nometnes, komjaunatne, rūpniecība un transports, sagatavoja armijai komandējošā sastāva un speciālistu kadrus, kas pārsniegtu desmit miljonus cilvēku, bet pašas armijas pieaugums mākslīgi it kā bremzēts.

Kad armijas skaits sasniedza un pārsniedza 5 miljonus, tālāk kustība piezogoties - kļuva neiespējama. Tālāk dzīvnieciskais staļiniskais instinkts lika mesties virsū.

Katrā padomju dzīvoklī komunistiskā vara bez maksas uzstādīja lielu melnu reproduktoru - šķīvi, bet uz katras ielas - sudrabainu zvanu. Vienreiz šiem reproduktoriem pa visu valsti bija jāizkliedz mobilizācija - Diena „M".

Katra padomju rezervista dokumentos bija „Mobilizācijas pavēste" spilgti sarkanā krāsā, uz kuras bija uzdrukāts liels melns burts „M" un pavēle, cikos un kurā vietā jābūt tajā dienā, kad izziņos mobilizāciju. Bez Dienas „M", miljoniem rezervistu mobilizācijas pavēstēs tika norādītas Dienas „M+1", „M+2" utt. Tas nozīmēja ierasties pulcēšanās vietā nākošajā dienā pēc mobilizācijas izziņošanas vai otrajā utt.

Jāatzīst, ka mobilizācijas mehānisms bija atstrādāts un strādāja precīzi, bez pārtraukumiem, kā giljontīnas nazis, kas krīt uz kāda nelaimīgā kakla. Katrs rezervists zināja, ka neierašanās norādītajā termiņā norādītajā vietā tiek pielīdzināta kā izvairīšanās no iesaukuma un tiek sodīta pēc kara laika likumiem pat līdz nošaušanai uz vietas. Daži eksperti vēl līdz šim meklē Lielās tīrīšanas 1937. - 1938. cēloņus. Bet cēloņi ir virspusē - tā bija sagatavošanās mobilizācijai un karam.

Pēc 1937. gada visi zināja, ka Staļins nejoko. Hitlers izjauca staļinisko mobilizāciju, bet pat kritiskā situācijā, kura nebija paredzēta nekādos plānos un aprēķinos, pat neesot Staļinam pie valsts stūres, pat pie pilnīgas nesaprašanas par notiekošo visos sabiedrības slāņos sākot no Politbiroja līdz pašam pēdējam lēģera punktam, mobilizācijas mašīna nostrādāja. Pirmajās septiņās dienās PSRS saformēja 96 jaunas divīzijas papildus esošajām. (СВЭ. Т. 5, с-343). Pirmajās septiņās kara dienās armijā iesauca 5 300 000 karavīrus un virsniekus papildus tiem miljoniem, kuri 22. jūnijā jau devās robežu virzienā.

Aviācijas maršals S. A. Krasovskis apraksta 22. jūniju Ziemeļkaukāza kara apgabalā: tikko paziņoja par kara sākumu, apgabals nekavējoties sāka formēt 56. armiju. (Жизнь в авиации. С. 117). Tas pats arī notika citos apgabalos, kur formējās pa vienai, citur arī vairākas armijas

vienlaicīgi. 22. jūnijā Staļinam bija 31 armija. Bet Staļinam bija viss sagatavots, lai nekavējoties izvērstu 28 armijas, un izvēršana notika nekavējoties, pat bez viņa pavēles. 56 .armija - viena no tām.

Mobilizācijas sistēma attiecās ne tikai uz miljoniem rezervistu, kuriem j ākļūst par karavīriem un virsniekiem, bet arī uz miljoniem cilvēku, kuru profesijas skaitījās svarīgas kara laikā. Rezervē skaitījās 100 tūkstoši ārstu, (Тыл Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941 — 1945 г.г. С. 69) un katram no viņiem bija „Mobilizācijas pavēste". Bez tam, mobilizācijai bija pakļauti simtiem tūkstošu mediķu no citām profesijām. Uz 1941. gada 9. jūniju Sarkanajai armijai bija 149 hospitāļi ar 35 540 gultas vietām. Līdz dienai „M+30" plānoja izvērst evakuācijas hospitāļus ar 450 000 gultas vietām. Jāatzīmē, ka tos arī izvērsa.

„Mobilizācijas pavēstes" bija sakaru ministrijas, satiksmes ministrijas, masu informācijas līdzekļu darbiniekiem, NKVD „stukačiem" un daudzu citu kategoriju pilsoņiem. Dienā „M" un trijās sekojošajās dienās no tautas saimniecības Sarkanās armijas rīcībā bija paredzēts nodot 250 000 automobiļu un vairāk nekā 40 000 traktoru.

Kaujas plānošana vienmēr tiek izstrādāta bez piesaistes konkrētam datumam. Operācijas sākuma datums tiek apzīmēts ar burtu „D", un štābu virsnieki plāno pasākumus, kurus jārealizē šajā dienā. Pēc tam viņi apgūst nākamās dienas plānu, kurš saucas „D+1" un nākošās pēc tās „D+2" utt. Bez tam, tika apgūti plāni pirmsoperācijas dienā „D-1" un citās iepriekšējās dienās.

No vienas puses tāda pieeja dod iespēju, slēpt operācijas sākuma datumu pat no tiem virsniekiem un ģenerāļiem, kuri nodarbojas ar tās plānošanu. No otras puses, ja kaut kādu iemeslu dēļ operācijas sākuma termiņš pārcelts uz jebkuru pusi, agrāk sagatavotajos dokumentos neko nevajag mainīt. Plānu viegli var uzlikt jebkuram datumam.

Tieši tā apguva arī padomju mobilizācijas plānus. Nezinot datumu, plānotāji sastādīja detalizētus plānus par pasākumiem Dienā „M", tas nozīmē dienā, kad valdība izziņos mobilizāciju, kā arī nākamām un iepriekšējām dienām, nedēļām un mēnešiem.

Norādes par Dienu „M" mēs sastapsim daudz pat atklātajos padomju avotos. Notika titāniska gatavošanās un izsvītrot to visu no mūsus vēstures nav iespējams. Bet komunistiskie vēsturnieki izdomāja triku. Viņi pilnīgi atklāti runā par gatavošanos, bet runā tā, it kā Diena „M" - tā ir diena, kad sākās mobilizācija: ja mums uzbruks, tad mēs izziņosim mobilizāciju, palielināsim armiju un dosim pretsparu agresoram.

Bet es rakstu šo grāmatu ar mērķi pierādīt, ka slēptā mobilizācija sākās 1939. gada 19. augustā.

Tāpēc Diena „M" - tas nav mobilizācijas sākums, bet tikai brīdis, kad slēptā mobilizācija pēkšņi tiek izziņota skaļā balsī un kļūst īsta.

Diena „M" - ne mobilizācijas sākums, bet tikai tās nobeiguma atklātā etapa sākums.

Komunisti saka, ka Dienā „M" plānoja sākt mobilizāciju, bet es pierādu, ka Sarkanajā armijā jau bija pāri par pieciem miljoniem karavīru. Tā jau nav miera laika armija, tā ir kara laika armija. Izvēršot tādu armiju, Staļins bija spiests tuvākajās nedēļās sākt karot, neatkarīgi no Hitlera uzvedības.

Slēptās mobilizācijas gaitā galvenais uzsvars tika likts uz visvairāk tehniski sarežģīto karaspēka šķiru un ieroču attīstību: tanku, gaisa-desanta, artilērijas, aviācijas. Slepenās mobilizācijas divu gadu laikā Sarkanā armija pieauga vairāk nekā divas reizes, tajā pašā laikā tanku karaspēka skaitliskais sastāvs pieauga astoņas reizes. Slepenās mobilizācijas periodā izveidoja nākamo divīziju, korpusu un armiju struktūras, tām bija komandējošais sastāvs, bet karavīru pagaidām nebija. Dienā „M" atlika tās aizpildīt ar lielgabalu gaļu.

Līdz 1941. gada jūlijam visus slepenos sagatvošanās darbus bija paredzēts pabeigt, un tad pār visu valsti būtu jānodārd iesaukumam zem karogiem, atlika atklāti izdarīt to, ko nav iespējams izdarīt slepeni.

Manas grāmatas otra galvenā ideja ir tāda, ka Dienā „M", no slēptās mobilizācijas pārejas brīža uz atklāto, Sarkanās armijas profesionālās divīzijas pavisam netaisījās veidot barjeru pie mūsu robežām. Mobilizācijas piesegšana (precīzāk, atklātās, tās noslēguma daļas) tika plānota nevis

stāvot pie robežas, bet ar negaidītiem graujošiem triecieniem. Lūk, daži vadošo padomju militāro teorētiķu izteicieni par šo lietu.

A. I. Jegorovs (vēlāk - Padomju Savienības maršals): „Tas nav pasīvas mobilizēšanas, stratēģiskas koncentrēšanas un izvēršanas periods, bet aktīvu darbību periods ar tālejošiem mērķiem… Maskējoties ar šīm darbībām tiks pabeigta mobilizācija un galveno spēku izvēršana". (Доклад Реввоенсовету 20 апреля 1932 года).

J. A. Šilovskis (vēlāk ģenerālleitnants): „Aiz pirmā ešelona, kas iebrūk pretinieka teritorijā, izvēršas sauszemes armija, bet ne pie valsts robežas, bet ieņemtajās teritorijās". ("Начальный период войны", "Война и революция", сентябрьоктябрь 1933 г., с. 7).

S. N. Krasiļņikovs (vēlāk - ģenerālleitnants, Ģenerālštāba akadēmijas profesors): „Pacelt milzīgas masas ar vispārējo mobilizāciju - riskants pasākums. Daudz mierīgāk ir cilvēku iesaistīšana atsevišķu karaspēka daļu sastāvā ar nelielām mobilizācijām… Veikt mobilzāciju pa daļām, bez oficiāla pieteikuma". ("Война и революция", март-апрель 1934 г., с. 35).

V. A. Meģikovs (vēlāk - ģenerālmajors): „Piesegšanas armija no lēmuma brīža par pāreju uz aktīvām darbībām pārvēršas par iebrukuma armiju". (Стратегическоеразвертывание. 1935 г.).

Kombrigs G. S. Issersons: „Kad šī masa iesaistīsies kaujā, valsts iekšienē parādīsies Otrā stratēģiskā ešelona mobilizētā karaspēka silueti, aiz tā Trešā utt. Beigās „permanentās mobilizācijas" rezultātā tiks sakauts tas, kurš neizturēs mobilizācijas spriedzi un paliks bez rezervēm ar novājinātu ekonomiku". (Эволюция оперативного искусства. 1937 г., с. 79).

Atšķirība no Pirmā pasaules kara ir tāda, ka 1941. gadā pie valsts rietumu robežām stāvēja nevis miera laika armija, kā bija 1914. gadā , bet 16 iebrukuma armijas, kuras slēptās mobilizācijas divu gadu laikā pārveidojās par parastām miera laika armijām. Papildus viņām no valsts iekšienes slepeni izvirzījās Otrais stratēģiskais ešelons un jau formējās Trešā ešelona trīs NKVD armijas.

Mums stāsta, ka ne visas staļiniskās divīzijas, korpusi un armijas bija pilnībā nokomplektētas un tāpēc Staļins nevarēja uzbrukt. Tas, kurš tā runā, nav iepazinies ar „permanentās mobilizācijas" praksi un teoriju: Pirmais stratēģiskais ešelons dod triecienu, Otrais - izkraujas no ešeloniem, Trešais - pabeidz formēšanos, Ceturtais… Tie ir kā haizivs zobi, tie aug pastāvīgi un veselām rindām, izkritusī rinda tie nomainīta ar jaunu rindu un vēl vienu, un vēl. Bet rīkles dziļumā griež pavisam mazu zobiņu rindas un tiek bīdītas uz priekšu. Var, protams, teikt haizivs nevar uzbrukt, kamēr viņai nav atauguši visi zobi… Staļinam, tiešām, ne visas divīzijas, korpusi, armijas, bija pilnībā nokomplektētas. Bet tur arī bija paslēpta viņa velnišķīgā ideja. Nedrīkstēja visu nokomplektēt, nedrīkst tīģeris piezagties ļoti ilgi.

No 10 gaisa-desanta korpusiem 5 bija pilnībā nokomplektēti, bet pārējie tikai sāka izvēršanu. Staļinam bija 29 mehanizētie korpusi. Katrā no tiem vajadzēja būt pa 1000 tanku. Bet pa 1000 tanku bija tikai trīs korpusos, četros citos korpusos bija 800 - 900 tanku katrā, deviņos korpusos bija 500 - 800 tanku katrā. Pārējos 13 korpusos bija 100 - 400 tanku katrā. Un vēsturnieki secina: ja viss nav pilnībā nokomplektēts, tad nevarēja Staļins uzbrukt Hitleram 1941. gadā.

Bet mēs apskatīsim situāciju no otras puses. Jā, Staļinam ir pilnībā nokomplektēti tikai 5 gaisa-desanta korpusi, bet Hitleram - neviens. Un visā pārējā pasaulē - neviens. Ar pieciem gaisa- desanta korpusiem pilnībā pietiek, lai veiktu jebkuru operāciju, lai izdarītu Vācijai nāvējošu triecienu. Ar negaidītu triecienu sācis karu un izziņojis Dienu „M", Staļins varēja tuvākajās dienās un nedēļās nokomplektēt vēl 5 gaisa-desanta korpusus un likt viņus lietā, bet visa pārējā pasaule par to nevarēja pat sapņot. Un ja kāds ir nolēmis pierādīt, ka Staļins, kuram bija 5 gaisa-desanta korpusi, nevarēja uzbrukt, tad vajag izplatīt šos argumentus arī par Hitleru: viņam nebija neviena tāda korpusa, un viņš vispār nevarēja uzbrukt.

Staļinam ne visi mehkorpusi bija pilnībā nokomplektēti. Piekritīsim, ka trīs korpusi pa tūkstotim tanku katrā tas ir šausmīgi maz. Bet Hitleram nebija neviena tāda korpusa. Un visā pārējā pasaulē - neviens. Un korpusi ar 800-900 tankiem nebija ne Hitleram, nevienam citam nebija. Un 1941. gadā pasaulē nevienam nebija korpusi ar 600 tankiem. Tie bija tikai Staļinam. Staļins domāja par nākotni, gatavojot desanta un mehanizētos korpusus nākamām operācijām. Tos desanta un mehanizētos korpusus, kuri 22. jūnijā nebija pilnībā nokomplektēti, varēja papildināt, nokomplektēt

līdz galam; izpletņlēcēji, tankisti bija sagatavoti, izpletņi kārtībā, militārā rūpniecība strādāja kara laika režīmā.

Viss, kas bija Hitleram - 4 tanku grupas. Tās varēja izmantot pirmajā triecienā, bet rezervē Hitleram nekā nebija. Bet Staļinam gatavoja rezerves.

No otras puses, ja Staļins būtu nokomplektējis visas 10 gaisa-desanta korpusus, visus 29 mehkorpusus ar 1000 tanku katrā , visas 300 strēlnieku divīzijas līdz pēdējam karavīram, tad Staļins nobiedētu Hitleru, un Hitlers būtu spiests izdarīt preventīvo triecienu. Starp citu, jau ar to, ko Staļins bija sagatavojis pirmajiem triecieniem, bija pietiekami, lai Hitleru nobiedētu.

Militārie vēsturnieki palaiduši garām veselu vēstures slāni. Viss, par ko es runāju, bija Padomju Savienības valsts noslēpums. Kopā ar to 20.-os un 30.-os gados padomju politiskā un militārā vadība sākumā izstrādāja teoriju, bet pēc tam ieviesa praksē vēsturē nepieredzētu slēptu valsts pārveidošanu kara laika režīmam, no kura nesaraujami un loģiski sekoja negaidītu graujošu triecienu realizēšanas plāni. Šie plāni dzima spēcīgu grupējumu viedokļu nežēlīgā cīņā, aizstāvot savu pieeju pasaules pakļaušanas problēmai. Kaislību pakāpe bija tik augsta, ka polemikas atskaņas no Ģenerālštāba mēmajām sienām izrāvās atklātās preses lappusēs un ar atstaroto gaismu izgaismoja gatavošanās mērogus.

Pat tas, kas tika publicēts atklāti, dod priekšstatu par Staļina un viņa ģenerāļu plāniem. Ir saglabājušies veseli atklātas literatūras slāņi par to, kam jāieslēdzas pirmsmobilizācijas periodā, kā realizēt slēpto mobilizāciju, kā izdarīt negaidītus triecienus un kā aizsegā mobilizēt galvenos spēkus un ievadīt tos kaujās. Tika izdots žurnāls „Mobilizācijas rakstu krājums". Katram, kuru interesē šī tēma, iesaku palasīt S. I. Vencova rakstus, A. V. Kirpičņikova, J. A. Šilovska, V. A. Meļikova, G. S. Issersona, V. K. Triandafillova grāmatas, beidzot Borisa Mihailoviča Šapošņikova grāmatu „Armijas smadzenes".

Valsts struktūru, militārās rūpniecības un Sarkanās armijas attīstības analīze liecina par to, ka visas šīs diskusijas un strīdi nebija tukša sholastika - tie pārvērtās stingrā teorij ā, bet pēc tam tika īstenoti praksē gandrīz līdz pašām beigām.

Vēsturnieki tā arī nepaskaidroja, kāpēc Hitlers uzbruka Staļinam. Runā, ka viņam ievajadzējās dzīves telpu. Tā runā tas, kurš pats nav lasījis „Mein Kampf', bet tur ir runa par tālu perspektīvu. 1941. gadā Hitleram bija pietiekami teritorijas no Brestas austrumos līdz Brestai rietumos, no Ziemeļnorvēģijas līdz Ziemeļāfrikai - apgūt to visu nebija iespējams arī vairāku paaudžu laikā. 1941. gadā pret Hitleru bija Britu impērija, visa pakļautā Eiropa, potenciāli - Savienotās Valstis. Lai noturētu iekaroto, Hitlers bija spiests, bez pārākuma uz jūras, gatavoties sagrābt Gibraltāru un pakļaut Britu salas.

Vai tiešām tādā situācij ā Hitleram nebija vairāk ar ko nodarboties, kā paplašināt dzīves telpu? Visi diženie vācieši brīdināja par karu divās frontēs. Pats Hitlers par Pirmā pasaules kara galveno sakāves cēloni uzskatīja to, ka karot iznāca divās frontēs. Pats Hitlers centās pārliecināt Reihstāga deputātus, ka nepieļaus karu divās frontēs. Un viņš uzbruka. Kāpēc?

Grāfs fon Bismarks brīdināja izvairīties ne tikai no kara divās frontēs, bet arī no kara vienā frontē, ja šajā frontē ir Krievija. Un Hitlers uzbruka. Un kāpēc neviens no vēsturniekiem neizrādīja interesi par viņa uzvedību. Pats Hitlers teica grāfam fon Šūlenburgam: „Man, grāf, nav izejas".

Staļins neatstāja Hitleram izeju. Slēptā mobilizācija bija tik milzīga, ka nepamanīt to bija grūti. Hitlers arī saprata, kas notiks tad, kad slepenā mobilizācija pēkšņi tiks izziņota atklāti…

Bet tagad iedomāsimies sevi Staļina vasarnīcā siltā vasaras vakarā, kaut kur, 1934. gadā. Teorētiski mēs esam nolēmuši, ka vajag realizēt slēpto mobilizāciju divu gadu garumā. Bet pirms tās vajag realizēt pirmsmobilizācijas periodu sešu līdz astoņu mēnešu garumā, bet nedaudz agrāk jātaisa Lielā tīrīšana. Īsāk sakot, viss jāsāk savlaicīgi, vairākus gadus pirms galvenajiem notikumiem. Kad tomēr sākt slepeno mobilizāciju? 1935. gadā? Vai varbūt 1945. gadā? Sāksim agrāk - iztukšosim, izputināsim valsti, atklāsim kārtis un nodomus. Sāksim vēlāk - nokavēsim. Ko darīt?

Bet atliek darīt tikai vienu: NOTEIKT OTRĀ PASAULES KARA SĀKUMA TERMIŅU. Izejot no mūsu uzstādītā kara sākuma termiņa, veikt Lielo tīrīšanu, pirmsmobilizācijas periodu,

iepriekš mūsu uzstādītajā Dienā „M" veikt negaidītus triecienus un izziņot vispārējo atklāto mobilizāciju.

Pasaules vadošie profesionālie vēsturnieki it kā nepamana to, kas notika Padomju Savienībā 1937.-1941. gadam, tāpēc, lasot viņu lielās grāmatas, mēs nekādīgi nevaram saprast, kurš tad sāka Otro pasaules karu. Iznāk, ka karš radās pats no sevis un neviens nav vainīgs tā izraisīšanā.

Vēsturnieku kungi, es iesaku salīdzināt padomju mobilizācijas teoriju ar praksi, salīdzināt to, ko runāja Padomju Savienībā 20.-os gados, ar to, kas tika darīts 30.-os. Lūk, tad arī jūs beigsiet runāt par to, ka Otrais pasaules karš radās pats no sevi, ka neviens nav vainīgs tā izraisīšanā, tad jūs ieraudzīsiet īsto vainīgo.

18. nodaļa. Debesjuma nebrīvie

Esmu spiests atzīties, ka es mīlu lidotajus. Ja es uzzinu, ka kadam lidotajam dara pari, man taisni sirds sap.

J. Staļins, „Pravda", 1938. gada 25. janvarī.

Ar filmam, gramatiņam, avīžu smaidiem mūs pieradinaja pie domas, ka 30.-os jaunatne valiem gaja uz lidotaju skolam, ka iesaukšanas komisijas nebija glabiņa no gribētajiem. Ta tas arī bija. Sakuma. Bet pēc tam gribētaju skaits samazinajas. Bet pēc tam viņi vispar izmainījas. Un izveidojas situacija: no vienas puses, vajadzētu tautai vairak iet uz lidotaju skolam, no otras puses - gribētaju skaits samazinas. Ko darīt?

Un vēl problēma: lidotaju skolu ražība aug, 1940. gada pabeidza tik daudz lidotaju, cik visos iepriekšējos gados kopa ņemot, bet 1941. gada planoja izlaist vairak, neka visos iepriekšējos gados kopa ņemot, ieskaitot arī rekorda 1940. gadu. Lidotajs - tas ir virsnieks. Padomasim par to, cik dzīvokļu vajag uzbūvēt, lai nodrošinatu 1940. gada lidotajus-abiturientus. Bet cik vajadzēs 1941. gada beidzējiem? Lidotajs - tas ir virsnieks, un tads, kurš nopelna naudu divreiz vairak, ka viņa kajnieku bralis tada paša vecuma un tada paša pakapē. Cik daudz naudas vajag lai uzturētu 1940. - 1941. gada izlaiduma lidotajus? Un atkal - virsnieka forma. Virsnieks-lidotajs pēc tradīcijas ir jaapģērbj labak, ka kajnieku bralis. Piemēram, ta laika kajnieku virsniekam - apkakle ar pogam, bet lidotajam - kaklasaite. Cik tad kaklasaites pavēlēsiet sagadat? Kur ir Zalamana risinajums, kurš paradīs uzreiz izeju no visam problēmam?

Ir dažas valstīs izņēmumi: kara lidotajs - seržants. Bet tas ir tur, kur seržanta materialais un sabiedriskais stavoklis ir tuvak virsniekam neka kareivim. Bet mums obligata dienesta seržants - beztiesisks rekrūtis. Guļ viņš kopa ar kareivjiem kazarma, ēd to pašu putru, nēsa tadus pašus kirzas zabakus. Seržantu palaiž atvaļinajuma, tapat ka karavīru,: mēnesī reizi vai divas uz vairakam stundam. Bet var arī nepalaist. Nav jēgas stastīt, kas ir padomju kazarma. Padomju kazarmu vajag iepazīt.

GU VVS priekšnieks aviacijas ģeneralleitnants Pavels Ričagovs pats ir izgajis caur padomju kazarmu, 1931. gada viņš pabeidza lidotaju skolu. 1940. gada aviacijas ģeneralleitnantam Ričagovam 29 gadi no dzimšanas. Droši vien arī viņa ausīs staršinas kliedziens vēl nav apklusis. Un

viņš piedāvā Staļinam lidotāju un tehnikumu beidzējiem virsnieku pakāpes nepiešķirt, pēc izlaiduma piešķirt viņiem seržantu pakāpes un atstāt kazarmās.

Tas, kurš nav dzīvojis paraugkazarmā, nespēj šo nežēlību novērtēt. Padomju kursants līdz izlaidumam nonāk tikai tāpēc, ka tuneļa galā ir redzama gaisma. Padomju kursants tuvojas izlaidumam, kā ēzelis burkānam, kas kā māneklis tiek piekarināts šņorītē pie deguna. Taisnība, ceļa beigās viņam to burkānu dod apēst. Bet pabeigt virsnieku skolu un to burkānu ceļa beigās nedabūt…

Tiem kursantiem, kurus skolās uzņēma 1940 gadā, nav tik bēdīgi: viņus apmācīja pēc saīsinātām programmām un no paša sākuma neko nesolīja. Bet 1940. gadā daudzi tūkstoši kursantu pabeidza lidotāju skolas vēl pēc vecām trīsgadīgajām programmām. Un tieši pirms paša izlaiduma, kurš katram kursantam sapņos rādījās katru nakti, viņi saņem Staļina-Ričagova pāsteigumu: virsnieku pakāpes nebūs. Laiks bļaut: „Še tev vecmāmiņ arī Jura diena!". Aizgāja entuziasts uz virsnieku skolu, ziedoja Dzimtenei jaunību apmaiņā pret leitnanta uzplečiem, bet ūsains onkulis izlaidumā viņam paziņo: uzpleču nebūs!

Padomju lidotāju memuāros šo situāciju mēs sastopam bieži: „Saņēmām jauno papildinājumu. Tie bija piloti, pabeiguši normālas aviācijas skolas ar trīs gadu apmācības laiku, bet izlaidumā saņēmuši militāro pakāpi „seržants". (Генерал-лейтенант авиации Л.В. Жолудев. Стальная эскадрилья. С. 41).

Bet aviācijas ģenerālmajors V. A. Kuzņecovs bija no tiem, kuru no virsnieku skolas izlaida kā seržantu. Kara sākumā viņš nokļuva pulkā, kuru formēja aizmugurē, un satikās lidotāji, kurus agrāk izlaida kā leitnantus, un tie, kurus nedaudz vēlāk izlaida kā seržantus. „Milzīgā kazarmā nav mājīgi. Divos stāvos ir izvietotas karavīru metāliskās gultas… Kazarmā ir ļoti saspiesti… Seržanti ar sajūsmu un neslēptu skaudību noraugās uz ķiršu krāsas kubikiem un glīto, labi pašūto formu…"

Bet pēc tam nostāšanās ierindā. Parādās pulka komandieris Nikolajevs un komisārs Švedovs.

„Pulkvedis panāca pāris soļu, apstājās, un ar kaut kādu izbrīnu paskatījās uz ierindu, pēc tam uz Švedovu un, parādot ar roku uz mūsu pusi, jautāja: „Kas tie tādi?"

Švedovs kaut ko atbildēja. Nikolajevs klusējot apgriezās un devās štāba virzienā. Viņam sekoja arī komisārs. „Putniņi! - bija dzirdams jau no tālienes…" Atgriežas komisārs:

„ - Pulka komandieris nav apmierināts ar līdzināšanos ierindā un ārējo izskatu. Kaut kādi vājie…". (Серебряные крылья. С. 3-6).

Lidotāji tiešām neizskatās pēc vanagiem. Nenobaroti gailēni no inkubatora.

Ja lietas nosauktu īstos vārdos, tad Staļins un Ričagovs attiecībā pret desmitiem tūkstošu jauno pilotu izmantoja sīko šuleru gājienu: iesācējiem izskaidroja spēles noteikumus, ilgi spēlēja, bet pēc tam spēles beigās paziņoja, ka spēles noteikumi ir mainījušies…

Noliksim malā morāles jautājumus. Jautājums ir juridisks: uz kāda pamata turēt Sarkanajā armijā pilotus-seržantus? 1940.-1941. gadu abiturienti aviācijas tehnikumos un skolās iestājās brīvprātīgi 1937.-1938. gados, kad nebija vispārējās karaklausības. Līdz 1939. gada septembrim armijā, aviācijā un flotē iesauca tikai dažus. Dienesta laiks aviācijā bija 2 gadi. 1937.-1938. gados jauni puiši brīvprātīgi izvēlēj ās divu neobligāto militārā dienesta gadu vietā trīs kursantu- katordznieka gadus.

1939. gada 1. septembrī ieviesa vispārējo karaklausību un militārā dienesta laiks tika palielināts: aviācijā sāka dienēt divu gadu vietā trīs. Kursanta gadi tiek ieskaitīti kā obligātais militārais dienests - iedodiet viņiem virsnieku pakāpes un turiet aviācijā līdz pašai pensijai vai laidiet mājās: trīs gadus kazarmās nolauzuši. Vairāk pēc likuma nepienākas. Neizdomāt iemeslu, pēc kura pamatojoties viņus varētu turēt kara aviācijā, vēl pie tam kazarmu režīmā, tas ir cietumnieku režīmā.

Bet Ričagovs izdomāja. Staļins apstiprināja. Jaunais likums: obligātais dienests aviācijā palielināts līdz 4 gadiem. Augstākā Padome vienbalsīgi nobalsoja, un nav problēmu: dienesta laiks aviācijā 4 gadi, bet jūs esiet nodienējuši tikai trīs. Vēl vienu gadu, dārgie biedri.

Vēl gadu. Bet pēc tam?

Par karu uzrakstīti terikoni monogrāfiju un disertāciju, bet nevienā mēs neatradīsim atbildi uz jautājumu par to, ko Staļins bija nodomājis darīt ar pilotu tabūniem, kad gads būs pagājis. Uz šī

jautājuma ne tikai nav atbildes, bet to arī neviens nav uzdevis. Bet jautājums ir interesants. Ar viltīgu likumdošanu desmitiem tūkstošu lidotāju atstāti kazarmu režīmā līdz 1941. gada rudenim. 1941. gadā uzbruka Hitlers un šo jautājumu noņēma. Bet Hitlera uzbrukumu Staļins negaidīja un tam neticēja. Ko tad Staļins bija nodomājis darīt ar lidotāju bariem pēc 1941. gada rudens?

Piešķirt virsnieku pakāpes viņiem nedrīkst. Staļinam arī bez viņiem ir 600 000 virsnieku, neskaitot NKVD. Bez tam, 1941. gadā kara skolas un kursi gatavo 233 000 jaunus virsniekus, galvenokārt kājniekiem, artilērijai un tanku karaspēkam, ja vēl arī lidotājiem jāpiešķir virsnieku pakāpes, tad kopā ar NKVD Staļinam būs miljons virsnieku. Staļinam virsnieku būs gandrīz tik daudz, cik caram Nikolajam karavīru. Tā var izputēt. Tāpēc lidotāju tehnikumu un skolu beigušajiem piešķirt virsnieku pakāpes nav iespējams pēc ekonomiskiem apsvērumiem.

Un Staļinam nebija tāds nodoms: mēs neatradīsim norādes uz to, ka plānoja vai sāka celtniecību tādam lērumam lidotāju, mēs neatradīsim pēdas rīkojumiem par virsnieku formu šūšanu astronomiskam skaitam lidotāju, mēs neatradīsim budžetā miljardus, kurus bija paredzēts izmaksāt lidotājiem-abiturientiem gadījumā, ja viņi kļūs par virsniekiem.

Ko tad ar viņiem darīt 1941. gada rudenī? Palaist mājās? Neizdevīgi: trīs gadus gatavoja, sagatavošanā iztērēja miljardus, nosvilināja miljoniem tonnu augstvērtīga benzīna, pazudināja ne mazumu lidmašīnu kopā ar kursantiem un instruktoriem, un tagad palaist? Pēc dažiem mēnešiem lidotāji zaudēs iemaņas, un visas pūles izrādīsies veltīgas.

Bet varbūt, izdot likumu un turēt viņus kazarmās piekto un sesto gadu, un septīto, kā gūstekņus uz galerām, piekaļot ar ķēdēm pie airiem, tas ir pie lidmašīnām? Labs variants, bet nekas neiznāks. Lidotājam ir pastāvīgi jālido. Parēķināsim, cik mācību lidmašīnas ir vajadzīgas tādam lērumam lidotāju, cik instruktoru, cik benzīna katru gadu j ānosvilina.

Un Staļinam atlika tikai viena iespēja: sākt karu līdz 1941. GADA RUDENIM.

Staļina nodoms bija vienkāršs: lai karu sāk kā seržanti, daži izdzīvos, viņi tad arī kļūs par virsniekiem, viņi kļūs par aviācijas ģenerāļiem un maršaliem. Bet lielākā daļa aizies bojā kā seržanti. Par bojā gājušu seržantu ģimenei nauda nav jāmaksā. Ekonomija.

Lidotāju sagatavošana tādos daudzumos - tā ir mobilizācija. Totālā. Sākot mobilizāciju, mēs nonāksim pie ekonomiska kraha vai kara. Staļins to saprata labāk par visiem. Ekonomisks krahs viņa plānos neietilpa.

Bet tagad paskatīsimies uz šo situāciju ar jauna puiša acīm, kurš 1940. gadā kļuva par seržantu. Pēc tehnikuma beigšanas atvaļinājumā nepalaida, naudu neiedeva, zaldāta forma, dzīvo kazarmā, guļ zaldāta gultā, ēd zaldātu putru, staigā kirzas zābakos (ādas zābakus no noliktavas pavēlēja sakraut vagonos, nogādāt pie rietumu robežām un tur izgāzt uz grunts.) Mūsu seržants neskumst. Viņš var lidot arī kirzas zābakos.

Viņu uztrauc kas cits: izvēlējās profesiju visai dzīvei, nolēma kļūt par virsnieku-lidotāju, mācījās trīs gadus tehnikumā, ieviesa papildus gadu, tas beigsies 1941. gada rudenī, bet kas būs pēc tam? Draugi, ar kuriem mācījās kopā skolā, četru gadu laikā ir ieguvuši profesijas, nostājušies uz kāj ām, kāds strādā par NKVD izmeklētēju, tautas ienaidniekiem ar vīli zobus uzasina, kāds strādā par inženieri tanku rūpnīcā, bet viņš palicis muļķos. Trīs gadus mācījās, gadu nodienēs un paliks ne ar ko. Kāpēc lidoji? Kāpēc riskēji ar dzīvību? Kāpēc iekali naktīs formulas? Nolēmi savu mūžu veltīt aviācijai, un labi būtu, ja toreiz, 1937. gadā, viņam atteiktu, bet uzņēma, četrus gadus nolauza, un tagad 1941. gada rudenī patrieks no aviācijas un armijas. Kuram gan vajadzīga viņa lidotāja- bombardiera profesija? Iet uz civilo aviāciju? Tur savējos nav kur likt.

Un padomāsim, vai seržants-abiturients ieteiks savam jaunākajam brālim aviācijas profesiju? Bez padomiem skaidrs: nav vērts iet uz aviācijas skolām, neko tās skolas nedod, tu lido, lido, bet beigās nav skaidrs kas tur iznāk.

Kurš gan būs tāds muļķis, kas pēc visa tā ies uz lidotāju skolu? Kuram gan vajadzīgs mācīties virsnieku skolā un palikt par vienkāršu karavīru? Kuram gan vajadzīgs mācīties un beigu beigās saņemt pilnīgu nenoteiktību? Bet Staļins ar Ričagovu iet tālāk. Ne tikai lidotājs ir seržants, bet arī vecākais lidotājs - seržants, arī posma komandieris - seržants, un eskadriļas komandiera vietnieks - seržants. Ir izvērstas tik daudzas aviācijas eskadriļas un pulki, ka valsts ir spējīga piešķirt virsnieku

privilēģijas tikai eskadriļu komandierim un augstāk. Bet visus lidotājus un posmu komandierus un pat eskadriļu komandieru vietniekus no 1941. gada pavasara - kazarmu režīmā. Zem staršinas kliedziena.

Tad kurš pēc visa tā brīvprātīgi ies uz lidotāju skolu?

Kuram tāda romantika ir vajadzīga?

Biedri Staļins un Ričagovs arī to paradzēja. Un tāpēc 1940. gada 7. decembra pavēle paredzēja ne tikai lidotāju skolu beidzējiem piešķirt seržantu dienestu pakāpes, bet arī atteikties no brīvprātības principa lidotāju skolu komplektēšanā. Nekas tāds pasaules aviācijas vēsturē nav bijis. Ceru, ka neatkārtosies.

1940. gada 7. decembrī Padomju Savienībā tika ieviests piespiedu princips lidotāju skolu komplektācijā. TAS IR KARŠ.

Pat kara laikā neviena valsts neizšķīrās par šādu soli. Visur cilvēki lido brīvprātīgi.

Ieviešot piepiedu principu lidotāju skolu komplektācijā - tas ir ne tikai vienkāršs karš, bet gan vispārējs un agresīvs karš. Ja aizsardzības karā mēs piespiežam cilvēku lidot, ar labu tas nebeigsies, debesīs viņš ir brīvais putns - aizlidos pie pretinieka, gūstā viņam lidot neviens neliks.

Lidotājus-gūstekņus var izmantot tikai uzvarošā, uzbrūkošā karā, kad mēs veicam negaidītu triecienu pa pretinieka aerodromiem un tanku ķīļi griež pretinieka zemi. Lidotājam-gūsteknim tādā situācijā bēgt nav jēgas: tāpat pēc dažām dienām trāpīsies NKVD ķetnās.

Ir pienācis īstais brīdis pajautāt, vai iespējams lidotājam-gūsteknim iemācīt lidot, ja viņš to negrib? Vai iespējams gūsteknim iemācīt augstāko pilotāžu pie tam trīs, četru mēnešu laikā, ko Staļins un Ričagovs atvēlēja 1940. gada decembrī? Nevar.

Bet viņiem nebija vajadzīga augstākā pilotāža. Viņus taču negatavoja aizsardzības karam. Viņus taču negatavoja agresijas atvairīšanai un cīnīties gaisa kaujās. Viņus gatavoja lidmašīnai Ivanov, speciāli izstrādātu tādam gadījumam. Viņus gatavoja situācijai: paceļamies rītausmā, sekojam līderim blīvā grupā, pēc viņa komandas nometam bumbas uz „guļošajiem" aerodromiem, pamazām griežamies un lidojam atpakaļ.

To var par gūsteknim iemācīt trijos, četros mēnešos, tāpēc, ka Ivanov Su-2 tieši tādiem lidotājiem arī bija paredzēts. Un ja kāds nosēžoties ietrieksies kokā - nav bēda: seržanti-lidotāji biedram Staļinam ir pietiekamā daudzumā. Un lidmašīnas Ivanov padomju rūpniecība gatavojās ražot lielā daudzumā. Tāpēc arī nolēma iztikt bez augstākās pilotāžas un bez gaisa kaujām.

Tieši tad arī izskanēja aviācijas ģenerālleitnanta Pāvela Ričagova lozungs, ar kuru viņš arī iegāja vēsturē: „Nefigurēsim!"

19. nodaļa. par pašu Angeļinu un darba rezervem

Mobilizācijas gatavība ir vajadzīga ne tikai militārajām rūpnīcām, bet arī visai rūpniecībai: Kara laikā visa rūpniecība būs militāra.

J. Staļins, 1940. g.

Pašu Angeļinu pazina visa valsts. Paša Angeļina smaidīja no avīžu un žurnālu pirmajām lappusēm. Nē, viņa nav aktrise. Paša Angeļina - valstī pirmā sieviete-traktoriste un pirmās sieviešu- traktoristu brigādes brigadiere. Viņa bija slavena ne tikai ar darba mīlestību, bet arī ar gudrību. Žurnālisti bariem staigāja aiz viņas traktora, un ne reizi vien viņas domas kļuva par centrālo avīžu pirmo sleju spilgtiem virsrakstiem: „Vajag labāk strādāt!", „Vajag strādāt labāk!", „Strādāt vajag labāk!" utt.

Bet īstu slavu Paša Angeļina ieguva kara priekšvakarā, kad nomenklatūras traktoriste meta masām jaunu lozungu: „Simts tūkstošus draudzeņu - pie traktora stūres!". Nezinu, vai Paša pati izdomāja vai kāds pateica priekšā, bet padomju prese to pagrāba, daudzkārtēji pastiprināja, un pa visu valsti no zemām un augstām tribīnēm, no avīžu slejām, no miljoniem reproduktoru nogranda aicinājums. Uzsaukumu sadzirdēja, un īsā laikā Padomju Savienībā sagatavoja ne simts, bet DIVSIMTS tūkstošus sievietes-traktoristes. (Великая Отечественная война. Энциклопедия. С. 49).

Šeit mans pienākums ir uzsvērt, ka runa ir par miera traktoriem, kuri ar neaptveramos mūsu plašās Dzimtenes laukus: lai mūsu varenā Dzimtene plaukst kā pavasara dārzs, lai tās auglīgajos laukos mierīgi urkšķina traktori, pakļaujoties maigajām sievietes rokām.

Tagad atcerēsimies par vīriešiem. Ja „divsimts tūkstoši draudzeņu" pārliecinoši ir ieņēmušas vietas pie lauksaimniecības traktoru kloķiem, izspiežot divsimts tūkstošus vīriešus-traktoristus, tad ko darīt nabaga vīriešiem?

Par vīriešiem neuztraucieties. Par viņiem parūpējās Ģenerālštābs. Tā nu ir iznācis, (pilnīga nejaušība, protams), ka Pašas Angeļinas uzsaukums sievietēm tieši pēc laika sakrita ar Sarkanās armijas slēptās mobilizācijas sākumu, kurai tajā brīdī ļoti bija vajadzīgi simts tūkstoši, bet pēc tam vēl simts tūkstoši pieredzējuši vīrieši-traktoristi tankiem, artilērijas vilcējiem, smagajām inženierijas mašīnām. „Atbrīvošanas karagājieni", kurus 1939.-1940. gados veica Sarkanā armija, tas nav tikai izdevīgu placdarmu izveidošana Eiropas sagrābšanai, tā nav tikai teoriju un plānu pārbaude, kad „situācija maksimāli pietuvināta kaujas apstākļiem", „atbrīvošanas karagājieni" un mazie kari - tas ir lielās mobilizācijas piesegšana. Šodien, piemēram, „atbrīvojam" Poliju - no tās padomju sādžas iesauca armijā trīs traktoristus, bet no tās - piecus. Bija pat tāda filma - „Traktoristi", ar BT-7 tanka uzbrukuma spēka demonstrāciju.

„Karagājiens" beidzas ar uzvaru, bet traktoristi savās sādžās jau neatgriežas, paliek Sarkanajā armijā. Viņu vietā pie lauksaimniecības traktoru kloķiem sēdīsies draudzenes. Bet rīt „atbrīvojam" Somiju - no jauna tur iesauc desmit traktoristus, un arī šeit - desmit, bet viņu vietas aizņem gādīgās draudzenes. Tā lūk, pamazām, nemanot „divsimts tūkstošu draudzeņu" iejūdzās miera laika darbā, izbrīvējot spēcīgos, pieredzējušos vīriešus-traktoristus svarīgākiem darbiem…

Bet Pašai Angeļinai uzradās sekotāji. Un lūk, izbrīnījusies pasaule uzzina par pirmo sieviešu lokomotīvju vadītāju brigādi. Izrādās, ka padomju sieviete ir spējīga mest ogles lokomotīves kurtuvē ne sliktāk kā vīrietis. Un arī kūdras raktuvēs padomju sievietes izrādījās spēcīgas. Noskaidrojās, ka arī dzelzceļu būvē (kurus nezin kāpēc vilka uz rietumu robežu pusi) padomju sieviete bija spēj īga nest ne tikai gulšņus, bet arī sliedes. Taisnība, viņas desmitiem iejūdza vienā sliedē. Bet nekas! Velk!

Inženierartilērijas dienesta ģenerālpulkvedis B. L. Vaņņikovs (tajā laikā PSRS Aizsardzības rūpniecības narkoms, partijas CK loceklis) liecina: „1940. gada sākumā sievietes sastādīja 41 procentu no visiem rūpniecības strādniekiem un kalpotājiem. Viņas ātri apguva ražošanu pašos atbildīgākajos un sarežģītākajos iecirkņos, bet daudzas operācijas izpildīja pat daudz ātrāk nekā vīrieši". ("Вопросы истории", 1969, N1, с. 128).

To pašu savā grāmatā „Во имя победы" (с. 107) atkārtoja Padomju Savienības maršals D. F. Usķīnovs, bet Padomju Savienības maršals S. K. Kurkotkins savā - „Тыл Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне' (с. 23). Mani izbrīnīja tas, kāpēc lieli priekšnieki runā par 1940. gadu?

Ineteresantāk būtu bijis par 1941. gada sākumu, bet vēl labāk - par 1941. gada vidusposmu.

Bet par to klusē. Procesa inetensitāte palielinājās. Un ja nopublicētu skaitļus vācu uzbrukuma brīdī, tad neizbēgami rodas jautājums: bet ar ko nodarbojās padomju vīrieši, kur viņi ir palikuši?

Bet tālu neaizbrauksi ar sievietēm un viņu entuziasmu? Vai nav biedram Staļinam pienācis laiks jūgā likt arī pusaudžus? Ir pienācis.

Padomju muzejos jums parādīs kara laika fotogrāfijas: sīks zēns strādā pie jaudīga darbgalda. Apstrādā lielgabalu šāviņus. Normu pārpilda. Bet lai rokas aizsniegtu kloķus, zem kājām gādīgi noliktas divas šāviņu kastes. Ah, kāds entuziasms! Ah, kāds patriotisms!

Bet muzejā jums neviens neizstāstīs, ka pusaudžus simtiem tūkstošus un miljonus piespiedu kārtā dzina uz kara rūpnīcām PIRMS Hitlera uzbrukuma.

Atvērsim 1940. gada 3. oktobra avīzi „Pravda" un pirmajā lappusē izlasīsim brīnumainu paziņojumu par mācību maksas ieviešanu parasto skolu vecākajās klasēs un augstākajās mācību iestādēs. Motivācija: „sakarā ar pieaugošo darbaļaužu labklājības līmeni". Cenas ne mazās. Še tev arī strādnieku-zemnieku vara!

Mācību maksas ieviešanai skolās nozīme kļūst skaidra, ja tajā pašā lappusē izlasītu likumu „Par PSRS valsts darba rezervēm".

Saskaņā ar dekrētu, PSRS tiek izveidota „darba rezervju" Galvenā pārvalde. Tā sākumā kontrolē 1551 „mācību iestādi" un tieši ir pakļauta valdības vadītājam Molotovam, bet no 1941. gada maija - tieši Staļinam.

„Mācību iestāžu" skaitu paredzēts palielināt. Uzņemšana „mācību iestādēs" piespiedu kārtā, tāpat kā mobilizācija armijā. Vecums - 14 gadi. Mācības - „apvienotas ar ražošanas normu izpildi".

Bēgšana no „darba rezervēm" saistīta ar pilna termiņa draudiem jaunatnei romantiskās vietās. „Darba rezervēs" militārā cietuma kārtība. Mācību laiks - līdz diviem gadiem, ražošanas normas - gandrīz tādas pašas kā pieaugušajiem. Tiesa, valsts nodrošina skolniekus mācību laikā ar „bezmaksas ēdināšanu un apģērbu". Tas tiek parādīts kā partijas un valdības rūpes par jauno paaudzi. Man pat acīs sariesās aizkustinājuma asaras. Bet pēc tam atcerējos, ka mūsu mīļā valsts arī cietumos nodrošina bezmaksas ēdināšanu un apģērbu. Gādīgs bija biedrs Staļins.

Kremļa vēsturnieki ir nostalģijas pārpilni par tiem slavenajiem laikiem: „īpaša nozīme bija mobilizācijas formai lai piesaistītu zēnus un meitenes mācību sistēmai „darba rezerves" atšķirībā no brīvprātīgas iestāšanās principa". (Великая Отечественная война. Энциклопедия. С. 729). Ah, cik brīnišķīgs ir piespiedu darbs!

Ar ko gan jaunais proletariāts norēķināsies par tik aizkustinošu Dzimtenes gādību? Likums arī to ir paredzējis: strādnieka pienākums ir pēc mācību beigām nostrādāt četrus gadus rūpnīcā, bez darba vietas, profesijas un darba apstākļu izvēles iespējām.

Jau pirmā „darba rezervju" mobilizācija deva lomu uz miljonu, un tālāk skaits gāja uz miljoniem.

Pusaudžu piepiedu mobilizācija rūpniecībai nozīmēja RŪPNIECĪBAS MOBILIZĀCIJU, tās pārkārtošanu kara laika režīmam un pakļaušanu kara laika likumiem. Plāns „Barbarosa" 1940. gada oktobrī vēl nav parakstīts. Hitlers vēl nebija izlēmis karot pret Staļinu. Bet Staļins bija izlēmis.

Likumam par mācību maksas ieviešanu skolās un augstākajās mācību iestādēs bija mērķis izdzīt vairāk jaunos cilvēkus uz ielas. Pašas augstākās cenas bija mācību iestādēs, kurās gatavoja

karam nevajadzīgos muzikantus, aktierus, māksliniekus. Cenas izdzina ārā skolnieku un studentu no klases, bet „darba rezerves" aprija jaunatni ar badīgajiem kara rūpnīcu vārtiem.

„Darba rezervju"sistēmas ieviešana nav vienkārša gatavošanās lielajam karam. Tā ir gatavošanās lielajam atbrīvošanas karam pretinieka teritorij ā.

„Darba rezerves" izmantoja aviācijas, artilērijas, tanku rūpniecībā un daudzās citās nozarēs. Lūk, viens no piemēriem, kā padomju vadība kara gadījumā bija nolēmusi izrīkoties ar pusaudžiem, kuri bija mobilizēti dzelzceļa transportā. Mēs jau zinām, ka pirms kara padomju dzelzceļa karaspēks gatavoj ās nevis savu dzelzceļu postīšanai aizsardzības operāciju laikā, bet gan aiz uzbrūkošaj ām Sarkanās armijas daļām atjaunot pretinieka dzelzceļus un tos pāršūt uz plato padomju standartu.

Padomju Savienības maršals S. K. Kurkotkins liecina, ka pēc padomju virspavēlniecības aprēķiniem (viņiem viss bija aprēķināts!) vienlaicīgai 19 rietumu dzelzceļa virzienu atjaunošanai būtu nepieciešams 257000 padomju karavīru-dzelzceļnieku intensīvs darbs. Padomju virspavēlniecība bija nolēmusi šiem darbiem iedalīt tikai 170 000 karavīrus, bet 87 000 iztrūkumu kompensēt ar „darba rezervju" speciālajām vienībām 100 000 cilvēku sastāvā. (Тыл Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне. С. 52). Laba ideja.

Hitlers ar savu uzbrukumu neļāva padomju maršaliem realizēt šīs lieliskās idejas. 1941. gadā nevajadzēja atjaunot dzelzceļus „atbrīvotajās" teritorijās.

20. nodaļa. par oktobra iekarojumiem

Karam tuvojoties darba dienu pagarināja līdz 10 stundām, bet no 1941. gada pavasara pat līdz 12.

G. Ozerovs. („ Туполевская шарага"

c.44.)

Komunisti pie varas nonāca ar sarkaniem lozungiem. Jau 1905. gada oktobrī avīzē „Novaja žizņ" viņi nopublicēja savas partijas programmu. Starp daudziem citiem punktiem: īsa darba diena pilnībā aizliedzot virstundu darbu, nakts darba aizliegšana, bērnu (līdz 16 gadiem) darba aizliegšana, aizliegums strādāt sievietēm tajās nozarēs, kur tas ir kaitīgs sievietes organismam, divu brīvdienu ieviešana nedēļā. Saprotams, ka netika atzīts divas atsevišķas brīvdienas nedēļā: vajag, lai būtu divas dienas pēc kārtas.

Un daudz kas tur vēl bija uzrakstīts, bet programmas (un visu pārējo komunistisko programmu) galveno ideju varētu izteikt ar vienu lozungu: strādāsim arvien mazāk un mazāk, bet pelnīsim arvien vairāk un vairāk. Pievilcīgs lozungs. Miljoniem muļķu lozungs iepatikās, 1917. gadā komunisti sagrāba varu, kuru pavadīja to priecīgi saucieni, kuriem gribējās strādāt mazāk.

Komunistiskā vara no solījumiem neatteicās, bet labu komunistisko varu vajag noturēt, vajag aizsargāt no iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem, bet tam vajadzīgs daudz ieroču. Sekojoši, tautai jāstrādā vairāk nekā agrāk, savādāk atgriezīsies kapitālisti un no jauna sāks ekspluatēt darbaļaužu masas.

Lai aizsargātu labu varu, komunisti ieviesa rūpnīcās drakonisku kārtību: katrs strādnieks - darba armijas kareivis, mirsti, bet izpildi neizpildāmo normu, citādi kapitālisti atgriezīsies…

„Vai taisnība - jautāja Ļevs Trockis 1920. gada aprīlī 3. Viskrievijas arodbiedrību kongresā, - ka piespiedu darbs vienmēr ir produktīvs? Mana atbilde: tas ir pats nožēlojamākais un pats vulgārākais liberālisma aizspriedums". Un Trockis sāka formēt darba armijas pēc pašām zvēriskākām rekomendācijām, kuras Markss izklāstīja „Komunistiskās partijas manifestā". Markss ticēja vergu darbam (izlasīsim vēlreiz „Manifestu"), arī Trockis ticēja.

Vergu darbs deva rezultātus, kamēr valsts karoja. Bet pilsoņu karš beidzās, un miera laikā tas izrādījās mazražīgs. Valsts piedzīvoja nepieredzētu krīzi, un tika slēgtas rūpnīcas, un nebija darba. Komunisti cīnījās ar bezdarbu, samazināja darba dienas un nedēļas ilgumu, pārvēršot visus par pusbezdarbniekiem ar atbilstošu algu. Septiņu dienu nedēļas vietā ieviesa piecu dienu - četras dienas strādājam, piekto atpūšamies. Un iznāca, ka gadā ir nevis 52 nedēļas, bet gan 73 ar attiecīgu brīvdienu skaitu.

Bet vēl ieviesa lielu daudzumu svētkus, tādus kā Parīzes komūnas diena. Ja ir vēlēšanās, svēkus var daudz izdomāt. Un pārējai pasaulei par izbrīnu darba diena palika īsāka. Tas tika pasludināts kā strādnieku šķiras iekarojums, kā Oktobra iekarojums.

Vēlāk darba diena sāka stiepties garāka. Valsts uzņēma apgriezienus. Iedunējās, iešņirkstējās piecgades. Pret debesīm strauji pacēlās celtnes: Dņeprogess, Magņitka, Komsomoļska. Tiesa, alga, precīzāk būtu jāsaka tās pirktspēja, tā arī palika pusbezdarbnieka līmenī. Tauta strādāja arvien vairāk, bet dzīves līmenis nepieauga, kaut biedrs Staļins bija paziņojis, ka dzīvot kļuvis labāk un dzīvot kļuvis jautrāk. Visu, ko bija radījusi tauta, sagāza militāri-rūpnieciskā kompleksa bezdibena mucā un to aprija Sarkanā armija.

Uzbūvēja, piemēram, Dņeprogesu, blakus tam alumīnija kombinātu. Amerikāņu pētnieks Entonijs Sattons , kurš ir savācis materiālus par rietumu tehnoloģiju nodošanu Staļinam, sniedz informāciju par to, ka Zaporožjes alumīnija kombināts bija pats jaudīgākais un pats modernākais

pasaule. (А.С. Sutton. National Suicide: Military aid to the Soviet Union. Arlington house. N.Y. p. 174).

Dņeprogesa elektrību - spārnotā metāla alumīnija ražošanai, alumīniju - aviācijas rūpnīcām, bet aviācijas rūpnīcas, zināms, kādu produkciju ražo.

Un ar Magņitku tāda pati aina: uzbūvējam domnas, martenas, vāram teraudu, ražojam tankus par visiem vairāk pasaulē, bet dzīves līmenis no tā nekādīgi nevar paaugstināties.

Vai arī Komsomoļska? Aiz polārā loka komjaunieši taigā ar varonīgām pūlēm būvē brīnišķīgu pilsētu. Kāpēc? Tāpēc, ka šeit, ar bezmaksas darbu un visu nepieciešamo piegādājot no Amerikas, būvē pašu lielāko aviācijas rūpnīcu pasaulē.

Bet spararats uzņem apgriezienus. Un strādāt vajadzēja arvien vairāk un vairāk. Lūk, piecu dienu darba nedēļu jau pārveidoja par sešu dienu, un darba dienas ilgums tuvojās pasaules standartu līmenim, un nedaudz augstāk. Un svētku skaitu samazināja : vajag, protams, svinēt Ļeņina nāves dienu, bet no darba brīvajā laikā.

Bet pēc tam pienāca 1939. gads, pēc tā - 1940. Un kaut kā nepieklājīgi kļuva atceroties par „Oktobra iekarojumiem" par komunistiskās partijas solījumiem, par tās, lozungiem.

1939.   gadā kolhozos ieviesa obligātās izstrādes normas: kolhozs - lieta brīvprātīga, bet ja normu neizpildīsi - iesēdināsim.

1940.    gada 27. jūnijā nodārdēja SNK lēmums „Par meistara lomas palielināšanu smagās mašīnbūves rūpnīcās". Vienkārši sakot, bargs lēmums. Rūpnīcā meistaram tiek piešķirtas pilnvaras ne mazākas kā rotas staršinam. Lasot lēmumu, un tēvoča Vasjas ar dzelzs brillēm, eļļainā halātā, ar kortelīti kreisajā kabatā vietā iedomājies uzraugu ar pātagu būvējot Ēģiptes piramīdas vai bambusa nūju - Ķīnas lielā mūra būvē.

1940. gada 26. jūnijā pār valsti nogranda dīvains dekrēts „Par pāreju un astoņu stundu darba dienu, uz septiņu dienu darba nedēļu un par aizliegumu strādniekiem un kalpotājiem patvaļīgi aiziet no uzņēmumiem un iestādēm". Patīk tev meistars ar bambusa nūju vai nepatīk, bet aiziet no rūpnīcas nevari. Kurā darbā dekrēts trāpījās, tajā arī jāpaliek. Nedrīkst norēķināties ar rūpnīcu un aiziet. Strādnieki ir pierakstīti rūpnīcai, tāpat kā airētāji uz galerām ir piekalti ar ķēdēm pie airiem, kā padomju zemnieki kolhozam, tāpat kā lidotāji-diletanti pie lidmašīnām. Vai bija vērts Valdnieku Nikolaju Aleksandroviču kopā ar Mantinieku likt pie sienas, lai izrādītos pierakstītam rūpnīcai, tās darbagaldiem un konveijeriem? Var ilgi stāstīt par patvaldības briesmām, bet nekas tāds Nikolaja laikā nebija.

1940. gada 2. jūlija dekrēts jau savā nosaukumā ir pretrunīgs ne tikai pēc vispārpieņemtiem noteikumiem pasaulē, bet arī pēc 1936. gada staļiniskās konstitūcijas, pie tam, pēc vairākiem punktiem uzreiz. Staļiniskā konstitūcija, piemēram, garantēja septiņu stundu darba dienu.

Un tajā pašā dienā - SNK lēmums „Par izstrādes normu paaugstināšanu un izcenojumu pazemināšanu".

1940. gada 10. jūlijā vēl dekrēts: „Par atbildību sakarā ar nekvalitatīvas produkcijas izlaišanu un par rūpniecības uzņēmumu obligāto standartu neievērošanu". Ja meistars ar bambusa nūju netiek galā, biedri no NKVD palīdzēs. Vienlaicīgi dekrēts ir arī pret meistaru: ja viņš pienācīgi neseko līdzi izlaižamās produkcijas kvalitātei, tad pirmām kārtām viņš pats nokļūs apsargājamās vietās.

Bet dekrēti seko viens pēc otra. 1940. gada 10. augustā: „Par kriminālatbildību sakarā ar sīkām zādzībām ražošanā" - ieslodzījums nometnēs par kabatā aiznestu skrūvgriezi, uzgriezni.

1940. gada 19. oktobrī vēl dekrēts: „Par kārtību sakarā ar inženieru, tehniķu, meistaru, kalpotāju un kvalificēto strādnieku pārvietošanu no vieniem uzņēmumiem un iestādēm uz citiem". Pats nedrīkst pāriet no viena darba uz citu, bet pieaug šāviņu, lielgabalu, tanku, aviācijas rūpnīcu skaits, tās centralizētā kārtībā komplektē ar darbaspēku: tu, tu, tu un jūs tur desmit, savāciet čemodānus, rīt brauksiet, uz kurieni pavēlēs… Tas jau ir trockisms. Trockis sapņoja par to, lai katrs būtu „darba karievis, kurš nevar brīvi rīkoties, ja ir dots rīkojums viņu pārsviest, viņam tas ir jāizpilda; ja viņš to neizpildīs - viņš skaitīsies dezertieris, kuru soda". (Речь на IXсъезде партии).

Katrs 1940. gada dekrēts devīgi birdināja ieslodzījuma termiņus, īpaši tika darba kavētājiem. Saskaņā ar 26. jūnija dekrētu sēdināja par darba kavēšanu, bet kavējums skaitījās ja nokavēja darbu

vairāk par 20 minūtēm. Salūza tramvajs, darbs nokavēts, nokavējušos - uz nometnēm: tur nokavēt neļaus.

Es esmu daudzas reizes dzirdējis komunistisko vēsturnieku diskusijas : vai Staļins nebija paranoiķis? Jo pierādījumi par viņa garīgo slimību ir acīm redzami: cietumos sēdināja komunistus un bendes (piemēram, Tuhačevski ar Jakiru) šāva…

Nē, biedri komunisti, biedrs Staļins nebija paranoiķis. Lielā iesēdināšana bija vajadzīga tādēļ, lai tai pa pēdām ieviestu 1940. gada dekrētus, un lai neviens nepīkstētu. Tā gada dekrēti - tā ir noslēdzošā fāze valsts ekonomikas pārveidošanai kara laika režīmam. Tā ir mobilizācija.

Darba likumdošana 1940. gadā bija tik pilnīga, ka kara laikā to nevajadzēja ne labot, ne papildināt.

Bet darba diena pildījās un paplašinājās: nemanot deviņu stundu darba diena pārvērtās par desmit stundu, pēc tam - vienpadsmit stundu. Un atrisināja virsstundu darbu: gribi piestrādāt - paliec vakarā. Valdība drukā naudu, izdala to virsstundu darba cienītājiem, bet pēc tam šo naudu ar aizsardzības aizņēmumiem atsūknē atpakaļ no iedzīvotājiem. Un tautai atkal naudas nepietiek. Tad valdība iet pretī tautai: drīkst strādāt bez brīvdienām. Tiem kam tas patīk. Pēc tam, tiesa, to ieviesa visiem - strādāt bez brīvdienām.

Leonīds Brežņevs tajā laikā bija Dņepropetrovskas apgabala aizsardzības rūpniecības sekretārs: „Rūpnīcas, kas izgatavoja tikai miera laika produkciju, pārgāja kara sliedēs… Brīvdienas mēs nezinājām". (Малая земля. С. 16). Ja Brežņevam nebija brīvdienas, vai brīvdienas bija tiem, kurus viņš komandēja?

Un tā bija ne tikai Dņepropetrovskā. V. I. Kuzņecovs pēc kara kļuva par akadēmiķi, par vienu no vadošajiem raķešu būves konstruktoriem, par S. P. Koroļova vietnieku. Arī pirms kara viņš bija konstruktors, tikai rangu zemāk. Un viņam uzstādīja uzdevumu: izstrādāt jaunu iekārtu artilērijas uguns vadībai. Darbs daudziem gadiem. Pavēlēja: trīs mēnešu laikā. „Strādāja līdz vēlam vakaram, bez brīvdienām, bez atvaļinājumiem. Aizejot no teritorijas, nodeva caurlaidi, bet apmaiņā saņēma pasi. Vienreiz caurlaides telpā viņu pagrieza atpakaļ:

- Lūk tev, Kuzņecov, pārtikas taloni, lūk, tev istabas atslēga, tur ir galdi un gulta. Kamēr nebūsi pabeidzis darbu, dzīvosi rūpnīcā…

Trīs mēneši „ieslodzījumā" pagāja kā viena gara diena. Iekārtas no rūpnīcas izveda naktī". ("Красная звезда", 7января 1989 года).

Rakstā par Kuzņecovu vārds „ieslodzījumā" likts pēdiņās. Saprotams: ne tiesa, ne izmeklēšana, ne apsūdzība - vienkārši pavēlēja trīs mēnešus dienu un nakti strādāt, viņš arī strādāja. Bet Kuzņecova nākamais šefs un pirmā pavadoņa izstrādātājs S. P. Koroļovs tajos slavenajos laikos sēdēja. Un daudzi kopā ar viņu.

Un te no jauna sāc saprast staļiniskās Lielās tīrīšanas nozīmi. Staļinam ir vajadzīgas labākās lidmašīnas, labākie tanki, labākie lielgabali stahanoviešu termiņos, bet tā, lai izstrādei līdzekļus daudz nepatērētu. Un konstruktori sēž pa cietumiem, pa šarāgām26 ; dosiet pasaulē labāko pikējošo bumbvedēju, labāko tanku, labāko lielgabalu - izlaidīsim. Konstruktori smagi strādā ne par Staļina prēmijām, ne par vasarnīcām Krimas krastos, ne par ikriem un šampanieti, bet par savām galvām: nebūs lidmašīna, aizbīdīs uz Kolimu.

Tupoļeva, Petļakova un daudzi citi konstruktoru biroji sēdēja pilnā sastāvā un radoši strādāja aiz cietumu restēm: droši, lēti, ātri, un noslēpumi neaizpeldēs. Atceras Tupoļeva vietnieks G. Ozerovs: „Brīvi nolīgtos pārorganizēja uz obligāto desmit stundu darba dienu, viņi strādā arī lielāko daļu svētdienu… Tautā briest pārliecība par kara neizbēgamību, cilvēki saprot to iekšēji…" (Туполевская шарага. С. 99).

Bet pēc tam darba dienu pagarināja līdz 12 stundām. Šarāgā pie normālas ēdināšanas, siltumā var strādāt arī vairāk. Bet cirsmās? Žurnāls „Novoje vremja" raksta: „No 1941. gada 1. janvāra ēdināšanas normas ieslodzītajiem tika pazeminātas. Kāpēc? Varbūt taj ā slēpās gatavošanās nākamajām cīņām?…" (1991, N32. с. 31). Tieši tā - gatavošanās nākamajām cīņām.

Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņecovs ar lepnumu raksta: „Aizsardzības vajadzībām pēc būtības iedalīja neierobežotus līdzekļus". (Накануне. С. 270). Vārds „aizsardzība" šeit jāliek pēdiņās, bet viss pārējais ir pareizi. Un tāpēc, ka kara vajadzībām līdzekļus iedalīja bez ierobežojumiem, tad kaut kur vajadzēja ieviest ierobežojumus, uz kaut ko ekonomēt. Ekonomēja uz zeku21 , uz strādnieku šķiras, uz darba inteliģences, uz kolhozu zemniecības rēķina.

Bet arī augšās galvas lidoja. Lielās cīņas atskaņas mēs atradīsim tā laika presē. 1940. gada oktobra žurnāls „Probļemi ekonomikf : „Strādnieku šķiras diktatūras pārstāvim, padomju uzņēmuma direktoram ir plašas pilnvaras. Viņa vārds ir likums, viņa varai uzņēmumā jābūt diktatoriskai… Padomju saimnieciskajam darbiniekam nav tiesību izvairīties neizmantot asāko ieroci - varu, kuru tam ir uzticējusi partija un valdība. Ražošanas komandieris, kurš izvairās no pašo nežēlīgāko metožu pielietošanas pret valsts disciplīnas pārkāpējiem, diskreditē sevi strādnieku šķiras acīs kā cilvēks, kurš nav attaisnojis uzticību".

Un iznāca: meistars - diktators strādniekiem. Bet augstākstāvošs - diktators meistaram, un tā augstāk un augstāk līdz direktoram, kurš ir rūpnīcas diktators. Bet virs viņa arī diktatoru varza. Un kā atbilstoši viss, kas tiek sacīts par direktoru-diktatoru ar 1940. gada disciplināro reglamentu: lai piespiestu padotos pakļauties, komandierim ir tiesības un pienākums izmantot visus līdzekļus, pat ieroci. Ja viņš pret padotajiem pielieto ieroci, tad par sekām atbildību nenes, bet ja nepielieto, tad viņu pašu - uz tribunālu. Un direktoriem uzstādīja tādus pašus noteikumus: vai nu visus grauz, vai gulies dubļos, bet tavā vietā ieliks jaunu direktoru.

Bet „Pravda" 1940. gada 18. augustā skubina: „Ļeņingradas rūpnīcās atklāti 148 darba kavējumi, bet tiesai nodotas tikai 78 lietas". Daži direktori izrāda mīkstčaulību. Varam būt pārliecināti, ka pēc šīs publikācijas iesēdās ne tikai tie, kurus pieminēja proletariāta avīze, ne tikai direktori, kuri izrādīja mīkstčaulību, bet arī tie, kuri direktorus neiesēdināja pirms „Pravdas" publikācijas.

Hruščovs vienreiz paziņoja, ka Staļins vadīja karu pēc globusa, tas nozīmē, ka detaļās neiedziļināj ās, bet uzstādīja globālus uzdevumus.

Izņemot Hruščovu, neviens cits tādas muļķības nerunāja. Simtiem cilvēku, kuri pazina Staļinu tuvāk, runā savādāk.

Staļins zināja tūkstošiem (iespējams - desmitiem tūkstošus) vārdu. Staļins zināja visu NKVD augstāko komandējošo sastāvu, zināja visus savus ģenerāļus. Staļins personīgi pazina bruņojuma konstruktorus, lielāko rūpnīcu direktorus, koncentrācijas nometņu priekšniekus, obkomu sekretārus, NKVD un NKGB izmeklētājus, tūkstošiem čekistus, diplomātus, komjaunatnes, arodbiedrību līderus un citus. Staļins ne reizi 30 gados nekļūdījās nosaucot amatpersonas uzvārdu. Staļins zināja daudzu bruņojuma paraugu parametrus, īpaši eksperimentālo. Staļins zināja valstī ražotā bruņojuma daudzumu. Staļina piezīmju grāmatiņa kļuva slavena tāpat kā Maķedonijas Aleksandra zirgs. Tajā bija viss par valstī ražoto bruņojumu.

No 1940. gada novembra aviācijas rūpnīcu direktoriem katru dienu bija personīgi j āziņo CK par saražoto lidmašīnu skaitu. No decembra šo noteikumu piemēroja arī tanku, artilērijas un šāviņu rūpnīcu direktoriem.

Bet Staļins izdarīja spiedienu personīgi. Bija viņam tāds paņēmiens: ar savu roku uzrakstīja direktoru un narkomu vārdā rakstiskas saistības un deva tiem parakstīt… Neparakstīsi - noņems no amata ar atbilstošām sekām. Ja parakstīsi un neizpildīsi…

Ģenerālpulkvedis A. Šahūrins tajā laikā bija Aviācijas rūpniecības narkoms. Šahūrina priekštecis - M. Kaganovičs - tika atstādināts un nošāvās, nesagaidījis atstādināšanas sekas. Šahūrins ieņēma Kaganoviča posteni. Un lūk, viņš pusdieno pie Staļina. 1941. gada janvāris. Staļina pusdienas - tās ir ļoti vēlas vakariņas. Kalpotāji uzklāja galdu, uzlika visus ēdienus un istabā vairāk neienāca. Saruna ir lietišķa. Par lidmašīnu ražošanu. Lidmašīnu ražošanas grafiki apstiprināti. Šahūrins zina, ka aviācijas rūpniecība plānoto lidmašīnu daudzumu saražos. Tāpēc mierīgs. Bet Staļinam par maz tas, kas ieplānots un ko pats viņš ir apstiprinājis. Vajag vairāk. Un

tad: „Staļins, paņēmis papīra lapu, sāka rakstīt: „Saistības (virsrakstu pasvītroja). Mēs, Šahūrins, Ģemenķjevs, Voroņins, Balanģins, Kuzņecovs, Hruņičevs (mani vietnieki), ar šo uzņemamies saistības 1941. gada jūnijā kaujas lidmašīnu ražošanu palielināt līdz 50 lidmašīnām diennaktī". „Varat, - saka - parakstīt tādu dokumentu?" „Jūs uzrakstīj āt ne tikai manu uzvārdu, - atbildu, - un tas ir pareizi, pie mums strādā liels kolektīvs. Atļaujiet apspriesties un rīt dot atbildi". „Labi", - teica Staļins. Saistības mēs pieņēmām un izpildījām. Staļins katru dienu interesējās par mūsu darbu, un neviena novirzīšanās no grafika nepalika nepamanīta no viņa puses". ("Вопросы истории", 1974, N2. с. 95).

Staļins uztaisīja cilpu, bet aviācijas rūpniecības vadītājiem tā bija jāuzmauc pašiem sev kaklā.

Saistības ir parakstījuši narkoms un vietnieki, tagad varam iedomāties, kā viņi izmantos savas diktatoriskās pilnvaras attiecībā pret aviācijas rūpnīcu direktoriem. Bet direktori - savas diktatoriskās pilnvaras pret cehu un ražotņu priekšniekiem. Bet viņi… Un tā līdz pašam meistaram eļļainajā halātā. Starp citu, kā minimums viens no Staļina saraksta - Vasilijs Petrovičs Balanģins, narkoma vietnieks par motoriem - 1941. gada jūnijā iesēdās. Skaista ir krievu valoda - zeks Balanģins. Viņa līdzzinātājus nošāva. Balanģinam paveicās: jūlijā viņu atbrīvoja. Aviokonstruktors Jakovļevs apraksta atgriešanos: „Vasilijs Petrovičs Balanģins, novājējis, mati nodzīti uz pliko, jau iemitinājās narkomatā savā kabinetā un turpināja strādāt, it kā ar viņu nekas nebūtu noticis…" (Цель жизни. С. 227).

Mums atliek noskaidrot, kad rūpniecībā sākās mobilizācijas sacensības un ar ko varēja beigties.

Saprotams, ka lēmumus pieņēma Staļina vasarnīcu dziļumos. Bet pieņemtie lēmumi tika paziņoti, lai arī ne pilnībā, lai arī ne tā pateikti. Pieņemtos lēmumus izpildīja visa valsts, visas pasaules acu priekšā. Tas ir kā armijā: karavīrs nezin, ko un kad nolēma priekšniecība, bet tranšeja j ārok viņam. Un pavisam nav svarīgi, kurš lēmumu pieņēma, līdz karavīram tas nonāks un izpildi pārbaudīs. Un ja mēs nezinam, kad un kādus lēmumus pieņēma Staļins, mēs varam redzēt to izpildi. Lēmumi vienmēr nāca it kā ne no Staļina, bet no partijas kongresa dalegātu, no Augstākās Padomes, no darbaļaužu pārstāvju puses. (1940. gada 26. jūnija dekrēts tika pieņemts arī „pēc arodbiedrību iniciatīvas"). Un narkomi rakstīja saistības no sevis: „Mēs, Šahūrins, Ģemenķjevs, Voroņins, Balanģins…" Tiesa, rakstīja Staļina rokrakstā, bet parakstījās paši.

18 .partijas kongress bija priekšvēstnesis rūpniecības mobilizācijai karam. Un nedomājiet, ka kongresā uzstājās Staļins un teica, smagi strādāt vajag 10-12 stundas. Pavisam nē. Staļinam tādi vārdi nebija cieņā. Publiskajās uzstāšanās Staļina stils bija: „Dzīvot kļuvis labāk, biedri. Dzīvot kļuvis jautrāk". ("Правда", 22 ноября 1935 года).

Bet 18. kongresā uzstājās tajā laikā nevienam nezināmais Vjačeslavs Mališevs. Viņa 1939. gada 19. marta runu vajag lasīt. Tas ir šedevrs.

Pēc tā laika tradīcijas „Pravda" nenorādīja to amatus, kuri uzstāj ās kongresā un pat viņu iniciāļus: „Biedra Mališeva runa", un ne vārda vairāk. Ne katram zālē bija zināms, kas tas par fruktu. Tas ir izvirzītais, kas strauji kāpj pa karjeras kāpnēm. Tas ir nikns staļiniskais tīģeris. Viņam ir 36. Gadu atpakaļ viņš kļuva par rūpnīcas direktoru, mēnesi atpakaļ - par Smagās mašīnbūves narkomu. Pēc gada viņš kļūs par Molotova vietnieku, 1941. gada maijā - par Staļina vietnieku.

Par Staļina vietnieku kļūt nav vienkārši. Mališevs par tādu kļuva 38 gadu vecumā, postenī noturējās līdz Staļina nāvei un pēc tam bija padomju valdības vadītāja vietnieks praktiski līdz mūža beigām. Bez Staļina vietnieka posteņa, Mališevs visa kara laikā būs Tanku rūpniecības narkoms, saņems ģenerālpulkveža pakāpi un neoficiālos titulus „Tanku rūpniecības virspavēlnieks", „Tankogradas kņazs" utt. Mališevs - tas ir padomju rūpniecības Žukovs. Padomju tanki karu pabeidza Berlīnē. Mališeva nopelns tur nav mazāks kā Žukova.

Šodien zinot, kā veidojās Mališeva karjera kara laikā un pēc tā, mums vēlreiz jāizlasa „Biedra Mališeva runa" 1939. gada 19. martā, un tieši šajā runā mums jāmeklē atslēgas jautājumam par padomju rūpniecības pirmsmobilizācijas perioda sākumu. Mališevs teica tieši to, ko vajadzēja teikt 1939. gada sākumā. Viņš ne tikai teica, bet viņš arī darīja tieši to, kas bija vajadzīgs Staļinam. Citādi biedrs Mališevs nekļūtu par Staļina vietnieku.

Bet pēc tam - kā nākošo dekrētu vētrasputns - 1939. gada 24. augustā avīzē „Izvesķija" parādījās tā paša Mališeva raksts „Par kadru mainību un darbaspēka rezervēm". Mališeva rakstā jau bija tas viss, ko pēc gada atlies izkalto staļinisko dekrētu rindās par darbaspēka iedzīšanu dzimtbūšanā, par „darba rezervēm" un par rūpniecības faktisko pārveidošanu vienotā mehānismā, kas darbojas karam.

Brīnumaina sakritība: 1939. gada 23. augustā parakstīja paktu ar Hitleru, bet nākošajā dienā parādās raksts-priekšvēstnesis. Liekas: vispirms 23. augustā parakstīja paktu ar Hitleru, bet nākošajā parādījās raksts, kurš aicina asināt cirvjus. Bet notikumi attīstījās apgrieztā kārtībā: vispirms nolēma asināt cirvjus, bet pēc tam parakstīt paktu ar Hitleru. Raksts parādījās 24. augustā, bet salika to 23.- ā. Bet uzrakstīja to biedrs Mališevs agrāk, tas ir pirms pakta parakstīšanas.

Kad Kremlī spieda roku Ribentropam un dzēra par Hitlera veselību, 1940. gada drakoniskie dekrēti jau bija iepriekš izlemti. Neizslēdzu, ka tieši Mališevs bija to iniciators, tāpēc arī tika pacelts valdības vadītāja vietnieka (rūpniecības jautājumos) amatā, apejot visus savus kolēģus un pretiniekus. Ideja apstādināt kadru mainību ieviešot dzimtbūšanas sistēmu rūpniecībā un organizēt „darba rezerves" jau 1939. gada augustā tika ziņota Staļinam un atklāti saņēma atbalstu. Pretējā gadījumā Mališevs tādu rakstu nepublicētu.

Jau tad Mališevs zināja, pie kā novedīs totālā rūpniecības mobilizācija. Un ne tikai viņš viens: „Ekonomika saņem vienpusēju militāru attīstību, kura nevar turpināties līdz bezgalībai. Vai nu tā noved līdz karam, vai arī pie ekonomiska bankrota bruņoto spēku un citu militāro mērķu neražojošo izdevumu rezultātā". To saka Padomju Savienības maršals V. D. Sokolovskis pēc kara (Военная стратегия. С. 284).

Šo vienkāršo domu arī pirms kara: „Gandrīz visas valsts saimniecības pāreja uz militāras produkcijas ražošanu nozīmē iedzīvotāju miera laika vajadzību neizbēgamu apgādes samazinājumu un vispārēju rūpniecības depresiju: ātri būs j āpārtrauc darbs rūpniecības nozarēm, kurām nav aizsardzības nozīmes, un strauji attīstīsies tās, kuras strādā aizsardzībai". To 1929. gadā rakstīja izcilais padomju militārais teorētiķis V. K. Triandafilovs. (Характер операций современных армий. С. 50).

Bet lūk, ģenerālpulkveža Borisa Vaņņikova viedoklis. Vaņņikovs - tāda paša tipa staļiniskais narkoms kā Mališevs. Staļins pats sev piešķīra Sociālistiskā Darba Varoņa Zelta zvaigzni ar numuru 1. Boriss Vaņņikovs saņēma tādu zvaigzni kavalieru pirmajā desmitniekā. Staļins pie tā apstājās. Bet Vaņņikovam pēc kara Staļins iedeva otru Zelta zvaigzni. Un Vaņņikovs kļuva par pirmo divkārtējo Sociālistiskā Darba varoni. Par kodollādiņa radīšanu. Par kodoltermiskā lādiņa radīšanu. Pirms kara Boriss Vaņņikovs bija Bruņojuma narkoms, bet kara laikā - Munīcijas narkoms. Viņa viedoklis: „Neviena valsts, lai arī cik tai būtu stipra ekonomika, neizturēs, ja aizsardzības rūpniecība jau miera laikā pāries uz kara laika režīmu". ("Вопросы истории", 1969. N1, с. 130).

Vadoņi zināja, ko dara. Sākuši rūpniecības pārveidošanu uz kara laika režīmu, viņi zināja, ka tas novedīs pie kara.

Starp citu, pašu Vaņņikovu apcietināja 1941. gada jūnija sākumā. Viņu spīdzināja, viņu gatavoja nošaušanai. No piecpadsmit līdzzinātājiem divus atbrīvoja, trīspadsmit nošāva. Aresta motīvi miglā tīti. Un nav svarīgi, par ko viņus apsūdzēja. Vai obligāti ir cilvēku apsūdzēt par to, par ko viņš ir vainīgs? Svarīgi ir kas cits: masveida arestiem rūpniecībā sākot no strādnieka, kurš nokavējis divdesmitvienu minūti, un beidzot ar narkomiem, kuri neko nav nokavējuši, bija mērķis jau miera laikā aizmugurē izveidot frontes apstākļus.

Kad novājējuši, nodzīti uz „pliko" narkomu vietnieki un paši narkomi no spīdzināšanas kamerām pēkšņi nokļuva savos ministru krēslos, visiem uzreiz palika skaidrs, ka strādāt vajag labāk: biedram Staļinam vajag daudz ieroču.

21. nodaļa. Par staļinisko vetrasputnu

Nepadodies?

Spragsti nost, …ar tevi!

Mīļaka būs mums paradīze,

Ieņemta ar kauju.

Ģemjans Bednijs.

Vienreiz gadījas redzēt, ka padomju olimpieši spēlēja volejbolu. Skats izcils: milzīgi zēni, spēcīga, elastīga muskulatūra, cērtoši sitieni un neticama prasme atklat pretinieka vajumu - tikko ka pretinieki (arī nikni) uz sekundes daļu atslabinaja laukuma gabaliņa aizsardzību, tad tieši uz šo gabaliņu gažas virsū sitiens ar graujošu spēku, kuru nav iespējams atvairīt. Mūsējie ne vienkarši sita, bet ar manīšanos: tēmē it ka uz vienu pusi, trapa - cita vieta. Arī pretiniekam maņu triki bija atstradati liela skaita, bet mūsējos neapmanīsi. Padomju olimpiešu reakcija bija parcilvēciska. Es neteiktu, ka vilka vai tīģera reakcija, nē, ta bija ka kaut kas aiz neiespējama robežas.

Un īpaši šaja lieta izcēlas Jurijs Česnokovs. Tas, ko viņš darīja laukuma, bija nesaprotams. Pretinieks saliecas drausmīga spēka atvēziena, ka tērauda atspere, un jau redzams, ka sitiens būs labaja talaja stūrī; visa padomju komanda metas uz labo talo stūri, un tikai Česnokovs viens pats metas… uz kreiso tuvo. Pēc sekundes daļas seko sitiens, un tieši tur, kur jau ir lēcis Česnokovs. Viss notika vienlaicīgi, bet es nekadi nevarēju atteikties no sajūtas, ka Česnokovs vispirms lec tur, kur vajag, bet pēc tam pretinieks tieši tur arī izdara sitienu. Iznaca ta, ka Česnokovs uzminēja pašus viltīgakos sitienus un tos atsita.

Pēc spēles vaicaju Česnokova līdzjūtējiem, vai tiesa, ka viņš zina iepriekš, kur tiks izdarīts sitiens? Ja, ta ir - atbild. Bet ka viņš to var zinat? Intuīcija - atbildēja vieni. Ģenials - atbildēja otri. Nolasa pretinieka domas - atbildēja trešie.

Bija skaidrs, ka Česnokovs apveltīts ar neparastu fizisko spēku un izturību, bija redzams, ka spējīgs koncentrēt gribasspēku īsaja sitiena atvairīšanas brīdī un nekavējoties atslabinat to, tadēj adi saglabajot spēju nakošaja brīdī no jauna ielikt visu spēku satriecošas precizitates sitiena. Bet bija vēl arī kads noslēpums.

Olimpiskais čempions Česnokovs pēc sportiskas karjeras beigšanas savu noslēpumu atklaja: viņš tiešam lasīja pretinieka domas. Apkart visi bija neizglītoti, sejas lasīt neprata, bet viņš macēja. Pretinieks varēja veidot visadus trikus, bet pēdēja mirklī pirms sitiena viņa deguns pagriežas tieši tur, kur tiks izdarīts sitiens. Česnokovs to ievēroja, bet pēc tam arī noteica, ka šaja gajiena izņēmumu nav.

Un iznak, ka pēc deguna viņš lasīja savu amerikaņu, ķīniešu, japaņu un citu pretinieku nodomus. Un sekundes daļu pirms sitiena metas tieši tur, kur vajag. Un uzvarēja visus…

Jebkurš triks ir vienkaršs. Kad noslēpums ir zinams. Česnokova noslēpums man kaut ka atgadinaja notikumus ar lidotaju Golovanovu…

1941. gada februarī civilas aviacijas lidotaju Aleksandru Golovanovu iesauca Sarkanaja armija, viņš saņēma savu pirmo militaro pakapi - pulkvedis un pirmo amatu - 212. specialas nozīmes talas darbības bumbvedēju pulka komandieris - Specnaz. Taja laika padomju talas darbības bumbvedēju (DBA2S )aviacijas sastava bija:

-    pieci aviacijas korpusi, katra pa divam divīzijam; - trīs atsevišķas aviacijas divīzijas, kuras korpusu sastava neietilpa;

-    viens atsevišķais aviacijas pulks, kurš neietilpa ne divīzijas sastava, ne korpusu sastava.

Tieši ari šo pulku Golovānovs komandēja 1941. gada februārī. Starp citu, pulka nebija, to vajadzēja saformēt. Ar šo uzdevumu Golovānovs tika galā: lidmašīnas viņam iedeva, iedeva lidotājus, inženierus un tehniķus, piešķīra aerodromu Smoļenskas apkārtnē. Golovānovs saformēja pulku un kļuva par tā pirmo komandieri. Virs pulkveža Golovānova nebija ne divīzijas komandiera, ne komandiera korpusa, bija tieši pakļauts DBA komandierim. Teorētiski. Praksē Golovānova pulks bija pakļauts Staļinam.

1941.     gada jūnijā 212. tālās darbības bumbvedēju pulks Specnaz sāka kaujas darbību. Golovānova pulku izmantoja tāpat kā visu padomju tālo aviāciju, ne pēc tiešās nozīmes. Tālās darbības bumbvedēji bija paredzēti darbībai naktī pa tāliem nekustīgiem mērķiem: pilsētām, rūpnīcām, dzelzceļa stacijām, bet dienā tos izmantoja pa kustīgiem mērķiem pirmajās līnijās. Tālās darbības bumbvedēji bombardē no liela augstuma pa mērķiem, pa kuriem trāpījuma varbūtība ir liela. Bet viņiem uzstādīja nepiemērotu uzdevumu, kuram tie nebija paredzēti: bombardēt pretinieka tanku kolonas. No liela augstuma pa braucošu tanku netrāpīsi, tālās darbības bumbvedējs pikēt nevar, vajadzēja nolaisties zemāk…

Šis darbs jādara šturmovikiem, tuvās darbības un pikējošajiem bumbvedējiem, pie tam, tikai iznīcinātāju aizsegā. Bet šturmovikus, tuvās darbības un pikējošos bumbvedējus iznīcināja pierobežas aerodromos kara pirmajās dienās, bet kopā ar viņiem aizgāja bojā arī iznīcinātāji. Un lūk, tālās darbības bumbvedēji izpilda svešu darbu, kuram tie nav paredzēti, kuru viņi nav spējīgi izdarīt, un dara to bez aizsega, apstākļos, kad pretinieks pilnībā kontrolē gaisa telpu. Visos tālās darbības bumbvedēju pulkos, divīzijās un korpusos bija neattaisnojami zaudējumi.

Cieta arī 212. pulks, bet Golovānova pulks uz citu fona izcēlās. Apakšpulkveža pakāpē Golovānovs staigāja mazāk kā pusgadu. 1941. gada augustā pulkvedis Golovānovs kļūst par 81. tālās darbības aviācijas divīzijas Specnaz komandieri. Šī divīzija bija tieši pakļauta Augstākās Virspavēlniecības mītnei. (Генерал-майор авиации М.Н. Кожевников. Командование и штаб ВВС Советской Армии в Великой Отечественной войне. С. 81). Vienkārši sakot, Golovānovs atkal ir tieši pakļauts Staļinam. 81. divīzija 1941. gadā Golovānova vadībā un ar viņa tiešu piedalīšanos bombardēja Berlīni, Kēnigsbergu, Dancigu, Ploješti.

Saprotams, ka DBA izmantošana kara pirmajās dienās ne pēc tiešās nozīmes un tam sekojošie zaudējumi strauji samazināja tālās darbības aviācijas spēku. Bet vienalga Golovānova divīzija izcēlās, varēja sagaidīt Golovānova iecelšanu aviācijas korpusa komandiera amatā. Tas nenotika. Tāpēc šo pakāpienu Golovānovs izlaida. Nebija arī viņš DBA komandiera vietnieks, bet uzreiz kļuva par komandieri.

1942.     gada februārī DBA pārveidoja par Tālās Darbības aviāciju (ADD29 ), un par tās komandieri nozīmēts aviācijas ģenerālmajors Aleksandrs Golovānovs. Nākamās dienesta pakāpes: aviācijas ģenerālleitnants, aviācijas ģenerālpulkvedis, aviācijas maršals - nāk viena pēc otras. 1944. gada augustā Golovānovs saņem Galvenā aviācijas maršala pakāpi. Galvenajam aviācijas maršalam tad izpildījās 40. ADD Golovānova vadībā piedalījās visās svarīgākajās Sarkanās armijas operācijās.

1953. gadā uzreiz pēc Staļina nāves Golovānovu noņem no visiem posteņiem un nosūta rezervē.

Padomju Savienībā maršali un armiju ģenerāļi neaizgāja rezervē. Viņu pakāpes ir uz visu dzīvi, un viņi nēsāja pakāpes līdz nāvei, pat tad, ja armijā viņiem nebija amatu un viņi nepildīja nekādus pienākumus. Golovānovs šajā kārtībā rets un, iespējams, vienīgais izņēmums. Nežēlastībā krita Žukovs, Vasiļevskis, Koņevs, Rokosovskis, bet neviens viņus nesauca par maršaliem rezervē, viņi palika kā maršali. Nežēlastībā krita N. G. Kuzņecovs, bet viņu pazemināja no Padomju Savienības Flotes admirāļa uz viceadmirāli, bet viceadmirāli drīkst atvaļināt rezervē. (Pēc nāves N. G. Kuzņecovu atjaunoja Padomju Savienības Flotes admirāļa pakāpē). Neatrada skaidrus iemeslus lai pazeminātu Golovānovu, un tad viņu iecēla par Galveno aviācijas maršalu rezervē.

Golovānova karjera līdz ar Staļina nāvi nepārtrūka nejauši. Staļinam tuvs bija Golovānovs. Un lai izprastu viņa likteni, jāsāk nevis ar 1941. gada februāri, bet gan no sākuma.

Aleksandrs Golovānovs dzimis 1904. gadā. No 14 gadiem Sarkanajā armijā, frontē. Dienē militārajā izlūkošanā, pēc tam OGPU-NKVD. Bet tas nav standarta čekists, tas ir gribasspēka un enerģijas iemiesojums. Golovānovs dienestam velta vairāk laika, kā jebkurš cits kolēģis, bez tam, kļūst par jātnieku, motobraucēju, lidotāju. Šeit vajadzētu uzsvērt, ne vienkārši par jātnieku, motobraucēju, lidotāju, bet gan par augstākās klases jātnieku, motobraucēju ar pietiekoši augstiem rezultātiem Vissavienības sacensībās, lidotāju, kuram uzticēja dārgās vadoņu dzīvības. Šis portrets ir tuvs supermena portretam no asa sižeta filmām, bet tieši tāds arī viņš bija. Golovānovs sasniedza augstus rezultātus jebkurā lietā, ar kuru nodarbojās.

Kaut kur, kaut kad čekists Golovānovs savā ceļā satika Josifu Staļinu. Viņu ceļi vairāk nešķīrās. Drīz vien Golovānovs nokļūst to lokā, kas nav pamanāmi no malas, bet ir pietuvināti Staļinam, tumšo darbu izpildītāji. Golovānovs - personīgais miesassargs. Golovānovs - personīgais izmeklētājs. Golovānovs - Staļina personīgais pilots. Tajā laikā Staļins ar lidmašīnu nelidoja, bet personīgais pilots bija un īpaši izrādot cieņu, līdzīgi kā kažoku no sava pleca, dažreiz partijas augstmaņiem piedāvāja lidojumu: tevi vedīs mans personīgais pilots!

Starp citu, tādi lidojumi varēja nozīmēt ne tikai cieņu un pateicību, bet arī pretējo. Golovānovs lidoja ar sudrabainu lidmašīnu, uz kuras sāniem bija plašs uzraksts: „Staļina maršruts". Tieši šīs lidmašīnas makets stāvēja uz Staļina galda. Ar „Staļina maršruta" spārniem bieži lidoja nāve. Lielās tīrīšanas gados krita galvas, atbrīvojās vietas, pirmā ranga komunistu iznīcināšana nozīmēja paaugstināšanu otrā ranga komunistiem. Un gadījās tā, ka Staļins kā īpašu atzinības zīmi sūtīja „Staļina maršrutu" uz tālu provinci pēc mazpazīstama partijas fīrera: jūs gaida Maskavā, un jūs kļūsit dižens. Notika arī otrādi: jūs gaida Maskavā, un jūs kļūsit… Lido pasažieris Golovānova lidmašīnā, ēdina viņu, dzirdina ar Kaukāza vīniem… Viņu tiešām gaida Maskavā… nāvinieku kamerā. Ir informācija, kuru pagaidām nav izdevies apstiprināt, ka Padomju Savienības maršals V. Blihers 1938. gadā ar „Staļina maršrutu" lidoja uz Maskavu. Pēc tam Blihers vairāk nelidoja: drīz vien viņu nosūtīja uz moku kameru. Spīdzināts, viņš arī aizgāja bojā.

Aleksandrs Golovānovs terora gados bija tāds kā Staļina vētrasputns: vētra! drīz būs vētra! Bet vēl varētu Golovānovu nosaukt par Staļina degungalu: uz kuru pusi tas pagriezīsies, uz to pusi arī gāzīsies Staļina dusmas.

Pēc tam tīrīšana beidzās, un sākās jauns posms mūsu vēsturē: pirmsmobilizācijas periods, slēptā mobilizācija, militārie konflikti. Man pagaidām nav izdevies noteikt lidotāja vārdu, kurš veda Žukovu uz Halhin-Golu. Nezinu, vai tas bija pats Golovānovs vai kāds cits. Nav droši zināms, ka Golovānovs parādījās Halhin-Golā praktiski vienlaicīgi ar Žukovu, varbūt nedaudz agrāk. Tas nozīmēja, ka Staļins seko notikumu attīstības gaitai. Līdz pašām kauju beigām Golovānovs atradās Mongolijā. Vairs jau neizdosies uzzināt, vai Žukovs saprata Golovānova klātbūtnes simboliku, bet nav pamata apšaubīt: neveiksmes gadījumā Žukovu atvestu uz Maskavu ar „Staļina maršrutu".

Golovānova klātbūtne Halhin-Golā nebeidzās ar Žukova slepenu kontroli, Golovānovs daudz lidoja. Par viņa darbību skopi tiek rakstīts: izpildīja speiālos uzdevumus… Pētot Specnaza vēsturi, atradu neskaidrus norādījumus par padomju diversiju grupu darbību japāņu karaspēka aizmugurē. Specnaza diversiju grupu izmešanu veica īpašās aviogrupas lidmašīnas, kuras sastāvā arī bija Golovānovs. Viņa pienākumi principā nebija izmainījušies - viņš taisa melnus darbus, un Staļina vētrasputna parādīšanās nozīmē teroru.

Pēc Mongolijas - Somija. Te Golovānovs saņēma Ļeņina ordeni. Un atkal sīkumi slēpti slepnības tumsā. Bet ir ļoti dīvaini: Golovānovs nav militārists, nedien armijā un militāro formu nenēsā. Ko tad viņš dara karā?

Pēc tam pēkšņi 1941. gadā Golovānovs nonāk armijā. Jāuzsver, nonāk pēc personīga lūguma. Ir saglabājusies un nopublicēta Golovānova vēstule Staļinam. Pēc šīs vēstules viņu iesauc, piešķir dienesta pakāpi, ieceļ par Specnaz aviācijas pulka komandieri.

Golovānovs pastāvīgi atradās līdzās Staļinam. Golovānovs zināja daudz. Golovānovs tikās ar Sarkanās armijas augstākajiem komandieriem un viņam bija priekšstats par to, kas tiek plānots uz priekšu. Golovānovs daudz lidoja. Golovānovs daudz redzēja. Golovānovs saprata, ka lietas virzās uz lielā kara pusi un pieteicās uz to kā brīvprātīgais. Tas ir viņa garā.

Ja netiktu plānots lielais karš, Golovānovs paliktu pie Staļina.

Ja būtu paredzēts kārtējais konflikts līdzīgs Ziemas karam Somijā, tad Golovānovs paliktu kā civilais lidotājs un piedalītos konfliktā, nemainot civilās aviācijas formu ar militāro.

Ja gatavotos lielajam aizsardzības karam, tad Golovānovs apgūtu iznīcinātāju. Šim cilvēkam padevās viss: no arābu rikšotāja līdz jebkura tipa lidmašīnai. Aizsardzības karā godkārīgais Golovānovs varētu kļūt par pirmo trīskārtējo Padomju Savienības varoni valstī. Tas atbilda viņa dabai, viņa talantam. Ja gatavotos karam 1942. gadā, tad neprasītos armijā 1941. gadā. Šī cilvēka vulkāniskā enerģija atrastu citu izeju, citu galveno uzdevumu tuvākajam laikam. Bet karš bija paredzēts 1941. gadā, lielais karš, kurā iznīcinātāju aviācijai bija paredzēta otršķirīga loma. Modē bija bumbvedējs. Tieši arī uz bumbvedēju paprasījās Golovānovs. Ne uz parastu, bet uz tādu, ar kuru var izpildīt speciālos uzdevumus. Golovānovs pats izvēlējās darbības lauku nākamajā karā, un šis nodoms ir ielikts 212. tālās darbības bumbvedēju aviācijas pulkā: Specnaz.

Ir pienācis īstais brīdis izteikt šaubas: nevarēja Golovānovs zināt Staļina plānus, nevarēja zināt par Staļina gatavošanos karam. Golovānovs tikai izteica savas domas, ka iespējams, ka būs karš, un pieteicās brīvprātīgajos. Golovānovs varēja kļūdīties: varbūt Staļins nekādu karu nav paredzējis. Labi, piekritīsim.

Pieņemsim, ka Golovānovs ar Staļina plāniem nav iepazīstināts. Pieņemsim, ka Golovānovs izteica Staļinam tikai minējumu, man rādās kara tuvošanās, vai nebūtu man laiks, biedri Staļin, uzvilkt karavīra formu. Lai Golovānova vēstule Staļinam būtu kā priekšnojauta! Bet tā bija pareiza priekšnojauta! Ja Golovānova priekšnojauta par lielo atbrīvošanas karu būtu nepareiza, tad Staļins viņam atbildētu: nē. Golovānov, par nekādu atbrīvošanas karu neesmu domājis, bet pagaidām tu man esi vajadzīgs citiem darbiem. Bet neko tādo Staļins neteica. Teica Staļins kaut ko pretēju.

Staļins atbalstīja sava vētrasputna izrāvienu: pareizi, Golovānov, izproti situāciju, tuvojas lieli notikumi, pienācis laiks arī tev uzvilkt formu, malacis, ka negaidi pavēles, bet pats saproti, kad jāpiesakās armijā.

Golovānovs varētu arī nezināt Staļina nodomus un termiņus, bet tikai minēt, bet Staļins zināja! Un arī ja Golovānova vēstule ir tikai minējums, tad Staļins šo minējumu apstiprināja.

Vēl viens moments. Varēja Staļins Golovānovam pateikt: es baidos, ka Hitlers uzbruks, paņem Golovānov (tu esi enerģisks un neatlaidīgs cilvēks) mūsu labākos lidotājus-iznīcinātājus, sagatavo no viņiem elites trieciengrupu, tādu grupu, ja to satiktu kaujā, neviens vācietis dzīvs nepaliktu, lai jebkurā manis izvēlētā vietā spētu noturēt vietējo pārsvaru gaisā. Lai visā frontē vācieši notur pārsvaru, bet izšķirošajā iecirknī mēs to nepieļausim. Bet neteica Staļins tādus vārdus ne Golovānovam, nevienam citam.

Paraugpulks no labākajiem lidotājiem Staļina personīgo specuzdevumu izpildei dziļā pretinieka teritorijā - pēc Golovānova iniciatīvas un pēc Staļina pavēles - tika izveidots, bet tādu pašu paraugpulku dzimtās debess aizsardzībai neizveidoja un pat neatcerējās par to. Izveidot iznīcinātāju paraugpulku dzimtās debess aizsardzībai mēģināja tikai pēc 1941. gada 22. jūnija (Osnaz 401. iznīcinātāju aviācijas pulks). Bet bija par vēlu. Salīdzināsim faktus:

1.     Aerodromu grupa un aizliegtās zonas Smoļenskas apkārtnē no pirmskaru laikiem - tradicionāla vieta Specnaz diversiju apakšvienību sagatavošanai.

2.   NKVD atpūtas nami Smoļenskas apgabala Gņezdovas stacijas rajonā no 1939. gada tika izmantoti kā vasaras nometnes jauno Kominternes30 kadru sagatavošanai.

3.  No 1941. gada februāra Smoļenskas apkārtnē bāzējas 212. Specnaz aviācijas pulks, kurš ir spējīgs pēc Staļina tiešās pavēles ne tikai bombardēt sevišķi svarīgus objektus, bet arī iesviest pretinieka aizmugurē Specnaz diversijas grupas.

4.   No 1941. gada februāra Gņezdovas stacijas rajonā izbūvēja komandpunktu ar stratēģisku nozīmi, komandpunkts Staļinam. Starp citu, tā ir tā pati stacija Gņezdova, kur atbruņoja poļu virsniekus. Katiņa ir līdzās.

Nezinu, kā sasaistīt šos faktus kopā. Staļina komandpunkts, no kura viņš gatavojās vadīt Eiropas „atbrīvošanu", diversantu vienības kaimiņzemju vadītāju iznīcināšanai un lidmašīnas šo diversantu izsviešanai ārzemēs, skola jaunajiem komunistiskajiem vadoņiem, kuriem bija paredzēts vadīt staļinisko Eiropu, vieta jau „atbrīvoto" zemju elites iznīcināšanai - viss vienā vietā. Kāpēc? Sagadīšanās vai velnišķīga loģika? Nevaru izskaidrot. Es tikai norādu uz minējumu mezglu, lai vēsturnieki meklē atminējumus.

Bet par vienu esmu pārliecināts: 1941. gada februārī vēl nebija nekādu Čērčila, Zorges, Rūzvelta, un citu „brīdinājumu", bet Staļina deguna galiņš jau pagriezās uz Vācijas pusi.

22. nodaļa. Uz kurieni brauca Hmeļnickis?

' 3 3

Kara un miera vēsturi var pētīt un japēta ne tikai pēc dokumentiem, bet arī pēc cilvēku likteņiem.

„Krasnaja zvezda", 1990. gada 1. jūnijs.

Galvena aviacijas maršala Golovanova biografijai var pievienot ģeneralleitnanta Rafaela Hmeļņicka (1898. - 1964.) biografiju. Hmeļņicka oficialais dzīves apraksts publicēts zem rubrikas „Pilsoņu kara varoņi". Lūk, galvenie momenti: aģitators Harkova, pēc tam Pirmas jatnieku armijas RKP [15]biedra sekretars, piedalījas Kronštates dumpja apspiešana, Pilsoņu karu beidza ar diviem Sarkana Karoga ordeņiem. Taja laika tas bija augstakais un vienīgais ordenis.

Paršķirstot Pilsoņu kara dalībnieku memuarus, atrodam to gadu apbalvojumus - „apbalvot ar sarkanajam revolucionarajam platajam biksēm" vai „apbalvot ar rudu ērzeli", bet ordeņus, ka liecina maršals S. M. Budjonnijs, piešķīra „varoņu varoņiem". Staļinam, piemēram, no Pilsoņu kara bija viens ordenis. Tie, kuriem bija divi ordeņi, palika vēstures annalēs. Starp viņiem ir arī Hmeļņickis.

Pēc Pilsoņu kara Hmeļņickis kļūst par Ziemeļkaukaza kara apgabala komandiera uzdevumu izpildītaju (par īpašo uzdevumu izpildītaju). Pēc tam - darbs Maskavas kara apgabala štaba. Talak seko Kara akadēmija un amati: 1. Maskavas Proletariata strēlnieku divīzijas pulka komandieris, Kara un Jūras lietu Tautas komisara uzdevumu izpildītajs, atgriešanas komandējoša darba, taja paša amata - 1. Maskavas Proletariata pulka komandieris, talak - šīs divīzijas komandiera vietnieks, pēc neilga laika - Sarkanas armijas šīs labakas divīzijas komandieris. Vēlak - PSRS Aizsardzības narkoma uzdevumu izpildītajs.

1940. gada Sarkanaja armija ieviesa ģeneraļu pakapes. Rafaels Hmeļņickis saņem ģeneralleitnanta pakapi, taja laika - trīs zvaigznes. 1941. gada pavasarī ģeneralleitnants Hmeļņickis nozīmēts par 34. strēlnieku korpusa komandieri - paša spēcīgaka no visiem Sarkanas armijas korpusiem.

Kara laika - atradas Ļeņingradas un Ziemeļrietumu fronšu kara padomes rīcība. No 1942. gada bija partizanu kustības Centrala štaba apgades parvaldes priekšnieks. Pēc tam seko Aizsardzības narkoma vietnieka īpašo uzdevumu ģeneraļa amats, un pašas kara beigas ģeneralleitnants Rafaels Hmeļņickis bija trofeju ieroču paraugu izstades priekšnieks. Otraja pasaules kara Hmeļņickis nekadīgi neizcēlas - saka ka ģeneralleitnants un pabeidza tada paša pakapē.

Biografija sastadīta ta, ka izlasot to, mēs nožavasimies un paršķirsim lappusi: ģeneralis, varonis, nekas vairak. Bet man ir sens naids pret adjutantiem un rokaspuišiem. Ģeneralleitnants Hmeļņickis pastavīgi visu savu dienesta laiku, ka noburts, atgriezas īpašo uzdevumu virsnieka (vēlak ģeneraļa) amata. Šī pastavība mani kaut ka neskaidri satrauca. Un vēl: nedabīga virsnieka karjera. Pirmais komandiera mats - pulka komandieris: ne vadu, ne rotu, ne bataljonu komandēja, bet uzreiz pulku. Un ne parastu pulku: 1. Maskavas Proletariata strēlnieku divīzija - ta ir „galma", galvaspilsētas-parades divīzija: arzemju viesi, skates, svētki, izradīšanas. Dienests „galma" divīzijas ir īpatnējs.

Virsniekam ir liels gods tur nokļūt, visu dzīvi attestata zaigojoša oreola mirdz tas divīzijas numurs. Dienēt tur ir viegli un grūti. No vienas puses cilvēki ir atlasīti, divīzija nav vaji, slimīgi karavīri, kuri nesaprot krievu valodu, nav veci nolietoti ieroči, nav problēmas ar apgadi un izmitinašanu. No otras puses, īstas kaujas sagatavotības arī nav. Tas vieta - izradīšanas vai sagatavošanas nakamajai izradīšanai, „balets", ka izsakas Sarkanaja armija. Hmeļņickim no pieciem

komandieru amatiem četri - galvaspilsētas-galma-baleta divīzijā. Un ilgi neaizkavējās. Amatus ieņēma dažas nedēļas, bet pēc tam uz daudziem gadiem atgriezās adjutanta-sekretāra-rokaspuiša amatos.

Ilgu laiku man nedeva mieru Hmeļņicka biogrāfija, bet saprast nevarēju, ar ko tā mani satrauc. Bet pēc tam apspīdēja: tā taču ir Vorošīlova ēnas biogrāfija!

Paraudzīsimies uz Hmeļņicka biogrāfiju, tikai tagad uz Padomju Savienības maršala K. J. Vorošilova karjeras fona.

Un tā, Pirmās jātnieku armijas Kara padomes biedrs Kliments Vorošīlovs kaut kur Pilsoņu karā satiek neievērojamu partijas aģitatoru un ieceļ par savu sekretāru. Sekretārs iedzīvojās. Uz visiem laikiem. Neminēsim, kā sekretārs Hmeļņickis karoja, bet pirmo ordeni viņš saņēma pēc padomju karaspēka sagrāves Polijā. Pilsoņu karā bija trīs masveidīgas apbalvošanas, kad ordeņus deva groziem.

Pirmo reizi - Polij ā. Vajadzēja sagrāves kaunu aizsmērēt ar varoņdarbiem. No frontes bēgošajam karaspēkam iedalīja kaudzi ordeņu. Un šeit, kopējā sarakstā, ar Pirmās jātnieku armijas RKP pavēli, Hmeļņickis trāpās varoņu rindās. Ne pārāk labi mācēja klabināt uz rakstāmmašīnas, ne varonīgi asināja zīmuļus, ne vēl par kādiem nopelniem. Pēc tajā laikā esošās kārtības, pavēlē bija jābūt sīki aprakstītiem varoņdarba apstākļiem, bet šajā gadījumā apstākļi nav izklāstīti. Sīkā apraksta vietā - „RKP biedra sekretāram par izcilību kaujās". Nav labi turēt aizdomās varoņus, vai tikai nav tā, ka pats sekretārs drukājis par sevi pieteikumu apbalvošanai?

Vorošīlovs divas reizes parakstīja pavēli par Hmeļņicka apbalvošanu: 1919. (vēl pirms kauna Polijā) un 1920. gadā ordeni piešķirt izdevās ar otro reizi. Bet Maskava neapstiprināja lēmumu. Trīs gadus Hmeļņickis savu pirmo ordeni nēsāja it kā nelegāli: Vorošīlovs apbalvoja, Maskava neapstiprina. Lēmums tika apstiprināts tikai 1923. gada 16. oktobrī.

Otra masveida ordeņu piešķiršana bija pēc Kronštates dumpja apspiešanas. Dumpja apspiešanai nosūtīja uzticamākos. Kronštates zvērības raksturoja kā kaujas operāciju un par soda operāciju nopelniem piešķīra kaujas apbalvojumus. Un atkal nogāza kaudzi ar ordeņiem. Uz izrēķināšanos ieradās arī Vorošīlovs kopā ar sekretāru. Vorošīlovam - otrs ordenis. Sekretāram - otrs. Atkal nav varoņdarbu apraksta, slideni pateikts: „iedvesmoja cīnītājus". Tā Hmeļņickis kļuva par dubultvaroni. Un ir fotogrāfija: Ļeņins kopā ar dumpja likvidēšanas dalībniekiem. Pa labi no Ļeņina stāv viens ar resnu mūli, ar diviem kaujas ordeņiem. Tas arī ir Revolūcijas varonis Rafaels Hmeļņickis. Bet aiz Ļeņina - Vorošīlovs.

Un bija vēl viena masveida apbalvošana - pēc Tambovas guberņas zemnieku iznīcināšanas. Bet mūsu varonis tajos notikumos nepiedalījās, savādāk saņemtu vēl trešo ordeni.

Pēc pilsoņu kara Vorošilovu ieceļ par Ziemeļkaukāza kara apgabala komandieri. Hmeļņickis ir kopā ar viņu - izpilda īpaši svarīgus uzdevumus. Man ir gadījies redzēt adjutantus un rokaspuišus. Jā, dažreiz viņi arī izpilda īpaši svarīgus uzdevumus. Bet vispār - pielīdēja darbs. Vorošīlovs - pielīdējs un sev apkārt vairoja pielīdējus. Un jābūt pielīdējam no dzimšanas, lai pie Vorošīlova noturētos. Hmeļņickis turējās. Bet bija arī kaut kas tāds bez pielīšanas: Hmeļņickim bija iesauka Ruda un viņš nekaunēj ās no tās. Ja viņš revolūcijā būtu ienācis no komunistiskās pagrīdes, tad šo iesauku varētu saprast kā partijas pseidonīmu, piemēram, „Biedrs Jevlampijs". Rudas pirmsoktobra stāžs nav manāms. Atklātās kriminālās notis Hmeļņicka iesaukā nesatrauca ne Vorošīlovu, ne pašu Staļinu. Vorošīlovs - baskājis ar iesauku Voloģka, bet Staļina kriminālais pseidonīms Koba tiek uzņemts kā radniecīgs Hmeļņicka pseidonīmam. Koba un Ruda.

Var teikt, ka Ruda bija savējo lokā. 1924. gadā Staļins pārvelk Vorošīlovu uz Maskavu, nozīmē par Maskavas kara apgabala komandieri. Viegli iedomāties, kā izmainījās Hmeļņicka liktenis. Pareizi. Maskavas kara apgabala štābā viņam atrada vietu. Ne pārāk ilgi Hmeļņickis mācās akadēmijā - diploms ir svarīga lieta - un atgriežas tajā pašā amatā - Vorošīlova rokaspuisis. Pēc tam Ruda saņem pulku Maskavas Proletariāta strēlnieku divīzijā. Visiem skaidrs - ieradies jauns pulka komandieris, ieradies tāpēc, lai atzīmētos, lai nospēlētu numuru, lai raksturojumā parādītos ieraksts: „komandēja pulku". Nevienu neinteresē cik nedēļas komandēja. Galvenais, ka attestātā fiksēts: komandēja. Ja bija vajadzīgs attestācijai, Vorošīlovs varēja nozīmēt savu rokaspuisi

komandēt vienalga ko, kaut vai kreiseri. Un Vorošīlovs nebaidītos dot Hmeļņickim ne vienkāršu kreiseri, bat labāko no kreiseriem. Un varētu Hmeļņickis neparādīties uz kapteiņa tiltiņa un neizdot pavēles. Labāk, ka viņš neparādītos: palīgi, saprotot, kas par putnu atlidojis, tiktu galā arī bez viņa - lai tikai netraucē strādāt. Tāpat pulkā visiem ir skaidrs, ka „nokomandējis", Hmeļņickis atgriezīsies savās aprindās.

Šo sistēmu es redzēju plaukumā, Brežņeva laikos, kad strādāju Ženēvā. No Maskavas ierodas diplomātiskā delegācija. Delegācijā ir daži diplomāti-darba darītāji. Bet starp viņiem Politbiroja locekļu bērneļi. Arī diplomāti. Bērneļus ar darbu neapgrūtināja: tikai lai netraucē. Un paši bērneļi pēc darba netiecās. Bet raksturojumus tiem rakstīja saldenus, padomju sūtnis Zoja Vasiļjevna Mironova parakstīja: iniciatīvas bagāti, vispusīgi sagatavoti utt. Ieskatīsies „tāda diplomāta" darba vietu sarakstā - ak mana māte, ir bijis gan Parīzē, un Vašingtonā, un Ņujorkā, un Vīnē, un Ženēvā, un kādus pienākumus izpildīja: tad Brežņevu pavadīja, tad Gromiko, tad vēl kādu citu. Ar vienu vārdu sakot, perspektīvs, vieš cerības, ieguvis pieredzi, pienācis laiks izvirzīt…

Pie Brežņeva tas plauka spēcīgās krāsās. Bet tad, divdesmitajos-trīsdesmitajos, sistēma tikko sāka uzplaukt. Bet arī tad karjeras bīdīšanas paņēmieni bija stingri noteikti: Hmeļņickis nokļuva karaspēkā komandējošos posteņos, nemainot savu Maskavas dzīvokli, neattālinoties no valdības vasarnīcām. Pulkā atgriezās vēl reizīti, atzīmējās, pabija divīzijas komandiera un komandiera vietnieka postenī. 1940. gadā ieviesa ģenerāļu pakāpes, un Hmeļņickis - ģenerālleitnants. Par daudz, protams, bijušajam divīzijas komandierim, bet nekas, pārdzīvoja. Rokaspuisim arī daudz. Tajā laikā Sarkanjā armijā ar pakāpēm nemētājās. Divīzijās - pulkveži vai ģenerālmajori. Korpusu komandieri - ģenerālmajori. Gadījās, ka korpusus komandēja arī pulkveži. Piemēri: I. I. Fedjūņinskis, K. N. Smirnovs, V. A. Suģecs, N. S. Skripko. Ģenerālleitnants - tas ir kara apgabala komandieris vai armijas komandieris, un arī tad ne vienmēr; tajā laikā daži armiju komandieri bija ģenerālmajori, kā M. I. Potāpovs.

Vispār Vorošīlovs neskopojās ar ģenerāļu zvaigznēm savam pielīdējam. Tā pilsoņu kara varonis kļuva par karavadoni.

Painteresējies par Hmeļņicka personību, vēlreiz pāršķirstīju padomju ģenerāļu, admirāļu, maršalu memuārus un brīnījos: kāpēc gan es agrāk neesmu pamanījis Hmeļņicki. Bet viņš taču parādās atmiņās daudziem. Pieņemšanu pie Vorošīlova katrs sāk ar pieņemšanas kabineta aprakstu, kurā svinīgi sēž Hmeļņickis.

Ģenerālmajors P. G. Grigorenko atceras, kā pirms kara lūdza personīgu tikšanos ar Aizsardzības narkomu. „Kāda ir jautājuma būtība?" - interesējas Hmeļņickis, un nospriež: nav ko ar tādu jautājumu traucēt Vorošīlovu, pietiks, ka satiksities ar Tuhačevski.

Galvenais artilērijas maršals N. N. Voronovs atceras, kā 1936. gadā Musolīni nosūtīja itāļu fašistus ieņemt Abesīniju. Musolīni sarīkoja lepnu atvadu ceremoniju. Ceremonijā piedalās arī ārzemju militārās delegācijas. Pati lielākā, tas ir saprotami, ne no fašistiskās Vācijas, bet gan no Padomju Savienības. Voronovs to īpaši uzsver. Delegācijā, bez paša Voronova, Gorodņikova un Lopāķina - mūsu varonis Hmeļņickis. (На службе военной. С. 76-77). Mums ar fašistiem toreiz bija darba dalīšana: karojiet Abesīnijā, pēc daudziem gadiem mēs tur atnāksim un sarīkosim tādu sociālo vienlīdzību, ka pasaule nodrebēs, skatoties uz bērniem-skeletiem. Mūsu sociālie pārkārtojumi Āfrikai sagādās vēl lielākas sāpes, nekā fašistiskā agresija…

Bet atgriezīsimies pie mūsu varoņa. Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņecovs atceras, kā pirms kara viņu nosūtīja uz Spāniju. Viss sākas ar tikšanos pie Hmeļņicka… Kuzņecovs atgriežas no Spānijas - un atkal jāierodas pie Hmeļņicka. Paiet nedaudz laika - Kuzņecovu nozīmē par Klusā okeāna flotes komandiera vietnieku - un atkal vizīte pie Hmeļņicka. Kuzņecovs bija draudzīgs ar Hmeļņicki:"…man iekārtoja Ruda, kā mēs savā lokā saucām Hmeļņicki". (Накануне. С. 175). Nē, nē, ne amatā iekārtoja, iekārtoja tikšanos ar Vorošīlovu. Un vajadzēja būt labās attiecībās ar Rudu: ne katram viņš sarunāja tikšanos…

Padomju Savienības maršals K. A. Mereckovs arī atceras, kad atgriezās no Spānijas - vispirms vizīte pie Hmeļņicka. Hmeļņickis uzaicina Mereckovu ienākt lielajā zālē. Tur sapulcē visus, kuri tajā brīdī ir pa rokai: svarīgs pasākums - nosodīt tautas ienaidniekus, Tuhačevski ar

partneriem. (На службе народу. С. 166). Mereckovs neapraksta, kāda bija tieši viņa attieksme, bet pēc apspriedes Mereckova karjera strauji gāja uz augšu, un drīz vien viņš ieņēma Ģenerālštāba priekšnieka un Aizsardzības narkoma posteņus, tos pašus, kurus agrāk ieņēma Tuhačevskis… Ļoti svarīgi bija demonstrēt uzticību ne tikai Staļina un Vorošīlova klātbūtnē, bet arī viņu sekretāru- adjutantu-rokaspuišu klātbūtnē.

Bet, lūk Žukovs lido uz Halhin-Golu. Tikšanās ar Vorošīlovu, bet vispirms - ar Hmeļņicki. Svarīgs bija cilvēks…

Bet pēc tam uzbruka Hitlers. Bet karā ģenerālleitnants Hmeļņickis asinis nelēja un ar dzīvību neriskēja. Kara sākuma periodā - mežonīgs ģenerāļu trūkums. Rietumu fronti (četras armijas) komandē ģenerālmajors (!) P. P. Sobeņņikovs. Bet ģenerālleitnants Hmeļņickis - sēž Ļeņingradas frontes komandiera rīcībā. Tas nozīmē: ne par ko neatbild. Bet kāpēc Ļeņingradā? Tāpēc, ka uz turieni ir nosūtīts Vorošīlovs, bet Hmeļņicki Vorošīlovs velk sev līdzi. Hmeļņicki par Aizsardzības narkoma rokaspuisi varēja nosaukt, bet nosaukt par rokaspuisi frontes komandierim tā kā neērti: ģenerālleitnants kā izsūtāmais frontes komandierim, kad ar zemākām pakāpēm paši frontes komandē.

Tāpēc formulējums - rīcībā…

Pīterā Vorošīlovs izgāzās. Ļeņingradas fronti Vorošīlovs komandēja nepilnas septiņas dienas, no 1941. gada 5. - 12. septembrim. Un ātri vajadzēja nomainīt ar Žukovu. Bet padzīt Vorošīlovu Staļins nevarēja: Vorošīlova uzpūstā slava Pilsoņu karā saistīta ar paša Staļina slavu. Pasludināt Vorošīlovu par kretīnu - uzkāpt sev uz astes. Un tāpēc Vorošīlovs - it kā Staļina rīcībā, tas ir ne par ko neatbild, bet Hmeļņickis - Vorošīlova rīcībā.

Pēc tam Staļins izdomāja Vorošīlovam posteni - Partizānu kustības virspavēlnieks. Partizānus vadīt nevajag, partizāni paši zina, kas viņiem jādara. Vorošīlova biogrāfijā šis nopelns aprakstīts tā: „Personīgi instruēja partizānu vienību komandierus". (Советская военная энциклопедия. Т. 2. с. 364). Ai, darbiņš bez putekļiem!

Armijas ģenerālis S. M. Šķemenko ar īsu triepienu, bez vēlēšanās apvainot, aprakstīja „proletārieša" Vorošīlova personīgo vilcienu: mājīgie vagoni, rūpīgi atlasīta bibliotēka… Vorošīlovs sarīkoja Šķemenko veselu eksāmenu… nē, ne par stratēģiju un ne par taktiku, bet par Lielā teātra repertuāru. Pats Vorošīlovs bija liels operas un baleta cienītājs un veikli izmantoja gadījumu, lai jebkuram zemākstāvošajam pārmestu nekulturālību…

Fronte, karš, bojā iet cilvēki, valstī ir bads. Ģenerālštābs strādā pēc Staļina sastādīta diennakts grafika, Ģenerālštāba virsniekiem un ģenerāļiem salīp acu plakstiņi no negulēšanas. Šķemenko gadījuma pēc nokļuva Vorošīlova vilcienā un gribēja nedaudz pagulēt, bet nē, j āziņo kultūras maršalam… Bet vēl šajā mājīgajā vagonā speciāls rokaspuisis-pulkvedis izklaidē Vorošīlovu lasot literatūras klasiķus: „Kitājevs lasīja labi, un Vorošīlova sejā iemirdzējās svētlaime". (Генеральный штаб в годы войны. С. 207).

Tagad iztēlosimies netīru, izbadējušos, ar bārdu noaugušu partizānu vienības komandieri, kurš daudzas dienas jaucis pēdas pa mežiem un purviem, glābdams savu vienību no soda ekspedīcijas. Un lūk, pavēle: ierasties pie lielkunga Vorošīlova. Notiek vesela operācija: pāri frontei dzen lidmašīnu, iezīmē pļavu ar ugunskuriem, ved komandieri uz Lielo zemi. Un lūk, viņš ir salonā- vagonā: paklāji, spoguļi, pulēts sarkankoks, mirdz bronza, bet aiz loga auro vējš, tumsa. Saldi izgulējies, kārtīgi paēdis un iedzēris, Vorošīlovs tālu no frontes un sodītājiem personīgi instruē… Bet pēc tam partizānu komandieri - lidmašīnā, piesprādzēties, paceļamies, pārlidojam frontes līniju, sagatavoties… lēkt!

Tajā pašā ešelonā, blakus slavenajam proletariāta kultūras maršalam mitinās arī mūsu varonis. Vorošīlovs - virspavēlnieks visiem partizāniem, Hmeļņickis - apgādes pārvaldes priekšnieks partizānu štābā. Negribu neko sarunāt sliktu, bet no visiem apgādes amatiem vislabāk nodarboties ar partizānu apgādi: labākajā gadījumā iztrūkuma nebūs, tūkstošiem tonnu materiālās vērtības iet pāri frontes līnijai, izmet tās tumsā, kvīti par saņemšanu neviens nepieprasa…

Kara beigās, kad Vorošīlovam pavisam nebija darba, viņu pārcēla diplomātiskajā darbā: ārzemju viesus sagaidīt, pavadīt, uzcienāt, palielīties ar uzvarām. Ģenerālis de Golls liecina, kara

laikā pieņemšanas Maskavā pārsteidza ar pārpilnību un lieku greznību. Atrada darbu arī Hmeļņickim - trofeju bruņojuma izstādes priekšnieks: dārgie aizjūras viesi, paskatieties pa labi, paskatieties pa kreisi… Kaut arī to varētu darīt ekskursijas vadītājs…

Svarīgi ir kas cits: Staļins atļāva padomju karavīram izlaupīt Eiropu. Tas saucās - „ņemt trofejas". Un sākās laupīšana. Aleksandrs Tvardovskis poēmā „Vasilijs Ķorkins" laupīšanai Vācijā veltīja veselu nodaļu un saņēma pirmās pakāpes Staļina prēmiju. Laupīja tad karavīri, laupīja seržanti un staršinas, laupīja virsnieki, ģenerāļi, maršali.

Bet vairāk par visiem ar laupīšanu nodarbojās padomju valdība. Laupīšana valsts līmenī tika ietērpta trofeju dienesta formas tērpā. Trofeju dienesta apliecība piešķīra varu: ne priekš sevis ņemu, bet gan priekš strādnieku-zemnieku valsts. Trofeju izstāde bija daļa no trofeju dienesta darba. Neteikšu sliktu par Hmeļņicki, bet viņa šefs, kulturālais Vorošīlovs, alkatīgs bija attiecībā pret augsto mākslu, un tāpēc Hmeļņickis izbradāja Eiropu, tieši tāpat kā partizānu komandieris Brjanskas mežus. Smags darbs Hmeļņickim, bet sagādāja mierinājumu: ģenerālleitnants, neapgrūtināts ar kaujas uzdevumiem, kopā ar „trofeju dienesta" bataljonu rikšo pa Eiropu, trofeju dienesta kabatā dokuments un Vorošīlova rekomendācijas… Īsāk sakot, Hmeļņickis kaut kur pārkāpa pieklājības robežas un Vorošīlovs viņu atstādināja, bet pēc tam tika atbrīvots slimības dēļ.

Šajā varonīgajā biogrāfijā ir izņēmums, kura dēļ visus šos notikumus vajadzēja izstāstīt.

Pēc pirmās tikšanās Vorošīlovs un Hmeļņickis nešķīrās. Dažreiz Vorošīlovs palaida Hmeļņicki uz ārzemēm ciemos pie fašistiem. Bet tas nav cits darbs, bet darba vizīte. Šad tad Hmeļņickis aizgāja īslaicīgi pakomandēt pulku vai divīziju, bet pulks un divīzija bija Maskavā. Un akadēmijā Hmeļņickis mācījās, vienkārši sakot, ne ar pilnu jaudu, vairāk laika veltot pamatdarbam. Un tikai vienreiz atgadījās kas ārkārtējs. 1941. gada pavasarī pirmo un vienīgo reizi Vorošīlovs un Hmeļņickis šķiras. Voršīlovs ir Maskavā, bet ģenerālleitnants Hmeļņickis saņem komandēt 19. armijas 34. strēlnieku korpusu. Sarkanajā armijā tajā laikā bija: 29 mehanizētie korpusi (katrā 3 divīzijas); 62 strēlnieku korpusi (2-3 divīzijas, ļoti reti - 4); 4 kavalērijas korpusi (2 divīzijas); 5 gaisa-desanta korpusi (to sastāvā divīzijas nebija); 5 aviācijas korpusi VVS sastāvā (3 divīzijas); 2 PVO korpusi (to sastāvā divīzijas nebija). No visa šī simta 34. strēlnieku korpuss bija izņēmums - 5 divīzijas. Apbrīnojams korpuss arī ar to, ka tā priekšgalā ģenerālleitnants. Pagaidām man ir izdevies savākt ziņas par 56 no 62 strēlnieku korpusiem, kuri eksistēja līdz 1941. gada vasarai, komandieriem. Korpusus komandēja ģenerālmajori, dažreiz pulkveži. Izņēmumi ir divi: ģenerālleitnants P. I. Batovs 9. īpašā strēlnieku korpusa priekšgalā un ģenerālleitnants Hmeļņickis - priekšgalā 34.

Ar Batovu ir skaidrs. 9. īpašais strēlnieku korpuss gatavojās izpildīt īpašu uzdevumu - desantēties no kaujas kuģiem Rumānijas piekrastē, tāpēc saucās īpašais, tāpēc to komandēja ģenerālleitnants, 34. strēlnieku korpuss nesaucās īpašais, bet tāds bija, 34. strēlnieku korpuss ir neparasts pēc lieluma un pēc sastāva: bez strēlnieku divīzijām tā sastāvā ir arī kalnu strēlnieku divīzija. Neparasta ir īpašā slepenība, kura apņem 34. strēlnieku korpusu un visu 19. armiju, kuras sastāvā tas ietilpst.

„Ledlauzī" es stāstīju par slepenu karaspēka pārsviešanu uz Odesas kara apgabala teritoriju, tik slepenu, ka pats Odesas apgabala komandieris ģenerālpulkvedis J. T. Čerevičenko nezināja, ka uz viņa apgabala teritoriju tiek pārsviesta vesela armija. Un runa bija tieši par to pašu armiju, kuras sastāvā bija 34. Hmeļņicka korpuss.

Vēsturnieki-komunisti var izvirzīt drosmīgu hipotēzi: vai ģenerālleitnanta I. S. Koņeva 19. armiju un tās sastāvā esošo ģenerālleitnanta Hmeļņicka 34. strēlnieku korpusu neizvirzīja pie robežām lai aizsargātos? Varbūt tika paredzēti prettriecieni?

Atmetīsim aizdomas: nē, ne aizsardzībai, un arī prettriecieni netika plānoti. Kāpēc aizsardzībā vajadzīgas kalnu-strēlnieku divīzijas? Kalni ir tikai robežas otrā pusē - Rumānijā.

Ja tika plānota aizsardzība vai prettriecieni, tad pašu spēcīgāko no visiem strēlnieku korpusiem vajadzēja pārsviest nevis Rumānijas virzienā, bet gan vācu. Un ja tiktu plānota aizsardzība vai mītiski prettriecieni, tad ģenerālleitnants Hmeļņickis tajā pusē neparādītos. Viņš sēdētu aizmugurē. Vienlaicīgi, kad Hitlers veica apsteidzošo triecienu, arī Padomju Savienībai karš

pārvērtās par „lielo" un „tēvijas", vēl pirms pirmām sadurmēm ar pretinieku ģenerālleitnants pameta 34. korpusu un vairāk frontē neparādījās. Mierīgāk viņam bija atrasties „Ļeņingradas frontes komandiera rīcībā" vai dziļā aizmugurē vadīt apgādi.

Ziemas karā Vorošīlovs izgāzās kā karavadonis, bet viņa politiskā karjera no tā necieta. Viņu atstādināja no Aizsardzības narkoma amata… ar paaugstināšanu. Izdzīvošanas noslēpums ir vienkāršs. Staļinam bija vajadzīgi jauni, talantīgi, enerģiski, neatlaidīgi, zobaini plēsoņas kā Žukovs, Berija, Maļenkovs. Bet, pietuvinot varai plēsoņas, Staļins sargāja sevi no viņu enerģijas, talanta, viņu zobiem. Staļins sev apkārt uzstādīja vecās gvardes barjeru.

Vislabāk vairoga lomu izpildīja Vorošīlovs. Viņš nepretendēja uz Staļina vietu, viņš nestrīdējās ar Staļinu, viņš visur Staļinu atbalstīja.

Vorošīlovs bija slavens valstī un ārzemēs, un Staļins (pēc viņa arī Hruščovs un Brežņevs) apbēra Vorošīlovu ar ordeņiem, uzpūšot viņa nenopelnīto slavu. Pateicībā par pielīdēja padevību Staļins atļāva Vorošīlovam to, ko neatļāva un nepiedeva citiem. Voršīlovs savukārt bija devīgs pret saviem pakalpiņiem.

1941. gadā gatavojās iebrukums Eiropā. Vorošīlovu Staļins turēja pie sevis: uzvaras no viņa nevarēja gaidīt, bet Vorošīlova pakalpiņam Hmeļņickim tika dota iespēja izcelties kaujas laukā. Vorošīlovs zināja, kur izšķirsies kara liktenis, un tieši arī uz turieni sūtīja Hmeļņicki - Rumānijas virzienā, visvairāk uzvarošajā. Ne pret vāciešiem karot, bet pret rumāņiem. Atšķelt naftu no Vācijas - tas ir tas, kas izšķirs Eiropas likteni. Uzdevums ir izpildāms un pagodinošs. Hmeļņickim atrada vietu nevis Pirmajā stratēģiskajā ešelonā, kuram būtu jālej asinis un jāpiedzīvo zaudējumi, bet Otrajā stratēģiskajā ešelonā, kurš pāri Pirmā stratēģiskā ešelona līķiem aiznesīs uzvaras karogu līdz naftas torņiem. Tāpēc Hmeļņickim pats spēcīgākais korpuss. Tāpēc arī Hmeļņicka korpusā kalnu strēlnieku divīzija.

Varētu šaubīties: vai Staļinam nav bailes nozīmēt Hmeļņicki tik atbildīgā iecirknī? Domāju, ka nav ko baidīties: viņam taču neliek komandēt ne fronti un ne armiju, viņš nav iecelts par štāba priekšnieku. Hmeļņickis tur nekaros viens pats. Rumānijas sagrābšanas uzdevumu Staļins izvirzīja Žukovam personīgi. Rumānijas sagrābšanai sakoncentrēti 15 mehanizētie, strēlnieku, kavalērijas un desanta korpusi. Hmeļņicka korpuss kaut arī pats spēcīgākais, bet ir tikai viens no 15.

Pirmajā stratēģiskajā ešelonā sapulcēti labākie komandieri, ieskaitot Maļinovski un Krilovu. Jūras desantu uzdots komandēt Batovam, gaisa desants - Roģimceva brigāde. Jūras desanta izsēdināšana tiek gatavota piedaloties visiem Melnās jūras flotes spēkiem, kur kreiseru brigādi komandēja S. M. Gorškovs. Un tikai pēc viņiem Rumānijā ielauzīsies I. S. Koņeva 19. armija, kuras sastāvā ir Hmeļņicka korpuss. Hmeļņickim nav jābūt ģēnijam, vajag tikai Koņeva pavēles nodot savām divīzijām.

Uzvarēt karā - viens, bet uzstādīt uzvaras karogu attiecīgā virsotnē - otrs. Hmeļņickim nepavisam nevajag uzvarēt karā - to izdarīs Žukovs, Koņevs, Maļinovskis, Krilovs, Batovs, Roģimcevs, Gorškovs. Hmeļņickim tikai vajag, lai uzvaras ziņojumā pavīd: „ģenerālleitnanta Hmeļņicka vadītais karaspēks pirmais iegāja Ploješti". Vairāk nevajag. Un tikai tāpēc Hmeļņickis brauca karot. Kā tikko pazuda iespēja izcelties, pazuda arī viņš pats no pirmajām līnijām.

Komunisti vairāk nevar noliegt to, ka Staļins gatavojās sagrābt Eiropu. Bet, viņi iebilst, Staļins triecienu gatavoja 1942. gadā.

Nepiekritīsim komunistiem: ja triecienu gatavoja 1942. gadā, tad Hmeļņickis 1941. gada vasaru un rudeni pavadītu Kaukāza un Krimas kūrortos, ziemā pikotos ar varonīgo maršalu piemaskavas vasarnīcā, bet pa vakariem lasītu viņam aizraujošas grāmatas, un tikai 1942. gada pavasarī brauktu pieņemt pašu spēcīgāko Sarkanās armijas strēlnieku korpusu.

23. nodaļa. Žukova komanda

G. K. Žukovs, kā zināms, tāpat vien neatbrauc, bet piesakās tikai ārkārtējos apstākļos, kad vajag koordinēt fronšu kaujas darbību tajā vai citā stratēģiskajā virzienā.

Ģenerālleitnants Anķipenko, ("На главном направлении" с.146.).

Žukovam ir savi cilvēki. Viņi ari brauca uz karu. Par viņiem rakstīt ir daudz interesantāk. Vorošilovs savu komandu formēja no pielīdējiem, pakalpiņiem, adjutantiem, rokaspuišiem un sekretāriem. Žukovam ir cita pieeja.

Žukovs nebija sīkumains. Viņš nebija iecienījis tādus sodus kā rājiens vai stingrais rājiens. Žukova sods: nošaušana. Bez formalitātēm. Ierodoties Halhin-Golā ar neierobežotām pilnvarām, viņš izmantoja tās pilnībā un pat nedaudz vairāk. Viņš rīkojās noteikti, ātri, ar vērienu. Ģenerālmajors P. G. Grigorenko aprakstīja vienu gadījumu no daudziem.

No Maskavas kopā ar Žukovu ieradās kara akadēmiju klausītāju grupa - virsnieku rezerve. Žukovs noņēma tos, kuri, pēc viņa uzskata, neatbilda ieņemamajam amatam, nošāva un nomainīja ar rezerves virsniekiem. Situācija: atstādināts strēlnieku pulka komandieris, no rezerves Žukovs izsauc jaunu virsnieku, pavēl braukt uz pulku un pieņemt to komandēt. Vakars. Stepe simtiem kilometru. Pēc Žukova pavēles visas radiostacijas klusē. Stepē nav ne skaņas, ne uguntiņas - viss maskēts. Orientieru nekādu. Uznāca nakts. Visu nakti virsnieks rikšoja pa stepi, meklēja pulku. Ja tumsā kādu satiksi, tad uz jautājumu netbildēs: nevienam nav paredzēts zināt neko lieku, bet ja kāds arī ko zina, izrādīs modrību: izmuldēsi lieku vārdu - nošaus. Līdz rītam virsnieks tā arī savu pulku neatrada. No rīta Žukovs nozīmēja pulkam nākošo kandidātu. Bet tam, kurš nevarēja atrast pulku - nošaušana.

Kad ģenerālmajors P. G. Grigorenko to uzrakstīja, rietumu eksperti nenoticēja - viņiem mūsu sistēmu nesaprast. Un nolēma, ka ģenerālim Grigorenko vienkārši ir naids uz komunistisko partiju un tāpēc pārspīlē.

Bet pēc tam parādījās citas liecības. Atšķirībā no Grigorenko memuāriem, tās pieder cilvēkiem, padomju varas apmīļotiem. Lūk viena. Izvēlējos tāpēc, ka to arī rakstīja ģenerālmajors, viņš tieši tajā laikā karoja Halhin-Golā, un situācija arī saistīta ar tumsu. Liecinieks - Arsēnijs Vorožeikins, divkārtējais Padomju Savienības varonis, aviācijas ģenerālmajors. Kara laikā viņš bija padomju asu pirmajā desmitniekā. Bet tad, 1939. gada vasarā, bija jauns lidotājs.

Situācija: vakarā atgriezās no kaujas uzdevuma. Sāka krēslot. Benzīns iet uz beigām. Uz zemes redzama karaspēka kolona. Un krēslā nevar saprast: savējie vai japāņi. Un benzīna nav lai pariņķotu virs kolonas. Aizvilka līdz aerodromam. Nosēdās. Par pamanīto kolonu varēja neziņot: gaisā viņš bija viens, varēja arī paklusēt, neko neredzēju un lieta beigta. Bet noziņoja: redzēju kolonu, bet kas tie tādi bija, nesapratu, liekas, ka japāņi.

Pēc brīža jauno lidotāju izsauc pie Žukova. Un jautājums: kas tā bija par kolonu, mūsējie vai japāņi? Lidotājs atbild, ka nebija iespējams saskatīt. Tālāk notika lūk kas: „Žukovs mierīgi pateica:

-    Ja izrādīsies, ka tie ir mūsējie, tad rīt jūs nošaus. Varat iet.

Līdz manīm uzreiz nenonāca šo vārdu jēga. Bet kad sapratu draudus, manī iekvēlojās apvainojums.

Izstiepies miera stāj ā, paziņoju:

-    Šaujiet uzreiz…

Žukovs pasmīkņāja. Pagriezies pret skapīti, kas atradās aiz viņa, paņēma iesāktu konjaka pudeli un glāzi, pielēja to līdz pusei, pastiepa man:

-    Iedzeriet un nomierinieties.

-    Es nekad nedzeru viens.

Viņš atkal pasmīkņāja un, padomājis, paņēma otru glāzi, ielēja sev…" ("Красная звезда", 5 августа 1992 года).

Vorožeikinu izglāba rakstura stingrība. Un paveicās: viņam bija iespēja izrādīt stingrību Žukova priekšā. Tiem, kurus NKVD Osnaz bataljona bendes arestēja stepē un rītausmā nošāva, izrādītā stingrība nepalīdzēja.

Žukova tieksmei uz kārtību (caur nošaušanu) bija arī cita puse. Tos, kurus bija izmēģinājis kaujā, kuriem noticēja, Žukovs drosmīgi lika jebkurā postenī, uzticēja jebkuru darbu. Jāsaka, ka vairumā gadījumu Žukova izvēle izrādīj ās pareiza. Žukova izvēlētie cilvēki bija patstāvīgi, apdomīgi, izlēmīgi un stingri.

Mēs zinām, ka Staļins sūtīja karot savu personīgo pilotu Golovānovu, bet Vorošīlovs - savu īpašo uzdevumu ģenerāli Hmeļņicki. Nebūtu slikti paraudzīties arī uz Žukova komandu 1941. gada j ūnija sākumā. Un arī uz pašu Žukovu.

Žukovs - uzbrukums. Frontē to zināja katrs. Žukova parādīšanās nozīmēja ne vienkāršu uzbrukumu, bet gan negaidītu, enerģisku un graujošu uzbrukumu. Lūk kāpēc tika izmantoti dažādi paņēmieni, lai slēptu Žukova klātbūtni attiecīgā brīdī, attiecīgā frontes iecirknī. Žukovs parādījās bez atšķirības zīmēm, par viņa klātbūtni bija aizliegts runāt, šifrogrammās netika norādīts viņa vārds, tikai pseidonīms.

Šis noteikums tika pielietots arī attiecībā uz citiem maršaliem un ģenerāļiem, bet Žukovu Staļins slēpa īpaši.

Vai arī uzsvērti demonstrēja. 1941. gada oktobrī Padomju Savienībai iestājās kritisks brīdis. Vācu karaspēks tuvojās Maskavai. Maskavu aizstāvēja Rietumu fronte, kuras vadību 13. oktobrī uzņēmās Žukovs. „Krasnaja zvezda" galvenais redaktors D. Ortenbergs (Žukova Halhin-Golas dienesta biedrs) nosūtīja fotokorespondentu uz Rietumu frontes štābu ar pavēli nofotografēt: Žukovs pie cīņu kartes. Žukovs izdzina korespondentu no štāba, nav laika fotogrāfijām. Bet pēc dažām dienām fotokorespondents atgriezās Rietumu frontes štābā ar to pašu pavēli, bet tagad pavēli bija izdevis Staļins pats personīgi.

Uzņēmums parādījās avīžu pirmajās lappusēs: visai armijai, visai pasaulei jāzina, ka Maskavu neatdos - Maskavas aizsardzība uzticēta Žukovam. Saprotams, Žukovs ne tikai aizsargājās, bet arī pārgāja izšķirošā uzbrukumā, kas bija pilnīgi negaidīts vācu virspavēlniecībai.

Cits piemērs. 1945. gada pavasarī 1. Baltkrievijas fronte Žukova vadībā gatavojas Berlīnes operācijai. 13. aprīlī Staļins Maskavā it kā netieši paziņo Harimanam, ka vācieši saprotamu iemeslu dēļ gaida triecienu pa Berlīni, bet mēs viņus apmānīsim: galvenais trieciens būs nevis pa Berlīni, bet pa Drēzdeni. Vīlušies padomju karavīri un virsnieki pie pašām Berlīnes sienām arī saņem paziņojumu, ka trieciens būs citā virzienā. Un lai kliedētu šaubas, paziņo pavēli par to, ka frontes komandēšanu ir pieņēmis armijas ģenerālis V. D. Sokolovskis, bet Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs devies citā virzienā. Saprotams, ka Žukovs nekur nedevās un frontes komandēšana netika uzticēta Sokolovskim, vienkārši pirms uzbrukuma sākuma nebūtu slikti ļaut pretiniekam atslābināties un atviegloti nopūsties.

Princips saprotams: kad Staļins uztraucās par savas aizsardzības stiprumu, viņš Žukovu demonstrē, kad Staļins gatavo negaidītu uzbrukumu, viņš Žukovu slēpj.

1941. gada jūnijā G. K. Žukovam kā Ģenerālštāba priekšniekam jāpaliek Maskavā. Bet 21. j ūnija Politbiroja sēdē tika pieņemts lēmums: pie Rumānijas robežas slepus izvērst Dienvidu fronti (armijas ģenerāļa I. V. Ķuļēņeva vadībā), bet Žukovu nosūtīt uz Ternopoli koordinēt Dienvidu un Dienvidrietumu fronšu darbību.

Lēmumu par Žukova nosūtīšanu uz Ternopoli Staļins nepieņēma sakarā ar vācu iebrukuma draudiem: Staļins tādu pavērsienu negaidīja.

Ja Staļins baidītos par savu aizsardzību, tad no Žukova lidojuma uz Ternopoli nevajadzētu taisīt noslēpumu. Bet varēja pat pirmajās lappusēs izvietot fotogrāfiju: Žukovs ar čemodānu iet uz lidmašīnu.

Bet Žukova lidojums bija absolūts valsts noslēpums. Iznāca tā, ka Žukovs lidoja uz Ternopoli 22. jūnijā (pacelšanās 13.40), tas ir jau pēc vācu iebrukuma sākuma. Bet lēmums tika pieņemts agrāk. Precīzāk, lēmums par to tika pieņemts maijā, bet apstiprināts 21. jūnijā. Kā sevišķi slepens.

Par slepenības pakāpi liecina tāds fakts: 19. jūlijā ģenerālpulkvedis F. Halders ieraksta dienesta dienasgrāmatā savas šaubas par Dienvidu frontes eksistenci: „Ja šeit tik tiešām būtu bijusi izveidota jauna liela vadības instance, tad mums droši vien būtu zināms tās vadītāja vārds.". Halders izsaka arī šaubas par 9.-ās un 18.-ās armijas eksistenci, kuras bija Dienvidu frontes sastāvā. Halderam neizraisa aizdomas tikai 2. armijas klātbūtne šajā rajonā (kura ne pirms Otrā pasaules kara, ne tā laikā, ne arī pēc tā PSRS Eiropas daļā neparādījās: tā pastāvīgi atradās Tālajos Austrumos).

Ja kara laikā, gandrīz mēnesi pēc tā sākuma, vācu izlūkdienests nevarēja atklāt Dienvidu frontes pastāvēšanu, tad vēl vairāk tas nevarēja zināt par Žukova misiju, kurš 21. jūnijā saņēma uzdevumu: koordinēt Dienvidu un Dienvidrietumu fronšu darbību. Staļins mācēja glabāt noslēpumus.

1940. gadā Hitlers saprata, ka iespējami padomju draudi naftas atradnēm, bet Hitlers nesaprata pilnībā stāvokļa nopietnību, tā kā vācu izlūkdienests nespēja atklāt ne slēpto Sarkanās armijas Otrā stratēģiskā ešelona izvirzīšanu pie robežām (kura sastāvā, bez visām citām, bija arī Koņeva 19. armija ar Hmeļņicka 34. korpusu), ne pat pašu Otrā stratēģiskā ešelona pastāvēšanas faktu. Vācu izlūkdienestam nekas nebija zināms par Trešo stratēģisko ešelonu un pat par Pirmajā stratēģiskajā ešelonā esošo Dienvidu fronti.

Lūk kāpēc es apstiprinu: Dienvidu frontes trieciens pa Rumāniju varēja izrādīties nāvīgi bīstams, jo bija sagatavots kā pilnīgi slepens, jo tā atvairīšanai Rumānijā nebija spēku, un nebija iespējams tos pārsviest uz turieni līdz brīdim, kamēr padomju karaspēks būs aizdedzinājis naftas atradnes.

Vajag izprast Žukova nodomu (Staļina apstiprinātu), un tad ģenerāļu nozīmēšana un pārvietošana pēc Žukova izvēles iegūst īpašu nozīmi.

Pirms Žukova iebrukumu Vācijā plānoja realizēt galvenokārt ar Rietumu frontes spēkiem, tas ir ar karaspēku, kas ir izvietots Baltkrievijā. Rietumu frontes aizmugurē tika plānots no Maskavas kara apgabala karaspēka un štābiem izvērst vēl vienu fronti, bet Baltijā un Ukrainā izvērst attiecīgi Ziemeļrietumu un Dienvidrietumu frontes, lai veiktu palīgtriecienus.

Tā kā Rietumu frontei tika piešķirta galvenā trieciena loma, tad Baltkrievijā pirms Otrā pasaules kara sākuma bija sakoncentrēti paši spēcīgākie un mobilākie Sarkanās armijas karaspēka grupējumi: kavalērijas, tanku, mehanizētie, desanta. Sarkanās armijas eliti mēs atrodam tieši šeit: 100. strēlnieku un 4. kavalērijas divīzijas, 21. tanku brigāde. Arī citos kara apgabalos bija labas divīzijas un brigādes, bet Baltkrievijā to bija vesels zvaigznājs. Šeit Baltkrievijā dienēja paši „uzbrūkošākie" komandieri - Ķimošenko, Rokosovskis, Jerjomenko, Apanāsenko, Čerevičenko, Kosķenko, Potāpovs. Arī Žukova viss dienesta laiks starp abiem kariem pagāja Baltkrievijā.

1940. gadā Žukovs ierosināja citu iebrukuma shēmu. Polijas sadalīšanas rezultātā, saskaņā ar Molotova-Ribentropa paktu, uz rietumu robežas izveidoj ās divi izvirzījumi uz Vācijas pusi - rajonos ap Belostoku un Ļvovu. Izveidojās situācija, kura ļāva veikt klasisku aplenkuma operāciju, - divu apejošu mobilu grupējumu triecieni. Veicot šādu manevru savu vārdu ir padarījuši nemirstīgu diženie karavadoņi no Hanibāla pie Kannām līdz pašam Žukovam pie Halhin-Golas. (Žukovam ir lemts vēlreiz padarīt sevi nemirstīgu veicot tādu pašu operāciju 1942. gadā pie Staļingradas).

Gadījās tā, ka 1941. gadā radās iespēja atkārtot Kannas pret Vāciju. (Vācijas robežai arī bija divi izvirzījumi uz padomju pusi Suvalku un Ļubļinas rajonos, un vācu puse gatavoja tieši tādu pašu operāciju).

Lai īstenotu iebrukuma plānu pēc Žukova pavēles Ļvovas un Belostokas izvirzījumos bija sakoncentrēti trieciengrupējumi, štābi, sakaru mezgli, aerodromi, stratēģiskās rezerves, hospitāļi. (Vācieši to pašu darīja Ļubļinas un Suvalku rajonos.)

No aizsardzības viedokļa - tas ir nāvīgs risks: labākās armijas ar visām rezervēm jau miera laikā no trijām pusēm ir pretinieka ielenktas, kaut gan Žukovs bija lasījis Bismarku un zināja, ka Vācija nevar karot divās frontēs. Žukovs lasīja GRU izlūkziņojumus un zināja, ka Vācijas rūpniecība strādā miera laika režīmā, bet bez rūpniecības pārkārtošanas kara laika apstākļiem uzbrukums pārvēršas par avantūru. Žukovs bija profesionālis un tāpēc nevarēja paredzēt, ka Hitlers izies uz avantūru.

Ja skatītos uz situāciju no negaidīta trieciena viedokļa, tad galveno spēku koncentrācija divu izvirzījumu flangos - tas ir labākais, ko var izdomāt, - padomju karaspēks jau miera laikā izvirzīts tālu uz priekšu, tas atrodas it kā Vācijas teritorijā, tas apdraud pretinieka grupējumu flangus un aizmugures.

No diviem trieciengrupējumiem Žukovs galveno lomu piešķīra Ļvovas grupējumam. Un tas ir pareizi. Upes tek no centrālās Eiropas uz Baltijas jūru, un jo tuvāk jūrai, jo tās ir platākas. Ja triecienu veiktu no Baltijas, tad padomju karaspēkam priekšā ir Austrumprūsijas nocietinājumi, bez tam upju forsēšana pie Baltijas jūras piekrastes ir apgrūtināta. Tāpēc arī padomju karaspēkam Baltijā (Ziemeļrietumu fronte) uzstādīja ierobežotus uzdevumus. Trieciens no Belostokas izvirzījuma solīja vairāk: priekšā nav nocietināto rajonu, bet upes vidustecē nav pārāk platas. Tāpēc Rietumu frontes karaspēkam izvirzīja svarīgus mērķus.

Bet pats galvenais trieciens - no Ļvovas izvirzījuma: nocietinājumu priekšā nav, upes augštecē ir šauras, uzbrūkošā padomju grupējumu labo flangu piesedz kalni. Reljefs no Ļvovas līdz Berlīnei pēc militārās izpratnes - vienots stratēģiskais koridoris. Triecienu no Ļvovas izvirzījuma, ja tā realizācijai tiek piesaistīti pietiekoši spēki (un tos piesaistīja), nav iespējams atvairīt. Tāda trieciena rezultātā padomju karaspēks ne tikai nonāktu Silēzijas rūpnieciskajos rajonos, bet arī atgrieztu Vāciju no naftas avotiem un no galvenajiem sabiedrotajiem. Trieciens no Ļvovas izvirzījuma uzreiz atklātu virkni iespēju.

Veidojās situācija, par kuru varētu sapņot stratēģi un šaha lielmeistari: tikai viens gājiens, bet tas salauž visu pretinieka aizsardzības struktūru, traucē visus sakarus un rada draudus daudziem objektiem. Tieši arī tāds varētu būt trieciens no Ļvovas izvirzījuma, tas deva iespēju attīstīt uzbrukumu uz Berlīni vai Drēzdeni. Ja pretinieks aizstāvēs Silēziju, tad varētu pagriezt un dot triecienu Baltijas jūras piekrastes virzienā, izmantojot Vislu un Oderu flangu piesegšanai. Tāds trieciens atšķeltu vācu karaspēku no rūpnieciskajiem rajoniem un apgādes bāzēm.

Žukovs gatavoja vēl vienu triecienu, kā mēs zinām, neatvairāmu un nāvējošu. Rumānijā. Un lai to izdarītu, ierosināja neizvērst vēl vienu fronti aiz Rietumu frontes, bet izvērst to pie Rumānijas robežas.

Bez tam - papildus triecieni no Baltijas uz Kēnigsbergu, divu kalnu armiju triecieni Karpatos un Transilvānijas Alpos, piecu gaisa-desanta korpusu izmešana. Bez visa tā, visos septiņos iekšējos apgabalos slepeni veidoja Otrā stratēģiskā ešelona armijas, kurām pirms paša iebrukuma vajadzēja sākt virzīties uz rietumu robežu pusi tā, lai izšķirošajā brīdī dotos kaujā, papildinot un pastiprinot Pirmo stratēģisko ešelonu.

Žukovs personīgi uzņēmās koordinēt Dienvidrietumu frontes darbību, kurai bija jādod trieciens no Ļvovas izvirzījuma un Dienvidu frontes darbību, kura tika izveidota iebrukumam Rumānijā. Ņemot vērā šo nodomu paskatīsimies arī uz to, ko dara tie, kuri izrādījās Žukova izvēles cienīgi.

Armijas ģenerālis I. V. Ķuļēņevs - vecs Žukova biedrs. Viņi kopā dienēja RKKA kavalērijas inspekcijā. Partijas organizācijā Žukovs bija sekretārs, Ķuļēņevs - vietnieks. Līdz 1940 .gada vasarai abi bija augstu pakāpušies. Staļins ieviesa Sarkanajā armijā ģenerāļu pakāpes, bet tikai trīs no tūkstoša saņēma piecas zvaigznes, starp tiem Žukovs un Ķuļēņevs. Žukovs tajā laikā komandēja pašu spēcīgāko kara apgabalu - Kijevas, Ķuļēņevs - pašu svarīgāko Maskavas. 1941. gada februārī Žukovs pacēlās augstāk, kļuva par Ģenerālštāba priekšnieku un ierosināja izmantot Ķuļēņeva talantu ne pret Vāciju, bet pret Rumāniju, Pārvaldi un Maskavas kara apgabala štābu pārveidot par Dienvidu frontes štābu un pārsviest uz Rumānijas robežu, Ķuļēņevu nozīmēt par komandieri.

1941. gada 21. jūnija Politbiroja sēdē šis priekšlikums tika apstiprināts. Bet pieņēma to agrāk.

Inženierkaraspēka ģenerālpulkvedis A. F. Hrenovs 1941. gadā bija ģenerālmajors, Maskavas kara apgabala inženierkaraspēka priekšnieks. Lūk viņa stāsts: „Jūnija sākumā komandieris (kara apgabala) sapulcēja apgabala štāba vadošo sastāvu un paziņoja, ka mums ir pavēlēts sagatavoties izpildīt frontes vadības funkcijas lauku apstākļos. Kādas frontes? Šis jautājums paspruka daudziem.

- Neko vairāk nevaru pateikt, - atbildēja Ķuļeņevs.

Kaut gan, kad viņš sāka izdot rīkojumus attiecībā par sagatavošanās saturu un raksturu, nebija grūti nojaust, ka kara gadījumā mums vajadzēs darboties dienvidos" (Мосты к победе. С 73).

Kombrigs A. Z. Usķīnovs Halhin-Golā bija štāba priekšnieks visai Žukovam pakļautajai aviācijai. Usķīnova kredo nav gaisa kaujas, bet gan triecieni pa „guļošajiem" aerodromiem. 1941. gada jūnijā Žukovs rekomendē aviācijas ģenerālmajoru A. Z. Usķīnovu Dienvidu frontes aviācijas komandiera amatam. Staļins kandidatūru pieņem.

Ģenerālpulkvedis J. T. Čerevičenko ir Žukova bijušais dienesta biedrs Baltkrievijā. Kad Žukovs nodeva 3. kavalērijas korpusu, Čerevičenko to pieņēma. 1941. gada 19. jūnijā pie Rumānijas robežas ir izvērsta cilvēces vēsturē pati lielākā armija - 9.-ā. 21. jūnijā Dienvidu frontes izveidošanas brīdī tā ietilpst tās sastāvā (kopā ar 18., kas slepus pārsviesta no Harkovas kara apgabala). Armijas komandieris - Čerevičenko.

Ģenerālmajors P. A. Belovs - kavalērijas inspekcijas dienesta laikā Žukova padotais. No 1941. gada aprīļa Belova 2. kavalērijas korpuss parādījās pie Rumānijas robežas. Belova korpuss 9. armijas slēptās izvirzīšanas brīdī tika iekļauts tās satāvā. Un lai mūs nemaldina kavalērijas nosaukums. Katras padomju kavalērijas divīzijas satāvā bija savs tanku pulks. Tajā laikā nevienā vācu motorizētās divīzijas sastāvā nebija ne tanku pulka, ne bataljona, ne rotas, ne vada un neviena tanka. Kavalērists Belovs mīlēja tankus un prasmīgi tos pielietoja. Viņš karos Žukova vadībā visu kara laiku no Maskavas līdz Berlīnei. Karu viņš pabeigs ģenerāļ pulkveža pakāpē.

Ģenerālleitnanti I. N. Muzičenko un F. J. Kosķenko savā laikā bija pulku komandieri Žukova divīzijā. 1941. gada jūnija sākumā viņi komandēja attiecīgi 6. un 26. armijas. Abas armijas atrodas Ļvovas izvirzījumā - labs stāvoklis uzbrukumam. No aizsardzības viedokļa šo armiju stāvoklīs ir katastrofisks.

Pulkvedis I. H. Bagramjans. Divdesmito gadu sākumā, tāpat kā Žukovs, bija kavalērijas pulka komandieris, pēc tam 1924.-1925. gados mācījās kopā ar Žukovu kavalērijas kursos. Pēc tam Bagramjanam dienestā īpašu panākumu nebija, nokļuva pasniedzēja darbā un kara sākumā bija pulkveža pakāpē. 1940. gadā Žukovs nozīmē Bagramjanu 12. (kalnu) armijas štābā, kuras uzdevums kara laikā - atgriezt rumāņu naftas atradnes no vācu patērētājiem. Hitlers apsteidza Žukovu un Bagramjanu, un neizdevās sasniegt plānoto. Bet Bagramjans gāja arvien augstāk un augstāk. Kara laikā viņš piedzīvoja visveiksmīgāko karjeru visā Sarkanajā armijā: karu sāka kā pulkvedis, beidza kā armijas ģenerālis maršala postenī. Vēlāk viņš būs Padomju Savienības maršals.

Tajos pašos kavalērijas kursos, tajā pašā grupā mācījās vēl viens Žukova draugs - A. I. Jerjomenko. 1941. gada 19. jūnijā ģenerālleitnants Jerjomenko Tālajos Austrumos nodeva 1. armijas komandiera amatu un pēc Žukova izsaukuma steidzami izbrauca uz Maskavu. Jerjomenko ieradās Maskavā pēc vācu iebrukuma un viņu nosūtīja uz Baltkrieviju. Bet tas nebija tas nozīmējums, kura dēļ viņu izsauca. Jerjomenko tāpat kā Bagramjans karu pabeidza armijas ģenerāļa pakāpē maršala amatā, un pēc kara kļuva par Padomju Savienības maršalu.

Ģenerālmajors K. K. Rokosovskis. Mācījās kopā ar Žukovu, Bagramjanu un Jerjomenko tajos pašos kavalērijas kursos, tajā pašā grupā. Pēc tam ilgu laiku Rokosovskis bija Žukova priekšnieks. Lielās tīrīšanas laikā Rokosovskis iesēdās. 1940. iznāca. Žukovs paņem Rokosovski pie sevis. Žukovs personīgi komandēja Dienvidu fronti, kura 1940. gada vasarā veica „atbrīvošanas" karagājienu uz Rumāniju. Rokosovskis atradās Žukova rezervē ar gatavību parādīties tur, kur izveidosies krīzes situācija. 1941. gada vasarā Rokosovskis komandēja 9. mehanizēto korpusu Urainā. Korpuss gatavojās dot negaidītu triecienu. Jūnija sākumā visu korpusa artilēriju slepus pārsvieda uz pierobežas rajoniem, un viss korpuss saņēma pavēli slepus virzīties uz robežas pusi. Tiesa, viss iznāca ne tā, kā plānoja Žukovs un Rokosovskis. Viņiem lemts satikties Uzvaras

parādē. Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis komandēs parādi, Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs - pieņems parādi.

Tanku karaspēka ģenerālmajors M. I. Potāpovs - „negaidītā trieciena ģēnijs". Žukova dienesta biedrs no 30.-to gadu sākuma. 1939. gada vasarā Halhin-Golā Potāpovs komandēja 21. tanku brigādi. Kauju laikā Žukovs novērtēja Potāpova spējas un iecēla par savu vietnieku. Negaidītajam triecienam pret 6. japāņu armiju Žukovs izveidoja trīs grupas. „Galveno triecienu veica pulkveža M. I. Potāpova dienvidu grupa, kurai bija divas divīzijas, tanku, bruņotā motorizētā brigādes un vairāki tanku bataljoni". (История Второй мировой войны. Т. 2, с. 217). 1940. gadā Žukovs kļūst par Kijevas kara apgabala komandieri. Potāpovu viņš pieprasīja savā pakļautībā un uzticēja tam formēt 4. mehanizēto korpusu Ļvovas izvirzījumā.

Padomju mehanizētie korpusi bija paši spēcīgākie tanku formējumi pasaulē. Tie bija paredzēti iebrukumam un varēja tikt izmantoti tikai uzbrukuma operācijās. 1941. gadā Hitlers virzīja pret Padomju Savienību 10 mehanizētos korpusus, katrā tajā vidēji bija 340 vieglie un vidējie tanki. Staļins pēc Žukova pieprasījuma formēja 29 mehanizētos korpusus ar 1031 tanku katrā, ieskaitot vieglos, vidējos un smagos. Ne visi padomju mehanizētie korpusi līdz 1941. gada 22. jūnijam bija pilnībā nokomplektēti. 4. mehkorpusā, piemēram, bija 892 tanki. Pat nenokomplektēts padomju korpuss bija divas reizes spēcīgāks nekā divi vācu kopā ņemot. No kopēj ā tanku skaita 4. mehkorpusa sastāvā bija 413 T-34 un KV tanki. Maz, saka komunisti. Tas tiešām ir maz, ja nesalīdzina ar vācu armiju. Visos desmit vācu mehkorpusos, kā arī visā pasaulē, nebija neviena tanka, kas pat no tāluma atgādinātu T-34 un KV.

Potāpova 4. mehkorpuss, tāpat kā kaimiņos esošais 8. (969 tanki), un vēl viens kaimiņos 15. (733 tanki), un visi pārējie mehkorpusi mācībās trenējās tikai uzbrukuma operācijām. 1941. gada februārī Žukovs saņēma paaugstinājumu, bet kopā ar viņu arī tanku karaspēka ģenerālmajors Potāpovs - viņš kļuva par 5. armijas komandieri. Tas ir pie Ļvovas izvirzījuma ziemeļu pamata. Karš nesākās tā, kā plānoja Žukovs un Potāpovs, viss sabira pīšļos, bet vācu avoti atzīmē noteiktu, enerģisku un saprātīgu 5. armijas vadību kara pirmajos mēnešos.

Samaksājot par citu kļūdām, Potāpovs nonāca gūstā. Pēc atbrīvošanas no gūsta katram draudēja nošaušana vai cietums. Tomēr pret Potāpovu Staļins veica izņēmumu - uzticēja tās pašas 5. armijas vadību. Pēc kara Potāpovs uzdienēja līdz ģenerālpulkvedim. Pēc manā rīcībā esošās informācijas, tā ir vienīgā Staļina ģenerāļa dienesta izaugsme pēc gūsta.

Ģenerālmajors A. A. Vlāsovs Žukova redzeslokā parādījās tikai 1940. gadā, bet Žukovs viņu atbalstīja un paaugstināja enerģiski. Vlāsovs komandēja 99. strēlnieku divīziju, kuru īsā laikā pārvērta par labāko no visām Sarkanās armijas 300 divīzijām. Kara laikā 99. strēlnieku divīzija pati pirmā no visām saņēma kaujas ordeni. Bet Vlāsovs jau to vairs nekomandēja: pēc tam, kad Potāpovs pārcēlās uz 5. armiju, Vlāsovs ieņēma viņa vietu kā 4. mehkorpusa komandieris Ļvovas izvirzījumā. Kara laikā Vlāsovs sevi parādīs kā vienu no izcilākajiem padomju komandieriem. Pie Maskavas Rietumu fronti komandēja Žukovs, bet Rietumu frontes 20. armiju - Vlāsovs. 20. armijas operācija pie Lamas upes pat līdz šīm dienām tiek uzskatīta kā negaidīta uzbrukuma paraugs. Tiesa, Vlasova vārds tur netiek pieminēts.

Pulkvedis I. V. Galāņins Halhin-Golā komandēja 57. strēlnieku divīziju. 1941. gadā pie Rumānijas robežas viņš komandēja 17. strēlnieku korpusu, 17. strēlnieku korpuss bija neparasts: 4 divīzijas - gaandrīz tāpat kā Hmeļņickim. No 4 divīzijām - 3 kalnu-strēlnieku. Korpuss gatavojās forsēt pierobežas upi Prutu un uzbrukumam pāri Transilvānijas Alpiem.

Pulkvedis I. P. Aļeksējenko Halhin-Golā komandēja ziemeļu trieciengrupējumu. 1940. gadā tanku karaspēka ģenerālmajors I. P. Aļeksējenko Aizbaikālā saformēja 5. mehanizēto korpusu. 1941. gada jūnija sākumā sākās 5. mehkorpusa pārsviešana no Aizbaikāla uz Ukrainu. Aļeksējenko korpusā bija pāri par tūkstots tankiem (ЦАМО, фонд 209, опись 2511, дело 20, с. 128). "21. jūnijā jaunās dislokācijas rajonā sāka ierasties un izkrauties 5. mehkorpusa pirmie ešeloni". (Сквозь огненные вихри. Боевой путь 11-й гвардейской армии в Великой Отечественной войне. С. 13).

Aļesējenko korpusam (tāpat kā daudziem korpusiem un armijām) stipri nepaveicās. Pirmie ešeloni jau tika izkrauti, bet Hitlers uzbruka, kara raksturs izmainījās, izmainījās arī plāni. Pārējos ešelonus pagrieza uz Baltkrieviju. Korpuss tika sarauts gabalos. Ešeloni ar tankiem ceļā cieta no bombardēšanām un tiem bija zaudējumi vēl pirms kauju sākuma. Korpusa ešelonus izkrāva dažādās vietās un kaujas tie sāka nesaskaņoti…

Pulkvedis V. A. Mišūļins Halhin-Golā komandēja 8. motorizēto bruņoto brigādi. 1941. gadā viņš saformēja 57. atsevišķo tanku divīziju Aizbaikālā.

Divīzijā - vairāk kā 370 tanku. 1941. gada jūnija sākumā Mišūļina 57. tanku divīziju slepus pārsvieda no Aizbaikāla uz Ukrainu. Tās liktenis līdzīgs 5. mehkorpusam, kaut gan Mišūļina divīzija nebija tā sastāvā.

Majors I. I. Feģūņinskis Halhin-Golā komandēja 36.-ās motostrēlnieku divīzijas 24.-o motostrēlnieku pulku. 1941. gada aprīlī pulkvedis Feģūņinskis ieradās pie vācu robežas un saņēma komandēt Potāpova 5.-ās armijas 15. strēlnieku korpusu. 15. korpuss, tāpat kā visa 5. armija, bija izvirzīts pie robežas. Feģūņinskis - pulkvedis, bet viņa pakļautībā un korpusas komandiera vietnieki

-      ģenerāļi, piemēram, štāba priekšnieks ģenerālmajors Z. Z. Rogoznijs; un 15. korpusa divīziju komandieri - ģenerālmajors G. I. Šersķjuks un F. F. Aļabuševs. Pulkvedis Feģūņinskis ne tāpat komandē ģenerāļus. Žukovs zina, ka Feģūņinskis ir neatvairāms negaidīta trieciena gadījumā. Tas ir galvenais, un tāpēc Feģūņinskim ir uzticēts korpuss, bet zvaigznes panāks. Tās viņu panāca. Viņš būs armijas ģenerālis. Pulka komisārs M. S. Ņikīševs Halhin-Golā bija Žukova politiskais komisārs. 1941. gada jūnijā - pie Potāpova 5. armijā. Žukova cilvēku sapulcēti kopā. Bet realizēt negaidītu triecienu Hitlers viņiem neļāva.

Armijas ģenerālis Feģūņinskis atceras, kā kara pirmajās dienās kopā sapulcējās Halhin-Golas veterāni: Potāpovs, Ņikīševs un viņš pats. Potāpovs sarūgtināts, ka iznācis ar pretinieku apmainīties lomām: ne mēs, bet viņš veicis negaidītu triecienu. „Veiksmīgi mēs toreiz uzbrukām no flangiem, - atzīmēja ģenerālis Potāpovs un, nopūties, papildināja; -Tagad tā neizdosies", (И.И. Федюнинский. Поднятые по тревоге. М., Воениздат, 1964, с. 38).

Iebildīs, ka katrs ģenerālis, kāpjot augšup, velk sev līdzi komandu, lai izvietotu savējos galvenajos posteņos un lai nostiprinātu varu ar cilvēkiem, kuri viņam ir tieši parādā. Tā tas ir.

Bet Žukovs - Ģenerālštāba priekšnieks. Viņš paceļ augstos posteņos nevis bļodlaižus, bet cilvēkus, kuri ir izcēlušies negaidītajā uzbrukumā, kuri zina, kā negaidīti uzbrukumi gatavojas un realizējas. Un izvieto Žukovs šos cilvēkus ne pa Maskavas kabinetiem un ne pa milzīgo valsti, bet visus - Ļvovas izvirzījumā vai uz Rumānijas robežas.

Žukova komanda - lielākā vairumā kavalēristi. Kā viņš pats. Kavalērijas kaluma komandieris

-    pēkšņums, enerģiskums, tieksme uzbrukt, apiešana un ielenkšana, ne pozīciju , bet manevrēšanas karš.

1941. gada padomju komandierus kritizē. Bet maz kurš atcerās par to, ka līdz 1941. gadam un vēlāk šie paši cilvēki bija drosmīgi, saprotoši, tālredzīgi, noteikti, viltīgi. Bet 1941. gadā visiem uznāca aptumsums…

Jāsaka, ka rumāņu robežu virzienā slepus virzījās ne tikai žukovieši. Kā mēs zinām, šeit arī savu 19. armiju izvirzīja ģenerālleitnants I. S. Koņevs. Bet ģenerālmajors R. J. Maļinovskis - 48. strēlnieku korpusu…

Es uzskatu, ja Žukovs, Rokosovskis, Koņevs, Krilovs, Potāpovs, Maļinovskis sapulcējās kopā, un visis pret Rumāniju, tad tas ir nopietni.

Ģenerālleitnants A. A. Vlāsovs, 1942. gadā nokļuvis gūstā, pratināšanā liecināja, ka „karaspēka koncentrācija Ļvovas rajonā norāda uz to, ka trieciens pret Rumāniju bija paredzēts naftas atradņu virzienā".

Vlāsovs apgalvoja, ka Staļins gatavoja uzbrukumu Vācijai un Rumānijai, ka Sarkanās armijas gatavošanās bija orientēta izteikti uzbrukumam, bet aizsardzības operāciju negatavoja un pat neparedzēja. (1942. gada 8. augusta nopratināšanas protokols).

„Krasnaja zvezda" (1992. gada 27. oktobrī) paziņoja, ka Vlāsovs izkalpojās Hitleram, gribēja iztapt Hitleram un tāpēc atkārtoja Gebelsa propogandas izdomājumus. Ar tādām liecībām viņš pilnībā atklāja savu patieso seju.

Bet tagad paskatīsimies, ko gadu iepriekš rakstīja tajā pašā „Krasnaja zvezda" (1991. gada 27. jūlijā) PSRS Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks armijas ģenerālis M. A. Garējevs: „Padomju virspavēlniecības galveno pūļu koncentrācijas virziens tika izvēlēts nevis stratēģiskās aizsardzības interesēs (tāda operācija vienkārši netika paredzēta un netika plānota…), bet ir piemērots pavisam citiem darbības veidiem… Galvenais trieciens dienvidrietumos atradās daudz izdevīgākā apkārtnē, atšķēla Vāciju no galvenajiem sabiedrotajiem, no naftas, izvirzīja mūsu karaspēku pretinieka galvenā grupējuma flangā un aizmugurē…"

Salīdzināsim divu ģenerāļu viedokļus. Viņi runā par vienu: nekāda gatavošanās aizsardzībai, tikai uzbrukums, pie tam, uzbrukums dienvidrietumu virzienā, tas ir no Ļvovas izvirzījuma ar mērķi atgriezt Vāciju no naftas un galvenajiem sabiedrotajiem.

Ja Andrejs Andrejevičs Vlāsovs ar tādām liecībā gribēja izkalpoties Hitleram, tad kam izkalpoties gribēja armijas ģenerālis Garējevs? Ja pieļaujam, ka Vlāsovs vienkārši atkārtoja Gebelsa izdomājumus, tad arī avīzi „Krasnaja zvezda" jāpasludina par fašistiskās propogandas ruporu.

Garējeva izteikumi tika publicēti Padomju Savienībā Aizsardzības ministrijas centrālajā orgānā un neizsauca ne militāro vēsturnieku, ne Ģenerālštāba priekšnieka, ne Aizsardzības ministra, ne paša prezidenta protestus.

Bet neviens neprotestēja tāpēc ,ka armijas ģenerālis Garējevs teica patiesību, tieši tāpat kā ģenerālleitnants Vlāsovs. Un ja kāds patstāvīgi uz kartes izvietos padomju iebrukuma armijas, mehanizētos un desanta korpusus, aerodromus, štābus un Žukova ģenerāļus, tad būs spiests atzīt pat bez Vlāsova un Garējeva liecībām: gatavojās apbrīnojami skaista uzbrukuma operācija.

24. nodaļa. Par trešo stratēģisko ešelonu

Vardarbība ir nepieciešama un noderīga.

V. Ļeņins

Esiet droši, mums roka nenodrebēs.

J. Staļins.

Sarkanas armijas pirmais stratēģiskais ešelons - 16 profesionalas iebrukuma armijas un daži desmiti atsevišķie korpusi un divīzijas. Uzdevums - vienlaicīgi veikt vairakus triecienus.

Otrais stratēģiskais ešelons - septiņas nesen saformētas armijas, nokomplektētas ar rezervistiem, taja skaita ar zekiem. Uzdevums - attīstīt Pirma stratēģiska ešelona sasniegto.

Otra stratēģiska ešelona aizmugurē notika Treša stratēģiska ešelona izvēršana. Sakuma ta sastava bija 3 armijas - 29., 30., 31. No sakuma liekas, ka tas ir parastas iebrukuma armijas. Papētot smalkak - pat ļoti neparastas.

Oficiali Trešais stratēģiskais ešelons izveidojas 1941. gada jūnija pēdējas dienas ka reakcija uz vacu iebrukumu. Tomēr Trešais stratēģiskais ešelons izveidojas aizdomīgi atri. Pat miera laika saformēt trīs armijas nav vienkarši: nepieciešams daudz laika, daudz ieroču, daudz karavīru un virsnieku, daudz automašīnu, daudz munīcijas, partikas, degvielas, daudz zabaku. Bet šīs armijas radas dažu dienu laika 1941. gada jūnija beigas visparējas panikas un jucekļa apstakļos; un panika tas neskara, un jukas apgaja ar līkumu.

Noslēpums ir tads, ka Treša stratēģiska ešelona trīs armijas veidoja saskaņa ar miera laika planiem - mehanisms bija uzvikts un palaists darbība pirms vacu iebrukuma un funkcionēja bez atteikumiem, neskatoties uz haosu un neesot Staļinam pie valsts varas stūres.

Kas tas bija par armijam Trešaja stratēģiskaja ešelona? Ja Otraja stratēģiskaja ešelona veselas divīzijas un pat korpusi ir saformēti no zekiem, mēģinasim iedomaties kam jaatrodas zeku aizmugurē Trešaja stratēģiskaja ešelona.

Šepetovka, 1941. gada jūlija sakums: tiek saņemti gūsta 16. armijas padomju karavīri. Ieskatieties viņu sejas. Karš ir tikko sacies, pa kuru laiku padomju karavīri paspējuši ta novajēt, viņi vēl nav bijuši vacu koncentracijas nometnēs?

Pirms vacu iebrukuma 1941. gada 13. jūnija Staļins saka slēptu Otra stratēģiska ešelona septiņu armiju parvietošanu uz PSRS rietumu rajoniem. Šīm armijam bija tikai uzbrukuma uzdevumi.

Pareizi.

Trešais stratēģiskais ešelons - tie ir čekisti. Visas trīs armijas.

29. armiju komandēja Iekšlietu narkoma vietnieks NKVD ģeneralleitnants I. I. Masļeņņikovs, 30. armiju -Ukrainas kara apgabala robežapsardzes karaspēka bijušais priekšnieks NKVD ģeneralmajors V. A. Homenko, 31. armiju -Baltijas pierobežas apgabala bijušais priekšnieks NKVD ģeneralmajors K. I. Rakūķins, pēc tam Karēļu-Somu pierobežas apgabala bijušais priekšnieks NKVD ģeneralmajors V. N. Dolmatovs. Trīs armijas - ta ir vesela fronte. Trīs armiju kopējo vadību veica Baltkrievijas kara apgabala robežapsardzes karaspēka bijušais priekšnieks NKVD ģeneralleitnants I. A. Bogdanovs, bet politiskais komisars pie viņa - Valsts drošības narkoma (NKGB) vietnieks 3. ranga valsts drošības komisars S. N. Kruglovs.

Daudzus gadus, kā mozaīku, vācu informāciju padomju karaspēku un komandieriem četrdesmit pirmajā gadā. Tajā skaitā - par trīs čekistu armijām. Viss, ko izdevās savākt, apstiprinās: Trešajā stratēģiskajā ešelonā ne tikai visu armiju, bet arī divīziju, pulku, bataljonu komandieri bija čekisti no NKVD un NKGB, bet arī visu rotu, vadu un nodaļu komandieri - no tām pašām struktūrām. Izņēmumus neizdevās atrast.

Jo vairāk savācu ziņas par Trešo stratēģisko ešelonu, jo vairāk radās jautājumu. Kam bija paredzēta vesela čekistu fronte?

Kā daudzi tūkstoši robežsargu 22. jūnijā varēja izbēgt no uzbrūkošā vācu karaspēka uguns, atiet dziļā aizmugurē (dzelzceļi ir pārpildīti) un tur, dažas dienas pēc vācu iebrukuma, organizēties stabilā struktūrā ar frontes un triju armiju vadību, ar jaunu divīziju, pulku un bataljonu štābiem, ar noregulētu sakaru dienestu un apgādi? Bet Ukrainas pierobežas apgabala karaspēka štābs atradās Ļvovas izvirzījumā. Kā ģenerālis-čekists Homenko ar savu štābu izrāvās no šīs elles?

Baltkrievijas apgabala štābs atradās vēl vairāk evakuācijai neizdevīgākā vietā - Belostokā. Tur visi nokļuva aplenkumā.

Starp tiem nebija ģenerālis-čekists Bogdānovs, viņa štābs un tūkstošiem robežsargi no ierindnieka līdz ģenerālim. Bogadānovs ar savu štābu kaut kādā veidā izrāvās no katla, parādījās aizmugurē un vadīja visu čekistu fronti. Pieļausim, ka Bogdānovu no aplenkuma var izvest ar lidmašīnu, bet no kurienes uzradās trīs čekistu armijas? Visus robežsargus 22. jūnijā no rietumu robežām ar lidmašīnām neizvedīsi. Bet tieši viņi, rietumu robežu robežsargi - trīs čekistu armiju pamats un viss komandējošais sastāvs - no rietumu robežām. Brīnumi.

Vēsturnieki-komunisti uzrakstījuši tūkstošiem grāmatu par varoņiem-čekistiem, par viņu varoņdarbiem pirmajās kara dienās, bet grāmatas klusē par to, kā radās čekistu fronte. Uz šo jautājumu vēsturnieki nav devuši ne tikai atbildi, bet nav arī uzskatījuši par vajadzīgu pat tādu uzstādīt.

Lai atbildētu uz jautājumu par Trešā stratēģiskā ešelona rašanos, mums jāatgriežas Pirmajā stratēģiskajā ešelonā un vēlams - pie rumāņu robežas. Par šo laiku ir sarakstītas daudzas grāmatas, atvērsim vienu no tām. Piemēram, Padomju Savienības varoņa ģenerālmajora A. A. Svirīdova grāmatu. Grāmatas nosaukums „Bataljoni dodas kaujā", izdevusi izdevniecība Vojenizdat 1967. gadā. Grāmata ir izgājusi vispārējo un īpašo militāro cenzūru. Faktus, kuri ir izmantoti, kā arī faktus jebkurā Vojenizdata grāmatā, ir pārbaudījuši Militārās vēstures institūta eksperti un protestus nav izteikuši. Grāmatu ir lasījuši tūkstošiem cilvēku, ieskaitot vadošos padomju un ārzemju vēsturniekus, grāmatu ir lasījuši to notikumu dalībnieki - ģenerāļa Svirīdova padotie un viņa komandieri. Neviens nav protestējis.

1941. gada jūnijā autors bija kapteinis, 12. armijas 17. strēlnieku korpusa 164. strēlnieku divīzijas 144. atsevišķā izlūkbataljona komandieris Ļvovas izvirzījumā, 17. tikai pēc nosaukuma ir strēlnieku, patiesībā - kalnu strēlnieku. Korpusu komandēja Žukova izvirzītais ģenerālmajors I. V. Galāņins. Un visa 12. armija, kā mēs zinām, tikai pēc nosaukuma ir parasta, patiesībā - kalnu. Tieši šī armija pēc Žukova personīgas pavēles I. H. Bagramjana vadībā veica eksperimentus ātrai kalnu pāreju ieņemšanai.

Svirīdova grāmata ir interesanta ar to, ka sniedz aprakstu par to pašu armiju, bet skats paveras ne no augšas, bet no apakšas. Un tā, nolaidīsimies no korpusa un armijas virsotnēm 144. izlūkbataljonā, kuru komandē kapteinis A. A. Svirīdovs. Vēstījums sākas 1941. gada 19. jūnijā. Atver pirmo lappusi un citēju pēc izvēles praktiski no pirmās rindas: „Pie Prutas upes mūsu divīzija nomainīja robežsargus. Aizejot no valsts robežas, viņi mums nodeva nocietinātu krastu un atstāja nepavisam parastus suvenīrus - lazdukoka makšķeres, sadauzītu ložmetēju un vecu aitu suni.". „Robežsargi, nododot mums valsts robežu." „Mežs, kurā mēs izvietojāmies." No rumāņu puses „bija dzirdamas rumāņu ciemu raudas.". „Mēs visi, padomju karavīri, gatavojāmies sist pretinieku tikai viņa teritorijā." Eskadrona komandieris vecākais leitnants Korobko pēc ziņojuma palūdza atļauju nosūtīt izlūkus uz otru upes pusi.

- Pagaidi, nesteidzies. Pienāks tavs laiks. Pagaidām novēro un ieklausies".

Iedziļināsimes, 164. strēlnieku divīzija pieņēma no robežsargiem nostiprinātu krastu, bet nostiprinājumus nesteidzās izmantot - divīzija slēpjas pierobežas mežā. Pierobežas joslā tā rīkojās visas padomju divīzijas. Tās izvirzīja pie robežas, bet ne aizsardzībai. Otrā krastā vācu divīzijas rīkojas pēc tā paša scenārija, arī slēpjas mežos. Arī tās nav paredzētas aizsardzībai.

Apbrīnojami īpatnēja ir padomju kapteiņa-izlūka dzirde: no robežupes otras puses no māj ām izlikto rumānijas ciemu iedzīvotāju raudas viņš dzird, bet no mūsu puses it kā raudienu nav. Pie tam, padomju robežkaraspēks no 13. līdz 20. jūnijam veica iedzīvotāju piespiedu izlikšanu no mājām pierobežas joslā no Baltās līdz Melnajai jūrai. Vācieši atbrīvoja joslu 20 km platumā, mūsējie - 100. Vācieši, iedzīvotājus pamatā pārvietoja. Mūsējie pārvietoja un iznīcināja. Aprakstītajā brīdī NKVD operācijas piefrontes joslas attīrīšanā iegāja savā apogejā. Bet mūsu „varoni" tas nesatrauc. Viņš mūsu padomju cilvēku raudas nedzird un negrib dzirdēt. Viņš iedomājas sevi par Eiropas atbrīvotāju un tāpēc dzird tikai raudienus no tās puses.

Pēc manu pirmo rakstu publicēšanas par 1941. gada 13. jūnija TASS Paziņojuma patieso nozīmi amerikāņu ekspertu grupa publicēja niknu atklātu vēstuli: TASS Paziņojums - tā vienkārši ir staļiniskā muļķība, mēs - vēsturnieki sen to esam noteikuši. Varbūt, jums kungi, TASS paziņojums arī ir muļķība, bet diena, kad šis Paziņojums tika nopublicēts presē, skaitās daudzu tautu nacionālā sēru diena: atšķirībā no fašistiem, kuri pārvietoja iedzīvotājus dažus kilometrus dziļāk savā teritorijā, mūsu drošsirdīgie čekisti izsūtīja desmitiem tūkstošu cilvēku uz aizpolāro tundru, un nedaudzi no viņiem pēc tam atgriezās zem dzimtajām debesīm.

Pabeiguši ļaužu masu piespiedu repatriāciju, varonīgie robežsargi ne vienkārši noņēma no padomju robežas mīnu un dzeloņstiepļu aizsprostus (par to rakstīts „Ledlauzī"), bet arī paši aizgāja prom no robežas. Ģenerāļa Svirīdova liecība - tikai viens piemērs. Katrs, kurš vēlas, var atrast tādas liecības pietiekamā daudzumā gan padomju ģenerāļu memuāros, gan arī vācu arhīvos.

Pilnīgi viennozīmīgi no šīm liecībām var secināt, ka tajos robežas sektoros, kuros bija paredzēti padomju triecieni, desmitiem dažreiz pat simtiem kilometru robeža bija atvērta, tas ir robežsargi aizgāja, nododot robežu Sarkanās armijas rīcībā.

Šeit arī jāmeklē atbilde uz jautājumu, kāpēc kara pirmajās dienās robežsargi atradās dziļā aizmugurē: trīs čekistu armiju formēšanai viss bija sagatavots agrāk, bet personālsastāvs no ģenerāļiem līdz ierindniekiem, veseli robežposteņi, komendatūras, vienības un pierobežas apgabalu štābi pārgāja aizmugurē PIRMS vācu iebrukuma.

Savā dzīvē tikai vienu reizi redzēju situāciju, kad robežsargi atvēra robežu: Karpatos 1968. gada vasarā mūsu karavīrus apāva ādas zābakos, bet robežposteņi noņēma sargkareivjus, atstājot robežu mūsu divīzijām.

1941. gadā visu izdarīja pēc tāda paša scenārija. Aizejot no robežas 18. - 19. jūnijā, čekisti zināja, ka tas ir karš. Katram padomju cilvēkam no bērnības iedzina galvā patiesību - robeža ir aiz atslēgas! Katrs robežsargs dzīvoja ar šo patiesību. 1941. gada 19. jūnijā aizejot no robežas, jekurš posteņa priekšnieks un jebkurš ierindnieks saprata aiziešanas nozīmi.

Atcerēsimies gandrīz nemanāmu iezīmi ģenerāļa Svirīdova atmiņu pirmajā lappusē: robežsargi, nododot valsts robežu, pameta bojātu ložmetēju. Katrs, kurš dienējis Sarkanajā armijā, Padomju armijā, robežkaraspēkā, NKVD, KGB, piekritīs man: pamest miera laikā ložmetēju, kaut arī veselu, nedrīkst. Jebkurā gadījumā bojātais inventārs, vēl vairāk ierocis, jānodod, pie tam sastādot aktu. Bojātu mantu (lai tā būtu slepena karte vai saplēsts karavīra šinelis) jāuzrāda, lūk viņa, bet šeit norakstīšanas akts, parakstiet. Un nekādu problēmu.

Ej pēc tam atkaujies no komisijas, ja akts ir, bet saplēstais šinelis nav, ej un pierādi, ka tu to neesi nozadzis un nodzēris. Bet no diviem bojātiem ložmetējiem piecpadsmit minūšu laikā var salikt vienu veselu. Pie tam, pēc ģenerāļa Svirīdova teksta var saprast, ka viņa zēni pamesto ložmetēju ātri saremontēja, kaut viņiem nebija ne rezerves daļas, ne otrs bojāts ložmetējs, kuru varētu izjaukt rezerves daļās. Kā saprast robežposteņa priekšnieka un staršinas rīcību, kuriem ložmetējs ir pierakstīts? Kā viņi domāja atskaitīties par pazaudēto ložmetēju? Kurš noticēs, ka viņi nav atdevuši ložmetēju padomju varas ienaidniekiem? Kurš noticēs, ka ložmetējs bija bojāts?

Aizejošo robežsargu uzvedību viegli izprast. Ja uzskata, ka miera laiks ir beidzies, un visi, līdz posteņa priekšniekam ieskaitot, saprot, ka ir sācies karš. Bet karā tieši tā arī dara. Vienmēr. No kaujām tiek izvesta, piemēram, 1. gvardes tanku divīzija, un pavēle; iziet vieglā variantā. Nav vajadzīgs izvest no priekšēj ām līnijām ieročus, munīciju, kaujas tehniku, kura tur nogādāta ar lielām grūtībām. Tāpēc daļu izvešana no kaujas bieži notiek tā: rezerves, kas palikušas pāri pēc niknām kaujām, bruņojums un munīcija tiek nodots svaigajām daļām, bet atejošās uz aizmuguri neko lieku līdzi neņem, tur aizmugurē tās pārkomplektēs un apbruņos ar jauniem ieročiem, kas nākuši pa taisno no rūpnīcām. Tieši tā 1941. gada 19. jūnijā notika padomju karaspēka nomaiņa uz robežām: jau ne pēc miera laika standartiem, bet tā, kā tas notiek kara laikā.

Apbrīnojams ir Sarkanās armijas kaujas daļu, kuras slēpjas mežos pie robežas, noskaņojums. Arī tajā pašā, piemēram, kapteiņa Svirīdova 144. atsevišķajā izlūkbataljonā.

Starp citu, vajadzētu raksturot arī bataljonu. Tam ir standarta organizācija: vadība un štābs, tanku rota, smago bruņuautomobiļu (ar lielgabaliem) rota, motostrēlnieku rota, kavalērijas eskadrons un apgādes apakšvienība. Bataljona galvenais bruņojums - 16 peldošie tanki un 13 bruņuautomobiļi. Staļinam tādi bataljoni tikai strēlnieku divīziju sastāvā vien ir 207, pilnībā nokomplektēti, un daži desmiti - nepilnīgi nokomplektēti. Novērtēsim.

Paskatīsimies tikai uz vienu 144. izlūkbataljonu. Tā sastāvā ir 16 tanki, bet visās vācu kājnieku divīzij ās kopā - neviena. Un visās vācu motorizētaj ās divīzij ās kopā - neviena. Bet Staļinam katrā strēlnieku divīzijā izlūkbataljons ar tankiem. Staļinam tikai strēlnieku divīziju izlūkbataljonu sastāvā vairāk tanku, nekā Vermāhtam Austrumu frontē. Un tanki ne parastie, bet peldošie. Tie Staļinam ir 4000. Bet visā Vermāhtā - neviena. Un visā pārējā pasaulē - tajā laikā neviena peldošā tanka nebija.

Un iznāk, ka bataljona komandierim kapteinim Svirīdovam pie rumāņu robežas ir 16 peldošie tanki, bet nevienam vācu ģenerālim un feldmaršalam nav neviena. Visu citu valstu ģenerāļiem un feldmaršaliem - arī neviena. Tad lūk tāda bataljona komandierim pakļautais eskadrona komandieris prasa atļauju izsūtīt izlūkus uz „otru upes krastu." Iedomājos tādu pašu situāciju kaut kur 1970. gadā: jauns virsnieks-izlūks prasa izlūkbataljona komandierim atļauju nosūtīt izlūkgrupu uz otru upes krastu. piemēram, uz Rietumvāciju.

Iedomājos sevi, uzdodams tādu jautājumu savam bataljona komandierim. Mani par šādu jautājumu uzreiz sasietu ar palagiem un sirēnām kaucot nogādātu attiecīgā iestādē. Bet 1941. gadā vecākais leitnants-izlūks uzdod jautājumu kapteinim, bet tas aktīvi nereaģē: jautājums ir pareizs, bet vēl nav pienācis laiks. Drīz pienāks.

Izlūkošanas apakšvienībās un daļās muļķus netur. Vecākais leitnants aprakstīts kā darbīgs, enerģisks, ar iniciatīvu. Pats autors arī ir labs komandieris, no kapteiņa aizgājis līdz ģenerālmajoram, saņēmis Padomju Savienības varoņa nosaukumu. Šajā gadījumā vecākais leitnants saņēma negatīvu atbildi, bet jautājumu viņš uzdeva ar pilnīgu izpratni par to, ka pozitīva vai negatīva lēmuma pieņemšana par bruņotas grupas nosūtīšanu uz blakus teritoriju jau ir atkarīga ne no Staļina un ne no Molotova, ne no Žukova un ne no GRU ģenerālleitnanta Goļikova, bet no kapteiņa, kurš stāv tur, kur bija jāstāv robežsardzes posteņiem.

Dotajā gadījumā kapteinis neļāva iesūtīt izlūkus pretinieka teritorijā, bet ir zināmi simtiem gadījumu, kad citi padomju kapteiņi un maršali atļāva. Mēs esam pieraduši uztraukties par to, ka vācu izlūklidmašīnas riņķoja virs padomju teritorijas, ka vācu izlūkgrupas klaiņoja pa mūsu zemi. Pie tam mēs kaut kā aizmirstam par mūsu lidmašīnām, kuras lidoja Vācijas debesīs, par mūsu izlūkgrupām, kuras klaiņoja pa Vācijas zemi.

Lasot šīs rindas, atceros B. M. Šapošņikova grāmatu „Armijas smadzenes". Daudzus gadus pirms 1941. gada Šapošņikovs brīdināja, ka „armijas pārveidošana kara stāvoklim rada zināmu pacēlumu tās militāro varonību, paaugstina armijas morālo līmeni". Šapošņikovs brīdināja, ka armija, kura ir pārveidota kara laikam un kura ir izvirzīta pie robežām, izjūt nervu sasprindzinājumu, noturēt tās izrāvienu nav iespējams. Šapošņikovs brīdināja, ka armiju nedrīkst ilgi turēt pie robežām, to vajag likt lietā.

Staļins uzmanīgi lasīja Šapošņikova grāmatu, zināja to un citēja. Staļins atbalstīja Šapošņikovu. 1940. gads - Šapošņikovs tiek paaugstināts, maijā viņam piešķir Padomju Savienības maršala pakāpi. Viņš oficiāli skaitās Aizsardzības narkoma vietnieks, praktiski viņš ir Staļina galvenais militārais padomnieks. 1941. gada jūnija vidū padomju iebrukuma armijas ir pievirzītas pie robežām. Padomju augstākā militārā vadība zina, ka gan komandieri, gan karavīri jau raujas kaujā, ka viņu uzbrukuma uzplūdus neapturēt. Un tos arī nebremzē, līdz lielajam karam palikušas tikai divas nedēļas. Sarkano armiju no pretinieka neatdala pat tieva NKVD ķēdīte. Bet ne Žukovam, ne Ķimošenko, ne Šapošņikovam nebija tāda vara, lai pavēlētu aiziet no robežām. Robežsargi nav viņu iestāde. Robežsargi - berijieši. Bet Berijam nebija tādas varas, lai pavēlētu armijas daļām nomainīt viņa cilvēkus pie robežām. Tikai viens cilvēks varēja pavēlēt Iekšlietu narkomam atvilkt robežsargus no robežas un pavēlēt Aizsardzības narkomam izvietot armijas daļas pie robežām. Tas bija Sovnarkom-a priekšsēdētājs biedrs Staļins.

Staļins izdeva čekistiem pavēles atkāpties uz aizmuguri, bet Sarkanās armijas daļām pārvietoties līdz robežām. Staļins zināja, ka pēc tam Sarkano armiju vajadzēs palaist no ķēdes. Savādāk tā pati norausies.

Bet pēc tam notika tas, ko neviens negaidīja. Vācijas armija izdarīja triecienu.

Aplūkosim trieciena sekas ar 164. strēlnieku divīzijas piemēru, kurā dienēja kapteinis Svirīdovs. Tajā rajonā ir divas upes: pierobežas Pruta un paralēli tai padomju pusē - Dņestra. Ja divīzija būtu gatavojusies aizsardzībai, tad nevajadzēja līst starp upēm, bet vajadzēja izrakt Dņestras austrumu krastā ierakumus un tranšejas, izmantojot abas upes kā ūdens šķēršļus. Tiltus vajadzēja sagatavot uzspridzināšanai. Starp upēm neizvietot ne noliktavas, ne hospitāļus, ne štābus, ne lielas karaspēka daļas, bet vienīgi nelielas spridzinātāju un snaiperu vienības un grupas.

Bet 164. divīzija (tāpat kā visas pārējās divīzijas) gatavojās uzbrukumam un tāpēc pārcēlās Dņestrai, pārveda sev līdz uz pierobežas mežiem simtiem tonnu munīcijas, degvielas un pārtikas, štābus, hospitāļus, sakaru centrus un apstājās pie pēdējās robežas - pierobežas upītes. Divīzijā ir 15 000 karavīru. Daudz lielgabalu. Daudz automašīnu. Blakus - citas divīzijas. Un viss starp upēm: aizmugurē - Dņestra, priekšā - robežupe Pruta.

Vācieši izdarīja triecienu, ieņēma robežupes tiltu; tas nebija mīnēts, un sāka pārvest savas daļas. Bet tiltus padomju divīziju aizmugurē - sabombardēja. Uz ziemeļiem no šī sektora izlauzās vācu 1. tanku grupa un ar milzīgu āķi aptver padomju fronti, atšķeļot padomju karaspēku no aizmugurēm.

Un padomju divīzijas nokļuva slazdā. Cilvēku un ieroču masas (šeit arī ir 96. kalnu-strēlnieku divīzija - 13 000 karavīru). Bet aizsardzībai neviens negatavojās, tranšejas un ierakumus neraka. Atkāpties nedrīkst - aizmugurē Dņestra bez tiltiem. Un sākas sagrāve. Daži izkļuva no peļu slazda pa peldošajiem tiltiem, bet pamēģiniet pa vienu tiltu bombardēšanas laikā izvest simtiem tūkstošus karavīrus un pārus tūkstošus tonnu munīcijas.

Atgriezīsimies pie Svirīdova atmiņām. Viņš skatās uz robežtiltu pār Prutas upi, pār kuru nebeidzamā straumē plūst vācu karaspēks: „Tilts! Mēs to saglabājām uzbrukumam, bet tagad nekādīgi nevaram uzspridzināt.". „Lieta tāda, ka visas militārās mācības galvenokārt notika pēc devīzes: tikai uzbrukt! Atkāpšanās tika uzskatīta par kaunu, un to mums nemācīja. Tagad, kad iznāca atkāpties, nekādas pieredzes nebija. Nācās apgūt šīs gudrības zem nežēlīgiem ienaidnieka triecieniem".

Šajā piemērā atklājas sakāves cēloņi: gatavība aizsardzības karam un gatavība uzbrukuma karam - divas dažādas lietas; 164. divīzija gatavojās uzbrukumam, tāpēc viss tā arī iznāca.

Pēc „Ledlauža" iznākšanas uzstāj ās slaveni vēsturnieki un paziņoja, ka mana versija nav jauna, tas vienkārši ir atkārtojums ko sludināja fašisti. Uzaicinu savu lasītāju par liecinieku: vai es aizraujos ar fašistu citēšanu? Manas grāmatas ir piesātinātas ar citātiem no Marksa, Engelsa, Ļeņina, Trocka, Staļina, Frunzes, Hroščova, Brežņeva, Šapošņikova, Žukova, Rokosovska, Koņeva, Vasiļevska, Jerjomenko, Birjuzova, Moskaļenko, Mereckova, Kuzņecova un daudziem citiem. Kurš no viņiem ir fašists? Markss - fašists? Vai Ļeņins? Vai, varbūt, Trockis? Šī nodaļa gandrīz pilnībā

sastāv no Padomju Savienības varoņa ģenerālmajora A. A. Svirīdova grāmatas citātiem. Bet varēja būt arī Kaļāģina, Kuprijānova, Šepeļeva un vienalga kura citāti.

Ja versija ir fašistiska, tad pārmest vajag ne man, bet gan padomju maršaliem un ģenerāļiem, es tikai atkārtoju viņu vārdus. Man īsti nav saprotamas manu pretinieku dusmas. Kāpēc visi uzbrūk man? Kāpēc jūs klusējāt, kad iznāca Žukova un Rokosovska, Bagramjana, Jerjomenko un tā paša Svirīdova grāmatas? Pār viņu galvām vajadzēja gāzties jūsu cēlajam naidam. Bet es esmu tikai vienkāršs citātu vācējs.

Bet daži vēsturnieki paziņoja, ka ar manu versiju nav iespējams strīdēties, bet arī ticēt man pagaidām nedrīkst, tāpēc, ka nav atrasti pilnīgi slepenie dokumenti par padomju agresijas gatavošanu.

Biedri vēsturnieki, pilnīgi slepenos dokumentus atradīs. Noteikti atradīs. Ja gribēs.

Bet vai gribēs? Iedomāsimies sevi slavena profesora vietā, kurš par savu darbu ir ieguvis vispasaules atzinību, zinātniskos grādus un nosaukumus, prēmijas, vasarnīcas, ordeņus, kurš uzrakstījis desmitiem grāmatu un simtiem rakstu par to, ka Staļins - nevainīgs upuris. Ja atradīs un nopublicēs tikai vienu dokumentu, tikai vienu lapu, tad visa pasaule uzzinās, ka izcilais zinātnieks, vienkārši sakot, ir kļūdījies, ka prēmijas un ordeņus viņš nav pelnījis, ka savu dzīvi un talantu sabojājis izkalpojoties komunistiem. Nu lūk padomāsim, vai mācīts vīrs vēlas atrast tādu papīrīti un sevi atmaskot? Un viņa daudzie kolēģi tādā pašā situācijā: viena lapiņa var sagraut visas viņu teorijas, darbus un centienus. Vai nu viņi dreb kaislē atrast arhīvu putekļos to lapiņu un nopublicēt?

Iedomāsimies sevi ģenerāļu un maršalu vietā: vai viņiem ir liela vēlēšanās atrast to dokumentu, kurš pārvērtīs viņus no varoņiem par asinkāriem iekarotājiem?

Iedomāsimies sevi Krievijas prezidenta vietā. Pēc komunisma sabrukuma visām pilsētām atgrieza vēsturiskos nosaukumus. Kaļiņina, piemēram, atkal kļuva par Tveru, tikai vienu pilsētu Kaļiņingradu nekādi negribas pārdēvēt par Kēnigsbergu. Vai mūsu prezidents vēlas atrast dokumentu, kurš parādīs, ka Josifa Staļina vaina Otrā pasaules kara izraisīšanā ir ne mazāka kā Ādolfa Hitlera vaina? Ja atradīs lapiņu ar staļinisko plānu, tad Kaļiņingradas pilsētai būs jāatgriež īstais nosaukums, un pati pilsēta - likumīgajam īpašniekam. Iedomāsimies, ka prezidentam paziņoja: ir atrasti dokumenti. Interesanti, ko prezidents pavēlēs darīt ar šiem dokumentiem?

Pie mums atrod tikai tos dokumentus, kuri ir vajadzīgi. 50 gadus mēs noliedzām poļu virsnieku slepkavību, bet slepkavības lieciniekus nogalinājām. Papūlējās nogalināt pat tos lieciniekus, kuri nonāca rietumu sabiedroto rokās. Un katram, kuram bija drosme izteikt savu viedokli šajā jautājumā, piekarināja birku: fašists. Bet vēlāk šī nozieguma noliegšana tika uzskatīta vienkārši par nepieklājību: visa pasaule zināja, kā roku darbs tas ir. Un tika dota pavēle: atzīt noziegumu un atrast dokumentus. Un tie atradās, uzreiz.

Bet bez pavēles neatrastos. Mūsu vēsturnieki atrod tikai to, ko ir atļauts atrast.

Bet, ja arī atradīsies staļiniskie plāni, vai mūsu vēsturniekiem palīdzēs slepenais papīrītis no arhīva? Ģenerāļa Svirīdova grāmata izdota 25 gadus atpakaļ 65 000 lielā tirāžā. Šo grāmatu var atrast jebkuras zinātniskās bibliotēkas plauktos Maskavā un Londonā, Parīzē, Romā un Katmandu. Svirīdova grāmatā viss ir uzrakstīts atklātā tekstā, ģenerālis godīgi un saprotami izskaidrojis arī padomju virspavēlniecības nodomus un sagrāves cēloņus. Aprakstītie fakti ir neapstrīdami.

Intereses labad nolēmu pārbaudīt ģenerāļa aprakstītos faktus pēc citiem avotiem un atradu 28 neatkarīgus apstiprinājumus, ieskaitot vācu izlūkdienesta ziņojumus. Viss sakrīt: 164. strēlnieku divīzija atradās starp Dņestras un Prutas upēm, bez tās lielā daudzumā bija arī citas divīzijas. Un ir tikai viens izskaidrojums, kāpēc divīzijas izvietojās aizsardzībai tik neizdevīgā vietā: uzbrukumam. Tad kādus slepenos dokumentus gaida mūsu vēsturnieki? Un ko cer tajos atrast?

Iebilstu: kad atradīsiet pilnīgi slepenos dokumentus, tad tajos būs tā pati informācija - 164. strēlnieku divīzija atradās starp Prutu un Dņestru. Un par katru divīziju, korpusu, armiju atradīsiet slepenos dokumentus un tajos konstatēsiet, ka viņi aizsardzībai negatavojās, gatavojās uzbrukumam. Ja ģenerālis Svirīdovs un tūkstošiem citi kara dalībnieki ir atkāpušies no vēsturiskās patiesības, tad vajadzētu viņus atmaskot 25 gadus atpakaļ, izsludināt viņu versiju kā fašistisku un nopublicēt noliedzošos materiālus. Bet to neviens nedarīja un nedara.

Mūsu ģenerāļu memuāri guļ plauktos, un tos neviens nelasa. Tūkstošiem vēsturnieku raksta grāmatas un disertācijas par karu, bet neviens nepacentās painteresēties par faktiem. Vēsturiskā zinātne eksistē pati par sevi, fakti - par sevi. To liecības, kuri karoja, mūsu vēsturiskā zinātne ignorē. Vēl Savienībā es savācu kara grāmatu bibliotēku ar daudziem tūkstošiem sējumu. Visas atmiņu grāmatas par gatavošanos „atbrīvošanai". Un tas viss atklāti veikalos „Vojennaja kņiga", Arbatā.

GRU mana grāmatu kolekcija bija diezgan labi pazīstama, lai pēc 20 gadiem GRU priekšnieks ģenerālpulkvedis Jevgēņijs Ļeoņīdovičs Ķimohins to pieminētu avīzē „Krasnaja zvezda" 1992. gada 29. aprīļa numurā. Žēl, ka kolekciju biju spiests atstāt Maskavā par piemiņu padomju varai.

Šeit Rietumos 15 gadu laikā savācu jaunu bibliotēku - par spīti daudzām zinātniskām iestādēm. Un apstiprinu: nokļūt slepenajos arhīvos - katra zinātnieka sapnis, bet arī atklātās publikācijas satur pietiekoši daudz informācijas, lai analizētu Sarkanās armijas darbību, tās virspavēlniecības plānus un nodomus. Pilnīgi pietiek tikai ar avīzes „Pravda" publikācijām, lai pasludinātu komunistisko partiju par noziedzīgu organizāciju. Tieši tāpat pietiek ar atklāti publicētajiem Ļeņina darbiem, lai pasludinātu viņu par cilvēces ienaidnieku.

Vācu grāmatas agrāk, vācu tagad un brīnos: viss padomju ģenerāļu un maršalu uzrakstītais ir par vienu: „Mēs, padomju cilvēki, gatavojāmies sist pretinieku viņa teritorijā", bet tālāk ir materiālu slāņi par padomju agresijas sagatavošanu. Atvainojiet, par atbrīvošanas karagājiena sagatavošanu. Vai tiešām to neviens, izņemot mani, nav lasījis? Ar ko gan nodarbojas tūkstošiem mūsu vēsturnieku?

Tagad tikai manā bibliotekā 4130 grāmatas (vai to fotokopijas), kuras pēc būtības un satura atgādina ģenerāļa Svirīdova grāmatu. „Ledlauzi" es varētu izstiept līdz simts sējumiem, un vienalga visu neizstāstīsi. Padomju ģenerāļu memuāros jebkuru divīziju apraksta daudzi autori. Bijušais divīzijas komandieris raksta memuārus un tās pašas divīzijas bijušais štāba priekšnieks raksta, un pulku komandieri raksta, un bataljonu komandieri raksta, un blakus esošo divīziju komandieri raksta, un korpusa, kura sastāvā bija divīzija, komandieris raksta, un armijas komandieris, un frontes komandieris, un ierindas karavīrs atceras. Un viss sakrīt!

Tagad katrs vēstures cienītājs ir spēj īgs savākt ziņas par visām padomju divīzijām (izņemot NKVD). Jebkurš cilvēks pats var izpētīt visas iepriekšējās kombinācijas un pārvietošanas un ieraudzīt situāciju attīstībā: ir taču viss zināms par brigāžu, divīziju, korpusu, armiju kustību 1941. gada februārī, martā, aprīlī, maijā, jūnijā. Vai tad tiešām mūsu acu priekšā esošā kopaina nedod mums iespēju saprast Diženā Lielmeistara nodomu? Vai tad viņam bija jāatstāj pilnīgi slepeni konspekti par saviem slēptajiem nodomiem?

Staļina plāns ir ģeniāls, bet vienkāršs. Pietiek tikai ar to, ka izvieto divīzijas uz kartes, kā figūras uz šaha galdiņa, un nodoms iemirdzas mūsu acu priekšā.

Arhīvi nemaz nebija tik aizslepenoti. Tiesa, ģenerāļu memuāros mēs Staļina plānu neredzam kā vienotu dokumentu, bet kā miljoniem mirdzošas šķembas. Armijas ģenerālis K. N. Gaļickis, piemēram, grāmatā "Годы суровых испытаний" (с. 33) apraksta tādu pašu izlūkbataljonu, kā Svirīdova, bet ne Ļvovas izvirzījumā, bet gan Belostokas. Šis bataljons ir Itālijas proletariāta vārdā nosauktā 27. Omskas divīzijā, kura bija slepus izvirzīta pierobežas mežos. Izlūkbataljons bija gatavībā veikt izlūkošanu teritorijā, kurā atradās vācu karaspēks. Un lai noticētu, armijas ģenerālis K. N. Gaļickis atsaucas uz arhīvu. Citiem vārdiem sakot, atradās kaujas gatavībā, tikai ne gatavībā „lielajam tēvijas karam".

Kurš traucēja vēsturniekiem savākt šīs nenovērtējamās liecības ar atsaucēm uz arhīviem, un tagad, kad arhīvu durvis ir pavērtas, pārbaudīt to patiesumu?

Mūsu vēsturnieki arvien vēl liek mums lasīt starp rindām. Bet man prātā ienāca lasīt to, kas rindās, kas atklātā tekstā. 50 gadus vēsturnieki gaida, kad viņiem atvērsies arhīvu durvis. Vai arhīvi palīdzēs, ja viņi nav atraduši laiku izlasīt pat to, kas brīvi guļ plauktos?

Es ceru, ka jautājums par Trešā stratēģiskā ešelona izveidošanu ir skaidrs: PIRMS VĀCU IEBRUKUMA ROBEŽA DAUDZĀS VIETĀS BIJA ATVĒRTA, un daudzus tūkstošus robežsargu atvilka aizmugurē, kur arī tos organizēja trijās soda armijās.

Atliek jautājums par veselas čekistu frontes mērķiem. Šaut uzbrūkošam karaspēkam mugurā, uzmundrinot ne īpaši centīgos? Varbūt. Bet priekš tā pastāvēja aizsprosta vienības, kuras tika izveidotas visās padomju armijās un korpusos PIRMS vācu iebrukuma. NKVD aizsprosta vienības organiski bija Pirmā, un Otrā stratēģiskā ešelona karaspēka vienību sastāvā. Lai spētu iedomāties aizsprosta vienību spēku, piedāvāju statistiku.

Šī pilnīgi slepenā izziņa adresēta „PSRS Iekšlietu tautas komisāram, Valsts drošības ģenerālajam komisāram biedram Berijam". Tikai trīs mašīnraksta lappuses, kurās ir ziņas par nošaušanām Sarkanajā armijā pirmajos nepilnajos četros kara mēnešos. Runa nav par visām nošaušanām, bet tikai par karavīru nošaušanām, kurus ir apturējušas operatīvās aizsprosta vienības.

Izziņa sākas ar vārdiem: „No kara sākuma līdz šā gada 10. oktobrim NKVD Īpašās nodaļas un NKVD aizmugures apsardzes aizsprosta vienību karaspēks ir aizturējušas 657 364 karavīrus, kas atpalikuši no savām daļām un bēguši no frontes. No tiem Īpašo nodaļu operatīvie aizsprosti aizturējuši 249 969 cilvēkus un NKVD karaspēka aizmugures apsardzes aizsprosta vienības - 407 395. Īpašās nodaļas arestējušas 25 878 cilvēkus, pārējie saformēti kaujas vienībās un nosūtīti uz fronti. Pēc Īpašo nodaļu lēmumiem un pēc kara tribunālu spriedumiem nošauti 10 201 cilvēks, no tiem ierindas priekšā 3 321."

Tālāk seko arestu, nošaušanu kopā un nošaušanu ierindas priekšā statistika pa dažādām frontēm. No statistikas seko, ka arestēto visvairāk bija Rietumu frontē - tūkstotis cilvēku mēnesī - 4013 cilvēku 4 mēnešos.Šajā pašā frontē nošāva arī visvairāk - 2136 cilvēkus. Varbūtība izdzīvot pēc aresta - mazāk kā 50 procenti. Bet ierindas priekšā visvairāk nošāva Ziemeļrietumu frontē - 730 cilvēkus pirmajos nepilnos 4 kara mēnešos.

Izziņu parakstījis PSRS NKVD Īpašās nodaļas valsts drošības 3. ranga komisārs Milšteins. Šis dokuments tika iesniegts Krievijas Konstitucionālajā tiesā kā viens no komunistiskās partijas noziedzīgās darbības apsūdzības dokumentiem.

No dokumenta var secināt, ka katrā no pirmajām trīs kara dienām frontē nošāva 92 karavīrus, tajā skaitā katru dienu 39 cilvēkus nošāva karaspēka daļu un apakšvienību ierindas priekšā. Šajā statistikā ir tikai tie, kurus aizturēja Īpašās nodaļas un aizsprosta vienības.

Statistika neuzskaita tos, kurus arestēja kaujas posteņos. Lūk, piemēra, Grodņā 22. jūnijā notrieca 207. bumbvedēju aviācijas pulka lidmašīnu, ekipāža gāja bojā, dzīvs palika tikai strēlnieks- radists jaunākais seržants A. M. Ščeglovs. Viņš atgriezās pulkā (Smoļenskas apgabala Vorovskas aviācijas garnizons) 28. jūnijā, „viņu arestēja NKVD orgāni un nošāva par Dzimtenes nodevību". ("Красная звезда", 26 июня 1991 года).

Šis pavisam ir cits nozieguma veids un pavisam cita statistika, kas nav saistīta ar aizsprosta vienībām un Īpašo nodaļu operatīvajiem aizsprostiem. Šis gadījums (un tūkstošiem citi) nav no kategorijas „atpalikuši no savām daļām un bēguši no frontes", šeit kā reiz pretējs gadījums - jaunākais seržants nokļuva atpakaļ savā dzimtaj ā pulkā.

Kādreiz tiks nopublicēta statistika par nošautajiem, kuri atgriezās atpakaļ savās daļās. Bet atpalikušo nošaušanas statistika viennozīmīgi parāda, ka NKVD operatīvie aizsprosti un aizsprosta vienības spēja izpildīt tām uzliktos pienākumus un tiem pat vispārējas atkāpšanās, panikas un neskaidrības kritiskajās situācijās nebija nepieciešama Trešā stratēģiskā ešelona palīdzība. „Atbrīvošanas" karā Īpašās nodaļas un aizsprosta vienības tāpat iztiktu bez Trešā stratēģiskā ešelona palīdzības.

Pamatojoties uz šo statistiku uzskatu, ka Trešais stratēģiskais ešelons trīs NKVD armiju sastāvā netika formēts Pirmā un Otrā stratēģiskā ešelona padomju karavīru nošaušanai.

Bet varbūt čekistu fronti saformēja lai apspiestu pretošanos „atbrīvotajās" teritorijās? Nav izslēgts. Bet šo mērķu īstenošanai Pirmā un Otrā stratēģiskā ešelona sastāvā bija desmitiem NKVD motostrēlnieku divīzijas ar tankiem, haubiču artilēriju un visu nepieciešamo iedibinātu sociālo taisnīgumu.

Trešā stratēģiskā ešelona galvenais uzdevums bija cits. Pirms katras „arbrīvošanas" 1939. - 1940. gados robežsargi dalījās divās nevienādās grupās: vieni palika pie robežas un tika izmantoti pirmajā uzbrukuma ešelonā kā elites diversijas vienības un grupas, bet otri atkāpās uz aizmuguri un

kaujās tos ievadīja „atbrīvošanas" karagājiena pašā pēdējā etepā, tie nostiprināja armijas formējumu panākumus un pieņēma apsargāšanā jauno robežu. Tieši tā 1941. gada jūnija vidū bija sadalīts padomju robežsardzes karaspēks.

Tāpat arī darīja vācieši. Ziemeļrietumu frontes štāba izlūkdienesta 1941. gada 21. jūnija ziņojumā N 02 rakstīts par vācu karaspēka darbību pie robežas Austrumprūsijā: „Mūsu robežas apsardze un novērošana uzticēta lauka karaspēka daļām. Civiliedzīvotājiem piedāvāts evakuēties iekšienē 20 km no robežas". (ЦАМО, фонд 221, опись 1362, дело 5, с. 27).

Vāciešiem viss tāpat kā mums, bet mani neizbrīnija dokumenta saturs, bet numurs. Nulle tiek izmantota slepeniem dokumentiem. Divas nulles - pilnīgi slepeniem. Numerāciju katru gadu sāk no jauna. Tad kāpēc 21. jūnijā tikai otrais izlūku ziņojums? Apgabala izlūkdaļas priekšnieks reizi nedēļā apgabala komandierim uz galda liek jaunu izlūkziņojumu, bet situācijai saasinoties - katru dienu. Kāpēc tik mazs numurs? Tāpēc, ka 19. jūnijā no Baltijas kara apgabala jau atdalījās Ziemeļrietumu fronte ar savu štābu, izlūku un citām nodaļām un sāka dzīvot savu dzīvi, un sāka izdot pavēles, izlūkziņojumus un citus dokumentus ar numuriem no paša sākuma, ar 01 un uz augšu. Jau 1941. gada 21. jūnijā pulkvedis Karļins dokumentos parakstās kā ZRF (Ziemeļrietumu frontes) komandiera palīgs. Viņā pakļautībā ir pretgaisa aizsardzība (PVO). (ЦАМО, фонд 344, опись 5564, дело 1, с. 62), un visos pārējos apgabalos cilvēku izlikšana no mājām, robežsargu attiešana uz aizmuguri un to nomaiņa ar lauka karaspēka daļām nozīmēja, ka Sarkanā armija jau ir karā, viņa jau ir izvērsusi frontes un ir pārņēmusi savā pārziņā robežu izņemot dažus sektorus un caurlaides punktus.

Admirālis J. A. Panķeļējevs atceras, kā dažas dienas pirms 22. jūnija viņam ziņoja par stāvokli Somijā: „Somu robežsargi un visi iedzīvotāji aizgāja valsts iekšienē. Robeža atvērta. Tas ir karš!". (Морской фронт. С. 27).

Ļoti pareiza situācijas anlīze. Bet vai mūsu pusē nenotika tas pats? Atšķirība tikai tā ka, Somijas iedzīvotāji no pierobežas rajoniem aizgāja brīvprātīgi.

Tūkstošiem cilvēku piespiedu deportācija no pierobežas rajoniem, savu pierobežas aizsprostu iznīcināšana, robežkaraspēka attiešana un trīs čekistu armiju formēšana Sarkanās armijas divu stratēģisko ešelonu aizmugurē - nav vienkāršas kara pazīmes, tas ir tieši karš visā savā lieliskajā neizbēgamībā, ar pirmajiem desmitiem tūkstošiem upuru mūsu, padomju, pierobežas joslas mierīgajiem iedzīvotājiem.

Slēptā mobilizācija aizgāja pārāk tālu. Drīz pēc robežsargu attiešanas no valsts robežām neatgriezeniski bija jāpienāk Dienai „M".

25. nodaļa. Vai Staļins ticēja Hitleram?

Es nevienam neticu. Es pats sev neticu. (J.

Staļins)

Ņ. Hruščovs, žurnāls „Ogoņok" 1989. g. 36. Nr.

17. lpp.

1941. gada 22. jūnijā pirms rītausmas pār Brestas robežtiltu no padomju puses vācu pusē ieklaudzināja ešelons, pielādēts ar graudiem, bet pēc dažām minūtēm no vācu krasta sāka šaut artilērijas baterijas un parādījās Guderiāna tanki.

Mums stāsta: tas notika tāpēc, ka Staļins noticēja Hitleram. Un atkārto gadu desmitiem: Staļins noticēja Hitleram. Un piestāda faktus. Mēs ticam. Mūsu ticību grūti izmainīt, tā pamatojas uz zināšanām par to, kas notika 22. jūnijā. Mūsu zināšanu gaismā Staļina rīcība tiek uzskatīta par muļķīgu, Hitlera rīcība par ļaunprātīgu.

Bet būsim objektīvi. Tad vajadzīgs atslēgties no mūsu zināšanām par tālāk sekojošajiem notikumiem. Mums vajag sevi iedomāties 1939. gadā, 1940. gadā, 1941. gada pirmajā pusē un paskatīties uz notikumiem ar tā laika cilvēku acīm. Bet tajā laikā mums zināmie fakti tika uztverti pavisam citādi, jo neviens nevarēja zināt, pie kā novedīs padomju-fašistu līgums, ar ko tas viss beigsies.

Interesanti paraudzīties uz to dienu politiskajām karikatūrām. Karikatūristi zīmēja Staļinu un Hitleru sabučojoties: Hitlers, apskaujot Staļinu, pielicis tam nazi pie muguras, vai - Staļins, apskaujot Hitleru, dara to pašu. Vai arī Staļins ar Hitleru apskāvušies, katram viena roka apskauj partneri, otra, brīvā, sniedzas pēc pistoles.

Pēc tam situācija izmainījās, Hitlers iestiga karā pret Rietumiem, izmainījās arī politiskās karikatūras: Hitleram abas rokas aizņemtas, bet Staļinam abas brīvas, un viņš sniedzas pēc cirvja. Vai arī - vācu ērglis cīnās ar britu lauvu, aizmugurē stāv lācis ar Staļina ūsām ar vērtējošu skatienu raugās uz kautiņu.

Ja iedomātos sevi tajā laikā, tad Staļina rīcība nav nemaz tik muļķīga. Staļins baroja Hitleru ar labību. Tas tā. Bet arī mēs neskopojamies ar sieru peļu slazdam. Mūsu devīgumu diktē nevis rūpes par peļu laimīgu dzīvi, bet citi motīvi. Staļins sūtīja Hitleram draudzīgus, nomierinošus vēstījumus. Bet arī kāvējs nomierinoši glāsta buļļa kaklu pirms tam, kad iedurt nazi. Vācu bullis pacēla miesnieku uz ragiem, bet no tā nevar secināt, ka miesnieka maigās kustības ir saistītas ar naivumu un labestību. Vienkārši bullis nedaudz apsteidza miesnieku.

Uz vācu - padomju draudzību vēl var paskatīties no citas puses. Vajadzētu atcerēties, ka Hitlers pastāvīgi un dziļi nenovērtēja Staļinu, Sarkanās armijas un Padomju Savienības spēku kopumā. Hitlers saprata, ka Staļins gatavo iebrukumu, bet nenovērtēja staļinisko vērienu. Pie tam padomju izlūkdienestam izdevās maldināt vācu izlūkdienestu par padomju uzbrukuma termiņiem. Liela vācu ekspertu daļa toreiz (un mūsdienu vēsturnieku šodien) uzskata, ka padomju uzbrukums tika gatavots uz 1942. gadu.

Hitlers nestādījās priekšā sev, cik briesmas ir lielas un tuvas. Hitlers vairākas reizes atlika termiņu karam pret Padomju Savienību. Iedomāsimies, ka Hitlers vēlreiz atliek karu pret Staļinu, bet Staļins 1941. gada 6. jūlijā dotu triecienu un vienlaicīgi izsludinātu mobilizāciju - Dienu „M". Novērtēsim Staļina rīcību no šī skatu punkta, un tā uzreiz pārstāj būt muļķīga. Paņemsim to pašu piemēru ar labības piegādēm. Bez labības, Padomju Savienība piegādāja Vācijai naftu, kokmateriālus, daudzu veidu stratēģiskās izejvielas. Sākot no 1941. gada marta, no Padomju Savienības pat pienāca sūdzības par to, ka vācu puse nepadod pienācīgā daudzumā vagonus padomju labībai. Naiva muļķība, un nekas vairāk.

Es pievērsu uzmanību lūk kādam sīkumam: aprīlī, martā, maijā, jūnijā Staļins nevarēja piegādāt 1941. gada ražas labību. Tā bija 1940. gada raža. Miljoniem tonnu labības uzglabāšana - sarežģīts un dārgi izmaksājošs pasākums. Un nav saprotams, kāpēc, novācot 1940. gada ražu, graudus pa taisno nenosūtīja uz Vāciju, bet sabēra padomju elevatoros un glabāja līdz pavasarim. Noskaidrojās, 1940. gada rudenī Vācija pieprasīja, bet padomju puse atrada iemeslus piegādāt labību minimālos daudzumos.

Bet pēc tam pēkšņi - no 1941. gada pavasara - labība un citas pārtikas preces un izejvielas sāka dzīt uz Vāciju pieaugošos daudzumos, pieprasot arvien vairāk vagonu. Sižets izrādījās interesants. Pacēlu augšā vācu statistiku un ievaidējos. Padomju - vācu kara galvenais stratēģiskais virziens jebkurā gadījumā iet pa asi Maskava - Smoļenska - Bresta - Varšava - Frankfurte (pie Oderas) - Berlīne (un otrādi).

Tā lūk, 1941. gada jūnija sākumā stratēģiskā dzelzceļa maģistrāle Frankfurtes rajonā bija gandrīz pieblīvēta ar padomju kokmateriālu un rūdas vagoniem. Šis ir tas pats draudzīgais apskāviens, ar kuru žņaudz vakardienas draugu. No vienas puses mēs demonstrējam savu vienkāršo naivumu, bet rezultātā vācu galvenās maģistrāles caurlaides spēja ir stipri samazināta.

Padomju trieciena gadījumā vācu virspavēlniecība nevarētu pilnībā izmantot maģistrāli evakuācijai, pastiprinājumu pārsviešanai un rezervju manevriem. Tā, ka nebija tie muļķi, kas Maskavā plānoja piegādes Vācijai.

Padomju Savienība piegādāja Vācijai ogles, koksu, mangānu un daudz ko citu. To atceras, par to smejas. Bet nezin kāpēc neatceras, ka tas netika piegādāts par brīvu.

Urālos visu kara laiku un daudzus gadus pēc tā darbojās unikāla vācu firmas „Schlemari' prese ar spiedienu 15 000 tonnu. Nokaitēti 160 tonnu smagi izturīga tērauda stieņi tika padoti uz presi ar ceļamkrānu (vācu), kura āķi un ķēdes vien svēra 100 tonnas. Prese saspieda stieni, pēc kā uguni elpojošais tērauda monolīts tika padots uz velmēšanas iekārtu (arī vācu). Bez tādas preses tanku ražošana Padomju Savienībā būtu stipri mazāka, bet bez pietiekoša daudzuma tanku varētu nebūt uzvaras pie Maskavas, Staļingradas un Kurskas. Firmas „ Schleman" presi no Vācijas piegādāja brīdī, kad Padoju Savienība bija „neitrāla", bet Vācija jau karoja pret visu Eiropu.

Ja Staļins uzbruktu Hitleram, tad mēs tagad smietos par naivo, uzticīgo Hitleru. Bet arī bez staļiniskā uzbrukuma unikālā agregāta pārdošana man personīgi liekas ne pats saprātīgākais solis.

Hitleram neizdevās ieņemt Ļeņingradu. Iemeslu ir daudz. Starp tiem — spēcīgie krasta nocietinājumi, kurus izbūvēja no Pētera Pirmā līdz Staļina laikiem ieskaitot. 1940. gadā Baltijas j ūras krasta baterijas (lielgabalu torņi ar svaru vairākus simtus tonnu katrs) tika būvētas ar vācu firmas „Demag" peldošajiem krāniem.

Varētu uzrakstīt veselu grāmatu par to, ko līguma laikā Staļins saņēma no Hitlera. To visu varētu aprakstīt vienkārši: no pirmās kara dienas vācu karavīri un virsnieki kaujaslaukā sastapa nezināmus padomju bruņojuma paraugus, kuru tehniskie parametri bija labāki par pasaules standartiem. Piemēru ir daudz, sākot ar T-34.

Bet 1941. gadā Sarkanā armija nekādus tehniskos pārsteigumus nesastapa. Visi bruņojuma paraugi, kuri bija Vermāhta rīcībā, bija nopārdoti Staļinam dažus mēnešus vai gadus pirms iebrukuma. Vācu puse ar savu rīcību izrādīja Staļinam arī vēl vienu pakalpojumu: padomju militārā izlūkdienesta rīcībā bija vācu bruņojuma paraugi un visa tehniskā dokumentācija, izmantojot to pārbaudīja savu slepeno dienestu ziņojumus un noteica, kurš no aģentiem ziņoja precīzu informāciju, bet kurš — ne pārāk precīzu, uz kuru nākamā kara laikā varēja paļauties, un uz kuru ne.

Padomju Melnās metalurģijas narkoms I. F. Tevosjans 1941. gada maijā apmeklēja vācu tanku rūpnīcas un viņam parādīja VISU. (Bet viņš spļaudījās, uzzinājis, ka Vācijā nav tanku ar pretlādiņu bruņām, nav tanku ar dīzeļ dzinējiem, nav tanku ar platajām kāpurķēdēm, nav tanku ar jaudīgiem lielgabaliem; Tevosjans atteicās tam noticēt). Ja Staļins būtu Hitleram uzbrucis jūlijā, kā tad mēs tagad novērtētu padomju ministra vizīti slepenajās tanku rūpnīcās, kurās no viņa neko neslēpa?

Bet Hitlers pārdeva ne tikai tās lidmašīnas, kuras bija Luftvaffes bruņojumā, bet arī tās, kuras tika izstrādātas. Hitlers lidmašīnas pārdeva tā, ka padomju pusei bija vesels gads to izpētīšanai. Vācu aviācijas tehnikas izpētīšanai un iepirkšanai daudzkārtējos un ilglaicīgos komandējumos Staļins nosūtīja savus labākos lidotājus-izmēģinātājus un aviokonstruktorus, ieskaitot savu referentu aviācijas jautājumos A. S. Jakovļevu.

Lūk viņa stāsts: „Jāatzīstas, arī mani mulsināja atklātība ar kādu izrādīja slepenākos bruņojuma veidus". (Цель жизни. С. 220). „Staļinu, tāpat kā agrāk, ļoti interesēja jautājums, vai vācieši mūs nemāna pārdodami aviācijas tehniku. Es ziņoju, ka tagad, pēc šī trešā brauciena, izveidojās stingra pārliecība par to (kaut arī tas nesaskan ar apziņu), ka vācieši tiešām parādīja savas aviācijas īsto līmeni". (Там же, с. 247).

Un lūk arī Staļina reakcija: „Organizējiet mūsu cilvēkiem vācu lidmašīnu izpētes darbus. Salīdziniet tās ar mūsu jaunajām. Iemācieties tās sist. (Там же).

Staļinam arī bija šis tas aviācijas nozarē. Padomju bumbvedēji Jr-2 un Pe-2 pēc visiem parametriem pārspēja vācu analogus. Bet Staļins ne tikai tos nepārdeva, bet arī nerādīja Hitleram.

Tad kurš kuram vairāk ticēja?

Kreiseris „Lutzow", ko Vācija pārdeva, nebija uzbūvēts līdz galam. Šī iemesla dēļ klīst valodas, ka vācu puse neapzinīgi attiecās pret pasūtījuma izpildi. Tam arī es ticēju. Bet pēc tam atradu informāciju par to, ka gandrīz viss tika piegādāts saskaņā ar kontrakta termiņiem. Un ja arī visu nepaspēja piegādāt, tad iztraucēja apstākļi. No galvenā kalibra astoņiem lielgabaliem piegādāja un samontēja četrus. Kara laikā kreiseri izmantoja kā nekustīgu peldošo bateriju. Bet tāpat izmantoja arī visus pārējos Baltijas flotes kuģus, kuri bija iesprostoti Somu jūras līcī.

Par to, cik apzinīga bija vācu firmu attieksme pret pasūtījumu izpildi liecina „Krasnaja zvezda" 1989. gada 7. janvārī. Vācieši piegādāja visu, ko paspēja, pat trauku komplektus vairāk nekā tūkstoš cilvēku lielai ekipāžai. Uz katra šķīvja un krūzes, kā pienākas, bija uzzīmēts kāškrusts. Padomju biedri, kuri pieņēma kreiseri, nolēma „netīšām" sadauzīt visus traukus un pieprasīt jaunus bez kāškrustiem. Lai to izdarītu tika sarīkota „iepakojuma izturības" pārbaude. Kastes ar traukiem kratīja un mētāja, bet neviens šķīvis tā arī nesaplīsa. Viss bija izgatavots ar vācu precizitāti un kārtību un iesaiņots pēc sirdsapziņas. Bija jāņem ar kāškrustiem.

Var atkārtot, ka Staļins noticēja Hitleram, bet cilvēki, kuri tajos gados atradās tuvu Staļinam, šo leģendu neapstiprina.

Padomju Savienības Flotes admirālis N. G. Kuzņecovs: „J. V. Staļins ne īpaši ticēja līgumam ar Vāciju un vispār maz uzticējās Hitleram". (Накануне. С. 241).

Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs: „Kas attiecas uz ar Vāciju noslēgto neuzbrukšanas paktu. nav nekāda pamatojuma apgalvot, ka J. V. Staļins uz to lika cerības". (Воспоминания и размышления. С. 236).

Bet Ņikita Hruščovs liecina par to, ka Staļins pēc pakta parakstīšanas priecīgi kliedza, ka apmānīja Hitleru. Pakts bija slazds Hitleram. Iedomājaties, ka noziedznieks visu nakti nodarbojās ar vekseļa viltošanu un no rīta jums to iedeva. Vai noziedznieks pats var ticēt tam, ka vekselis ir īsts?

Molotova - Ribentropa paktu Staļins izdomāja tāpēc, lai ar Hitlera rokām sāktu Otro pasaules karu, izpostītu un novājinātu Eiropu, tajā skaitā arī Vāciju.

Vai tiešām Staļins varēja ticēt šim paktam, ja tā sākotnējais mērķis - apmānīt Hitleru? Ja tas nepārliecina, pievērsīsimies statistikai. 1939. gada 21. jūnijā Staļinam bija 94 strēlnieku un kalnu strēlnieku divīzijas. Tieši pēc diviem gadiem, 1941. gada 21. jūnijā, viņam bija 198 strēlnieku un kalnu strēlnieku divīzijas. Bez tam, tika veikti sagatavošanās darbi un izdotas pavēles par vairāk nekā 60 strēlnieku divīziju formēšanu, kuras parādītos pēc negaidītajiem triecieniem un Dienas „M" izziņošanas.

Šo divu gadu laikā motorizēto strēlnieku un motorizēto divīziju skaits pieauga no 1 līdz 31.

Tanku divīziju skaits pieauga no 0 līdz 61. Vēl vairāki desmiti tanku divīziju atradās formēšanas stadijā, kurai bija jābeidzas pēc Dienas „M" paziņošanas.

Aviācijas divīziju skaits divu gadu laikā pieauga no 0 līdz 79, strēlnieku korpusi - no 25 līdz 62, artilērijas pulki (neskaitot zenītartilērijas) - no 144 līdz 900, un vēl vairāki simti pulku gatavojās izvēršanai pēc Sarkanās armijas pirmajiem triecieniem.

Mehanizēto (tanku) korpusu skaits palielinājās no 4 līdz 29, gaisa-desanta brigādes - no 6 līdz 16, gaisa-desanta korpusi - no 0 līdz 5 un vēl 5 plānoja izvērst Dienā „M" un dažās sekojošās dienās.

Armiju skaits PSRS Eiropas daļā divu gadu laikā palielinājās no 0 līdz 26.

50 gadus komunisti mums apgalvoja par to, ka Staļins ticēja Hitleram. Statistika šos apgalvojumus neapstiprina.

Notikumi bija tieši pretēji. Hitlers noticēja Staļinam un parakstīja paktu, kurš izveidoja Vācijai jau iepriekš paredzamu situāciju zaudētā karā pret visu Eiropu un visu pasauli. Pakts nostādīja Vāciju vienīgā kara vaininieka lomā.

1939. gada 19. augustā Staļins sāka Sarkanās armijas slēpto mobilizāciju, pēc kuras Otrais pasaules karš kļuva pilnīgi neizbēgams.

Bet Hitlers nepievērsa uzmanību notikumiem Padomju Savienībā. Vēl agrāk Staļins sāka rūpniecības, transporta, valsts pārvaldes aparāta, cilvēku resursu mobilizāciju. Bet Hitlers tam visam nepievērsa uzmanību un neveica analoģiskas darbības Vācijā.

Hitlers pārāk ilgi ticēja Staļinam. Staļinam atrodoties aizmugurē, Hitlers bezrūpīgi karoja pret Franciju un Britāniju, sūtot pret viņiem visus tankus, visu kaujas aviāciju, labākos ģenerāļus un lielāko daļu artilērijas. 1940. gada vasarā pie Vācijas austrumu robežām palika tikai 10 divīzijas, bez neviena tanka un aviācijas piesega. Tas bija nāvīgs risks, bet Hitlers to neapzinājās. Tajā laikā Staļins gatavoja cirvi. Hitleram apskaidrība pienāca pārāk vēlu.

Hitlera trieciens jau vairs nespēja glābt Vāciju. Staļinam bija ne vienkārši vairāk tanku, lielgabalu un lidmašīnu, vairāk karavīru un virsnieku, Staļins jau pārveidoja savu rūpniecību kara laika apstākļiem un varēja ražot bruņojumu jebkādā pieprasītā daudzumā.

Staļins bija kriminālnoziedznieks. Gadsimta sākumā Staļina vadībā, ar viņa tiešu līdzdalību tika aplaupīta Tiflisas banka - noziegums, kas izbrīnīja Eiropu. Uzbrukumu Vācijai Staļins gatavoja tikpat pamatīgi, kā slaveno aplaupīšanu.

Bet pabeigt slēpto mobilizāciju Staļins nepaspēja, Hitlers izdarīja triecienu brīdī, kad Sarkanā armija un visa Padomju Savienība atradās uzbrukuma atvairīšanai vizneizdevīgākajā situācijā - paši gatavoja uzbrukumu.

Notika tas, kas varēja notikt uz laukuma pie bankas, ja kāds no apsardzes aptvertu, kas notiek, un izšautu pirmais.

Pēdējā brīdī pirms uzbrukuma Sarkanā armija bija tik ievainojama, cik ievainojami ir noziedznieki uz atklāta laukuma, ja viņu plānu ir atklājusi apsardze, ja apsardze sāk šaut. Staļinam viss bija aprēķināts līdz pēdējam solim, līdz pēdējai sekundei, bet pamodies Hitlers visu sabojāja.

Iedomāsimies, mēs ar jums esam sagatavojuši virves, kāpnes, dinamītu sienu spridzināšanai, atslēgas un mūķīzerus, un pēkšņi pēc apsardzes pirmā šāviena tas viss kļūst nevajadzīgs, un mēs esam spiesti glābties bēgot.

Hitlers uzbruka pirmais, un tāpēc staļiniskā gatavošanās karam Staļinam pārvērtās par katastrofu. Kara rezultātā Staļins ieguva tikai: Poliju, Austrumvāciju, Ungāriju, Dienvidslāviju, Rumāniju, Bulgāriju, Čehoslovākiju, Ķīnu, pusi Korejas, pusi Vjetnamas. Vai uz tik pieticīgu rezultātu cerēja Staļins?

Izdarīsim kopsavilkumu.

Slēptās mobilizācijas sākums faktiski bija iestāšanās Otrajā pasaules karā. Staļins to saprata un 1939. gada 19. augustā apzināti izdeva pavēli par slēptās mobilizācijas sākumu. Kopš tās dienas pie jebkuras notikumu attīstības karu nebija iespējams apstādināt.

Tāpēc 1939. GADA 19. AUGUSTS - TĀ IR DIENA, KAD STAĻINS SĀKA OTRO PASAULES KARU.

Slēptajai mobilizācijai vajadzēja beigties ar uzbrukumu Vācijai un Rumānijai 1941. gada 6. jūlijā. Vienlaicīgi Padomju Savienībā bija jāizziņo Diena „M" - diena, kad mobilizācija no slēptas pārvēršas atklātā un vispārējā.

Slēptā mobilizācija bija vērsta agresijas sagatavošanas virzienā. Valsts aizsardzības labā neko nedarīja. Slēptā mobilizācija bija tik grandioza, ka to neizdevās noslēpt. Hitleram atlika tikai viena iespēja - glābt sevi ar preventīvu triecienu. Hitlers apsteidza Staļinu par divām nedēļām. Lūk kāpēc nepienāca Diena „M".

Izmantotas literatūras saraksts

Авторханов А. Загадка смерти Сталина. — Франкфурт-на Майне: Посев. 1976. Авторханов А. Происхождение партократии. — Франкфурт-на-Майне: Посев. 1973. Азаров И-И. Осаждённая Одесса. — М.: Воениздат, 1962.

Антипенко Н. А. На главном направлении. Воспоминания зам. командующего фронтом. — М. Наука, 1967

Антонов-Овсеенко А. Портрет тирана. — Нью-Йорк: Хроника, 1980. Анфилов В. А. Бессмертный подвиг. — М.: Наука,1971. Анфилов В. А. Провал "блицкрига". — М.: Наука, 1974. Баграмян И. Х. Так начиналась война. — М.: Воениздат. 1971. Баграмян И. Х. Так шли мы к Победе. — М.: Воениздат, 1977.

Бажанов Б. Воспоминания бывшего секретаря Сталина. — Париж: Третья волна, 1980. Басов А. В. Флот в Великой Отечественной войне. 1941 — 1945 — М. Наука. 1980. Бирюзов С. С. Когда гремели пушки. — М.: Воениздат, 1962.

Битва за Ленинград. 1941 — 1944 /Под ред. С. П. Платонова. — М.. Воениздат, 1964.

Болдин И-В. Страницы жизни. — М.: Воениздат, 1961

Борьба за Советскую Прибалтику. — Таллин: Ээсти раамат, 1980.

Брежнев Л. И. Малая земля. — М.: Политиздат, 1978.

Васшевский А. М. Дело всей жизни. — М.: Политиздат, 1973.

Ваупшасов С. А. На тревожных перекрестках. Записки чекиста. — М. Политиздат, 1971 Великая Отечественная война (1941 — 1945). Краткий научн.-попул. очерк Под ред.

П.А.Жилина. — М.: Политиздат, 1973. Великая Отечественная война 1941 — 1945: Энциклопедия. — М., Советская энциклопедия. 1985.

Военная стратегия Под ред. В.Д. Соколовского. — М.: Воениздат, 1962.

Вознесенский Н. А. Военная экономика СССР в период Великой Отечественной войны. —

М.: Госполитиздат, 1947. Вопросы стратегии оперативного искусства в советских военных трудах 1917 — 1940 гг. —

М.: Воениздат, 1965. Воронов Н. Н. На службе военной. — М.: Воениздат, 1963.

Восемнадцатая в сражениях за Родину. Военный путь 18-й армии. М.: Воениздат, 1982. Галицкий К. Н. Годы суровых испытаний. — М.: Наука, 1973. Галлай М. Л. Третье измерение. — М.: Советский писатель, 1979.

Гальдер Ф. Военный дневник. Ежедневные записи начальника Генерального штаба

сухопутных войск. 1939 — 1942 гг. Пер. с нем. — М.: Воениздат. 1968 — 1971. Горбатов А. В. Годы и войны. — М.. Воениздат, 1965.

Григоренко П. В подполье можно встретить только крыс. — Нью-Йорк: Детинец, 1981. Демин М. Блатной. — Нью-Йорк: Русика, 1981.

Дозорные западных рубежей. Документальные очерки по истории войск Краснознаменного Западного пограничного округа. (Авт. коллектив). — Киев: Политиздат Украины, 1972.

Еременко А. И. В начале войны. — М. Наука, 1964. Жолудев Л. В. Стальная эскадрилья. — М.. Воениздат, 1972. Жуков Г. К. Воспоминания и размышления. — М.: АПН, 1969.

Забайкальский военный округ. (Краткий военно-истор. очерк).— Иркутск: Вост.-Сиб. книж.

издательство, 1972. Захаров Г-Н. Повесть об истребителях. — М.: ДОСААФ, 1977.

Зверев А. Г Записки министра. — М.: Политиздат, 1973. Здравствуй небо. Сборник: — М.: Воениздат, 1966. Иссерсон Г. С. Новые формы борьбы. — М.: Воениздат, 1940. Иссерсон Г. С. Эволюция оперативного искусства. — М.: Воениздат, 1937. Итоги второй мировой войны. Сборник статей. Пер. с нем. — М.: Иностранная литература, 1957.

Казаков М. И. Над картой былых сражений. — М.: Воениздат, 1971. Калинин С. А. Размышления о минувшем. — М.: Воениздат. 1963. Кербер Л. Л. Ту — человек и самолёт. М.: Советская Россия, 1973.

Киевский Краснознамённый. История Краснознамённого Киевского военного округа. 1919

— 1972. — М.: Воениздат, 1974. Ковалев И.В. Транспорт в Великой Отечественной войне 1941 — 1945 гг. — М.: Наука, 1981. Кожевников М Н. Командование и штаб ВВС Советской Армии в Великой Отечественной

войне 1941 — 1945 гг. — М.: Наука, 1977. Конев И. С. Сорок пятый. — М.: Воениздат, 1966. Кочетков Д. И. С закрытыми люками. — М.: Воениздат, 1962.

КПСС о Вооруженных Силах Советского Союза. Документы 1917— 1968. — М.: Воениздат, 1969.

Краснознамённый Белорусский военный округ. — Минск: Беларусь, 1973. Краснознамённый Уральский. История Краснознамённого Уральского военного округа. —

М.: Воениздат, 1983. Красовский С. А. Жизнь в авиации. — М.: Воениздат, 1968. Кривошеий С. М. Ратная быль. — М.: Молодая гвардия, 1962. Кузнецов В. А. Серебряные крылья. — М.: Воениздат, 1972. Кузнецов Н. Г. Накануне. — М.: Воениздат, 1966.

Кузьмина Л. М. Генеральный конструктор Павел Сухой. — М.: Молодая гвардия, 1983. Куманев Г. А. Советские железнодорожники в годы Великой Отечественной войны (1941 —

1945). — АН СССР, 1963. Курочкин П.М. Позывные фронта. — М.: Воениздат, 1969. Латинский А.Н. Воздушная 18 армия. — М.: Воениздат, 1939. Лобачев А. А. Трудными дорогами. — М.: Воениздат, 1960. Людников И. И. Дорога длиною в жизнь. — М.: Воениздат, 1969.

Людников И. И. Сквозь грозы. (Автобиографический очерк). — Донецк: Донбасс, 1973. Майский И. М. Кто помогал Гитлеру. (Из воспоминаний советского посла). — М.: ИМО, 1962.

Маликов В. А. Стратегическое развёртывание. (По опыту первой мировой империалистической войны 1914 — 1918 гг. и гражданской войны в СССР). — М. : Воениздат, 1939.

Мерецков К. А. На службе народу. (Страницы воспоминаний). — М.: Политиздат, 1968. Миддельдорф Э. Тактика в русской кампании. Пер. с нем. — М.. Воениздат, 1958. Москаленко К.С. На юго-западном направлении. (Воспоминания командарма). — М.: Наука, 1969.

На Северо-Западном фронте (1941 — 1943). — Сборник статей участников боевых действий

Под ред. П. А. Жилина. — М.: Наука, 1969. Начальный период войны /Под ред. С. П. Иванова. — М.: Воениздат, 1974. Новиков А. А. В небе Ленинграда. (Записки командующего авиацией). — М.: Наука, 1970. Озеров Г. Туполевская шарага. — Франкфурт-на Майне: Посев, 1973. Ордена Ленина Забайкальский. — М. Воениздат, 1980.

Ордена Ленина Московский военный округ. — М.: Московский рабочий, 1985. Ортенберг Д. И. Июнь — декабрь сорок первого. — М.: Советский писатель, 1984. Пантелеев Ю. А. Морской фронт. — М. Воениздат, 1965.

Партия и Армия Под ред. А. А. Епишева. — М.: Политиздат, 1980. Пересыпкин И. Т. Связисты в годы Великой Отечественной. — М.: Связь. 1972. Плосков Г.Д. Под грохот канонады. — М.: Воениздат, 1969.

По приказу Родины. Боевой путь 6-й гвардейской армии в Великой Отечественной войне

1941 — 1945 гг. — М.: Воениздат, 1971. Пограничные войска СССР 1939 — июнь 1941. (Сборник документов и материалов). — М.: Наука, 1970.

Покрышкин А. И. Небо войны. — М.: Молодая гвардия, 1968.

Пономарев А. П. Покорители неба. — М.: Воениздат, 1980.

Развитие тыла Советских Вооружённых Сил. 1918-1988.— М. Воениздат, 1989.

Решин Е. Г. Генерал Карбышев. — М.: ДОСААФ, 1971.

Рокоссовский К. К. Солдатский долг. — М.: Воениздат, 1968.

Рослый И. П. Последний привал — в Берлине. — М.: Воениздат, 1983.

Рябчиков Е. И., Магид А.С. Становление. — М.: Знание, 1978.

Сандалов Л. М. На Московском направлении — М.: Наука, 1970.

Сандалов Л. М. Пережитое. — М. Воениздат, 1966.

Свиридов А. А. Батальоны вступают в бой. — М.: Воениздат, 1967.

Севастьянов П. В. Неман — Волга — Дунай. — М.: Воениздат, 1961.

Сивков Г. Ф. Готовность номер один. — М.: Советская Россия, 1973.

Сикорский В. Будущая война. Ее возможности, характер и связанные с ними проблемы

обороны страны. Пер. с польск. — М.: Воениздат, 1936. Сквозь огненные вихри. Боевой путь 11-й гвардейской армии в Великой Отечественной

войне 1941-1945 гг. (Сборник). — М.: Воениздат, 1987. След в небе. (Сборник). — М.: Политиздат, 1971. Советские Вооруженные Силы. — М.: Воениздат, 1978. Советские танковые войска. — М.: Воениздат, 1973. Соколовский В. Д. Военная стратегия. — М. Воениздат, 1963. Стариков И. Г. Мины ждут своего часа. — М.: Воениздат, 1964. Стефановский П. М. Триста неизвестных. — М.: Воениздат, 1968. Триаидафиллов В. К. Размах операций современных армий. — М.: Воениздат, 1932. Триандафиллов В. К. Характер операций современных армий. — Москва — Ленинград: Госиздат, 1929.

Тухачевский М. Н. Избранные произведения. — М.: Воениздат, 1964.

Тыл Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941 — 1945 гг. /Под.

ред. С.К. Куркоткина. — М.: Воениздат, 1977. Тюленев И. В. Через три войны. — М.: Воениздат, 1960. Уманский Р. Г. На боевых рубежах. — М.: Воениздат, 1960.

Устинов Д. Ф. Во имя победы. Записки наркома вооружения. — М.: Воениздат, 1988. Федюнинский И. И. Поднятые по тревоге. — М.: Воениздат, 1964. Фрунзе М. В. Избранные

произведения. (В 2-х томах). — М.: Воениздат, 1957. Хизенко И. А. Ожившие страницы. (Дневник политработника 80-й ордена Ленина

стрелковой дивизии) — М.:Воениздат, 1963. Хренов А. Ф. Мосты к победе. — М.: Воениздат, 1982.

Часовые советских границ. (Кратк. очерк истории пограничн. войск СССР), — М.: Политиздат, 1983.

Шавров В. Б. История конструкций самолетов в СССР. 1938 — 1950 гг. — М.:

Машиностроение, 1988. Шапошников Б. М. Мозг армии. (В 3-х книгах), — Москва — Ленинград: Госиздат (отдел

военной литературы), 1927 — 1929. Шебунин А. И. Сколько нами пройдено… — М.: Воениздат, 1971. Штеменко С. М. Генеральный штаб в годы войны. — М.: Воениздат, 1968.

Шумихин В. С. Советская военная авиация, 1917-1941. — М.: Наука, 1986.

Эстонский народ в Великой Отечественной войне Советского Союза. 1941 — 1945. — Таллин, Ээсти раамат, 1973,

Язов Д. Т. Верны Отчизне. — М.: Воениздат, 1988.

Яковлев А. С. Цель жизни. Записки авиаконструктора. — М.: Политиздат, 1968.

История Великой Отечественной войны Советского Союза. 1941-1945. (В 6-ти томах). — М.: Воениздат, 1960 — 1965.

История второй мировой войны (1939 — 1945). в 12-ти томах. — М. Воениздат, 1973-1982.

Собрание сочинений В.И. Ленина.

Собрание сочинений И.В. Сталина.

Собрание сочинений К. Маркса и Ф. Энгельса.

Советская военная энциклопедия. (В 8-ми томах). М.: Воениздат, 1976 -1980.

Газеты "Известия", "Комсомольская правда", "Красная звезда", "На страже", "Правда".

Журналы "Бюллетень оппозиции", "Военный вестник", "Вопросы истории". Военно- исторический журнал, "Война и революция", Коммунист", "Международная жизнь", "Мобилизационный сборник", "Новое время", "Огонёк", "Проблемы экономики".

Combat Aircraft of the World. — London: Ed. and comp. by John W. R. Taylor, 1969.

Goralski R. World War II Almanac: 1931-1945.— London: Hamish Hamilton, Gregory B., Batchelor D. Airborne Warfare 1918 — 1941. — Leeds: Petty Sons, 1978.

Hitler A. Mein Kampf. Mьnchen: Zentralverlag der NSDAP, Eher, 1940.

KesselringA. Gedanken zum Zweiten Weltkrieg. — Bonn, 1955.

Le Bon G. Psychologies des foules. — Paris, 1895.

Liddell Hart B. History of the Second World War. — London: PAN, 1978.

Mallory K. and Ottar A. "Architecture of Aggression". — Architectural Press: Wallop G. B" 1973.

Mьller-Hildebrand B. Das Heer, 1933 — 1945. — Frankfurt/Main, 1954 — 1956. Nemecek V. The History of Soviet Aircraft from 1918. — London: Willow Books, 1986.

Price A. World War II Fighter Conflict.-London: Macdonald and Jane's, 1975.

Sutfion A. National Suicide: Military Aid to the Soviet Union. — New Rochelle (NY): Arington House, 1973.

Woodward D. British Foreign Policy in the Second World War.

7 kombrigs — brigādes komandieris (krievu val. комбриг - командир бригады)

28 DBA - tālās darbības bumbvedēju aviācija (krievu val. ДБА - дальнебомбардировочная авиация)

analogs ministrijai

[15] rkp - revolucionārā kara padome (krievu val. РВС - Революционный военный совет)

Content

Suvorovs Viktors Diena M

Manam lasītajam

1. nodala. ar Čīkstonu

2. nodaļa. kapec Staļins iznicinaja savu stratēģisko aviāciju?

3. NODAĻa. par ivanovu

4. nodala. par labo molotovu un slikto litvinovu

5. nodaļa. Halhin-Golas prologs

6. nodaļa. Munīcijas Ministrija

7. nodaļa. Partija zabakos

8. nodaļa. Līdz pašam galam

Izmantotas literatūras saraksts