Suvorovs Viktors

Kuzjas māte

Viktors Suvorovs

Kuzjas māte

dlžās desmitgades hronika

Saturs

Autora piezīme ……………………………………………………………………………………………. 13

Prologs……………………………………………………………………………………………………….. 15

Izstrādājums 602. — Kā nosaukt pašu spēcīgāko kodoltermisko bumbu cilvēces vēsturē? — "Kuzjas māte".

1.  nodaļa ……………………………………………………………………………………………………. 19

"Kuzjas māti" ved uz poligonu. — l'SKP XXII kongress. — "Pašreizējā padomju cilvēku paaudze dzīvos komunismā!" — Kāpēc mēs esam spiesti aizstāvēties. — Problēma nr. 1. — Tāldarbības stratēģiskā bumbvedēja T«-95Fīpašais uzdevums. —Sprādziens.

Darbojošās personas ……………………………………………………………………………………. 30

Ņikita Sergejevičs Hruščovs, PSKP C-K pirmais sekretārs un Ministru padomes priekšsēdētājs. — Jūlijs Rorisovičs Haritons, galvenais kodolbruņojuma konstruktors.

2.   nodaļa …………………………………………………………………………………………………… 32

Pēkšņs radiosakaru pārtraukums aiz Polārā loka 1961. gada 30. oktobri. — "Tas tik bija blieziens!" — 57 miljoniem tonnu trotila atbilstošs sprādziens. — Hruščovs XXII kongresa delegātiem: "Bumba mums ir nevaldāma!"

Darbojošās personas ……………………………………………………………………………………. 37

Jefims Pavlovičs Slavskis, vidējās mašīnbūves ministrs, padomju kodolrūpniecības vadītājs.

3.   nodaļa …………………………………………………………………………………………………… 38

Kaujas trauksme PVO1 karaspēkā 1960. gada 1. maijā! — Lidmašīnaspoks un tās dīvainie paradumi. — Nolikt pie vietas nekauņas, lai kādos

PVO— protivovozdušnaja oborona (pretgaisa aizsardzība — krievu vai.).

augstumos tic lidotu! — Su-9: lidotājs slapjš, tehniķis nosvīdis, bet konstruktors Suhojs.[1] — Pāvela Suhoja dzīves likstas. — Kad Dievs ieviesa kārtību uz zemes, aviācija bija gaisā. — Taranēt!

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………… 53

Pieci Padomju Savienības Bruņoto spēku elementi. — Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēks. — Sauszemes karaspēks. — Valsts PVO karaspēks. — Gaisa karaspēks. — Jūras kara flote.

4.   nodaļa ………………………………………………………………………………………………….. 56

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………… 68

Amerikāņu augstlidojuma izlūkošanas lidmašīna U-2.

5.   nodaļa ………………………………………………………………………………………………….. 69

"Mēs jums parādīsim Kuzjas māti!" — Ļeņinieši, staļinieši un hruščovieši. — Frontinicku tikšanās 1 Iruščova vasarnīcā 1960. gada 9. maijā. — Frols Romanovičs Kozlovs, otrais cilvēks Padomju Savienībā. — Hruščova kaislība uz ārzemju braucieniem. — "Laiks darīt galu komunismam!" — GR Upriekšnieka Serova nopietnā saruna ar artilērijas galveno maršalu Varencovu. — Kā Rietumberlīnc kļuva par skabargu sociālisma ķermenī. — Masveida bēgšana no sociālistiskās paradīzes uz kapitālistisko verdzību. — Padomju Savienības, ASV, Lielbritānijas un Francijas līderu Parīzes tikšanās 1960. gada 16. maijā. — Atrast risinājumu Berlīnes problēmai! — Neizpildāmās I Iruščova prasības. — Izlūki un spiegi. — Hruščovs aiziet, Berlīnes problēma paliek.

Darbojošās personas ………………………………………………………………………………… 82

Ivans Alcksandrovičs Scrovs, PSRS Bruņoto spēku Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks.

6.   nodaļa ………………………………………………………………………………………………… 84

Kosmiskās sacensības sākums. — Par katru cenu apsteigt amerikāņus! — Koroļova raķetes un Jangela raķetes. — "Janjjeļ rabotajet na nas, a Koroļov— na TASS— Hruščovs kā cilvēks, valsts vadītājs un politiķis. — Hruščovs ANC) Ģenerālajā Asamblejā 1960. gada septembrī un oktobrī. — "Mēs sasitīsim jūs! Mēs štancējam raķetes kā desu." — Divi vaļi, uz kuriem stāvēja Padomju Savienība. — Izstrādājums SK64: nogādāsim dažu megatonnu lādiņu pāri polam uz Ameriku! — Par katru cenu paspēt līdz Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas gadadienai. — Katastrofa startā 1960. gada 24. oktobrī. Maršala Ņcdeļina un desmitiem labāko raķešu speciālistu bojāeja.

Darbojošās personas………………………………………………………………………………… 95

Sergejs Sergejevičs Varcncovs, Sauszemes karaspēka artilērijas un raķešu karaspēka pavēlnieks. — Sergejs Pavlovičs Koroļovs, praktiskās kosmonautikas pamatlicējs.

7.   nodaļa………………………………………………………………………………………………… 98

Moskaļenko iecelts bojāgājušā Ņedeļina vietā. — Moskaļcnko novērtē situāciju. — "Kas mums ir pret Ameriku?" — Raķetes PSRS ir tikpat liels deficīts kā desa. — "Mums nav, ar ko dauzīt Ameriku." —Hruščova pašnāvnieciskais blefs. — Ko darīt? — Brīdināt amerikāņus. — Kurš to uzdrīkstēsies darīt?

Mutisks aspekts ………………………………………………………………………………………… no

Kāpēc 1961. gada janvāri padomju vadības rīcībā bija tikai viena raķete, kas spējīga sasniegt Ameriku.

8.   nodaļa ………………………………………………………………………………………………… 111

Kandidāts atrasts: Oļegs Vladimirovičs Pcņkovskis. — "Pārdot resursus nozīmē pārdot Dzimteni!" — "Neaizmirstiet sievu un meitu." —

Atklāt tādu noslēpumu, ar kādu nejoko. — Pirmie neveiksmīgie kontakti. — "Mēģināsim vēl."

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 118

Krievijas Bruņoto spēku vadītāji tagad neslēpj, ka Peņkovskis rīkojies pēc savas vadības pavēles.

9.   nodaļa ………………………………………………………………………………………………. 120

"Pētīsim kosmosu kopā…" — "Kam līdzīgs? Steidzami uzzīmēt zvaigzni uz ķiveres!" — Gagarins dodas kosmosā. — Trīs padomju valdības paziņojuma varianti dažādiem gadījumiem. — "Maijpuķītcs". — Piezemēšanās.

10.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 128

"Kur jūs atradāt puisi ar tik proletārisku biogrāfiju, aristokrātisku uzvārdu un holivudisku smaidu?" — Amerika strauji atgūst iekavēto. — Ar ko konspiratīvā tikšanās vieta atšķiras no konspiratīvā dzīvokļa. — Konspiratīvā tikšanās vieta "Mazais lācis 41". — Tikšanās viesnīcā Mount Royal.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 136

Četri nozīmīgi vēsturiski notikumi astoņās 1961. gada aprīļa dienās: vai tā ir vienkārša sakritība, vai slēpta loģika?[1] nodaļa 138

Kāpēc Hruščovs bija galvenais sabiedrotais agresīvākajiem PSRS pretiniekiem, lai gan pats to nesaprata. — ASV militārie izdevumi 1950. un 1960. gadā. — Vai ASV valdībai un amerikāņu izlūkošanai bija patīkami izdzirdēt visu patiesību no Peņkovska? — Kā ASV pārvērtēja PSRS militāro spēku, un ar ko tas draudēja. — Kāpēc Peņkovska informācija traucēja amerikāņiem. — Kāpēc Amerika atpalika no PSRS kosmiskās sacensības pirmajā posmā. — Hruščova un Kozlova impērija jūk un brūk. — Sacelšanās PSRS un sociālistiskās nometnes valstīs. — Kāpēc sociālisma ekonomikas sistēma bija neefektīva. — Avārija uz pirmās padomju atomzemūdenes K-19.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 152

Serova—Varencova—Peņkovska plāna vājā vieta.

12.   noda|a ……………………………………………………………………………………………… 153

K-19: jaunas avārijas un negadījumi. — To nodēvēja par "Hirosimu". — Kodol katastrofas kino un reālajā dzīvē. — Komunistiskās partijas trešā programma. -— Vēlreiz par principu "No katra pēc spējām, katram pēc vajadzībām". — Neizbēgama šī principa transformēšanās par citu: "No katra — norma, katram — paika."' — Berlīnes mūra celtniecība. — Mūris nevarēja atrisināt divu sistēmu mierīgas līdzāspastāvēšanas prob lēmu.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 166

Komunistiskās partijas programma kā primitīvs līdzpilsoņu mānīšanas veids.

13.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 168

PSKP XXII kongress kā Ņikitas Hruščova zvaigžņu stunda. — Berlīnes krīze 1961. gada septembri un oktobrī. — Desmit pret desmit: padomju un amerikāņu tanku pretstāvēšana uz Austrumberlīnes un Rietumberlīnes robežas. — Pasaule uz Trešā pasaules kara sliekšņa. — Bet tajā laikā "Kuzjas māte" īstajā brīdī atradās lidlaukā aiz Polārā loka. — Neviens neplānoja, bet sanāca efektīgi: jūs padraiskojāties, mēs atbil dējām, bet, lūk, neliela piedeva pabeigtajam konfliktam. — Pasaulē spēcīgākā kodoltermiskā lādiņa sprādziens kā PSRS vājuma apliecinājums. — Gaidiet pārsteigumus! — Apklusināt Peņkovski! — Kā un kāpēc ASV izdeva savu aukstā kara laika vērtīgāko aģentu.

Darbojošās personas ………………………………………………………………………………… 178

Frols Romanovičs Kozlovs, PSKP CK otrais sekretārs, otrais cilvēks Padomju Savienībā.

14.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 179

Trīs saraksti ar tiem, kuriem ir piekļuve augstākajiem valsts noslēpumiem. — Diplomāta Meņšikova neparastā karjera. — Pārtikas problēmas saasināšanās PSRS. — Ja nevaram panākt un apsteigt, jāizdara tā, lai "tur" kļūst tikpat slikti, cik pie mums. — Krīze ir neizbēgama. — Novērst krīzi par katru cenu. — Kā pārliecināt amerikāņus par to, ka Padomju Savienības kodolraķešu spēks ir stipri pārspīlēts? — Valsts noslēpumu noplūdes avots ir noskaidrots, bet noplūde netiek pārtraukta. —

Totāla Pcņkovska izsekošana Maskavā. — Iegāzt Hrušcovu ar skandālu! — Frolam Kozlovam viss sagatavots varas sagrābšanai.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 191

PSRS un ASV raķešu arsenāls Kārību krīzes priekšvakarā: kurš stiprāks?

15.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 196

"Pārvērtīsim revolucionāro Kubu par placdarmu kodoltriecieniem pa Ameriku!" — Moskaļenko vietā Birjuzovs. — Padomju militāro agronomu un militāro melioratoru grupas vizīte Kubā. — Padomju metodes lauksaimniecības uzlabošanā. — Kolhozu verdzība. — Piemājas dārziņiem atvēlētais lauksaimniecības zemju procents kā Padomju Savienības Komunistiskās partijas ģenerālā kursa svārstību ass. — Sacelšanās Novočerkaskā 1962. gada 1. jūnijā.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 213

Novočcrkaskas sacelšanās: rezultāti un secinājumi. — Ārpolitiskā risinājuma meklējumi PSRS iekšējām problēmām.

16.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 214

Stratēģiskās mācības Anadirj. — Kuģi iziet jūrā, kapteiņi nezina galamērķa ostas. — Operācija Anadirj. — Puskažoki, velteņi un slēpes Fidelam. — Objekts S. — Grandiozie pasākumi slepenības nodrošināšanai, lai noslēptu operācijas vērienu un patiesos mērķus.

Darbojošās personas ………………………………………………………………………………… 220

Sergejs Semjonovičs Birjuzovs, Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks kopš 1962. gada.

17.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 222

Padomju karaspēka grupējuma sastāvs Kubā. — Kāpēc amerikāņi kļuva uzmanīgi? — Padomju zenītraķešu kompleksu S-75 un stratēģisko raķešu SK63 pozīciju atklāšana Kubā. — ASV valdības nota ar prasību aizvākt raķetes no Kubas. — Slepena "piecu vadoņu" apspriede Kremlī 1962. gada 22. oktobri. — Kā amerikāņi varēja uzzināt par raķešu un kodollādiņu pārvietošanu uz Kubu? — Semičastnijs n<xlod Kozlovu. — "Frol Romanovič, vai tas ir tiesa?" — Peņkovska arests. — Kārību krīze attīstās. — Kubas piekrastes blokāde no jūras.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 231

ASV un PSRS stratēģiskā uzbrukuma bruņojuma arsenāls, Kārību krīzei sākoties.

18.   nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 234

1962. gada 22. oktobrī cilvēce pirmo reizi nonāca uz pašiznīcināšanās sliekšņa. — Diplomātiskais karš: spiegu un diplomātu slepenās tikšanās, PSRS un ASV diplomātiskās notas un paziņojumi. — Hruščovs nodrebēja. — Darījums. — Padomju militārā kontingenta izvešana no Klibas. — Bet kāpēc vispār Hruščovs atveda raķetes uz Kubu? — Kremļa propagandas oficiālā versija. — Kārību krīzes iemeslu oficiālās versijas kritika.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 242

PSRS valdības ārpolitiskie principi: mēs nevaram padarīt dzīvi savā valstī tikpat cienīgu, cik tā ir pie jums, tāpēc pacentīsimies jūsu dzīvi nolaist mūsējās līmenī.

19.   nodaļa ………………………………………………………………………………………………. 246

Bet kāpēc tad īstenībā PSRS veda raķetes uz Kubu? — Hruščovs demonstrē "uzpūstus muskuļus". — Maiņas fonds. — Iespējamie militārā konflikta attīstības scenāriji. — PSRS parādīja ASV "papīriņu bez konfektītes". — "Toties mēs izglābām Kubu!" — V. J. Semičastnija liecība. — "Ļeņina lieta ir zaudēta." — Frola Kozlova laikmets ir noslēdzies, nemaz nesācies. — Kozlovs un Brežņevs: divi ceļi uz vienu bezdibeni. — Izrēķināšanās ar pret Hruščovu vērstās sazvērestības dalībniekiem. — Jaunas sazvērestības rašanās.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 256

Pasaules komunistiskās revolūcijas nikno aizstāvju loģika un psiholoģija.

20.    nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 259

Kā Peņkovski gatavoja tiesas procesam. — Process un spriedums. — Mīti par Peņkovski. — PSRS gatavojas nolādētā kapitālisma sagraušanai un vienlaikus maksā meslus ASV. — "ļa mēs galu galā sagrausim kapitālismu, kurš tad mūs baros?" — 1962. gada oktobris kā Padomju Savienības attīstības apogeja. — Hruščova gāšana. — Maršala Birjuzova noslēpumainā bojāeja.

Būtisks aspekts …………………………………………………………………………………………. 267

"Bet ideja taču pareiza! Tikai īstenota slikti…"

21.    nodaļa ……………………………………………………………………………………………… 268

Semičastnijam arī nespīdēja: atstādināts pēc Hruščova noņemšanas. — Stagnācija. — Likteņa ironija, ka, tieši pateicoties Hruščovam, Padomju

Savienība nesabruka vienā paņēmienā. — Pulkveža Peņkovska vēsturiskā misija. — Kurš konkrēti nodeva Peņkovski? — Jauni mīti un leģendas par Peņkovski. — Kremļa propagandistu sagudrojumi nesaskan ne savā starpā, ne ar to laiku īstenību. — "Tālās zvaigznes gaisma."

Secinājumi un nobeigums…………………………………………………………………………….. 277

Atbildes uz jautājumiem par Kārību krīzi un Peņkovska lietu, uz kuriem iepriekš nav saņemtas skaidras atbildes.

Epilogs……………………………………………………………………………………………………… 281

Pēcvārds……………………………………………………………………………………………………. 282

Viktors Suvorovs par savām grāmatām un sevi ………………………………………………. 286

AUTORA PIEZĪME

Izklāstītos faktus pārbaudīju un salīdzināju pēc visiem man pieejamiem avotiem. Bet, lūk, par dialogu precizitāti negalvoju. Manis tur nebija. Rakstu nevis to, par ko notikumu dalībnieki runāja tajā vai citā situācijā, bet tikai to, par ko viņi, pēc manām domām, varētu būt runājuši. Neapgalvoju, neuzstāju. Neticat — uzskatiet par joku.

PROLOGS

"Galdiņ, klājies!" vietā svētā avīze Pravdn. Uz avīzes — trīsgraņonkas, kausētie sieriņi, grubujaini gurķīši, smaržīgi loki, maizes ņuka, desas gabals, pudele ar mājiņu uz etiķetes un uzrakstu Stoļicnaja. Ap avīzīti trīs vīri tādā pašā stāvoklī, kāds Perova gleznā "Mednieki atpūtā". Tikai dzeltenas zāles vietā — porolona matracīši uz montāžas ceha betona grīdas, bet aiz viņu mugurām rudenīga meža un bezgalīgu plašumu vietā — īpašas konstrukcijas četrasu dzelzceļa platforma, bet uz tās — bumba divu metru diametrā un astoņu garumā.

Astoņi metri — tad, ja neņem vērā drošinātājus, divus uz priekšu izvirzītus asus tērauda iesmus pa pusotra metra katru. Šo lietu sauc vienkārši — "Izstrādājums 602". Izstrādājumu montēja uz dzelzceļa platformas. Bet, lai platforma atrastos montāžai ērtā vietā, nācās izlauzt sienu, uzlauzt grīdu un noklāt sliedes taisni uz montāžas cehu.

Izstrādājums sver 26 413 kilogramu.

Izstrādājumu paredzēts mest no lidmašīnas Tu-95V.

Lai lidmašīna varētu aiziet no sprādziena kaut vai simt kilometru attālumā, šo bumbu laidīs lejā ar izpletni, kas sver 813 kilogramu. Izpletņa kupols — 1600 kvadrātmetru. Tātad Izstrādājums kopā ar izpletni — 27 tonnas. Ar astīti.

Ja izpletnis neatvērsies vai atvērsies nepilnīgi, īpašs mehānisms bumbā neļaus tai uzsprāgt pirms laika. Taču nesēj lidmašīnas ekipāža ne visai tic šī mehānisma drošībai.

Bet visām pārējām iekārtām ir jādarbojas. Tieši par gaidāmo panākumu trijotnei brālīgi tiek saliets aromātiski sīvais šķidrums.

Bumba — trīsfažu. Paredzētajā augstumā — bet tas ir vismaz četri kilometri — nostrādās pirmā kaskāde ar pusotra miljona tonnu trotila jaudu. Šis sprādziens iedarbinās otro kaskādi ar piecu miljonu tonnu jaudu, bet tas savukārt kļūs par detonatoru trešajai, desmit reižu spēcīgākai fāzei. Būtu jānorīb skaisti. Summārā jauda apmēram 55—57 miljoni tonnu. Tādu jaudu gadījumā par precizitāti nevar galvot. Var sanākt 30—40 miljoni, taču var uzšauties ari virs 70. Bet, ja uzliekam roku uz sirds, tad atzīsimies vismaz paši sev: vai mums nav viens pīpis— 30 vai 70? Tas jebkurā gadījumā ir dažus tūkstošus reižu vairāk nekā Hirosimā.

Bet tas nav viss. Rozīnīte ir tajā, ka padomju zinātnieki beidzot atraduši veidu, kā radīt tādu lādiņu, kura jaudu neierobežo nekas. Absolūti nekas. Tieši tādā pašā astoņus metrus garā korpusā, ja vien grib, var iespiest 100 miljonus tonnu lādiņu, var arī veselu tūkstoti! Tūkstoti miljonu!!! Un uzspridzināt Zemi pie velna! Tiesa tak, lieliski: ņemt un uzspridzināt!

Tāpēc radītāji, pabeiguši montāžu un pieskrūvējuši pēdējo skrūvīti, tobrīd dzēra nevis vienkārši tāpat, bet ar iemeslu.

Vīri iedzēra un sāka domāt: kā lai nosauc savu ražojumu? "Izstrādājums 602" — labi. Tas visos dokumentos tāds arī paliks. Taču pārāk jau nu griežas krievu ausīs. Mums vajadzētu romantiku!

—   Cara bumba!

—   Nederēs.

—   Kāpēc?

—   Apsmies. Kremlī stāv Cara lielgabals, kalibrs teju metrs, sver 40 tonnu. Tam vajadzēja šaut ar akmens lodēm pa tonnai svarā. Taču — vai tad tas lielgabals jelkad ir šāvis? Blakus Cara zvans — 200 tonnu. Tas nekad nav zvanījis. 1915. gadā Ļebedenko tika uztaisīts cara tanks. Tas nevarēja izkustēties no vietas. Vai tiešām mums šajā rindā sagribējies?

—   Pirmo padomju atombumbu sauca par Tatjanu. Kāpēc gan ari mums nenosaukt kādā nebūt vārdā?

—   Kādā?

—   Kaut vai par Ivanu!

—   Atkal neder!

—   Kāpēc tad atkal?

—   Krievu pasakās Ivans vienmēr ir muļķis. Mēs, rau, nosauksim par Ivanu, bet visi, kuriem ar bumbu būs darīšana, tūlīt pārdēvēs par muļķa Ivanu.

—   Tiesa.

—   Zinu, bračkas!

—   Runā.

—    Ķikita Hruščovs apsolīja parādīt Amerikai Kuzjas māti. Bet ko viņš varēja parādīt, izņemot savu cīpslaino, mezglaino dūri? Tagad var! Lūk, viņa, skaistule! Lūk, viņa, dārgā! Lūk, viņa, visā savā žilbinošajā greznumā un dižumā — "Kuzjas māte"!

1. NODAĻA

Dīzeļlokomotīve kaut kā pārāk jau nu akurāti ar buferiem piespiedās pie speciālās platformas buferiem. Nožvadzēja automātiskās sakabes atslēgas. Galvenais konstruktors Jūlijs Borisovičs Haritons dziļi nopūtās, pēdējo reizi ar roku pieskārās pulētajiem resnulītes sāniem: nepievil, mīļā, nepiekrāp, dūjiņ. Un iedūra: bet viņš taču to, savu favorīti, pavada pēdējā gaitā.

Un aizgriezies, vairs neskatoties uz viņu, dusmās pamāja mašīnistam: ved ārā!

Dīzeļlokomotīve līgani, it kā negribīgi sāka vilkt platformu, izveda to no ceha un sastinga. Mēness gaismā skaistule iemirdzējās tādā smaragdzaļi sudrabainā mirdzumā, kāds gulst pār Dņepru skaidrā naktī. Ja kāds nezinātu, ka uz platformas izvesta bumba, tad visai droši varētu nodomāt, ka tā nemaz nav bumba, bet gan maza, eleganta zemūdenīte diversantiem: tik ļoti izskatīga, tik ļoti brīnišķīga, gluži sastingusi lāsīte. Taču nepiederošo šeit nav. Šeit svešinieki nestaigā. Šeit ir tikai savējie. Un visi šeit zina, ka tā nebūt nav laiviņa, bet kas gluži cits. Šeit visiem zināms, ka šajā astoņus metrus garajā lāsītē ieslēgts spēks, kāds iepriekš nevienam nav bijis.

Superjaudīgas bumbas noteikts izvest no montāžas cehiem tikai naktī. Un tajās naktīs visiem, kuri nav tieši iesaistīti izstrādājuma iekraušanā, pienākas gulēt. Bet kurš tad tādā naktī aizmigs?

Līdzās montāžas ceham pienākas būt tikai tiem, kuri tieši piedalās pēdējā sagatavošanā. Pārējiem šeit nav vietas. Viņu šeit arī nav. Viņi ir nedaudz malā, aiz cehu un laboratoriju logiem. Visi logi, kas iziet uz montāžas ceha laukumu, aplipuši ar briļļainiem baltos uzsvārčos. Kurš gan turēsies pretī kārdinājumam paskatīties uz savu ražojumu! Kaut pa gabalu. Kaut ar acs kaktiņu. Katrs skaistules radīšanā ielicis kripatu savas dvēseles. Taču gatavā veidā to maz kurš redzējis. Un, lūk, dīzeļlokomotīve izpeldēja no ceha, izvilka platformu ar mirdzošo lāsīti, un pa gaiteņiem, kabinetiem un zālēm aizvēlās uzvarošs kliedziens: ak, cik gan brīnišķīga!

Kā gan lāsīti vedīs? Apsegs ar brezentu? Nebūt ne. Vispirms to nostiprinās tā, ka ne izkustēties. Un norobežos ar melni oranžām, strīpainām tērauda fermām, cieši pieskrūvējot citu pie citas, uzmeistarojot no tām stingru karkasu. Pat, ja notiks avārija un lāsīte kūleņos kopā ar vagonu, karkass pasargās to no zilumiem un sasitumiem.

Ceļojumā pa valsti platforma ar lāsīti izskatīsies gluži kā parasts pasta vagons bez logiem, pietiekami netīrs, pietiekami samīcīts, ar visiem atbilstošajiem uzrakstiem uz sāniem. Bet izstrādājuma montāžas laikā vagona jumtu un sienas noņēma. Pēc montāžas pabeigšanas spēcīgs ceļamkrāns atlika atpakaļ sienas un jumtu tur, kur tiem jābūt, nosedzot lāsīti gluži kā ar lielu dzelzs kasti.

Taču tas nav viss. Lāsītei vajag maigumu un īpašas rūpes. Viņas vagonā radīts mājīgs mikroklimats, — sargies, mīlulīt, nenosalsti. Naktis taču aukstas. Jau pienācis oktobris.

Samiegtām acīm piekasīgu skatienu vagonam uzmeta tie paši biedri, kuriem pienākas, pamāja: viss kārtībā, vagons kā vagons. Neviens šim vagonam nepievērsīs uzmanību. Tagad lokomotīve aizvedīs pasta vagonu uz rezerves atzariem. Tur formēs sastāvu: dīzeļlokomotīve, apsardzes vagons, tehniskā personāla vagons, galvenais vagons ar kravu, vagons ar aparatūras nodrošinājumu un vēl viens apsardzes vagons.

Šajā pašā strupceļā mainīs mašīnistus. Tie, kuri redzēja bumbu, ir īpaši pārbaudīti. Viņi šeit strādā, viņi šeit dzīvo; gan viņi paši, gan viņu bērni uz visiem laikiem šeit arī paliks. Bet jaunajai mašīnistu brigādei nav ne jausmas, ko vedīs: vagoni — tie jau ir vagoni, visi zaļi, visi vienādi.

Iekavās jāpiezīmē, ka arī apsardzei vispār nav jāzina, ko viņi apsargā. Apsardzei ir tikai jāatceras "Sardzes dienesta reglamenta" pants: modri apsargāt un stingri aizstāvēt. Pārējais — nav viņu darīšana.

Ešelona ceļamērķis — Gorkija. Tā ir gala stacija. Pirmais dosies ešelons, kas sastāv no lokomotīves un preču vagonu desmita. Aiz tā — pamata ešelons, tas, kurš ved lāsīti. Pamatvilciena mašīnistiem ir pavēle: turēties tuvāk priekšā braucošajam, nepazaudējot no redzesloka sarkano lukturi uz pēdējā vagona. Aizmugurē vēl viens ešelons, ari redzamā attālumā. Tas tā ari nesās pa pēdām līdz pašai Gorkijai. Tiesa, nespiežoties virsū.

Līdz Gorkijai aizbrauca bez piedzīvojumiem. Tikai mašīnisti pamanīja dīvainību: netrāpījās neviens pretimbraucošs vilciens. Kādas blēņas? Itin kā līdz pašai Gorkijai visa satiksme sastingusi. Brīnumi.

Gorkijā — ceļa gals.

Taču to rikai tāpat vien paziņoja mašīnistiem un apsardzei, izsakot pateicību par trieciendarbu. Gorkijā nomainīja visu trīs vilcienu visas trīs lokomotīves kopā ar mašīnistiem un visu apsardzi. Pie reizes — arī visu dokumentāciju visiem trim ešeloniem. Pēc dokumentiem sanāca, itin kā viņi būtu ieradušies no Taškcntas.

Nākamais etaps — no Gorkijas līdz Kirovai. Tagad šajā posmā apstādināja visu vilcienu satiksmi abos virzienos. Tagad te visai līnijai nolika karaspēka un milicijas apsardzi. Tagad šajā ceļā bloķēja visas dzelzceļa pārbrauktuves. Un atkal — bufera vilciens priekšā, aiz tā — galvenais, bet tam seko vēl viens bufera vilciens. Lai neviens gadījuma pēc neietriektos tajā, kurš ved delikāto kravu.

Kirovā vēlreiz nomainīs mašīnistus un apsardzi. Pie reizes nomainīs vilcienu numurus un visus dokumentus. Par trīs vilcienu gaitu zinās tikai kādi lieli priekšnieki dzelzceļa resorā: īpaši bīstamus noziedzniekus veda… no Brjanskas.

Tēc tam — pavēle: attīrīt visus ce|us līdz Kotlasai. Līnijai apsardzi! Slēgt pārbrauktuves! Paziņot uz Kotlasu, ka brauc speciālie vilcieni ar ieslodzītajiem no Erevānas. Apcietinātajiem dienvidos nav jāsau|ojas. Viņiem vieta ziemeļos!

Lūk, tā — līdz pašai Vorkutai.

Katrā jaunā stacijā — jauni dokumenti. Ja kāds sagribētu pēc papīriem atjaunot nobraukto maršrutu, viņam nekas nevarētu sanākt. Bet izskaitļot maršruta sākumpunktu principā ir neiespējami. Tāpēc ka tā nav. Apdzīvotā vieta, kurā šo lāsīti izstrādāja un samontēja, ir izņemta no vietējās varas administratīvās pakļautības un izslēgta no visiem uzskaites materiāliem. Tās nav ne kartēs, ne dokumentos.

Bet spridzināt "Kuzjas māti" bija nolemts objektā Maskava-700. Neiedomājieties, ka tas ir Maskavā vai tai līdzās. Nē. Objekts Maskava-700 ir kodolpoligons Novaja Zemļas salā.

2

Tajā pašā dienā, 1961. gada 17. oktobrī, kad 26 tonnas smago lāsīti izveda no montāžas ceha, Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmais sekretārs, PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs Ņikita Sergejevičs Hruščovs no PSKP XXII kongresa tribīnes paziņoja:

— Gribu teikt, ka mums ļoti veiksmīgi noris jauna atomieroča izmēģinājumi. Drīz mēs pabeigsim šos izmēģinājumus. Acīmredzot oktobra beigās. Noslēgumā droši vien uzspridzināsim ūdeņraža bumbu ar 50 miljonu tonnu trotila jaudu. (Aplausi.) Mēs teicām, ka mums ir bumba ar 100 miljonu tonnu trotila spēku. Un tā ir taisnība. Taču tādu bumbu mēs nespridzināsim, jo, ja uzspridzināsim to pat vistālākajā nostūri, arī tad varam izsist sev logus. ( Vētraini aplausi.) Tāpēc mēs pagaidām atturēsimies un nespridzināsim šo bumbu. Bet, uzspridzinot 50 miljonīgo bumbu, mēs līdz ar to izmēģināsim iekārtas ari 100 miljonīgajai bumbai. Tomēr, kā iepriekš teica, dod, Dievs, lai mums šīs bumbas nekad nenāktos spridzināt virs nevienas teritorijas. Tās ir lielākais mūsu dzīves sapnis! ( Vētraini aplausi.)

3

PSKP XXII kongress apsprieda jaunu, nu jau trešo Komunistiskās partijas programmu.

Pirmā, pirmsrevolūcijas programma: sagrābt varu!

Programmu izpildīja, varu sagrāba. Tāpēc 1919. gadā pieņēma otro programmu: uzcelt sociālismu!

Sociālismu uzcēla. Kas ir sociālisms? Marksa atbilde vienkārša: privātīpašuma likvidēšana. īpašumu likvidēja. Ko tālāk? Tālāk — trešā programma: uzcelt komunismu!

Trešo programmu 1961. gada 31. jūlijā partija publicēja visās centrālajās avīzēs. Partijas programmu apsprieda visa tauta: cehos un fermās, raktuvēs un lauka nometnēs, zinātniskās iestādēs un karaspēka daļās, dižos būvlaukumos un tālos kalnu aulos. Tā bija pati cildenākā rīcības programma, kādu jelkad pazinusi cilvēce: līdz 1970. gadam uzcelt pirmo komunisma fazi, līdz 1980. gadam — komunismu pilnībā!

Tajā programmā bija daudz gudru norādījumu:

■ Daudzas reizes pārspēt ASV rūpnieciskās ražošanas apjomus.

■  Nodrošināt Padomju Savienībā pašu augstāko dzīves līmeni salīdzinājumā ar jebkuru kapitālisma valsti.

■  Katrai ģimenei — bezmaksas dzīvoklis, mājokļa lietošana bez maksas.

■  Elektrība, ūdens, gāze, apkure — bez maksas.

■  Bezmaksas sabiedriskais transports.

■  Bezmaksas apģērbs un ēdināšana skolēniem. (Tiesa, šis punkts atradās arī 1919. gada programmā, taču pagaidām nebija izpildīts.)

" Bezmaksas sabiedriskā ēdināšana ražotnēs.

■  Strauja darba ražīguma paaugstināšana, vienlaikus strauji saīsinot darba dienu un darba nedēļu.

■  Sanatorijas, kūrorti, atpūtas nami, tūrisma bāzes — bez maksas.

■ Strauja darbaļaužu medicīniskās apkalpošanas uzlabošana. Skaidrs, ka medicīna nevar būt maksas. Visi medikamenti — bez maksas.

" Bērnudārzi, silītes, sporta zāles, baseini, stadioni — bez maksas.

■  Komunistiskās morāles ieviešana tautas masās: pāriet pie sistēmas — veikali bez pārdevējiem, sabiedriskais transports — bez konduktoriem.

Līdz 1980. gadam tika paredzēta pakāpeniska valsts un visu tās funkciju atmiršana, pāreja pie sabiedriskās pašpārvaldes un dižā principa īstenošana: NO KATRA PĒC SPĒJĀM, KATRAM PĒC VAJADZĪBĀM.

Programmu noslēdza spēcīgs lozungs: PART IJA SVINĪGI SOLA — PAŠREIZĒJĀ PADOMJU CILVĒKU PAAUDZE DZĪVOS KOMUNISMĀ!

Un viss būtu labi, taču mirdzošo virsotņu sasniegšanai traucēja ārējie apstākļi. Ja dzīve pie mums kļūs tik lieliska, ja varēs strādāt, cik sirds vēlas, bet saņemt, cik gribi, ja viss būs bez maksas, izcilā kvalitātē un neizsmeļamos daudzumos, tad taču ari visu kapitālistisko valstu apspiestajiem proletāriešiem sagribēsies tādu dzīvi. Un viņi sacelsies. Bet buržuji to nevar pieļaut. Tāpēc viņi neizbēgami mums traucēs, viņi spraudīs sliedes mūsu riteņos, izplatīs pie mums visu to zemiskāko, mānīs un apmuļķos mūsu cilvēkus, viņi veicinās pie mums netiklību, nekaunību un rupeklību, melus un viltu, narkomāniju un žūpību, zagšanu, prostitūciju, izvirtību un noziegumus. Taču ar to viņi nevar aprobežoties. Viņi būs spiesti sava dzīvesveida saglabāšanas dēļ mūs iznīcināt, lai mēs ar savu brīnišķīgo piemēru nerādītu visas pasaules proletāriešiem dižo paraugu tam, kā var dzīvot cilvēki, nometuši kapitālistiskās verdzības ķēdes. Buržujiem neizbēgami jātiecas gāzt mūsu strādnieku un zemnieku varu, ja ne pat iznīcināt mūs pavisam.

Tāpēc mēs esam spiesti aizstāvēties.

Komunistiskā partija un tās ļeņiniskā Centrālā komiteja, kuras priekšgalā stāvēja uzticamais ļeņinietis biedrs Hruščovs, skaidri saprata, ka, lai komunisms uzvarētu Padomju Savienībā, nepieciešams radīt ārējos apstākļus, tas ir, izdarīt tā, lai kapitālisti mums netraucētu. Bet traucēt viņi nevarēs tikai tad, kad viņu vairs vispār nebūs uz planētas. Doma vienkārša un saprotama.

Lūk, kāpēc divi PSKP XXII kongresa delegāti, Slavskis un Moskaļenko, slepus pameta sēžu zāli. Pārtraukuma laikā Nikita Hruščovs gaitenī, kur nebija nepiederošu personu, paspieda viņiem roku un novēlēja sekmes.

Maskavas Centrālajā lidlaukā Slavski un Moskaļenko gaidīja valdības 11-18. Kurss uz ziemeļiem.

Moskaļenko — Padomju Savienības maršals, stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks. Slavskis — vidējās mašīnbūves ministrs.

Bet kas tā tāda — PSRS Vidējās mašīnbūves ministrija?

Skaidroju. Jau Otrā pasaules kara laikā biedrs Staļins teica: jāatrisina Problēma nr. 1. Tūlīt pat tika izveidota Galvenā pārvalde Problēmas nr. 1 jautājumos. Taču tāds nosaukums, lai gan pilnīgi slepens, nevilšus vedināja uz jautājumu: bet kas tā tāda — Problēma nr. 1? Tāpēc drīz šo organizāciju nosauca citādi: PSRS Ministru padomes pakļautības 1. Galvenā pārvalde. Piekritīsim, nosaukums vairs nav tik izaicinošs. Taču, ja tiekam skaidrībā, nosaukumu varēja arī nemainīt, jo par tādas organizācijas pastāvēšanu zināja pavisam nedaudzi.

Problēma nr. 1 neizbēgami vilka sev līdzi Problēmu nr. 2. Tāpēc tika izveidota Galvenā pārvalde Problēmas nr. 2 jautājumos, kuru drīz pārdēvēja par PSRS Ministru padomes pakļautības 2. Galveno pārvaldi.

1. Galvenā pārvalde drīz izauga par Vidējās mašīnbūves ministriju, 2. Galvenā pārvalde gadu gaitā pārtapa par Vispārējās mašīnbūves ministriju.

Vidējās mašīnbūves ministrija — kodolrūpniecība, atomieroču ražošana.

Vispārējās mašīnbūves ministrija — raķešu ražošana, lai aizgādātu šos ieročus.

4

Glavjjosstroja Pievolgas kantoris, KB-11, Strojupravfeņije 880 NKVD pilsēta Kremļova, Jasnogorska, Arzamasa-16, Arzamasa-75, Gorkija-130, PSRS ZA Laboratorija nr. 2, Rūpnīca 550, Objekts 550, Bāze 112 — tic visi ir nosaukumi vienai un tai paši iestādei, vienai un tai pašai vietai. Tieši tai, kurā izstrādā un taisa kodollādiņus. Spēcīgākos pasaulē.

Vilciens aizgāja, iemirgojās sarkanās pēdējā vagona uguntiņas un izzuda tumsā.

Bet tauta neguļ. Un pret rītu nevienam darbs nevedas. Kāds, pie velna, darbs. Cilvēki klīst pa gaiteņiem. Visiem prātā viena doma: kaut tikai uzsprāgtu! Un viegla vilšanās: kāpēc Ņikita Sergejevičs kongresā paziņoja par izmēģinājumiem? Daudz vienkāršāk būtu sagaidīt, kad skaistuli aizved līdz paredzētajam mērķim, vēlreiz pārbauda un uzspridzina. Sanāks — urrā! Nesanāks — neviens par to neuzzinās. Un var taču nesanākt. Neviens pasaulē nekad neko līdzīgu nav uzbūvējis un spridzinājis. Iespēja, ka nenostrādās, ir liela. Kāds kauns būs: Ņikita paziņoja par 50 miljoniem tonnu, bet tā ņems un uzrādīs ievērojami mazāk. Arī matemātiskie aprēķini norāda uz to, ka centrālā ideja visai konstrukcijai jau sākotnēji ir aplama. Bija taču ierosinājums iet pa citu ceļu. Bet ja nu nenostrādās! Ak, kaut tikai uzsprāgtu!

Akadēmiķis Jūlijs Borisovičs Haritons ieslēdzies savā kabinetā, sastindzis pie tālruņa. Bet gaidīt vajadzēs ne mazāk par desmit dienām: kamēr aizvedīs, kamēr vēlreiz pārbaudīs… Kaut tikai uzsprāgtu. Kaut tikai…

Bet tāldarbības stratēģiskā bumbvedēja Tu-95V komandieris majors Andrejs Jegorovičs Durnovcevs uz lietām skatās pavisam citādi: kaut tikai neuzsprāgtu!

Nē, protams, lai tā uzsprāgst, taču tikai pēc tam, kad atdalīsies no nesēja un ļaus lidmašīnai aizlidot vismaz simt kilometru. Bet līdz tam: ak, kaut tikai neuzsprāgtu! Viens mierinājums: ja uzsprāgs, tad tā būs acumirklīga izzušana gan lidmašīnai, gan tās ekipāžai, ne pamirkšķināt nepagūs. Tā, ka bail nav. Precīzāk, bail, taču ne ļoti.

Tu-9SV'\x īpaša stratēģiskā bumbvedēja modifikācija. Viscaur balta, gluži kā kuģītis. Balti priekšmeti vislabāk atstaro radioaktīvo starojumu. Vēl šis bumbvedējs atšķiras no citiem tāda paša veida ar to, ka ekipāžas kabīnes no iekšpuses aizsargātas ar īpaša materiāla plāksnēm, to sauc par putusvinu. Viegls un vājina radiācijas iekļūšanu. Putusvina brīnumainajām īpašībām ne visai noticams. Ekipāža joko:

Jesļi boces bik otcom, Obmotai koņec svineom.

Taču aizsardzība pret radiāciju nav valsts vadības galvenā problēma. Ja puiši saņems devu, — nav liela bēda. Cena nav svarīga. Atlabs. Taču — kā mest bumbu? Kopā ar izpletni — 27 tonnas. Kā uztaisīt bumbu turētāju tādam svaram? Un, ja arī to uztaisa, tad rodas cita problēma: vienā punktā sakoncentrēts pārmērīgs smagums. Tas rada neiedomājamu slodzi lidmašīnas korpusam. Slodze ir jāsadala. Tāpēc ar vienu turētāju ir par maz. Arī ar diviem. Vismaz — trīs. Taču tad problēmu kļūst vairāk: stūrmanis nospiež nomešanas pogu, diviem turētājiem slēdži nostrādā vienlaikus, liet trešajam slēdzis par sekundes tiesu aizkavējas. Šajā gadījumā bumba krīt lejā, bet viens slēdzis uz acumirkli smagumu ir noturējis… bumba taču izraus to turētāju kopā siju, pie kuras karājas viss smagums, kopā ar nesošā karkasa un apšuvuma gabaliem. Un stratēģiskais bumbvedējs kritīs zemē kopā ar bumbu.

Acumirklīga aizkavēšanās labākajā gadījumā var izraisīt korpusa deformēšanos. Bet tad, grozi kā gribi, tik un tā ir nāve. Pat ja rāviens nesabojātu korpusu, tik un tā vismazākā aizkavēšanās vienā no slēdžiem lidmašīnu var tā sapurināt, ka pēc tam nāksies lidot tikai lejup.

Trīs slēdžu vienlaikus atvēršanos atrisināja. Izmēģinājumos visi trīs darbojās vienlaikus. Bet kā sanāks ar kaujas izstrādājumu?

Oļeņjas lidlaukā tika uzcelts speciāls angārs Izstrādājuma 602 glabāšanai pirms starta un pēdējai pārbaudei. No vagona lāsīti ar milzīgu ceļamkrānu pārkrāva MAZ 5208 četrdesmit tonnu piekabē. Tādās piekabēs Padomju armija pārvadāja tankus T-54. Četrdesmit pirmajā stāvvietā jau laikus bija izbūvēta betona bedre ar tērauda pārsegumu. Stratēģiskajā aviācijā bija pat tāds termins — stāvēt uz bedres. Tas ir tad, kad bumbvedējs pilnā gatavībā, bet zem tā vēdera betona bedre ar bumbu, kuru jebkurā brīdī var piekārt. "Kuzjas mātei" bija sagatavota īpaša bedre, tante bija patrāpījusies ar pamatīgiem gabarītiem. Bedre te nav domāta glabāšanai. Vienkārši to zem nesēja var piedabūt tikai no bedres.

Pacēla, piekabināja. Pēc tam T«-P5Fizstūrēja uz startu. Tam pa pēdām — tikpat balts Tu-16. Tā uzdevums — fiksēt sprādziena parametrus. Vēl viena lidmašīna pacelsies nedaudz vēlāk. PSKP XXII kongresa delegāti Slavskis un Moskaļenko uz tās borta vēros skatu no malas.

Visas pārējās civilās un kara lidmašīnas un helikopteri bezgalīgajos

_ v

ziemeļu plašumos šodien pat nesildīja dzinējus. Šodien visiem pacelšanās aizliegums. Skaidrs, nepaziņojot iemeslu.

5

Laiks no pacelšanās līdz nomešanai — divas stundas un trīs minūtes. Stūrmanis kapteinis Ivans Ņikiforovičs Klešs nospieda pogu. Padomju konstruktoru daiļrades ģēnija radītie bumbas turētāji nostrādāja reizē.

Lāsīte norāvās no trijiem slēdžiem un izvēlās no nesēja vēdera. Lidmašīnu nesapurināja, bet atsvieda un nošūpoja. Nošūpoja tā, kā tikai reizi dzīvē šūpo.

No aizmugures šāvēja kabīnes priecīgs kliedziens: atvērās!

Viņam par atbildi bija gaviļu pilna visas ekipāžas izelpa. Tagad — dzinējus uz pilnu jaudu un, ieskrienoties ar nelielu augstuma samazināšanu, — tālāk prom no šīs posta vietas.

Uz blāvās miglas fona oranžā ziedā atvērās milzīgs kupols, gluži kā sifilisa augonis uz skaistas dāmas baltā ķermeņa. Bumba krīt zemē ar ātrumu 360 metru minūtē. Trīs minūtēs — nedaudz vairāk par kilometru. Taču tas pēdējā posmā. Bumba eksplodēs četrarpus tūkstošu metru augstumā. Lidmašīnai it kā sanāk 15 minūtes laika aizlidošanai. Taču tas tā nav. Pirmās sekundes lāsīte lido bez izpletņa. Pēc tam dažas sekundes, lai izpletnis atvērtos. Bet mūsu lāsīte šajās sekundēs, lūk, cik jau paspējusi nolidot un arī ātrumu paspējusi uzņemt. Kamēr izpletnis spēs dzēst šo ātrumu, līdz eksplozijas augstumam būs palicis pavisam maz… Vien trīs minūtes. Precīzāk— 188 sekundes.

6

Sarkanais tālrunis uz KB-11 galvenā konstruktora galda pēkšņi sāka džinkstēt gluži kā modinātājs ar to pretīgo zvanu, kurš atsauc mūs no burvīga sapņa nejaukajā ikdienā.

— Sakari pazaudēti, — paziņoja mierīga balss.

7

Visi nesēja iluminatori, viss kabīņu stiklojums, viss, kas laiž cauri gaismu, cieši aizvērts. Tu-95V iet ārā no epicentra akls. Uzliesmojums iebliež pēkšņi, izgaismojot visu iekšpusē. Aizvirtņi — tic, protams, gaismu nelaiž cauri. Taču te starojums īpašs. Pret šo velnišķo, viņpasaules gaismu kā pret rentgena stariem nelīdz nekādi aizvirtņi.

Un stratēģiskā bumbvedēja komandierim majoram Durnovcevam šķita, ka viņš sašķēlis Zemi divās daļās. Tā nogranda, kā var nograndēt vien gabalos sašķēlusies planēta. Starojuma iedarbība — 70 sekundes. Triecienviļņa fronte panāca lidmašīnu 115. kilometrā no epicentra astoņas minūtes un 23 sekundes pēc nomešanas. Triecienvilnis iebelza pa bumbvedēja asti tā, kā ieskrējusies lokomotīve sit uz sliežu ceļiem aizmirstu tukšu vagonu.

Majors Durnovcevs iekrampējās stūres ratā, stūres rats drebēja sīkās trīsās. Otrais pilots nospieda pogu, atvēra aizvirtņus. Bet pats nevar sadūšoties paskatīties uz virsmām un dzinējiem: vai ir neskarti? Tā ievainots kareivis baidās paskatīties lejup pats uz sevi: vai tikai kājas norautas, vai viss ir saraustīts gabalos līdz pašām krūtīm?

Darbojošās personas

ŅIKITA SERGEJEVIČS HRUŠČOVS (1894—1971). Viens no briesmīgākajiem bendēm visā tūkstošgadu Krievijas vēsturē. Pilsoņu kara laikā politiskais darbinieks 1. jātnieku armijā. Turpmāk — politiskais darbinieks rajona, apgabala un republikas mērogā. Iestājās Rūpniecības akadēmijā, kur mācījās kopā ar Staļina sievu Nadeždu. Viņa pievērsa vīra uzmanību "uzticamajam staļinietim". No šī brīža sākas straujā Hruščova pacelšanās.

1932. gadā viņš kļūst par Maskavas pilsētas un apgabala partijas komitejas otro sekretāru, 1934. gadā — par pirmo sekretāru, tas nozīmē — Maskavas saimnieku. Hruščovs izrādīja nedzirdētu cietsirdību cīņā pret visiem, kuri bija vai varēja būt Staļina politikas ienaidnieki.

1938. gadā Hruščovs ir Ukrainas kompartijas CK pirmais sekretārs, tas nozīmē — šīs bagātākās Padomju Savienības provinces diktators. Kopš 1939. gada— Politbiroja loceklis. Kijevā Hruščovs satika armijas ģenerāli Žukovu, kurš no 1940. gada komandēja Kijevas īpašā kara apgabala karaspēku, un valsts drošības 3. ranga komisāru Serovu, kurš bija Ukrainas NKVD šefs. Tolaik Hruščovs pievērsa uzmanību inženierim Brežņevam un paaugstināja viņu.

Kara laikā Hruščovs bija politiskais komisārs Dienvidrietumu stratēģiskajā virzienā, kura sastāvā ietilpa Dienvidu un Dienvidrietumu fronte un Melnās jūras flote. Hruščovs ir personīgi vainīgs divās visbriesmīgākajās militārajās katastrofas visā pasaules karu vēsturē: padomju spēku sakāvē Ukrainā 1941. gada vasarā un rudenī un Harkovas katastrofa 1942. gada maijā. Pēc kara — Ukrainas diktators. Kopš 1949. gada — Maskavas diktators.

1953. gadā — sazvērestības un Staļina slepkavības dalībnieks. Pēc Staļina nāves — Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmais sekretārs. Piedalījies sazvērestībā pret Bcriju. Partijas XX kongresā 1956. gadā pasludināja Staļinu par visu laiku un tautu noziedznieku, noveļot uz viņu visas kļūdas un noziegumus.

1957. gadā, pateicoties maršala Zukova atbalstam, Hruščovs uzvarēja un atstūma no varas Molotovu, Maļenkovu, Kaganoviču un Sepilovu, bet pēc tam atstūma no varas arī pašu Zukovu. 1958. gadā Hruščovs vienlaikus ieņēma PSKP CK pirmā sekretāra un Ministru padomes priekšsēdētāja posteni, tas nozīmē — bija Komunistiskās partijas un PSRS valdības galva. Padomju Savienības Varonis, trīskārtējs Sociālistiskā Darba Varonis.

JŪLIJS BORISOVIČS HARITONS (1904—1996). Fizikas un matemātikas zinātņu doktors (1935), PSRS ZA akadēmiķis (1953). 1939.—1941. gadā Haritons un Zeļdovičs veica urāna šķelšanas ķēdes reakcijas aprēķinu. Kopš 1946. gada Haritons — kodolmunīcijas galvenais konstruktors. Trīskārtējs Sociālistiskā Darba Varonis (1949, 1951, 1954), trīs Staļina (1949, 1951, 1953) un vienas Ļeņina prēmijas laureāts. Piecu Ļeņina ordeņu kavalieris.

2. NODAĻA

1961. gada 30. oktobrī pulksten 11.32.13 pēc Maskavas laika visi radiosakari aiz Polārā loka no Arhangcļskas un Murmanskas līdz Cukotkai un tālāk pēkšņi aprāvās. Akadēmiķim Haritonam — slēgtā sakaru līnija ar Maskavu pa valdības tālruni, bet, lūk, Maskavas sakari ar notikuma rajonu zaudēti!

Šī ziņa tūlīt iznesās cauri visiem KB-11 gaiteņiem un zālēm. Sakari pazuduši!

Tas nozīmē, ka tomēr uzsprāga, dūjiņa!

Tagad jāgaida rezultāts: uz cik minūtēm sakari zaudēti. Uz piecām? Desmit? Piecpadsmit?

Jūlijs Borisovičs neiztur, zvana uz Maskavu: kā sakari? Atbilde: to nav jau 24 minūtes!

Un tas ir iemesls atvērt pudeles! Mest gaisā Borisoviču! Taisnība bija mūsu opim! Bet bija taču skeptiķi, neticēja, izvirzīja savus variantus!

—   Hallo, Maskava, kā sakari?

—   Nav sakaru. 33 minūtes nav. 33 minūtes — tā ir uzvara.

Bet Haritons sarkano klausuli nenoliek. Šodien viņš ir gaviļnieks. Ministrs Slavskis kaut kur tur, notikuma rajonā, lido lidmašīnā, tad lai atbild viņa pirmais vietnieks.

—   Kā tad ir ar sakariem?

—   41 minūte!

—   Un joprojām nav?

—   Joprojām nav!

Šampanieti iepriekš nesagatavoja. Lai pēc tam nebūtu vilšanās. Tagad kāds ar tulznainu proletārieša roku notvēra saimniecības pārzini aiz krāgas: ver vaļā pagrabus!

Haritona kabinets cilvēkiem piebāzts. Vēsts pāri galvām slīd uz kāpnēm un gaiteņiem.

—   Nu, un?…

—   56 minūtes! Nav!

Rēcoši, vaukšķoši, kurkstoši un pārtrūkstoši sakari sāka atjaunoties 81. minūtē. Tas tik ir ko vērts! Kā uzsprāga!!! Kā noblieza!

2

Sakari uzradās kaut kādiem gabaliem ar šņākoņu un sprakšķiem.

Vidējās mašīnbūves ministrs un Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks nosūtīja pirmo ziņojumu: "Maskava. Kremlis. Hruš čovam. Izmēģinājumi Novaja Zemļā noritēja veiksmīgi. Dzimtenes uzdevums izpildīts. Atgriežamies kongresā. Slavskis. Moskaļenko."

Sakarus atjaunoja Tu-95Vkomandieris: "Uzdevums izpildīts. Majors Durnovcevs."

Nekavējoties saņēma atbildi: "Padomju Savienības Varonim apakšpulkvedim Durnovcevam un visai ekipāžai. Pateicos par dienestu. Hruščovs."

3

PSKP XXII kongresam tika uzcelta pils — Kremļa kongresu pils. Par tās celtniecību neziņoja. Kongresa delegātiem un visai valstij — pārsteigums. Žilbinoša zāle, neticams plašums. Jā! Šī vieta ir speciāli radīta tam, lai šeit pieņemtu Komunisma celtniecības programmu.

Kongresa tribīnē zinātnieki un kolhoznieki, tēraudlējēji un ārsti, celtnieki un kalnrači: Atbalstām! Atbalstām! Atbalstām! Partijas plānus īstenot dzīvē!

Vadītājs pārtrauca kārtējo oratoru:

—    Biedri, paziņojuma sniegšanai vārds tiek dots biedram Hruščovam.

Hruščovs uzkāpa tribīnē. Zāle apklusa.

—   Biedri… iMēs lādiņu samazinājām… Lai būtu nevis 100, bet 50 miljoni tonnu. Bet bumba mums iecirtīga. Uzskatīsim, ka 50. Īstenībā viņa sasniedza vairāk. Izmēģinājumi noritējuši veiksmīgi.

Nikitas Sergejeviča balss sēc. Uztraukums smacē. Viņš gribēja vēl ko teikt. Viņam acīmredzot vajadzēja paslavēt mūsu zinātniekus, konstruktorus, inženierus, tehniķus un strādniekus. Taču neko vairs nevarēja sadzirdēt. Zāle gavilēja. Vadītājs centās ieviest kārtību, dot vārdu oratoram, kurš tika pārtraukts pusvārdā, taču atmeta ar roku un izziņoja pārtraukumu līdz pulksten 19.

4

Rezultāts satrieca. Sprādzienu novērtēja uz 57 miljoniem tonnu. Uzliesmojums tika novērots Aļaskā, Norvēģijā, Grenlandē un visur padomju ziemeļos. Pamestā ciemā 410 kilometru attālumā no epicentra tika norauti jumti, izmētātas baļķu mājas, sašķiebti akmens mūri. Diksona salā, 780 kilometru attālumā no sprādziena, tika izsisti stikli. Sprādzienu fiksēja visas seismiskās stacijas visos kontinentos uz planētas Zeme. Sprādziena troksnis bija dzirdams 800 kilometru attālumā. Sēnes formas mākonis pacēlās stratosfērā 67 kilometru augstumā. Mākoņa veidošanās process turpinājās 40 minūtes. Mākonim sanāca divu kārtu struktūra. Augšējās kārtas diametrs — 95 kilometri, apakšējās — 70 kilometru. Mākonis bija redzams 900 kilometru attālumā. Trieciena vilnis aplieca zemeslodi trīs reizes.

Visās padomju militārajās mācību grāmatās parādījās jauna rindiņa. Iepriekš virsniekus un karavīrus mācīja, ka atomieročiem ir četri iznīcinošie faktori: starojums, iekļūstošā radiācija, trieciena vilnis, vides radioaktīvais piesārņojums. Tagad beidzot tika pievērsta uzmanība piektajam iznīcinošajam faktoram: elektromagnētiskais impulss, kurš traucē sakaru darbību, izsit no ierindas elektronisko aparatūru. Iepriekš par to zināja, bet nez kādēļ nopietni ar to nerēķinājās.

Avīzē Pravda sākās ar rakstu: 50 miljoni tonnu, 100 miljoni tonnu — tā visa ir vakardiena, mums radīti daudz jaudīgāki lādiņi.

5

Rītdien — vēsturiskā PSKP XXII kongresa noslēgums.

—   Biedri, vārds tiek dots Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmajam sekretāram, PSRS Ministru padomes priekšsēdētājam Ņikitam Scrgcjcvičam Hruščovam.

Zāle atbildēja ar spēcīgām ovācijām.

Hruščovs pateica vienkāršus un visiem saprotamus vārdus:

—   Mūsu mērķi ir skaidri, uzdevumi noteikti. Pie darba, biedri! Un tūlīt spēcīgs koris ar "Internacionāli", visu pasaules proletāriešu

himnu, piecēla zāli no vietām:

Vesj mir nasiļja mi razrušim

Do osnovaņija, a zakem

Mi naš, mi novij mir postroim,

Kto bil ničem, tot stanet vsem > > i

Šie vārdi ieguva kādu pavisam citādu nozīmi. Jo tā nav tukša skaņa. Visu pasaules proletāriešu dzimtene pirmo reizi ieguva iespēju sagraut visu pasaules varmācības troni un uzcelt jaunu, brīnišķīgu pasauli.

6

Vakarā kongresa delegātiem — liels koncerts. Zikina. Magomajevs. Ulanova. Trošins. Ansamblis Berjozka…

Un pēkšņi uz skatuves neparasts numurs: "Kosmonautu treniņš" — divsimt augstākās klases vingrotāju rāda galvu reibinošus trikus. Tas taču ir 1961. gads. Vien pusgadu iepriekš mūsu padomju cilvēks pirmais pacēlās kosmosā, demonstrējot visai pasaulei ārkārtīgi augsto zinātnes un tehnikas attīstības līmeni Padomju Savienībā. Mēs ari turpmāk būsim visas pasaules attīstības flagmanis. Rindas kārtībā Mēness, Venera, Marss… Uz putekļainajām tālo planētu taciņām paliks mūsu pēdas!

Tūlīt pēc vingrotājiem — kuplejisti Ņečajevs un Rudakovs. lautas mīluļi. Viņi pavada paši sevi. Viņiem ir vienkārša melodija, kuru dievina valsts. Viņiem rakstīja: mēs nemaz neesam pret to, ka jums ir viens motīvs.

Viņi vienmēr izpildīja četrrindu kuplejas. Ņečajevs norunāja divas pirmās neitrālās rindas, bet Rudakovs deva ārā satriecošu nobeigumu.

Zāle gaida viņu parādīšanos. Bez viņiem koncertu Kremlī nemēdz būt. Lūk, viņi! Viņu parādīšanās vien rada jautru atdzīvošanos: tūlīt dos vaļā! Viņi nodziedāja par dzērājiem un brāķa taisītājiem, par birokrātiem un satiksmes noteikumu pārkāpējiem. Un, lūk, fināls:

Ņečajevs:

Gospoda dolžni učesk, Cto u nas raketi jesk.

Rudakovs:

Sto miļionov tonn troķila, Ctob kondraška ih hvakila

Zāle aizgūtnēm smējās. Zāle mežonīgi aplaudēja.

[1] Kungiem jāņem vērā, / ka raķetes mums ir. / Simt miljoni tonnu trotila, / lai trieka viņus ķer. (Krievu vai.)

7

Pa to laiku pasaule kā pa slidkalniņu — no sākuma lēnām, bet pēc tam aizvien ātrāk — slīdēja pretī Trešajam pasaules karam.

Paies pavisam neilgs laiks, un biedrs Hruščovs pieņems lēnumu izvietot Klibas salā 51. raķešu divīziju un kaujas vienības, kurām šīs raķetes jāpiesedz.

Padomju Savienība pirmā palaida mākslīgo Zemes pavadoni, pirmā nogādāja uz Mēness vimpeli ar Padomju Savienības ģerboņa attēlu, pirmā aplidoja Mēnesi un fotografēja tā otru pusi, pirmā palaida cilvēku kosmosā. Mums bija tādas raķetes un tādi kodollādiņi, kādu nebija nevienam pasaulē. Kāpēc jāved raķetes uz Kubu? Lai tās stāv Sibīrijā, uz mūsu zemes. Kāpēc jāved raķetes uz Kubu, ja var šaut pa Ameriku no mūsu teritorijas?

Tātad jautājums: KĀPĒC KUBĀ RAĶETES?

Lai to saprastu, mums absolūti nepieciešams mazliet atgriezties atpakaļ un veikt nelielu ceļojumu 1960. gada Valpurģu naktī.

Darbojošās personas

JEFIMS PAVLOVIČS SLAVSKIS (1898—1991). Komisārs 1. jāt nieku armijas kavalērijas brigādē. Pēc Pilsoņu kara pabeidza Maskavas Krāsaino metālu un zelta institūtu. 1941. gadā — direktors Dņepras alumīnija kombinātā Zaporožjē, par kura evakuāciju saņēma savu pirmo Ļeņina ordeni. Kara laikā — priekšnieka vietnieks Galvenajā pārvaldē Problēmas nr. 1 jautājumos. Kopš 1953. gada — vidējās mašīnbūves ministrs. Trīskārtējs Sociālistiskā Darba Varonis (1949, 1954, 1962), divu Staļina (1949, 1951), vienas Ļeņina (1980) un Valsts (1984) prēmijas laureāts, desmit Ļeņina ordeņu kavalieris.

1986. gada aprīlī — avārija Černobiļas atomelektrostacijā. Pēc tās Slavskis aizgāja pensijā.

3. NODAĻA

1

Valpurģu nakts — no 30. aprīļa uz 1. maiju. Tie ir svētki raganām, kuras sapulcējas nepieejamajā Brokenas kalnā ap savu pavēlnieku Sātanu un svin sabatu. Bet pēc tam līdz ar rītausmu visā pasaulē sākas Starptautiskā strādnieku solidaritātes diena, skates diena proletariāta militārajiem spēkiem, viņu gatavībai cīņai un pasaules revolūcijai.

1960. gada 1. maijā pulksten piecos un 41 minūtē valsts PVO karaspēka virspavēlnieku Padomju Savienības maršalu Sergeju Sergejeviču Birjuzovu pamodināja sarkanā tālruņa zvans.

Nezinu, kā lai te NODAĻa: vai nu vēl rītausmā noslēdzas raganu sabats, vai nu tas jau beidzies un sākušies visu valstu proletāriešu solidaritātes svētki.

Vārdu sakot, maršalu pamodināja aukstā, pretīgā rītā uz pašas robežas starp viena pasākuma nobeigumu un otra sākumu. Taču varbūt nekādas robežšķirtnes nemaz nebija. Varbūt Sātans, proletārieši un raganas līksmoja vienlaikus, cits citam netraucējot.

Maršals pacēla klausuli, bet tā mierīgi, gluži kā nedzīvs automāts izteica:

— Pirmais, es — simt astotais. Mērķis.

Vakarā istabā līdzās maršala guļamistabai adjutanti akurāti salikuši parādes mundieri. Karināt to nedrīkst, izstiepsies ordeņu smaguma dēļ: briljanta Maršala Zvaigzne, Padomju Savienības Varoņa "Zelta zvaigzne", vienpadsmit padomju ordeņi, neņemot vērā ārvalstu, medaļas.

Bet ordeņi — zelts, sudrabs, platīns. Smagums, īsāk sakot. Viss gatavs parādei Sarkanajā laukumā.

Bet šodien parādes mundieris maršalam nebūs vajadzīgs. Maršalam parāde ir atcelta. Pulksten piecos un 36 minūtēs neatpazīts mērķis 21 300 metru augstumā šķērsoja Padomju Savienības robežu Kirovabadas pilsētas rajonā Tadžikijā, ātrums 700—800 km/stundā, virziens — ziemeļi.

Maršals Birjuzovs apģērbās pusminūtē kā karavīrs lauka formas tērpā. Skriešus lejā, aiztaisot pogas pa ceļam.

Melns ZiS-no jau pie ieejas. Kārtība ieviesta stingra — ja maršala kabinetā vai guļamistabā atdzīvojas sarkanais tālrunis, nekavējoties garāžā ieslēdzas skaņas signāls — asi griezīga kaukšana — un gaismas signāls — pretīgi oranžs mirgotājs. Un, lai kas būtu noticis, šoferis bez jebkādām komandām tūlīt pat piebrauc pie parādes durvīm. Bet pie savrupmājas vārtiem nekavējoties piebrauc trīs motocikli ar blakusvāģiem.

Maskava pulksten piecos un 43 minūtēs ir tukša. Visa parādei Sarkanajā laukumā paredzētā militārā tehnika jau naktī aizdārdināja no Hodinkas uz Gorkija ielu, Manēžas laukumu un Svcrdlova laukumu. Un tur sastinga gaidās.

ZiS lido pa Maskavu. Motocikli priekšā gluži kā pilotzivis līdzās haizivij.

Nedomājiet, ka jābrauc tālu. Ceļš līdz pirmajai metro stacijai.

Bet vai tad maršali braukā ar metro?

Un kā vēl.

Vai jūs nekad Maskavas metro neesat satikuši maršalus?

Nav brīnums. Tam ir divi iemesli.

Pirmais: maršali ar metro nebrauc katru dienu, bet tikai tad, ja ir kaujas trauksme.

Otrs iemesls: jūs neesat maršalus satikuši Maskavas metro tāpēc, ka biedrs Staļins jau trīsdesmitajos gados viņiem izraka pavisam citu metro. To bez apstājas turpināja rakt gan kara laikā, gan pēc tā ne tikai Staļina laikā, ber arī vēlāk. Tas, cits metro, ir zemāk nekā pirmais. Nelieniet tur ar savām darba kapeiciņām. Jūs tur neielaidīs. Un mani ari nc.

Pavadošajiem šoferiem un motociklistiem vispār nav jāzina, ka viņi ved savu pasažieri uz metro staciju. Un arī par pašu slepenā metro pastāvēšanu viņiem nav vajadzības zināt. Viņu pienākums ir nogādāt valsts PVO karaspēka virspavēlnieku uz nepamanāmu ēku Ļeņina kalnos. Rau, cik daudz Maskavā to, nepamanāmo. Žogs zaļš, bez spraudziņām. Vārti ari zaļi. Aiz žoga biezs dārzs. Pagaidām vēl nav zaļš. Vārti atveras paši no sevis, ielaižot tos, kurus vajag. Visu pārējo priekšā šie vārti ir cieši slēgti. Klauvējiet — neaizklauvēsieties.

Melnās mašīnas šoferis un motociklisti noslāpē motorus sīkiem akmentiņiem nokaisītā stāvvietā. Šeit, aiz augstā žoga, nepamanāmajā ēkā viņiem ir atpūtas istaba ar televizoru, iesietiem žurnāliem Vokrng meta un Aleksandra Beļajeva grāmatām par cilvēku-amfibiju un nogrimušo kuģu salu. Šeit viņus visus pabaros. Ja būs nepieciešams — ne reizi vien. Seit var ari pagulēt, noskatīties līdz galam trauksmes partrauktos sapņus. Kurš gan zina, cik ilgi nāksies gaidīt un kurp nesties pēc piecām minūtēm, pēc stundas, divām stundām vai pēc trijām diennaktīm. Tāpēc gan šoferim, gan pavadošajiem jābūt možiem, baudījušiem atpūtu, gataviem pēc pirmā signāla nogādāt savu pasažieri, kur pavēlēts.

Bet maršals pazuda aiz durvīm.

Ne šoferim, nc pavadošajiem nav jāzina, ko viņš dara aiz tām durvīm. Bet viņš aiz tām neko nedara. Aiz tām durvīm sēž apsardze ar automātiem. Maršals izskrien cauri gaitenim, neatbildot uz sveicieniem. Nav vaļas. Viņa priekšā bez skaņas atveras durvis, tieši tādas, kādas ir filmās par banku aplaupīšanu: masīvs, blāvi spīdošs tērauds, svarā noteikti ne mazāk par desmit tonnām.

Tālāk — strauja nolaišanās, teju krišana, liftā. Un līgana bremzēšana ceļa beigās milzīgā dziļumā. Šeit viņu gaida vilciens tikai ar diviem vagoniem. Metro vagons nepavisam nav tāds, kādos darbaļaudis no rītiem steidzas uz darbu, lai saskaņā ar apņemšanos pirms termiņa izpildītu piecgades plānus. Vagons — tas ir kabinets bez logiem, taču ar galdu, krēslu, valdības sakaru aparatūru.

—   Otrais?

—   Braucu.

—   Trešais?

—   Pēc četrām minūtēm būšu.

—   Ceturtais?

—   Gandrīz esmu klāt.

—   Piektais?

—   Uz vietas.

Otrais ir pirmais vietnieks. Trešais — valsts PVO štāba priekšnieks. Ceturtais — zenītraķešu karaspēka pavēlnieks. Piektais — valsts PVO iznīcinātāju aviācijas pavēlnieks.

Un, lūdzu, nejauciet ar VVS.[3] Valsts PVO karaspēkam ir pašam sava iznīcinātāju aviācija, kura bruņota ar īpašiem iznīcinātājiem īpašu uzdevumu veikšanai.

—   Operatīvais, situāciju.

—   Biedri pirmais, mērķis turpina lidojumu. Ja nemainīs virzienu, maršruts vedīs no Afganistānas pāri Arāla jūrai uz Urāliem, tālāk — uz Norvēģiju.

—   Pavēlu. Kaujas trauksme Maskavas un Baku PVO apgabaliem, pirmajai, otrajai, ceturtajai, sestajai, astotajai, devītajai un divpadsmitajai atsevišķajai PVO armijai. Visām civilajām un WS lidmašīnām — nekavējoties nosēšanās tuvākajā lidlaukā. Attīrīt debesis.

—   Klausos. Izpildu.

2

Kaujas trauksme 4. atsevišķajai PVO armijai izziņota pulksten piecos un 47 minūtēs pēc informācijas no kaimiņu armijas, nesagaidot pavēli no augšas. Pēc divām minūtēm kaujas trauksmes signāls tika saņemts arī no Maskavas.

4. atsevišķās PVO armijas sastāvā bija divi korpusi, 5. un 19., un viena divīzija formēšanas stadijā.

Valsts PVO 5. korpusā četras zenītraķešu brigādes, pieci zenītraķešu pulki, trīs iznīcinātāju aviācijas pulki un radiotehniskā brigāde.

Valsts PVO 19. korpusā tolaik bija trīs zenītraķešu brigādes, pieci zenītraķešu pulki, divi iznīcinātāju aviācijas pulki un radiotehniskā brigāde.

Problēma numur viens: pārkāpējs var apiet, netrāpīt zenītraķešu trieciena zonā.

Problēma numur divi: tādā augstumā MiG-19pārkāpēju neaizsniegs.

Taču ir cerība: var pamēģināt veikt izrāvienu uz augšu, cenšoties no apakšas trāpīt mērķim ar automātisko lielgabalu uguni. Bet lielgabali uz MiG-19\x izcili.

3

Dīvainā mērķa pirmā parādīšanās Padomju Savienības gaisa telpā fiksēta 1956. gada 4. jūlijā, Amerikas neatkarības 180. gadadienā. Neatpazīta tipa un valsts piederības lidmašīna pārkāpa VDR robežu, pārlidoja Austrumvāciju, Poliju, pārkāpa Padomju Savienības gaisa telpas robežu Grodņas rajonā, tālāk tās maršruts gūla pār Minsku, Viļņu un Kaļiņingradu. Pārkāpēja pārtveršanai rika pacelti gaisā kopskaitā 132 padomju iznīcinātāji. Vien četri no tiem (trīs MiG-17un viens Jab-25) spēja vizuāli atklāt mērķi, taču pārtveršanai pietrūka gan augstuma, gan ātruma.

Pēc tam spoki parādījās atkal un atkal. Katru reizi no citas puses. Radaru dati dzina padomju vadību strupceļā: kaut kāds objekts neaizsniedzamā augstumā brīžam gandrīz nekustīgi karājās stratosfērā, brīžam traucās ar ātrumu 750—800, reizēm pat 850 km stundā.

Jautājumu izvirzīja vadošajiem padomju aviācijas konstruktoriem. Un tika saņemta kategoriska Mikojana, Jakovļcva un Tupoļcva atbilde: tas nevar būt. Tikko neatpazītais lidojošais objekts samazina ātrumu līdz putna lidojuma ātrumam, tam jānokrīt. Un kas tas ir par lidojošu aparātu, kurš pa piecām, bet citreiz pat pa sešām stundām nesas tādā augstumā? Muļķības. Viss, ko stāsta RLS operatori, — izdoma.

Jāpiebilst, ka P-8 un P-10 tipa padomju RLS ar lielām grūtībām varēja atklāt šo nesaprotamo mērķi un sekot tam. Situācija mainījās, kad saņēma pilnveidotāku tehniku.

1959. gada 13. janvārī Turkestānas PVO korpusa RLS P-30 (tobrīd vienīgā visā korpusā) fiksēja mērķi 20 600 metru augstumā. Pārtveršanai gaisā devās iznīcinātājs MiG-19. Lidotājs — vecākais leitnants N. Sirjajcvs. Iznīcinātāja griesti — 16 500 metru. Taču lidotājs, veicis ieskrējienu, metās augšup, pārvēršot ātrumu augstumā. Viņam izdevās uzšauties 17 500 metru augstumā. Un pavērās dīvaina aina. Lidotājs ziņoja uz zemi, ka redz virs sevis neparastas formas lidmašīnu apmēram 20 000—21 000 metru augstumā.

Uzņemto augstumu padomju lidotājs, saprotams, nevarēja noturēt. Iznīcinātājs, zaudējis ātrumu līdz nullei, tūlīt pat novēlās tajā augstumā, kuram tika radīts. Pēc piezemēšanās lidotājs uzzīmēja pārkāpēja siluetu: korpuss salīdzinoši īss, spārnu vēziens neiedomājams. Tas acīm redzami bija planiera siluets. Taču planieri tādā augstumā lidot nespēj, tāpat kā nespēj traukties ar tādu ātrumu. Lidotāja ziņojumu nosūtīja uz Maskavu. No Maskavas nekavējoties ieradās PVO iznīcinātāju aviācijas pavēlnieks divkārtējais Padomju Savienības Varonis aviācijas ģenerālpulkvedis J. Savickis kopā ar ekspertu grupu. Notika nopietna saruna, drīzāk pratināšana, kas turpinājās piecas stundas. Tika izdarīts secinājums: lidotājs gribējis izcelties, viss viņa stāsts — izdoma.

Gāja laiks, RLS operatori turpināja ziņot par mērķu parādīšanos. Mērķis vienmēr parādījās 20—21 kilometra augstumā. Un vienmēr virs tādiem objektiem kā kodolpoligons Semipalatinskas apgabalā, Tjuratamas raķešu poligons, Sarišaganas PVO karaspēka raķešu poligons, Kapustinjaras raķešu poligons, urāna bagātināšanas rūpnīca Majak pie Sverdlovskas, raķešu poligona būvlaukums Pļeseckā.

Un vēl viena likumsakarība. Mērķis parādījās reti, taču nez kādēļ brīvdienās un amerikāņu un padomju svētku dienās: 4. jūlijā, 7. novembrī, 31. decembri, 23. februārī.

Un, lūk, agrā 1960. gada 1. maija rītā tas parādījās atkal.

Valsts PVO Centrālajā komandpunktā dziļā Maskavas pazemē — īsa apspriede. Situācija kļuva skaidrāka. Un pat iestājās tāds kā miers. Pārkāpējs jau ilgāk par divām stundām Padomju Savienības gaisa telpā. Lido uz ziemeļiem. Ar katru lidojuma minūti tas aizvien vairāk attālinās no robežas, kuru šķērsoja. Atgriezties viņam arvien grūtāk. Ar katru minūti viņš tuvojas valsts centrālajiem rajoniem, kur iespēja nokļūt zenītraķešu apšaudes zonā palielinās. Teritorija milzīga. Lielākā pasaulē. To visu ar zenītraķetēm neaizstāvēt. Posmus starp zenītraķešu trieciena zonām piesedz PVO iznīcinātāji MiG-17 un MiG-19. Taču šis mērķis tiem acīm redzami nav pa spēkam.

Pēc pirmajiem dīvainā pārkāpēja parādīšanās gadījumiem padomju debesīs ārkārtīgi milzīgas pūles tika veltītas tam, lai radītu pārtvērējiznīcinātāju, kas būtu spējīgs nolikt pie vietas nekauņas, lai kādos augstumos tie lidotu.

Tādu iznīcinātāju radīja dižais aviācijas konstruktors Pāvels Osipovičs Suhojs. To nosauca par Su-9. To veidoja nevis WS, bet speciāli valsts PVO aviācijai. Tas bija nevis parasts iznīcinātājs, bet gan vienots komplekss, kurā ietilpst pats pārtvērējiznīcinātājs, vadāmas raķetes, kuras tas nes, un stacija tēmēšanai no zemes. Su-9 jau eksperimentālo variantu stadijā pārspēja pasaules rekordu augstumā — 28 857 metri. Pēc tam būs horizontāla lidojuma augstuma pasaules rekordi un ātruma pasaules rekordi 100 un 500 kilometru noslēgtos maršrutos. Tomēr par Šiem sasniegumiem vajadzēja maksāt augstu cenu. Lidmašīna sanāca sarežģīta ražošanai, apgūšanai, ekspluatācijai un remontam. Su-9 vēl nebija pieņemta valsts PVO bruņojumā, bet jau izplatījās baumas par to, kāda būs situācija lidlaukos: lidotājs slapjš, tehniķis nosvīdis, bet konstruktors Suhojs.

Tās ir baumas augstākajos slāņos. Bet lidlauku zemākajos slāņos par tādu konstruktoru vēl nebija dzirdēts.

4

Liktenis sakopoja visu savu niknumu vienā spēcīgā dūrē un ar šo dūri divus desmitus gadu dauzīja nabaga baltkrievu Pāvelu Suhoju, bez žēlastības un saudzības. Viņš sāka karjeru Tupoļeva konstruktoru birojā. Un ātri no parasta inženiera amata pacēlās līdz galvenā konstruktora vietnieka amatam. Tupoļeva impērijā Suhojam bija sava daliena, it kā autonoma karaļvalsts. 1933. gadā Suhojs izveidoja lidmašīnu ANT25, kura 1937. gadā pāri Ziemeļpolam lidoja uz Ameriku, pārspējot pasaules tāluma rekordu 11 500 kilometru. ANTnozīmē Andrejs Nikolajevičs Tupoļevs.

Suhoja lidmašīna, bet slava Tupoļevam.

ANT-25 nebūvēja rekordiem. Tā bija tāldarbības bumbvedēja DB-1 prototips.

Pēc tam bija Suhoja lidmašīna ANT-37. Arī tā pārspēja rekordus. Arī tā īstenībā bija tāldarbības bumbvedējs.

Taču Staļins gatavoja karu pret tuvēju kaimiņu. Supertāldarbības bumbvedēji viņam tajos gados nebija vajadzīgi. Masveida ražošanā DB-1 un DB-2 nenonāca.

Pirms paša kara Suhojs sāka vadīt savu konstruktoru biroju un tūlīt pat uzvarēja vienmotora bumbvedēja "Ivanovs" konkursā, pārspējot tādus varenus pretiniekus kā Grigorovičs, Nemans un Polikarpovs. Suhoja lidmašīna sanāca viegla, izskatīga, lidspējīga, vienkārša ražošanā, apkalpošanā, remontā un vadīšanā. Taču sākās pavisam citāds karš nekā tas, kuram gatavojās biedrs Staļins. Karam pēc Staļina scenārija Suhoja lidmašīna derēja ideāli. Bet karš ritēja pēc Hitlera plāniem. Šādai situācijai bija nepieciešama pavisam cita lidmašīna.

Un Suhojs kara gaitā radīja bruņotu triecienlidmašīnu Su-6, kurai bija izcili lidspējas raksturlielumi. Su-6 pēc visiem parametriem pārspēja slaveno 11-2. Par Su-6 izveidi Suhojs saņēma pirmās pakāpes Staļina prēmiju. Taču… lidmašīna sērijveida ražošanā nenokļuva. Nepārtrauca jau sakārtoto Iļjušina triecienlidmašīnas ražošanu.

Suhojs izveido vēl jo varenāku bruņoto triecienlidmašīnu Su-8 ar superspēcīgu bruņojumu, smagām bruņām, kopējo masu 1680 kg un atkal — ar izciliem lidspējas raksturlielumiem. Su-8 nesa bateriju ar četriem 45 mm automātiskajiem lielgabaliem, desmit ložmetējiem, pusotru tonnu bumbu, astoņus reaktīvos lādiņus. Taču ari šī lidmašīna sērijveida ražošanā nenokļuva. Pievīla motori. Lidmašīnas konstruktors pats motorus netaisa. Ar to nodarbojas citi cilvēki citās iestādēs. Lidmašīna bija gatava 194,3. gadā, bet dzinēji… pēc kara.

Nesalaužamais, nenogurdināmais Suhojs rada veselu sēriju pārsteidzošu lidmašīnu. Taču liktenis vienmēr atrod iemeslu, kura dēļ tās netiek pieņemtas bruņojumā. Un pēkšņi ārkārtīgi spēcīgs trieciens — Suhoja konstruktoru birojs slēgts. Viņu, tāpat kā pirms daudziem gadiem, atkal icceļ par Tupoļeva vietnieku.

Liktenis lieca un locīja. Taču salauzt nespēja. Pēc trim gadiem viņam piedāvā organizēt patstāvīgu konstruktoru biroju "no nulles".

Suhojs veido savu firmu un vienlaikus rada Su-7 WS vajadzībām un Su-9 PVO iznīcinātāju aviācijai.

1959. gadā rūpnīca nr. 153 Novosibirskā sāk ražot pirmos Su-9. Gada laikā uzbūvēja pusotru simtu. Taču viss komplekss, kas sastāv no pārtvērējiznīcinātāja Su-9, tā raķetēm un tēmēšanas stacijas, vēl nav pieņemts bruņojumā. Tas notika tikai 1960. gada 15. oktobri. Lidmašīna pienāca vairākos pulkos, tur nokļuva arī raķetes, bet tēmēšanas stacijas bija gaidāmas tuvākajā laikā. Lai gan raķetes pienāca, pagaidām tās netika uzskatītas par kaujas raķetēm. Pavēles par to, ka tās pieņemtas bruņojumā, vēl nebija. Tāpēc celtniecības daļu inženiertehniskais sastāvs netika pielaists pilnīgi slepenajai tehnikai.

1960. gada pašā sākumā radās lieliska iespēja notriekt neredzamo. Mērķis lidoja objekta Maskava-400 virzienā. Tikai neiedomājieties, ka Maskava-400 ir kaut kur Maskavā vai tai līdzās. Maskava-400 — atomieroču izmēģinājumu poligons Semipalatinskas rajonā.

Gadījās tā, ka tālu no šīm vietām pāris Su-9 izmēģinājumu poligonā slīpēja raķešu palaišanu. 5«-9 lidotāji nebija vis parasti, bet gan augstākās klases meistari Vladimirs Nazarovs un Boriss Staroverovs. Ir iznīcinātāji, ir raķetes pie tām! Kaut kā var iztikt bez jaunākās mērķēšanas sistēmas. Tomēr attālums milzīgs. Lai aizlidotu līdz Scmipalatinskai un uzbruktu, petrolejas pietiek, bet kā atgriezties? Skaidrs, kodolizmēģinājumu poligona rajonā ir lidlauks, taču tas ir pilnīgi slepens, tur nedrīkst nolaisties bez atļaujas.

Bet biedri no KGBizrādīja modrību. Tā tomēr ir Semipalatinska! Pareizi, valsts PVO lidotājiem ir pieeja ārkārtīgi svarīgiem noslēpumiem, viņiem uzticēta vispilnīgākā kaujas tehnika. Tomēr tā taču ir Maskava-400. Ja nu pēkšņi ierauga kādus noslēpumus! Tur nav ļauts nolaisties, kam pagadās. Nekavējoties jānoformē caurlaide.

Caurlaidi diviem lidotājiem noformēja gandrīz acumirklī. Pārspējot visus rekordus. Lieta taču steidzama! Vien trīs stundas bija nepieciešamas modrajiem orgāniem, lai noskaidrotu: jā, cienīgi cilvēki, kara noslēpumu māk glabāt, lai nolaižas, jo slepenajā lidlaukā nekā nav, izņemot torni, angāru un transporta lidmašīnu!

Nezināmais pārkāpējs pa to laiku bija pārlidojis pāri trijiem svarīgākajiem Padomju Savienības objektiem, to skaitā arī pāri poligonam Semipalatinskā. Un mierīgi lidoja pāri jūrai uz savu teritoriju.

Ziņoja Hruščovam: pārkāpējs nesodīti lidinās pār stratēģiskiem objektiem, viņš drīkst, bet savējos, desmitkārt pārbaudītos, tos, kuriem jāaizsargā mūsu noslēpumi, tur neielaiž tādēļ, lai nejauši nepieļautu informācijas noplūdi.

Hruščovs pārskaitās. Niknumā viņš bija briesmīgs. Modrie biedri lidoja no saviem posteņiem, kritiena laikā zaudējot ģenerāļu uzplečus un lampasus. Taču mirklis palaists garām. To neatsaukt. Kad vēl uzradīsies?

5

Spoks parādījās 1960. gada 1. maijā.

Pēc nerakstīta likuma, saskaņā ar kuru viss vienmēr notiek ne tā, kā gribētos, visi Su-9 tobrīd atradās ne tajos rajonos, pār kuriem slīdēja spoks. Pēc iepriekšējā skandāla pavēlēts: ārkārtas situācijās pārtvērēji Su-9 var izmantot jebkurus gan Padomju Savienības, gan tās sabiedroto skrejceļus. Ierobežojumi noņemti pat valdības lidlaukiem! Taču nav neviena pār tvērēja, kuru varētu, lūk, tieši šai brīdī pārdzīt no nez kurienes uz pārkāpēja lidojuma virzienu.

—   Ek, ja mums tagad būtu Su-9, — nopūtās maršals Birjuzovs.

Un pēkšņi PVO aviācijas pavēlnieks divkārtējais Padomju Savienības Varonis aviācijas ģenerālpulkvedis Savickis satrūkās: ir Su-9!

—   Kur?

—   Pie Sverdlovskas, 4. armijā. Pārdzīšanā.

—   Cel gaisā!

6

Kad Dievs ieviesa kārtību uz zemes, aviācija bija gaisā. Tāpēc tur, kur sākas lidlauks, beidzas kārtība.

Pirms trijām dienām kapteinis Igors Mentjukovs ar Su-9 nolaidās Koļcovas 4. PVO armijas lidlaukā pie Sverdlovskas. Tālāk viņu nelaida laika apstākļu dēļ. Šeit nakšņoja. Pēc tam ari iestrēga. Mašīna absolūti slepena, pat tās nosaukums svešiniekiem nav jāzina. Mašīna jauna. Bērnu slimības nav pārslimojusi. To laiž debesīs tikai ļoti labos laika apstākļos, kā laiž pastaigāties bērnu, kurš tikko iemācījies staigāt.

Uzreiz pēc piezemēšanās Su-9 uzpildīja un ieslēdza angārā, aizzīmogoja, izlika sardzi.

Bet pa lidlauku baumas: svešinieks ciemojas.

—   Kas tad nu būtu tāds?

—   Ļaudis pļāpā, "Jakovļevs". Jak-31.

—   Nē. Tā ir Iļjušina lidmašīna.

—   Nieki. Iļjušins nekad iznīcinātājus nav taisījis.

—   Bet tagad, lūk, uztaisīja!

—   Puiši, nestrīdieties. Tas ir MiG. Tikai kāds tieši, neteikšu. Noslēpums. Kapteinis Mentjukovs gaidīja dienu, gaidīja otru dienu. Bet 1. maijā

nolēma izgulēties. Šī diena visam kam domāta, tikai ne jaunākā pārtvērēja pārdzīšanai.

Taču izgulēties neļāva. Piecēla. Pavēlēja celties gaisā. Un, lūk, noslēpumainā, svešā, sudrabainā skaistule izbrauc uz startu. Lidlauks sastingst sajūsmā:

—   Nu, Jakovļevs laiž!

—   Kāds, pie velna, Jakovļevs? Pats Tupoļevs uz pārtvērējiem pārslēdzies.

7

PVO aviācijas 4. atsevišķās armijas pavēlnieks ģenerālmajors Jurijs Vovks ziņoja valsts PVO Centrālajam KP:

—   Es — "Pickūns". Su-9 pacelts. Ieroču uz tā nav.

Tas ari saprotams. Ja raķetes jau būtu pieņemtas bruņojumā, tad lidlaukā, kurā bāzējas MiG-19, tās tik un tā nevarētu būt. Bet lielgabali uz Su-9nav paredzēti.

Maskava pieņēma raportu un deva īsu pavēli: tarāns!

Kapteinis Mentjukovs uzņēma trīs tūkstošu metru augstumu. Un saņēma norādījumus:

—   723., es — "Piekūlis", turpiniet celties, virziens — austrumi!

Kādi, pie velna, austrumi, ja Su-9 jāpārdzen uz rietumiem? Vai tiešām lidmašīnu pavēlēts sūtīt atpakaļ uz rūpnīcu? Un kamdēļ? Turklāt svētku dienā. Bet "Pickūns" — nav vis kaut kas, bet gan PATS. Kāda velna pēc lidojumu vada pats PVOaviācijas 4. armijas pavēlnieks?

Mentjukovs uzņēma augstumu pārdzīšanai, bet "Piekūns" viņam nedod mieru:

—   Ņem augstāk, vēl augstāk, augstāk, es teicu!

Un pēkšņi:

—   723., klausies uzmanīgi. Mērķis ir reāls. Taranēsi. Maskavas pavēle.

Varena un spēcīga, patiesa un brīva ir krievu valoda. Un kapteinis

Mentjukovs, pārkāpjot radiosakaru disciplīnas un maskēšanās noteikumus, virtuozi izmantoja neizsmeļamo dižās tautas valodas dziļumu un bagātību zināšanas tādēļ, lai izteiktu savu cieņu lidojuma vadītājam. Kā lai viņš, Kaujas lietojuma un lidotāju sastāva pārkvalifikācijas centra lidotājs-instruktors, zinātu, ka te pulkā ir izsludināta kaujas trauksme, ka virs valsts lidinās reāls mērķis, ka viņš pacelts gaisā nevis tādēļ, lai pabeigtu pārdzīšanu, bet lai pārtvertu. Viņam nav ne hermētiskās ķiveres, ne kompensējošā tērpa. Pārdzīšanā tic nav nepieciešami. Taču pulkā atrastos. Tādam notikumam jau nu ietērptu gan. Jo vairāk, ka pārkāpējam nekādi nevarēja pietikt ar vienu stundu, lai aizkļūtu līdz Sverdlovskai. Pa to laiku jau nu noteikti lidotāju ietērptu pārtveršanai un kaujai.

Piekūns atbildēja ar klusēšanu. Bet ko lai saka? Cilvēks dodas nāvē. Tādā augstumā neviens nekad nav taranējis. Lidotājs bez kompensējošā tērpa un hermētiskās ķiveres, nokļuvis stratosfēras tukšumā, vienkārši pārsprāgs. Viņu saraus gabalos.

Viņu pacēla gaisā uz pārtveršanu, nebrīdinot par to. Viņš bija domājis — pārdzīšanai.

—   732., nomest bākas!

—   Nometu.

—   Forsāža! Mērķis priekšā. Ieslēdz tēmēkli.

—   Ieslēdzu. Ne velna neredzu. Mērķis liek traucēkļus.

—   732., mērķis sācis pagriešanos.

Pārkāpējam ātruma pārākums! Tāpēc pārākums, ka viņam ātrums krietni mazāks. Pārkāpējs saprata, ka iekļuvis ķezā, bet izkļuva no tās ar vienkāršu pagriešanos sāņus. Bet pārtvērējam Su-9 divkāršs virsskaņas ātrums. Viņu, lūk, cik tālu aiznesa garām.

—   "Piekūn", kur mērķis?

—   Apgriezies. Tagad pa kreisi no tevis un augstāk. Tarāns!

—   Sapratu. Neaizmirstiet sievu un māti.

—   732., visu izdarīsim. Forsāža!

—   Izpildu, forsāža! Atkal traucējumi. Neredzu. Kur viņš?

—   Mēs viņu ari esam pazaudējuši. Iespējams, tu atkal paskrēji garām. Met nost ātrumu. Slēdz ārā forsāžu!

—   Nedrīkst izslēgt!

—   Izslēdz! Tā ir pavēle!

Kapteinis Mentjukovs atbildēja ar vārdiem, kurus esmu aizmirsis notikumu senuma dēļ. Taču, ja arī būtu atcerējies, man tik un tā neļautu šeit tos atveidot.

Frāze bija gara, bet tās jēga tāda, ka tur, uz zemes, strādā tā, kā jāstrādā ar MiG-19. Taču Su-9— pavisam cita mašīna.

Taču uz zemes karstumā par to pavisam piemirsa, bet pārtvērēja lamāšanos neatšifrēja. Tomēr, ja ari būtu atminējušies, ka vada nevis MiG-19, bet Su-9, tad tik un tā pilnīgi slepenās instrukcijas darbam ar jaunāko pārtvērējiznīcinātāju PVO4. armijā vēl nebija pienākušas. Tās vēl te nav vajadzīgas. Tāpēc operatori strādā ar S«-Ptā, kā saka priekšā pieredze. Tāpēc pavēle:

—   Slēdz ārā!

Izslēdza Mentjukovs. Un parāva viņu lejup.

—   "Pickūn!" Kur mērķis?

—   Aiz tevis! Pagrieziens! Ieslēdz forsāžu!

—   Kāds, pie joda, ieslēdz! Esmu ātrumu zaudējis. Tādā ātrumā ieslēgt nevaru! Tas jums nav MiG\

—   732., robeža — siena!

—    Kāda, pie joda, siena?

—   "Siena" saku! Tev priekšā! Ej prom!

—    Kas par sienu?

Kā lai lidotājs, kurš kaujas lidlaukā nokļuvis nejauši, zina slepeno signālu nozīmi, kas ir spēkā tikai te un tikai noteiktos laika posmos.

—   732., ej prom! Pa tevi strādā.

Lūk, kā. "Siena" ir zenītraķešu uguns zona. Taču kapteini Mentjukovu nenoturēt. Viņu pēkšņi pārņēma tā sajūta, ar kādu cilvēki mierīgi dodas nāvē. Tagad viņam ir tikai viena vēlēšanās, tikai viena tiekšanās — ar briesmīgu triecienu sadragāt pārkāpēja asti. Tikai to un neko vairāk. Uzņēma augstumu, ieslēdza forsāžu un metās virsū.

Viņam no zemes:

—  Traucē strādāt! Ej prom! Ej prom, saku! Par velti iesi bojā! Mcntjukov!

Viņš viņiem:

—    Redzu viņu! Uzspridzināšu! Redzu! Raušu gabalos!

Bet viņam no zemes:

—   Igoriņ! Dēliņ! Ej prom. Zonā esi iekļuvis. Tagad mēs viņu paši!

Kapteinis dusmās parāva rokturi, pārmeta jauno brīnumpārtvērēju

pār kreiso spārnu uz muguras, un — ar galvu uz leju! Taisni pretī no apakšas uz augšu kā bulta šaujas raķete. Tā ir V-750 no kompleksa S-75. Paies pavisam nedaudz laika, un amerikāņu lidotāji Vjetnamā šo briesmīgo lietu nosauks par lidojošu telegrāfa stabu.

Lidojošā staba ātrums krietni lielāks nekā pārtvērējam. Taču pār tvērējam — manevrs. Ir iespēja izvairīties. Tikai uz leju. Tikai uz leju! Zeme griežas taisni pa kursu. Var ietriekties zemē. Taču tas kapteini Mentjukovu neuztrauc. Viņam — ka tik izlocīties no svilpjošā, dārdošā telegrāfa staba.

Kilometrus piecus zemāk — divi MiG-19. Vadošais — kapteinis Aivazjans, pavadošais — vecākais leitnants Safronovs. Viņus pacēla gaisā tam gadījumam, ja pārkāpējs izies no neaizsniedzama augstuma. Te nu divi MiG saraus to gabalu gabalos. Viņiem uz divām lidmašīnām seši automātiskie lielgabali ar aviācijai drausmīgi lielu kalibru. Viņiem — tā pati komanda: "robeža siena"!

Viņi ir vietējie. Viņi zina signāla nozīmi. Aivazjans šeit raķešniekiem daudzas reizes strādājis mērķa lomā. Viņi pēc viņa mērķējuši nešaujot, bet viņš izvairījies. Pretraķešu manevrs viņam izstrādāts kā mešanās pēc ripas hokeja vārtsargam Konovalovam.

Menjukovs lido ar seju uz leju, ar degunu zemē. Svilpšana, dārdoņa. Iznīcinātājiem MiG lidmašīnās:

—   Puiši! Ejiet prom! Zonā esat ielidojuši!

—   Dzirdam. Dodamies prom.

Būtisks aspekts

Katrai sevi cienošai valstij bruņoto spēku sastāvā ir tris elementi: armija, aviācija un flote. Tas, saprotams, neattiecas uz valstīm, kurām nav pieejas jūrai, sekojoši — nav ari flotes.

Padomju Savienība cienīja sevi vairāk nekā citas valstis, tāpēc PSRS Bruņotie spēki sastāvēja nevis no trijiem, bet no pieciem elementiem:

1.  Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēks ( RVSN).

2.   Sauszemes karaspēks (SF).

3.   Valsts PVO karaspēks (valsts PVO)

4.   Gaisa kara flote (WS).

5.   Jūras kara flote ( VMF).

Katram bruņoto spēku veidam bija savs galvenais štābs. Virs visiem pieciem bruņoto spēku veidiem — aizsardzības ministrs un Ģenerālštābs.

RVSN — visjaunākais no pieciem bruņoto spēku veidiem, vismaz skaitlīgākais, taču svarīgākais. Lēmums izveidot RVSN neapšaubāmi bija pareizs. Šim karaspēkam nav nepieciešama sadarbība ne ar vienu citu. Tas pilda tikai augstākās valsts vadības pavēles. Tāpēc pakļautības līnija ir ārkārtīgi vienkārša: augstākais valsts vadītājs — aizsardzības ministrs — RVSN virspavēlnieks.

1960. gadā RVSN sastāvā bija divas raķešu armijas — 43. (štābs Viņņicā) un 50. (štābs Smoļenskā). Raķešu armijas sastāvēja no divīzijām. Bruņojumā tolaik bija Jangeļa raķešu kompleksi 8K63. 1961. gadā bruņojumā tika pieņemts Jangeļa raķešu komplekss 8K65. 1962. gada 1. janvāri pirmais 8K65 pulks stājās kaujas dežūrā. Turpmāk tika izvērstas vēl četras raķešu armijas un daži atsevišķi raķešu korpusi.

Sauszemes karaspēks pēc savas nozīmes bija otrajā vietā. Tā sastāvā piecas ieroču šķiras: motorizēto strēlnieku karaspēks (MS'F), tanku karaspēks (7V), Sauszemes karaspēka artilērija un raķešu spēki ( AiRV SJ7 ), Sauszemes karaspēka pretgaisa aizsardzība (PVO SJ^), gaisa desanta karaspēks (VDV).

Par Sauszemes karaspēka spēku var spriest pēc vienkārša fakta. Visā pasaulē tolaik bija sešas tanku armijas. Visas sešas — padomju. Tanku un artilērijas skaita ziņā Padomju armijas Sauszemes karaspēks pārspēja visas armijas visā pasaulē kopā ņemtas. Ari tanku un motorizēto strēlnieku divīziju skaita ziņā Sauszemes karaspēks pārspēja visas pasaules armijas kopā ņemot. Visā pasaulē tolaik bija divpadsmit gaisa desanta divīzijas, astoņas no tām —padomju. Sauszemes karaspēkam bija savs kodolraķešu bruņojums, sava PVO sistēma, bet nedaudz vēlāk — pašiem sava aviācija.

Valsts PVO karaspēks pēc nozīmes atradās trešajā vietā pēc RVSN un SK Tā sastāvā bija trīs ieroču šķiras: zenītraķešu karaspēks (ZRV), iznīcinātāju aviācija (IA PVO) un radiotehniskais karaspēks (R'l'V). Valsts PVO sastāvā bija divi PVO apgabali un astoņas atsevišķas armijas. Katra PVO apgabala sastāvā — viena armija un daži atsevišķie korpusi.

Gaisa kara flote sastāvēja no frontes aviācijas gaisa armijām, tāldarbības (stratēģiskās) aviācijas korpusiem, militārā transporta aviācijas divīzijām.

Jūras kara flote bija pēdējā vietā nevis tāpēc, ka tā vāja, bet tāpēc, ka pārējie komponenti stiprāki. Četrām padomju flotēm un vienai flotilei sastāvā bija jūras aviācija, zemūdenes, kuģi, krasta raķešu artilērijas karaspēks un jūras kājnieki.

Gaisa desanta karaspēks (VDV) bija atsevišķa ieroču šķira. To gan iekļāva Sauszemes karaspēka sastāvā, gan tiešā aizsardzība ministra pakļautībā.

Bez tam aizsardzības ministram bija pakļauts Civilās aizsardzības karaspēks un Bruņoto spēku aizmugure.

Taču tas nav viss. KGR sastāvā bija robežsardzes karaspēks, visspēcīgākais pasaulē, ar saviem tankiem, bruņutransportieriem, artilēriju un mīnmetējiem.

Iekšlietu ministrijas sastāvā — iekšlietu karaspēks (VV) īpaši svarīgu valsts objektu, kā arī cietumu un nometņu apsardzei. Ari tā sastāvā — bruņutransportieri, mīnmetēji, artilērija.

4. NODAĻA

1

Katru gadu Maskavā no rīta pēc Valpurģu nakts dārdēja orķestri, rībēja tanki un lielgabali. 1957. gada 7. novembri par godu Oktobra 40. jubilejai Sarkanajā laukumā pirmo reizi parādījās kompleksa Koršun taktiskās raķetes 3R 7, kompleksa Fiļin operatīvi taktiskās raķetes 3R2, kompleksa S-25 zenītraķetes V-300 un kompleksa $-75 zenītraķetes V-750.

Pēc tam katru gadu Hruščovs izbrīnīja pasauli ar aizvien jauniem pārsteigumiem. Nonāca arī līdz Jangela stratēģiskajām raķetēm 8K63.

1960. gada 1. maijs. Hruščovs Mauzoleja tribīnē. Pa labi no viņa maršali, pa kreisi — biedri no Politbiroja, kuru tajos gados dēvēja par Centrālās komitejas Prezidiju. Hruščova padomnieks uzradās aiz muguras pēkšņi un klusi kā kaķis uz krāsns. Un kaut ko iečukstēja priekšnieka ausī. Ņikita Sergejevičs pasmaidīja. Bet padomnieks tikpat klusi aizgāja. Atkal jau — kā kaķis mīkstām ķepiņām.

Pēc militārās parādes — fizkultūriešu parāde, bet pēc tās daudzas stundas miljoniem lielā darbaļaužu demonstrācija. Vadoņiem tribīnē darbs nav no vieglajiem — piecas sešas, bet citreiz pat visas septiņas stundas smaidīt, mājot ar plaukstiņām. Vadoņiem peld garām viņu pašu portreti. Bet vēl transparenti un karogi. Un daudz krāsu. Un priecīgu seju. Un smaidu okeāns.

Daudz stundu nenostāvēsi. Urīnpūslis nav no gumijas. Un neviens nav aizdomājies uzmaukt šļūtenes attiecīgajiem vadoņu orgāniem. Tāpēc viņi rindas secībā kāpj lejā no tribīnes atvilkt elpu. Aiz Mauzoleja ir nomaskēts paviljoniņš. Tc ir gan tualete, gan atpūtas istaba. Var nedaudz atslābināties, pasēdēt, bet varbūt pat pagulēt. Šeit ir ko uzkost. Un pat ko iedzert.

Ņikita Sergcjevičs pamirkšķināja aizsardzības ministram Padomju Savienības maršalam Maļinovskim: Rodion Jakovļevič, aiziet uz minūtīti!

Nokāpa lejā. Ņikita ielēja abiem pa glāzei. Iedzēra.

Atļaujos ziņot: šņabīti tur, aiz Mauzoleja, dzer nepavisam ne tādu, kādu dzeram mēs ar jums. Tur — tikai alkoholisko dzērienu ražošanas šedevri. Un uzkodas ir pavisam citādas nekā mūsu ledusskapjos.

Nokrekšķinājās. Uzkoda.

Bet maršals Maļinovskis uz Ņikitku tā vien met aci: pārāk jau nu ģīmis apmierināts, itin kā vistiņu uzkodušai lapsai. Šo viltīgi ģīmi Maļinovskis atceras jau kopš 1941. gada vasaras. Kopā karoja. Hruščovs — kā Dienvidrietumu stratēģiskā virziena, kura sastāvā bija divas frontes (Dienvidu un Dienvidrietumu) un viena flote (Melnās jūras), Virspavēlniecības politiskais komisārs, bet Maļinovskis šajā virzienā komandēja korpusu, pēc tam armiju, pēc tam Dienvidu fronti. 1942. gadā liktenis pie Staļingradas atkal saveda kopā. Kopš tiem laikiem gan jau divus desmitus gadu viens otru pazīst. Maļinovskis iepazinis Hruščova paradumus.

Ņikita iestarojās smaidā:

—   Neredzamās pār valsti lido.

—   Lido, Ņikita Sergejevič.

—   Tad, lūk, kamēr mēs te tribīnē stāvam, tavi malači šodien notrieca vienu tādu neredzamo. Ar pirmo raķeti. Par to zinu cs, zini tu, zina Birjuzovs. Ciet klusu. Nu, vēl pa vienai. Ir iemesls.

2

Padomju tauta svin. Galvaspilsētā. Lielās un mazās pilsētās. Ciemos un mazos ciematiņos.

Svētki gan Sibīrijā, gan Krimā, Kaukāzā un Urālos. Ermoņikas spēlē. Meitenes dejo. Tā bija ari Sverdlovskas apgabala Kosuļinas ciemā.

Pēkšņi kā bliež no meža!

Un sākās priekšnesums. Salūts mākoņos! Lūk, ko nozīmē rūpes par tautu. Ne tikai galvaspilsētās, bet ari te, ciemā, sākuši rīkot salātus. Skaisti. Pēc tam noklusa. Bet debesīs lietussargs un zem tā šūpojas melna nūjiņa. Izpletņlēcējs! Varbūt no kosmosa? Atnācējs. Kosmoss pēdējo divu gadu laikā kļuvis tik tuvs. Pirmais pavadonis! Pirmā dzīvā radība kosmosā — mūsu suns Laika! Padomju vimpelis uz Mēness! Mēness aplidošana! Ceļš uz kosmosu atvērts! Drīz uz Mēnesi lidos padomju cilvēks. Pēc tam — uz Marsu! Uz Veneru! Kāda grāmata par Veneru bodītē pievesta! Nosaukums "Strana bajjrovib tuč"-[5] Brāļi Strugacki sacerējuši. Padomju cilvēki uz Veneras! Šī grāmata ir par XX gadsimta beigām, kad, pilnā sparā ritot cilvēka iekarojumiem Saules apkaimē, uz Veneras tiek atklātas neparasti bagātas radioaktīvo rūdu iegulas…

Bet izpletņlēcējs aizvien tuvāk. Tauta skrien turp, uz kurieni izpletņlēcēju nes vējš.

Nokrita neveiksmīgi. Pārmetās uz muguras. Izmežģīja kāju. Labi, ka trāpīja arumos. Tur mīkstāk. Bet varēja uz akmeņiem. Bet ļaunāk — lūk, uz tām eglēm. Vai — uz augstsprieguma līnijas. Piecēla viņu. Sapurināja. Kupolu noplacināja. Visi reizē runā. Visi smaida. Bet viņš klusē. Viņam galvā kosmiska ķivere, apģērbs ne kā uz zemes, materiāls labs, spīdīgs, ārzemju. Bet uz krūtīm — ienaidnieku burti! Un uz izpletņa. Un pistole dīvaina — nav pie sāniem, bet gan zem gūžas, gandrīz pie ceļgala. Nav tā, kā pie mums pieņemts.

Traktorists Vaņa veica pēdējo mēģinājumu atrisināt konfliktu mierīgā veidā. Var taču būt, ka tas ir mūsu cilvēks. No kosmosa atgriezies. Bet ārvalstu burti uz viņa, lai cilvēkēdāji Āfrikā neapēd. Nav tak skaidrs, kuiļi vējš var aiznest. Un pistole viņam ari tā paša iemesla dēļ: no cilvēkēdājiem atšaudīties.

Lai izgaisinātu nesaprašanos un neuzticēšanos, Vaņa ar internacionālu žestu parādīja, ka būtu gan labi iedzert sakarā ar Pirmo maiju un veiksmīgo piezemēšanos. Mums ir, ko iedzert. Tāpēc — laipni lūgti!

Izpletņlēcējs nesaprata šādus vienkāršus un visiem saprotamus signālus. Un tad pēkšņi iestājās vienkārša un šausminoša skaidrība: nav mūsējais!

Tepat arī nosistu, bet izglāba ķivere. Pa to kaut ar āmuru dauzi. Tāpēc pāris reižu ar dakšām pa to ķiveri ir kā ar bērnu grabulīti.

īstajā brīdī ar GAZ-63 piesteidzās armijnieki, tautu padzina nost, bet viņam: rokas aiz galvas! Un parādīja, kā. Atnācējs saprata. Durns, bet saprot.

Labi, ka viņam nav ieroču. Tikai tukša maksts.

— Apšaušu visus, — padomju kapteinis auro. — Kurš pistoli nospēra? Atdot!

Atnācējs baksta ar pirkstu kreisās plaukstas locītavā: rau, arī pulksteni būtu labi atdot.

3

1960. gada 3. maijā ASV valdība izziņoja, ka amerikāņu lidmašīna, kura nodarbojās ar zinātniskas informācijas vākšanu augstajos atmosfēras slāņos, novirzījusies no maršruta un pazudusi Turcijas kalnos. Dažas minūtes pirms sakaru zaudēšanas lidotājs pavēstījis, ka viņam ir problēmas ar skābekļa iekārtu. Tajā pašā dienā NASA vadība sasauca preses konferenci. Tika izteikts pieņēmums, ka lidmašīna nokritusi Vana ezerā. Taču nav izslēgts arī cits variants: no skābekļa trūkuma lidotājs zaudēja samaņu, bet lidmašīna varēja aizlidot uz jebkuru pusi, kaut uz Āfriku, kaut uz Indijas okeānu.

5. maijā Ņikita Hruščovs, uzstājoties Augstākās Padomes sesijā, paziņoja: nē, jel, te smaržo nevis pēc zinātnes, biedri pilsoņi, bet pēc spiegošanas. Viņš ielaidās pie mums. Mēs viņu, nabadziņu, notriecām.

Un tad 6. maijā amerikāņi paziņoja: lidotājs apmaldījās.

Tad nu Hruščovs 7. maijā deva triecienu: viņš ir dzīvs, noķerts, visā atzinies.

4

Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes (GRU GS) priekšnieks armijas ģenerālis Serovs valsts PVO pavēlniekam Padomju Savienības maršalam Birjuzovam:

—   Sergej Semjonovič, tavi malači taču meistarīgi nostrādāja. Bet, vai tiesa, ļaudis pļāpā, ka ar pirmo raķeti?

—   Tiesa. — Maršals izteicās ne visai pieklājīgā veidā, nospļāvās un piebilda: — Tīra patiesība. Tikai nav visa.

5

57. zenītraķešu brigādes 2. divizionam kaujas trauksmi izziņoja reizē ar trauksmi visās PVO 4. atsevišķās armijas brigādēs un pulkos. Diviziona komandieris pārkvalifikācijā. Komandiera vietā — štāba priekšnieks majors Mihails Romanovičs Voronovs.

Kaujas gatavība divizionā — sekunžu laikā. Pakāpe — visaugstākā. Taču paiet stunda — mērķis neparādās. Paiet otra. Pēc tam — trešā. Un gribas gulēt. Piecēluši, lūk, kādā agrumā. Bet tālruņi klusē.

Pēkšņi iezvanījās, ietarkšķējās visi četri reizē — no kaimiņiem, no korpusa KP, no armijas štāba, no Maskavas: mērķis dodas jums virsū! Precīzāk — blakus jums! Gar pašu, pašu maliņu! Ja iekļūs zonā, nožmiegt! Sašķaidīt! Iznīcināt! Pie velna mātes! Pie velna vecāsmātes!

Tālāk nepieklājīgas frāzes, taču aizvien par to pašu: nedrīkst lidot melnie spārni pār Dzimteni! Kaut viņa māti!

liet pārkāpējs lido pa pašu apšaudes zonas robežu, it kā zinot, kur tā ir, vai arī to jūtot. Kā par nelaimi — mūsu iznīcinātāji ir gaisā.

Diviziona komandiera vietas izpildītājs majors Voronovs tālruņa klausulē uz zenītraķešu brigādes KP: aizvāciet taču viņus pie velna, traucē strādāt.

No zenītraķešu brigādes KP uz PVO korpusa KP: aizvāciet tos!… Tālāk kaut kas par maziem kukainīšiem, kas tiek nodoti no cilvēka cilvēkam dzimumakta laikā.

Un pēkšņi — pārkāpējs uguns zonā.

Majors Voronovs.

—   Mērķis 8630. Trīs raķetes. Palaist!

Leitnants Feldblūms uzsita pirkstu pa pirmo pogu, pa otro, pa trešo.

—   Pirmā aiziet!

Stop. Apstāsimies. Atzīstieties, liekot roku uz sirds: jūs taču esat redzējuši, kā aizlido no palaišanas iekārtas zenītraķete V-750?

Nē? Neesat redzējuši?

Tad, lūk, tā aizlido ar rāvienu un rēkoņu, dārdoņu un šņirkstēšanu. Un taisni acu priekšā uzņem ātrumu. Aizlidojošai raķetei ir rejoša skaņa kā virsskaņas iznīcinātājam.

—   Aizgāja, dārgā! Uh, skaisti!

—   Otrā!

—   Otrā neaizgāja! Aizlieguma leņķis!

—   Trešā!

—   Trešā neaizgāja! Aizlieguma leņķis!

Tā dzīvē mēdz būt: visnepiemērotākajā brīdī visas nejaušības saplūst ķēdē. Notika tas, kas atgadās vienreiz dzīvē. Mērķēšanas kabīne — uz mākslīgi veidota kurgāna. Apkārt sešas palaišanas iekārtas. Ap katru palaišanas iekārtu — lokveida uzbērums. Tas ir gan kā maskēšanās pret svešiem skatieniem, gan kā aizsardzība pret ienaidnieka uguni. Katrai palaišanas iekārtai gandrīz riņķveida apšaudes lauks. Izņemot divus grādus, kad mērķēšanas laukā nokļūst uguns pozīcijas centrā novietotā kabīne. Pirmā raķete aizgāja, bet otrā — ne. Starp mērķi debesīs un palaišanas iekārtu bija nokļuvusi tēmēšanas kabīne. Ja notiktu starts, tad raķete, atrāvusies no palaišanas iekārtas, tūlīt pat ietriektos komandpunktā, sagrautu to kopā ar operatoriem. Konstruktors tādu iespēju paredzējis un pilnībā izslēdzis. Ja šāda situācija rodas, iedarbojas automātika, neļaujot veikt startu.

Tobrīd pienāca komanda par trešās raķetes palaišanu, taču lidmašīna dažu sekunžu laikā bija pārvietojusies telpā, un tad tādā pašā situācijā nokļuva ari trešā raķete: mērķēšanas kabīne kļuva par šķērsli, kas atcēla palaišanu.

Bet uz ekrāna punktiņu juceklis. Atšķir nu: vai traucēkļus izlicis pārkāpējs, vai krīt notriektās lidmašīnas gabali. Punktiņi nedaudz izklīda, un aina kļuva skaidra: pirmā raķete turpina lidojumu! No tā izriet: nopūdelējām!

Nav nelaime! Pārkāpējam tagad būtu jāielido kaimiņu zonā. Un tad viņiem pavēle: Uguni! Uguni! Uguni!

Taču tā vairs nebija vajadzīga. Pirmā raķete tomēr bija notriekusi lidmašīnu. Turklāt tā notriekusi, kā neviens nebija cerējis: neapskādējot lidotāju-spiegu.

Pārkāpējs lidoja pa pašu sasniedzamības zonas malu. Tikko ienāca, tūlīt pat izgāja. Raķete nesās pa pēdām uz darbības rādiusa robežas. Sprādziens nogranda lidmašīnas aizmugurē. Sprādziens norāva astes apšuvumu un izārdīja dzinēju. Taču dzinējs izglāba lidotāju, kalpojot par drošu vairogu. Pēc priekšgala bezkontakta uzsprāgšanas pati raķete vēl dažas sekundes turpināja lidojumu, un tas bija redzams ekrānos, radot netrāpīšanas ilūziju. Tāpēc šaušana turpinājās. Tāpēc kaimiņu ciemi debesīs redzēja pirmā maija salūtu.

Patiesība tā, ka pārkāpējs tika notriekts ar pirmo raķeti.

Taču tā nav visa patiesība.

Lidmašīna-pārkāpēja pārlidoja 2. diviziona uguns zonu pa pašu malu, taču tūlīt iekļuva vairāku divizionu daudzslāņainajā apšaudē. Visa pa tiesība ir tā, ka pēc 2. diviziona pirmās raķetes pa mērķi apšaudi veica 3. divizions. Tas palaida visas sešas raķetes: divas sērijas pa trim. Tūlīt pieslēdzās arī 5. divizions. Un ari noblieza divās sērijās pa trim. Tātad — pirmā raķete… un vēl divpadsmit.

Pēc dažām dienām tika publicēts PSRS Augstākās padomes Prezidija dekrēts par to virsnieku, seržantu un karavīru apbalvošanu, kuri izcēlušies.

Taču šajā sarakstā nebija ģenerāļu. Šajā sarakstā nebija ari paša valsts PVO karaspēka virspavēlnieka Padomju Savienības maršala Birjuzova. Lai gan varētu šķist, kāpēc lai neapbalvo virspavēlnieku, kurš personīgi vadīja visu operāciju no paša sākuma? Kāpēc lai neapbalvo, ja pirmo reizi pasaules vēsturē īsts pārkāpējs iznīcināts virs mūsu zemes iepriekš neaizsniedzamā augstumā, ja visai pasaulei demonstrēts padomju aizsardzības nesatriecamais spēks?

Maršala vietā apbalvoto sarakstā bija vecākais leitnants Sergejs Ivanovičs Safronovs, pavadošais MiG-19 pārī. Viņu apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni. Dekrētā nez kādēļ — acīmredzot paviršības pēc — bija izlaista vārdkopa "pēc nāves".

6

Padomju Savienība bija spējīga uz daudz ko. Padomju Savienība pirmā pasaulē spēja palaist mākslīgo Zemes pavadoni, pirmā aizsūtīt kosmosā savu pilsoni, uzspridzināt pasaulē jaudīgāko kodoltermisko bumbu, ar pirmo raķeti notriekt neredzamo lidmašīnu gandrīz nesasniedzamā augstumā. Taču pabarot sevi Padomju Savienība nespēja. Tā cēlonis — sociālisma ekonomiskā sistēma.

Agrā jaunībā centos tikt skaidrībā par to, kas gan ir sociālisms. Daudzu gadu gaitā savācu vairāk nekā četrsimt definīciju. Pēc tam pārstāju vākt, aptverot, ka sociālismu ir tieši tikpat, cik sociālistu. Un pat vairāk. Vakar biedrs Ļeņins saprata sociālismu tā, šodien — citādi.

Tomēr kopējo ideju, tā sakot, kopsaucēju, es atradu. Visi sociālisti tādā vai citādā formā sludina vienu un to pašu. Paņemiet jebkuras sociālistiskas partijas programmu, jebkura kongresa materiālus, kvēla revolucionāra runu vai progresīvas arodbiedrības aicinājumus, izspiediet tukšos vārdus un frāzes — to tur daudz — kārtīgi izspiediet, un sausajā atlikumā paliks būtība: STRĀDĀSIM AIZVIEN MAZĀK UN MAZĀK, SAŅEMSIM AIZVIEN VAIRĀK UN VAIRĀK.

Galvenais ir tas, ka cilvēks, ļaužu grupa, arodbiedrība vai partija, īstenojot šo principu, izskatās pēc cīnītājiem par brīvību un taisnīgumu: cenšamies ne jau sevis dēļ, bet gan visa ceha, visas šķiras, visas valsts un cilvēces labklājības labad.

Izmantojot šo skaisto lozungu (skaidrs, ka ne jau kailā un atklātā formā, bet gan izpušķotu frāžu ielenkumā), var sagraut jebkuru, pat visspēcīgāko ekonomiku. Sis lozungs palīdz lauzt ceļu uz varu. Pūlis jūs vienmēr atbalstīs: kuram tad negribas strādāt aizvien mazāk un mazāk, bet saņemt aizvien vairāk un vairāk?

Taču tic, kuri jāšus uz taisnīguma principiem iejās varas gaiteņos, tūlīt pat būs spiesti atteikties no šiem principiem. Jo, strādājot aizvien mazāk un mazāk, nav iespējams saņemt aizvien vairāk un vairāk. Valsts sabruks. Un, lūk, jautājums: vai viņi paši maz saprot, kurp sauc dumjo pūli? Vai viņi paši maz apjēdz, ka no saviem aicinājumiem un norādījumiem nāksies atteikties?

Ja nesaprot, tas nozīmē, ka viņi ir idioti.

Ja vadītāji visu saprot, bet savu tautu turp ved, stiepj, velk, tas nozīmē, ka tādi vadītāji ir krāpnieki, afēristi, blēži, zagļi, noziedznieki.

Un citādu viņu vidē nevar būt, un tikai starpposma slānītis ir dumji noziedznieki.

Ja jauno sabiedrisko iekārtu un tās ekonomisko sistēmu veido kretīni un urkastad arī viņu darbības rezultāts var būt tikai muļķīgs un noziedzīgs.

Bet komunisms ir augstākā sociālisma stadija. Strādāt pēc spējām, saņemt pēc vajadzībām. Vienkāršāk sakot, strādāsim ne tikai aizvien mazāk un mazāk, bet vispār — cik sirds kāros. Un saņemsim ne tikai vairāk un vairāk, bet ari pēc sirds patikas — cik vēlamies!

1917. gadā varu Krievijā sagrāba cilvēki, kuri sludināja tieši to: strādāt pēc spējām, saņemt pēc vajadzībām.

Un tūlīt pat, izlauzušies pie varas, šie taisnīguma un vienlīdzības cīnītāji no saviem lozungiem atteicās. Viņi paziņoja: jā, būs jums pēc vajadzībām. Tikai ne tagad. No sākuma ir jāuzceļ sociālisms, bet tas — dažus desmitus gadu. Uzcelsim sociālismu, pāriesim pie komunisma celtniecības. Tas ari ir ilgstošs vēsturiskais periods. Bet pagaidām dzīvosim, kā sanāk, slēdzot robežas to priekšā, kuri cenšas aizbēgt, iznīcinot miljoniem to, kuri netic skaistajiem solījumiem par brīnišķīgo dzīvi gaišajā nākotnē.

7

Mums ir milzīga valsts. Robeža aiz atslēgas. Aizbēgt bija gandrīz neiespējami. Aiz robežas mums pakļautas zemes: Polija, Austrumvācija, Čehoslovākija, Ungārija, Rumānija, Bulgārija. Tur viss bija gandrīz kā pie mums. Bet, lūk, tālāk sākās kaut kas nelabs. Atklāti sakot, nejēdzība. Tālāk — nolādētais kapitālisms. T ur ļaudis dzīvoja kaut kā pavisam ne tā. Un, lai cik skaidro, ka tur pie viņiem viss ir pat ļoti slikti, mūsu neapzinīgā tauta tā vien raujas dzīvot tā, kā dzīvo tur. Taču to nevar pieļaut. Kāpēc? Tāpēc, ka tad, ja dzīvo, kā tur, valdošā partija būs spiesta atskaitīties tautai ne tikai par savām uzvarām un veikumiem, bet arī par kļūdām un noziegumiem, par desas un siera trūkumu, par kilometriem

1 Urķa — zaglis, bandīts (kriminālās vides žargons — krievu vai.).

garajām rindām. Brīvā valstī neviens par tādu partiju nebalsos. Un vadoņi kļūs par bezdarbniekiem.

Visnepatīkamākais bija tas, ka Padomju Savienība nevarēja ilgi pastāvēt līdzās normālām valstīm, jo plānveida (tas ir, birokrātu vadīta) ekonomika nav spējīga konkurēt ar brīvo valstu ekonomiku. Tieši tāpēc divi blakus veikali nevar vienlīdz ilgi plaukt, ja vienā no tiem ir tīrība un kārtība, pieejamas cenas, laipni pārdevēji, preču pārpilnība, bet otrā — tukši plaukti, netīrība, tarakāni, žurku jezga un rupja attieksme pret pircēju.

Otrā veikala īpašniekam dilemma: vai nu pasludināt sevi par bankrotējušu, vai arī pielaist sekmīgajam kaimiņam sarkano gaili.

Tieši tāpēc vēsturiskajā perspektīvā Ziemeļkoreja nevar ilgi pastāvēt līdzās Dienvidkorejai, nevar uzturēt ar to normālas attiecības. Tur korejieši, arī te — korejieši. Tie paši ļaudis, tāda pati vēsture, tā pati psiholoģija, tādas pašas spējas. Taču Dienvidkoreja — ekonomiska lielvalsts, bet Ziemeļkorejā taisnīgums, gaišā rītdiena un izsalkusi šodiena. Ja atvērtu robežu, visa tauta pārbēgtu no ziemeļiem uz dienvidiem. Tāpēc robeža aiz atslēgas. Tāpēc jebkuru, kurš Ziemeļkorejā stāsta, ka Dienvidkorejā ir labāka dzīve, sēdina koncentrācijas nometnē pāraudzināšanai.

Dienvidkoreja ražo lieliskas, pārsteidzošas automašīnas, televizorus un datorus, bet Ziemeļkoreja būvē raķetes un atombumbas.

Lūk, tādā situācijā nokļuva arī Padomju Savienības vadoņi: resursu pārpilnība, zemes, cik vēlies, talantīga tauta. Bet veikalos rindas pēc desas, kuru taisa no kaut kādiem aizdomīgiem produktiem.

Un tauta jautā: bet kāpēc tā? Tos, kuri uzdeva šādus jautājumus, nācās meklēt, atrast, sēdināt cietumā, pāraudzināt.

Biedram Ļeņinam bija taisnība: uzvarēs vai nu viens, vai otrs.

Vai nu nolādētie budži pavedinās un aizvilinās visu mūsu tautu tādā dzīvē, kāda ir pie viņiem. Vai ari mēs viņus nožmiegsim, un tad visā pasaulē visi dzīvos tā, kā dzīvo pie mums. Un tad nebūs, kurp bēgt. Un tad nebūs parauga salīdzināšanai un atdarināšanai. Tad nebūs, ar ko salīdzināt. Tad visi zinās, ka citas dzīves vienkārši nemēdz būt.

Kremļa vadoņi nevēlējās atzīt savu bankrotu. Atlika likme uz "sarkano gaili". Bez variantiem. Pašās pirmajās jaunās varas pastāvēšanas dienās un gados tās vadoņi atklāti un nekaunīgi pasludināja: "Mi razžifjajem požar mirovoi."' Par to pat dziesmās dziedāja. Kā lai sakauj buržujus? Staļins centās, bet, vispārīgi ņemot, zaudēja. Staļins atrāva šo un to no Eiropas, iedibināja tur laimīgu dzīvi. Tomēr Rietumeiropa nostāvēja. Kad Otrais pasaules karš beidzās ar Padomju Savienības izgāšanos, radās jautājums: kas tālāk? Vai tiešām pasludināt bankrotu? Uzreiz pēc Staļina nāves sākās intensīva izejas meklēšana no strupceļa.

1954. gadā PSRS FS ģenerālštāba Galvenā izlūkošanas pārvalde nāca klajā ar tā saukto lokomotīvju (jeb vilcienu) ziņojumu.

Tā būtība — kapitālisma lokomotīvi, precīzāk, kapitālistiskās ekonomikas lokomotīvi, nav iespējams iznīcināt bez kodolieroču lietošanas. Tomēr vai vajadzētu postīt visu vilcienu? Vai nebūtu vienkāršāk atrast kādu detaļu, kuru izskrūvējot, varētu apstādināt kustību?

Par šo detaļu, par šo konstrukcijas vājo elementu GRU uzskatīja naftu. Jāsagrābj galvenās naftas ieguves vietas uz planētas Zeme vai vismaz jāpārņem kontrole pār tās piegādes ceļiem.

Kremļa vadoņi atzina šo programmu par prātīgu un pieņēma par pamatu ārpolitikai. Tās īstenošana sākās nekavējoties. Kopš tā brīža Padomju Savienības uzmanība tika pievērsta Ēģiptei, Sīrijai, Alžīrijai. Hruščovs turp sūtīja lielgabalus un tankus, lidmašīnas, tūkstošiem militāro padomnieku un miljoniem tonnu visdažādāko kravu. 1955. gadā padomju celtnieki sāka būvēt ceļus un cirst tuneļus Afganistānas kalnos. No ziemeļiem uz dienvidiem, protams. Uz Bcludžistānu. Uz siltajām jūrām, uz galvenajiem naftas avotiem.

1 Mi razžujajem pozar mirovoi — Mēs aizdedzam ugunsgrēku pasaule (krievu vai.) — rinda no Pilsoņkara laikā tapušas sarkanarmiešu dziesmas Relaja armija, lornij baron (Baltā armija, melnais barons — krievu vai.). Tās autori — muzikants Samuils Pokrass un dzejnieks Pāvels Grigorjevs.

1956. gadā Lielbritānijas, Francijas un Izraēlas valdība aptvēra, kāpēc Padomju Savienība apbruņo Ēģipti un ar ko tas var beigties. Ēģipte nevar lepoties ar naftas rezervēm. Toties cauri tās zemei stiepjas Succas kanāls, pa kuru naftu ved uz Eiropu. Noslēgs kanālu, — un ko darīs Eiropa? Ēģiptiešu biedri (pēc Kremļa uzvedinājuma) pamēģināja noslēgt — tas pasauli nostādīja uz kara sliekšņa. Tomēr Eiropa izturēja.

Sliecas krīzi 1956. gada oktobri nemaz nevar nosaukt par Padomju Savienības uzvaru. Bloķēšana negāja cauri. Nesanāca.

Ko lai dara, ja ienaidnieku neizdodas sakaut? Atliek draudēt.

1956. gada 18. novembrī pieņemšanā Maskavā Ņikita Hruščovs paziņoja Rietumvalstu vēstniekiem: "Vēsture ir mūsu pusē. Mēs apglabāsim jūs."

Tāds pie mums diplomātiskais tonis: " We will bury you."

Būtisks aspekts

Amerikāņu augstlidojuma stratēģiskā izlūkošanas lidmašīna-spoks LJ-2 bija planiera un reaktīvā iznīcinātāja hibrīds. Garums — 15 metru, spārnu vēziens — 24 metri. Turpmākajām modifikācijām garums — 19,2 metri, spārnu vēziens —31,4 metri. Maksimālais ātrums — 850 kilometru stundā.

Lidmašīna bija aprīkota ar unikālu izlūkošanas aparatūru, tajā skaitā ar fotokameru, kas viena lidojuma laikā spēj nofotografēt zemes virsas platību 320 kilometru platumā un 3500 kilometru garumā ar tiem laikiem neticamu izšķirtspēju.

Lidmašīna varēja lidot gan ar zemskaņas reaktīvā iznīcinātāja ātrumu, gan arī planēt stratosfērā kā planieris, izslēdzot dzinēju. Korpusu un spārnus klāja speciāla viela, kas krasi sarežģīja lidmašīnas atklāšanu ar PVO līdzekļiem.

Šīs lidmašīnas pastāvēšana bija absolūts Amerikas Savienoto Valstu noslēpums.

5. NODAĻA

1

1959. gadā Maskavā rika atklāta amerikāņu izstāde. Tauta jau vakarā stājās rindās, kas stiepās krustu šķērsu pa ielām. Par laimi, tauta mums ir rūdīta, trenēta grūstīties rindās. Caurām naktīm pūlis vaktēja atvēršanas bridi. Bet, ja no rīta kāda aizķeršanās, mūsu cilvēki varonīgā triecienā ieņēma ieejas, sašķaidot šķēršļus un izdzenājot apsardzi.

No izstādes tauta iznāca aizvainota, apstulbināta, apdullināta. Viedokļi bija tikai divi.

Pirmais: tas vienkārši nevar būt!

Otrs: bet pie mums tik un tā ir labāk!

Pirms plašu tautas masu ielaišanas zālēs 1959. gada 24. jūnijā ASV viceprezidents Ričards Niksons izvadāja Ņikitu Hruščovu pa zālēm un parādīja amerikāņu dzīves jaukumus. Ņikita iekaisa, lamājās te skaļi, te klusi, centās pierādīt, ka tā visa ir izrādīšanās, lai slēptu trūdēšanu. Jā, varbūt Padomju Savienībā kaut kā arī trūkst, taču drīz netrūks. Bet kvalitātes ziņā mūsējā tik un tā būs labāka nekā amerikāņu. Tāpēc ka Amerikā iekārta ir trūdoša, bet pie mums — progresīva.

Jo tālāk Hruščovs gāja garām amerikāņu putekļu sūcējiem, veļas mašīnām, televizoriem un ledusskapjiem, jo vairāk dusmojās. Visbeidzot iekaisa tā, ka paziņoja: viņš parādīs Amerikai Kuzjas māti!

Tas pilnībā atbilst mūsu garam: tādu māju kā tev es nespēju uzcelt. Tāpēc tavu māju naktī aizdedzināšu. Varu arī vēl seju nozilināt! I.ai pārāk nelepotos un nedižotos. Tavu māti!

Tajā vēsturiskajā brīdī Hruščovs pieminēja kāda māti. Ir jāatceras, ka mums ir divi izteicieni par māti: tulkojams li ii netulkojams. Bet amerikāņiem — tikai viens, labi tulkojams un mūsu pirmajam visai tuvs nozīmes ziņā. Pārtulkot nepārtulkojamu terminu tobrīd neizdevās. Slavenais amerikānis saprata citādi. Te nu nekas nav iebilstams: katrs saprot pa savam.

Krievu valodā solījums parādīt Kuzjas māti nozīmē draudus.

Kas ir Kuzjas māte, es nezinu. Skaidro dažādi. Sliecos piekrist šādai versijai: pomoriem, krievu ziemeļu iedzīvotājiem, Kuzja ir mājas gariņš aizkrāsnē. Šausmīgi briesmīgs. Bet mamma šim — krietni vien briesmīgāka. Nedaudz uz dienvidiem, Tveras un Jaroslavļas mežos, par Kuzju sauc āzi un velnu, kurš tautas priekšstatos ir visai līdzīgs āzim — tieši tāds pats, tikai skraidelē uz pakaļkājiņām. īsāk: uz divām kājām staigājošs āzis. Sanāk, ka Kuzjas māte — zināmās aprindās cienījama dāma, kurai ir tuva radniecība ar velna vecmāmiņu.

2

1960. gada 14. janvāri PSRS Augstākās Padomes sesijā Ņikita Hruščovs paziņoja: "Kara aviācija un jūras kara flote mūsdienu militārās tehnikas attīstības apstākļos ir zaudējusi agrāko nozīmi. Šos ieroču veidus nesamazina, bet nomaina. Militārā aviāciju gandrīz pilnībā nomaina raķešu tehnika. Mēs tagad esam strauji samazinājuši bumbvedēju un citas novecojušas tehnikas ražošanu un acīmredzot virzīsimies uz turpmāku samazināšanu un pat ražošanas pārtraukšanu."

Taču stāvēt uz vietas nedrīkst. Hruščovs brīdināja: "Dažas valstis neslēpti uzskata sevi par mūsu pretiniekiem. Tās nestāvēs uz vietas, ja šīm valstīm nav tik daudz raķešu kā mums un arī pašas raķetes viņiem nav tik pilnveidotas, tām ir iespēja pārvarēt pagaidu atpalicību, pilnveidot savu raķešu tehniku un varbūt agrāk vai vēlāk sasniegt mūsu līmeni."

No runas izrietēja, ka mums ari turpmāk gan raķešu skaita, gan to kvalitātes ziņā jābūt priekšā, lai jebkurā brīdī parādītu nolādētajiem buržujiem Kuzjas māti.

Nepagāja pat četri mēneši, kad varonīgie padomju zenītartilēristi 1960. gada 1. maijā ar pirmo raķeti notrieca amerikāņu izlūklidmašīnu.

3

1960. gada 7. maijā Ņikitam Hruščovam bija divkārši svētki. Ne velti amerikāņu lidotāja sagūstīšanu turēja slepenībā. Ņikita gaidīja, kad amerikāņi sāks melot. Sagaidīja un atmaskoja. Sagaidīja un ieblieza! Vai tad nav svētki?

Un tajā pašā dienā Hruščovam vēl viena uzvara.

Ļeņinam varas gaiteņos bija savi cilvēki. Pēc Ļeņina slepkavības Staļinam, uzticamākajam ļeņinietim, bija jāizsit visi pārējie ļeņinieši no vadošajiem posteņiem un jānomaina ar saviem cilvēkiem — staļiniešiem. Un Staļins to izdarīja. Tam vajadzēja piecpadsmit gadu.

Pēc Staļina slepkavības Hruščovam, vienam no visuzticamākajiem staļiniešiem, bija jāizsit no vadošajiem posteņiem visi pārējie staļinieši un jānomaina ar saviem cilvēkiem — hruščoviešiem. Tam vajadzēja septiņus gadus.

Šis process tika pabeigts 1960. gada 7. maijā. Šajā dienā Hruščovs beidzot nostūma no PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja amata pēdējo Staļina vanagu maršalu Vorošilovu. Un šajā vietā ielika savu uzticamāko draugu Leonīdu Brežņevu.

1937.—1938. gadā Staļins noslēdza Lielo valsts attīrīšanu. Hruščovs vadīja attīrīšanas procesu Maskavā, bet pēc tam Ukrainā. Noņēma un nošāva vienus, meklēja, atrada, cēla augšup citus, vienlaikus veidojot savu komandu. Ukraina ir liela, Ukrainā daudz rajonu, pilsētu, apgabalu, dižajā pilsētā Kijevā daudz ministriju un resoru, tūkstošiem cilvēku atbildīgos posteņos kalpo Dzimtenei. Bet Ņikita Hruščovs izvēlējās Brcžņevu, vienkāršu rūpnīcas inženieri, iedeva viņam vadošu amatu — šis rika galā, pacēla augstāk — tika galā arī šeit. Divu gadu laikā no inženiera amata līdz pilntiesīgam saimniekam Dņepropetrovskas apgabalā, vienā no spēcīgākajiem Padomju Savienības industriālajiem rajoniem.

Karā gan Brežņcvs, gan pats Hruščovs bija frontes politiskie komisāri. Hruščovs pabeidza karu ģenerālleitnanta, Brežņevs — ģenerālmajora pakāpē. Pēc kara Hruščovs atkal bija Ukrainas saimnieks, bet Brežņevs — saimnieks Zaporožjē un Dņepropetrovskā, svarīgākajos Ukrainas rūpniecības rajonos.

Pēc tam Staļins ielika Hruščovu par Maskavas saimnieku, Brcžņevu — par saimnieku Moldāvi jā. Abiem vēl bija daudz augstu amatu un posteņu. Hruščovs aizvilka Brcžņevu uz Maskavu, pēc Staļina nāves ielika armijā komisāra amatā pieskatīt ģenerāļus, un atkal partijas priekšnieks Brežņevs dižojās ģenerāļa zelta uzplečos, kas viņam tik ļoti piestāvēja. Tālāk Brežņeva dienesta lapā Kazahija un atkal Maskava. 1960. gada 7. maijā, padzinis no Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja vietas Staļina maršalu Vorošilovu, Hruščovs iecēla šajā postenī Leonīdu Brežņevu.

Hruščovs — Komunistiskās partijas galva, vienlaikus — valdības galva. Uzticamais draugs Ļoņka Brežņevs tagad būs likumdevējvaras galva, bet juridiski — valsts galva. Lokanais Vorošilovs apzīmogoja jebkurus dekrētus un likumus, kas bija tīkami I Iruščovam. Tomēr labāk, ja visos posteņos ir tikai savi cilvēki.

4

Staļina un Hruščova laikā 9. maijs nebija svētki. Tā bija parasta darbadiena. Nekādu parāžu, svinību, runu un salūtu par godu uzvarai pār Vāciju Otrajā pasaules karā. Tolaik visi saprata: bija karš, zaudējām milzum daudz cilvēku, aizgājām līdz Berlīnei, taču priecāties, patiesību sakot, nav par ko — Vācijas problēma tā arī palika neatrisināta. Tikai pēc Hruščova gāšanas jaunais vadonis biedrs Brežņevs izdomāja un iedibināja tādus svētkus. Bet pirmos divdesmit gadus pēc 1945. gada viss bija pieticīgi un klusi. Tikai frontinieki pēc darba sanāca pagalmā uz soliņa, atcerējās pagājušās dienas un kaujas, kurās viņi kopā cirtušies, dziedāja dziesmas ermoņikas pavadībā ar frontes simt gramiem.

1960. gada 9. maijā frontinieki sapulcējās arī Hruščova vasarnīcā — vistuvāko loks, tie, kurus Hruščovs pazina jau pirms kara: aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Maļinovskis, valsts PVO karaspēka virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Birjuzovs, Maskavas kara apgabala karaspēka pavēlnieks Padomju Savienības maršals Moskaļenko, Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks Galvenais artilērijas maršals Ņedeļins, Sauszemes karaspēka artilērijas un raķešu spēku pavēlnieks Galvenais artilērijas maršals Varencovs, GRU priekšnieks armijas maršals Serovs un Leonīds Iļjičs Brežņevs, Hruščova pavadonis jau kopš pirmskara laikiem. Pats Ņikita virs izšūta ukraiņu krekla uzmetis frontes formas svārkus ar ģenerālleitnanta uzplečiem. Brežņevs ari virs balta krekla uzmetis mundieri ar ģenerāļa uzplečiem.

Starp viņiem bija tikai viens īsts civilists, kuram nebija mundiera ar zelta uzplečiem. Viņu sauca par Frolu Romanoviču. Viņa uzvārds — Kozlovs. Viņš nekad nebija dienējis armijā pat par ierindnieku. Valsts pārcieta šausmīgu karu, kurā tika izkauts tautas zieds. Sajā karā Frols Romanovičs parādīja vislielāko varonību dziļā aizmugurē. Kara laikā viņam bija nedaudz pāri trīsdesmit. īstais vecums, lai komandētu prettanku bateriju vai sapieru bataljonu. Taču viņš pildīja krietni godpilnākos rajona mēroga partijas komitejas sekretāra pienākumus. Tuvāk par tūkstoš kilometriem karadarbības rajoniem nepienāca. Turklāt pamanījās pabeigt karu ar diviem kaujas ordeņiem: "Sarkano zvaigzni" un 2. pakāpes Tēvijas Kara ordeni.

Tēvijas Kara ordeņa nolikumu biedrs Staļins sacerēja pats. Un ierakstīja dokumentā, kas un par kādiem varoņdarbiem un kādu veikumu var apbalvot ar šo ordeni. Tā ar 2. pakāpes Tēvijas Kara ordeni varēja apbalvot to, kurš:

■ personīgi ar artilērijas uguni ir iznīcinājis vienu smago vai vidējo vai divus vieglos tankus;

■ ielavījies pretinieka uguns pozīcijās un iznīcinājis ne mazāk par vienu lielgabalu, trijiem mīnmetējiem vai trijiem ienaidnieka ložmetējiem;

" pretinieka apšaudes laikā evakuējis no kaujas lauka divus pretinieka sašautus tankus;

■  no personīgā ieroča notriecis vienu pretinieka lidmašīnu un tā tālāk.

Frols Romanovičs ienaidnieka tankus nededzināja, lidmašīnas ar personīgo ieroci netrieca zemē, pretinieka apšaudes laikā sašautus tankus no kaujas lauka ar vilcēju ārā nevilka. Tomēr ordeni saņēma.

Sarkanās Zvaigznes ordeni arī deva par kara lietām, bet nepavisam ne par kvēlām runām tālu no frontes.

Varbūt biedrs Kozlovs ko noderīgu veica darba frontē? Viss var būt. Taču šādam gadījumam pastāvēja citi ordeņi: Darba Sarkanā Karoga, piemēram. Starp citu, Frolam Romanovičam bija ari darba ordeņi.

Un dienesta izaugsme bija ne jau vienkārši strauja. Viņš auga spēji. Viņš izauga līdz tam, ka pusotra desmita gadu pēc kara Padomju Savienībā kļuva par otro cilvēku. 1959. gada 13. jūlijā amerikāņu žurnāls Time uz vāka publicēja Kozlova fotogrāfiju un jautāja: vai viņš nomainīs Hruščovu? Bet Padomju Savienībā tādu jautājumu neuzdeva. Katrs, kurš sekoja līdzi spēku samēriem Kremlī, saprata: Frols Romanovičs Kozlovs ir ne tikai tas, kurš nomainīs Hruščovu tronī, viņš ir tas, kurš viņu gandrīz jau nomainījis.

Frols Romanovičs vadīja valsti. Oficiāli viņš bija tikai otrais Padomju Savienības vadībā. Patiesībā — nedaudz vairāk par to. Frols Romanovičs saskatīja Hruščova nepārvaramo tieksmi pēc oficiālajām vizītēm ārvalstīs un izmantoja šo tieksmi.

Savas valdīšanas laikā Hruščovs pabija Ķīnā, divreiz Francijā, divreiz ASV, Šveicē, Irānā, Ganā, Indonēzijā, Gvinejā, Afganistānā, Sudānā, Ēģiptē, Alžīrijā, Birmā, Taizemē, Indijā, vairākas reizes Somijā un tā tālāk, un tā joprojām. Viņa vizītes bija nc vien ilgstošas, bet ari ieilgušas, ar neskaitāmu ievērojamu objektu apskati, rūpnīcu, fermu, universitāšu, mītiņu, koncertu un banketu apmeklējumiem, ar vizināšanos gan uz ziloņa, gan uz kamieļa. Un, ja uz Ameriku, tad ar okeāna laineri, uz Lielbritāniju — ar kreiseri.

Bet tās valstis, kuras gulēja zem padomju tanku kāpurķēdēm, — Poliju, Ungāriju, Bulgāriju, Rumāniju, Austrumvāciju, Cehoslovākiju, Mongoliju — Hruščovs uzskatīja par savu pienākumu apmeklēt teju katru gadu.

Un pa savu valsti viņš braukāja bez apstājas. Bet valsts, gods kam gods, mums ir liela. Lūk, Hruščovs Uzbekijas kokvilnas plantācijās, bet, lūk, Kremenčugas HES būvlaukumā, te viņš pie Baku naftiniekiem, te pie Donbasa ogļračiem. Viņš vēroja flotes mācības, tuksnesī deva padomus Lielā Karakuma kanāla celtniekiem, mācīja mūsdienīgas kaujas pamatus smagā tanka /5-7autoriem.

Tad vēl ārvalstu viesu vizītes. Te no Nepālas, bet te pat no Indijas, lūk, Fidels no Kubas atlidojis uz pusotru mēnesi, bet, lūk, Ahmeds no Alžīrijas. īpašs gadījums — viesi no atmodinātās Āfrikas. T ie pie mums nāca kolonnā, barā, nomainot cits citu. Un visi ar fanfarām un valstu himnām, ar runām un svinīgiem godasardzes maršiem, ar braukšanu pa gavilējošās Maskavas ielām, ar Ļeņina mauzoleja apmeklējumu un svinīgo vainagu nolikšanu, ar ordeņu pasniegšanu dārgajiem ciemiņiem, ar nebeidzamām pieņemšanām un banketiem, ar protokolu un nolīgumu parakstīšanu, ar kuģu un lidmašīnu, tanku un bruņutransportieru, lielgabalu un mīnmetēju, traktoru un kombainu, mājokļu celtniecības kombinātu un unikālu tehnoloģiju izdāļāšanu neskaitāmajiem draugiem.

Frols Romanovičs Kozlovs to visu apsveica: aiziet, aiziet, Ņikita Sergejevič, miers un draudzība! Tev vēl nenāktu par ļaunu arī uz Austrāliju. Uz ķenguru bariem palūkoties. Uz nedēļām divām trijām…

Hruščovs ceļoja, Kozlovs vadīja valsti, nestrīdoties ar Hruščovu, piebalsojot, kopējot viņu pat sīkumos, viņa klātbūtnē neizceļot ne savu varu, ne savus nodomus, ne aizvien pieaugošo ietekmi uz valsts aparātu, bet apņēmīgi un stingri virzot savu līniju, saliekot savus cilvēkus. Lūk, tikai Bruņotajos spēkos viņam nebija atbalsta. Tāpēc Frols Romanovičs ir draudzīgs ar ģenerāļiem un maršaliem. Viņš ir biežs un pateicīgs viesis ģenerāļu iedzeršanās. Viņš nerunā pretī un nestrīdas. Viņš uzmanīgi klausās, viņš iedziļinās, viņš rūpējas.

Bruņoto spēku augšgalā daudzi bija sapratuši izveidojušos situāciju un pienācīgi to novērtēja. Tāpēc šī totāli civilā cilvēka klātbūtne frontinieku kompānijā neizskatījās dīvaina. Drīzāk tieši pretēji: maršali un ģenerāļi svin kopā ar savu Augstāko virspavēlnieku, lai gan viņš ir tikai civilpersona, lai gan viņš pagaidām tādā postenī oficiāli neatrodas.

Tajā dienā vasarnīcā viss bija tāpat, kā visur citur pie mums, kad kopā sanāk cīņubiedri: nostāsti, izjokošanas un dziesmas par tumšu nakti un uguni šaurā krāsniņā. Tiesa, dziedāja bez ermoņikām.

Bet frontes deva — svētums.

Iedzēra. Uzkoda. Vēl iedzēra. Iedzēra par jaunizcepto valsts galvu PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāju ģenerālleitnantu Leonīdu Iļjiču Brežņcvu.

No kara tēmas kaut kā nemanot, bet pilnīgi neizbēgami pārlēca uz notriektās amerikāņu lidmašīnas tēmu.

Un Ņikita rāva vaļā: lidmašīna neredzama, bet mēs to — ar pirmo raķeti! Mēs tak viņiem — Kuzjas māti!

Hruščovs saliec pirkstus:

—   Pasaulē pirmā starpkontinentālā ballistiskā raķete — mūsu!

—   Pirmais pavadonis — mūsu!

—   Drīz uztaisīsim bumbu, kādas nav nevienam pasaulē!

—   Cilvēku kosmosā pirmie nosūtīsim! Koroļovs apsolīja uz gada beigām.

—   Āfrika mostas!

—   Āzija mostas!

—   Latīņamerika mostas! Kubā Fidels uzcels sociālismu!

Un secinājums: ir laiks! Ir laiks darīt galu kapitālismam!

Pavisam nesen, 1960. gada 14. janvārī, no PSRS Augstākās Padomes sesijas tribīnes paziņoja, ka pagājušais 1959. gads ieies vēsturē kā pirmais komunisma celtniecības sākšanas gads Padomju Savienībā. Pirmā komunisma fāze tiks uzcelta līdz 1970. gadam, pabeigšanas svinības — līdz 1980. gadam.

Taču komunisms nevar pastāvēt līdzās šausmīgajai cilvēku apspiešanai kapitālistiskajās valstīs. Ir laiks darīt tam galu.

5

GR U priekšnieks armijas ģenerālis Ivans Aleksandrovičs Serovs pacēla galvu, kas kļuvusi nedaudz smagnēja, pašūpoja to, aizgaiņājot vieglo reibumu. Ko viņš dzird? Laiks darīt galu? Ar kādiem tad spēkiem?

Ivans Aleksandrovičs bija ass cilvēks. Valdīja stingri. Patika nošaušanas. Atzina nevis tukšu bezrūpību sprieduma izpildē, bet gan aktīvu un radošu dalību tajā. Patika rādīt padotajiem piemēru: lūk, kā vajag! Jāšauj bedrītē, kur galvaskauss savienots ar mugurkaulu.

Ivans Aleksandrovičs visu dzīvi gāja aiz Hruščova kā aiz ledlauža. Atbalstīja viņu vienmēr un visās lietās. Draudzīgā grupa stūma Hruščovu uz augšu, bet viņš, uzrāpies nedaudz augstāk, vilka sev līdzi grupu.

Agrāk grupā bija arī Zukovs. Tieši viņš izglāba Hruščovu 1957. gadā. Taču Zukovs pāršāva pār strīpu. Nācās izsist viņu no bara.

Viss būtu labi, taču pāršauj pār strīpu ari pats Hruščovs. Uh, kā pāršauj. Viņš nekādi negrib aizmirst Kuzjas māti. GR Upriekšnieks ieskatījās acīs Leonīdam Iļjičam Brcžņevam, pašam uzticamākajam Hruščova līdzgaitniekam. Neko interesantu nesaskatīja. Ieskatījās acīs Frolam

Romanovičam Kozlovam, Majinovskim, Birjuzovam, Ņedeļinam. Un te pēkšņi atdūrās pret Varencova skatienu.

Un viņi saprata viens otru.

6

Nākamajā svētdienā Galvenā artilērijas maršala Varencova vasarnīcā griežas dūmi. Pavārs zem lielas ābeles cep šašlikus. Smarža pa visu dārzu, pa visu mežu. iMūzika dārd. Viesi auro modernu dziesmu par to, kā pa naksnīgo pilsētu klīst klusums.

Taču Galvenajam artilērijas maršalam Varencovam nopietna saruna ar GR Upriekšnieku armijas ģenerāli Serovu. Viņi nogājuši maliņā.

—   Ņikita raujas no ķēdes. Ka tikai ziepes nesavāra.

—   Savārīs.

—    Zini, Ivan Aleksandrovič, viss var būt daudz nopietnāk, nekā mums izskatās.

—  Viņš kaut ko perina, un tas var slikti beigties. Mums visiem. Visiem.

—   Jāpadomā par variantiem.

7

1960. gada 16. maijā Parīzē notika četru valstu — Padomju Savienības, ASV, Lielbritānijas un Francijas — līderu tikšanās. Galvenais jautājums — Berlīne.

Otrajā pasaules karā Vācija tika sakauta un sadalīta četrās okupācijas zonās: padomju, amerikāņu, britu un franču. Turklāt Berlīne, kura atradās padomju zonā, arī tika sadalīta četros sektoros, ari — padomju, amerikāņu, britu un franču.

Trīs Vācijas zonas, kuras bija okupējuši Rietumu sabiedrotie, sakusa par Federatīvo Vāciju. Trīs Berlīnes sektori kļuva par Rictumbcrlīni.

Ber Rictumberlīnc kļuva par skabargu sociālisma ķermenī.

Padomju zonā triumfēja sociālais taisnīgums, bet Rietumvācijā — cilvēka ekspluatācija, kapitālistiskā verdzība. Tāpēc jau dažus gadus pēc kara dzīve Rietumvācijā un Rietumberlīnē sāka pārsteidzoši atšķirties no dzīves Austrumvācijā un Austrumberlīnē.

Un austrumu vācieši sāka bēgt uz Rietumiem.

Robežu starp Austrumvāciju un Rictumvāciju izdevās slēgt. Bet ko darit ar Berlīni? Tā ir vienota pilsēta, kurā atrodas sociālistiskas valsts — Vācijas Demokrātiskās republikas — galvaspilsēta, un tepat, dažus kvartālus tālāk, — pretīgais, draņķīgais, nelietīgais, atbaidošais, pūstošais, šķebinošais kapitālisms ar grezniem veikaliem, kuros ir viss.

Austrum vācieši atbrauca uz savas sociālistiskās valsts galvaspilsētu un pārgāja pār ielu uz smirdošo kapitālismu. Tur lūdza politisko patvērumu. Pēc tam ar lidmašīnu uz Rictumvāciju.

No Austrumvācijas bēga ne tie sliktākie vācieši. Tieši pretēji — talantīgākie. Bēga inženieri, ārsti un skolotāji, žurnālisti un mūziķi, aktieri un mākslinieki, arhitekti un agronomi, ģeologi un diplomāti. Strādnieki un zemnieki neatpalika. īpaši pievilcīga dzīve Rietumos bija jaunatnei. īpašs gadījums — armijas, aviācijas un flotes, policijas, robežsardzes karaspēka, valsts drošības virsnieki, seržanti un karavīri. Tie demonstrēja īpašu žiglumu.

Labklājības līmenis Rietumvācijā strauji auga. Līdz ar šo izaugsmi pletās plašumā ari bēgļu straume no Austrumvācijas. Sākumā pa vienam. Tad desmitiem. Nonāca līdz simtiem. 1960. gada vasarā bēgļu straume sasniedza ātrumu viens cilvēks minūtē. Sešdesmit cilvēku katru stundu. Pusotra tūkstoša diennaktī. Ceturtdaļmiljona gadā.

Sociālistiskā Vācija kusa kā ledus gabaliņš uz pannas. Ciemi liii pilsētu kvartāli kļuva tukši.

Vācu zemē pirmās sociālistiskās valsts iespējas pilnā mērā izmantoja šķiras brāļi: poļi, čehi, ungāri, rumāņi, bulgāri. Viņu vecākais brālis, Padomju Savienība, rādīja piemēru.

Austrumvācijā atradās pasaulē spēcīgākais sauszemes karaspēku grupējums. Saprotams, ka tic bija Padomju armijas spēki. Padomju militārpersonu Austrumberlīncs apmeklējumus, ja viņi nedienēja pašā Austrumberlīnē, neatbalstīja. Taču tas neglāba. Viņi atbrauca uz Berlīni slepus. Un izmantoja iespēju bēgt.

Lai novērstu bēgšanu, tika atvēlēti neierobežoti spēki un līdzekļi. Padomju karavīru un virsnieku vidū veica intensīvu darbu, kura būtību var izteikt divos vārdos: bēgsim prom! Atradās tādi, kuri atbildēja: bēgsim! Pārbēg tāds karavīriņš uz amerikāņu zonu, viņu pratina amerikāņi, karavīriņš izstāsta visu, ko zina. Pēc tam viņu nošauj par Dzimtenes nodevību. Nepatīkams bridis bija pēkšņā "amerikāņu" pāreja uz dzimto padomju lamāšanos.

Tādu pašu darbu veica starp Austrumvācijas iedzīvotājiem.

Taču tēriņi provokatoru uzturēšanai neatmaksājās. Tas, kurš izlēma par bēgšanu, parasti bēga, ne ar vienu neapspriežoties, nevienam neuzticoties… Starp viņiem bija ari tie, kuri paši vēl vakar pēc KGB pavēles kūdīja biedrus uz bēgšanu.

Tomēr pat tautas masveida bēgšana nebija galvenais ļaunums. Galvenais bija tas, ka VISI saprata: TUR IR LABĀK! Bet pie mums kaut kas tiek darīts nepareizi. Kaut kas ir jāmaina.

Biedriem Kremlī bija uz kaut ko jāsadūšojas.

Bet uz ko?

Lūk, un sapulcējās Parīzē kungi un biedri: Eizenhauers, Makmillans, dc Golls un Hruščovs — to valstu līderi, kuras pēc kara sadalīja Vāciju un Berlīni. Lai kādu risinājumu piedāvātu Rietumu līderi, tas bija nepieņemams Padomju Savienībai. Jebkura risinājuma gadījumā cilvēki tik un tā bēgs uz normālu dzīvi, kurā nav partijas sekretāru un kolhozu, vienīgā pareizā ceļa un mīļotā vadoņa, bet ir apģērbs un apavi, maize un sviests, ir iespēja iestāties jebkurā partijā, kura patīk, uzrakstīt avīzē visu, ko vēlies.

Hruščovs, kā vienmēr, nepadomājis, piedāvāja tikšanos augstākajā līmenī, lai atrastu Berlīnes problēmas risinājumu. Bet, kad tikšanās tika nolikta, pēkšņi aptvēra: nekas labs no tās nav sagaidāms. Varētu pieprasīt nolādētajiem kapitālistiem, lai viņi sūta atpakaļ visus, kuri pie viņiem pārbēguši. Taču viņi, visticamāk, tam nepiekritīs. Bet, ja ari piekritīs, tad pašus labākos un vajadzīgākos tik un tā paturēs pie sevis.

U11, ja viņi pat atsūtīs atpakaļ visus, problēma neizzudīs. Tik un tā visi zinās, ka pie mums kaut kas netiek darīts tā, kā vajag.

Kas gan bija atlicis nabaga Hruščovam?

Atlika tikšanos izjaukt. Un notriektā spiegošanas lidmašīna gadījās īstajā brīdī.

1960. gada 16. maijā Ņikita Hruščovs pieprasīja no ASV prezidenta atvainošanos par spiegošanu pret Padomju Savienību.

Prasība bija neizpildāma. Lieta tāda, ka valstij un līderim, kurš šo valsti pārstāv, nav tiesību nevienam atvainoties. Tā noteikts pirms daudziem simtiem, ja pat ne tūkstošiem gadu. Ja vienas valsts valdība kaut ko piedāvā otras valsts valdībai, bet pēc tam maina savu viedokli, ari šajā gadījumā neviens nevienam neatvainojas. Šādā situācijā atsauc vēstnieku. Paziņo: vēstnieks kaut ko sajaucis, mēs ko tādu nepiedāvājām un nevarējām piedāvāt, viņš pats savā vārdā kaut ko sagvelzis. Visi saprot: vēstnieks nodeva tikai to, ko viņam pavēlēja. Bet vienalga viņš un tikai viņš ir vainīgs! Un viņu atceļ no amata. Un atsūta jaunu. Tā noteikts.

Ja valsts pieļāvusi kādu kļūdu, bet novelt šo kļūdu uz vēstnieku neizdodas, arī šajā gadījumā neviens nevienam nelūdz piedošanu.

Taču Hruščovs uzstāja: Eizenhaucr, lūdz piedošanu!

Otrā pasaules kara laikā padomju izlūkošana aktīvi strādāja pret ASV — savu galveno sabiedroto karā pret Hitleru. Padomju izlūkdienests nozaga atomieroču noslēpumus. Spiegu tīklu atklāja. Taču amerikāņi atvainošanos nepieprasīja, saprotot, ka valstij un rās līderiem nav tiesību tādas atvainošanās sniegt.

Starp citu, spiegu tīklu neatklāja, pateicoties FIB un amerikāņu policijas pūlēm. Vienkārši padomju šifrētājs Kanādā, paķēris pilnīgi slepenu dokumentu portfeli, iznāca no padomju vēstniecības un devās lūgt patvērumu pie pirmā varas pārstāvja, kas trāpīsies ceļā.

1960. gada maijā, kad Hruščovs pieprasīja atvainošanos, ASV cietumā sēdēja padomju izlūks Rūdolfs Ābels. Viņu noķēra un iesēdināja. Par viņa darbību Amerika atvainošanos nepieprasīja. Ābels taču bija ielīdis seifos. Savukārt amerikāņu lidotājs seifos nebija līdis. Viņš tos pat nevarēja saredzēt no augšas. Seifi taču nestāv lauka vidū, bet gan zem jumta. Tā nu viņš redzēja tikai jumtus.

Hruščovs uzstāja. ASV prezidents palika pie sava. Viņam nebija tiesību lūgt piedošanu.

Ja reiz tā, nekādas galotņu tikšanās nebūs, — Hruščovs aizcirta durvis un aizlidoja uz Maskavu.

Bet Berlīnes problēma palika.

Darbojošas personas

Armijas ģenerālis IVANS ALEKSANDROVIČS SEROVS dzimis 1905. gadā. Dienējis artilērijā. lielās tīrīšanas laikā, 1937.—1938. gadā, Staļins iznīcināja vispirms gandrīz visu Jagodas laika čekistu paaudzi, pēc tam — Ježova laika jauno čekistu paaudzi. 1939. gadā Staļins komplektēja NKVD trešo čekistu paaudzi praktiski no jauna. Vakanču tūkstošiem. NKVD uzņēma armijniekus, partijas darbiniekus, mācību iestāžu beidzējus. Šajā plūsmā iekļuva arī Serovs. Un ātri kāpa augšup. Jau J939. gada septembrī viņu nosūtīja uz Kijevu pildīt Ukrainas iekšlietu tautas komisāra pienākumus. Tolaik Hruščovs bija Ukrainas Komunistiskās partijas pirmais sekretārs, tas ir — būtībā diktators, bet Serovs pie viņa — Ukrainas slepenpolicijas šefs.

1940. gada 26. aprīlī tika publicēts PSRS Augstākās padomes Prezidija dekrēts par čekistu grupas apbalvošanu. Par ko tieši viņus apbalvo, neziņoja. Taču sarakstā bija Smoļenskas apgabala UNKVD priekšnieks Kuprijanovs, Ka|iņinas apgabala UNKVD priekšnieks Tokarevs un Harkovas apgabala UNKVD priekšnieks Safonovs. Vietas un laika ziņā šī apbalvošana sakrīt ar poļu virsnieku nošaušanu Smoļenskas apgabala Katiņas ciemā, Kaļiņinas apgabala Mednas ciemā un Harkovas apgabala Pjatihatkas ciematā. NKVD pārvalžu priekšnieki apgabalos, kuros tika veikta apšaušana, saņēma Sarkanās Zvaigznes ordeņus un ordeni "Goda Zīme". Bet apbalvojumu saraksta priekšgalā — Valsts drošības 3. ranga komisārs Serovs, kuram piešķirts augstākais valsts apbalvojums — Ļeņina ordenis.

Kara laikā Serovs bija visvarenā NKVD šefa Lavrentija Berijas vietnieks. Karu pabeidza kā ģenerālpulkvedis un Padomju Savienības Varonis. Pēc Staļina nāves Hruščovs iecēla Serovu KGRpriekšsēdētāja amatā. 1956. gadā Serovs bija viens no Ungārijas revolūcijas apspiešanas vadītājiem. Ieguva iesauku "Miesnieks". Kopš 1958. gada — Ģenerālštāba GRUpriekšnieks, Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks izlūkošanas jautājumos. Kopš 1939. gada Serovs bija Hruščova draugs un atbalstīja viņu visās cīņās par varu.

6. NODAĻA

Padomju Savienībā nav tādu televizoru un ledusskapju, kādi ir Amerikā. Toties mēs apsteidzam ASV kosmosā. Toties mēs taisām raķetes un esam nosprostojuši Jeņiseju. Drīz pats pirmais cilvēks lidos kosmosā. Un tas būs mūsu, padomju cilvēks.

1960. gada jūlijs. Sanāksme par kosmonauta skafandra konstrukcijas problēmām. Kosmisko raķešu sistēmu galvenajam konstruktoram Sergejam Pavlovičam Koroļovam katru dienu tik daudz nepatikšanu, tik daudz problēmu, tik daudz uztraukumu. Hruščovs steidzina pirmā kosmonauta palaišanu. Jāapsteidz amerikāņi! Par katru cenu jānokļūst kosmosā pirmajiem.

Viegli teikt: par katru cenu. Tikai neviens šo cenu negrib maksāt. 1957. gada 4. oktobrī ar savu raķeti 8K71 Koroļovs palaida pirmo mākslīgo Zemes pavadoni. Nobela prēmijas komiteja vērsās pie Hruščova: nosauciet galvenā konstruktora vārdu, viņš ir pelnījis augstākos apbalvojumus un godu. Uz to Hruščovs atbildēja: pirmais mākslīgais pavadonis ir visas padomju tautas uzvara, apbalvojiet visu mūsu tautu!

Neviens, saprotams, nepadarīja par Nobela prēmijas laureātiem divsimt miljonus mūsu pilsoņu. Nobela prēmiju fizikā tajā gadā saņēma kāds cits par kādiem pavisam citiem atklājumiem un panākumiem. Galvenais konstruktors Koroļovs bija padarīts slepens līdz tādai pakāpei, ka kosmisko triumfu slava viņu neskāra vispār. Slava lidoja garām. Lūk, ko nozīmē: par katru cenu.

Bet Hruščovs steidzināja: aiziet, aiziet!

Koroļovs solīja Hruščovam palaist kosmonautu 1960. gada decembrī.

Taču problēmas vairojās. Un, kamēr Koroļovs bija pilnībā aizņemts ar kosmosu, konkurents Miša Jangels izstūma cauri savu raķeti 8K63 Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēkam. Tāldarbība — 2100 kilometru. Kad Koroļovs to pirmo reizi ieraudzīja, nicinoši nosprauslājās: kas tas par zīmuli? Tas salūzis jau startā. Taču raķete nesalūza. Tā lidoja. Un to pieņēma bruņojumā.

Un tas pats Jangels gatavo izmēģināšanai raķeti 8K65. Tāldarbība — 4500 kilometru. Bet arī to taču pieņems R.VSN bruņojumā.

Jangels nedaudz aizkavējās ar raķeti 8K64. Tai tāldarbība būs 11— 13 tūkstoši kilometru. Taču drīz ari to sāks izmēģināt. Kosmoss Koroļovam, bet stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēks — ar Jangela raķetēm. Kāpēc vajadzīga Jangela raķete ar starpkontinentālu tāldarbību? Tāpēc, lai izspiestu no šī lauciņa Koroļova 8K74, kuru pieņēma bruņojumā, taču vienā eksemplārā. Masveida ražošanas nav!

Koroļova problēma bija tā, ka viņš bija pirmais. Koroļovs konstruēja starpkontinentālo ballistisko raķeti 8K71, kas spēj nogādāt uz Ameriku piecarpus tonnu smagu kodoltermisku lādiņu. Tāds bija pasūtījums. Taču, kamēr konstruēja raķeti, atomfiziķi pamanījās, saglabājot lādiņa jaudu, krasi samazināt tā masu. Un sanāca, ka Koroļova raķetei ir pārmērīga jauda. Kosmosa iekarošanai laba, bet ģenerāļiem tik milzīga, dārga un sarežģīta nav vajadzīga. Viņi gribētu kaut ko izmēros mazāku, masveida izvēršanai piemērotu. Lūk, tieši šo "kaut ko" konstruē Jangels.

Starp ģenerāļiem jau izplatījies joks: Jangeļ rabotajet na nas, a Koroļov — na TASS.[6] Vienkāršāk sakot, Jangels dara to, kas vajadzīgs valsts militārās varenības palielināšanai, bet Koroļovs nodarbojas ar izrādīšanos, pārsteidz pasauli ar jaunām kosmiskajām uzvarām.

Aizvainojošākais ir tas, ka tā ir patiesība. Koroļova firmai izdodas nenoslīkt tikai tāpēc, ka agrāk viņam bija sanākusi laba operatīvi taktiskā raķeti 8K11 ar 150 kilometru tāldarbību. Taču no šīs jomas Koroļovu drīz izstūma Makejevs ar savu izstrādājumu 8K14.

Koroļovu glābj tikai kosmoss. Ar Koroļova raķetēm laiž pavadoņus. Taču Hruščovam dotā solījuma izpilde nesanāk. 1960. gada decembrī cilvēks acīm redzami kosmosā nelidos. Ja ne decembrī, kad tad? Bet ja nu amerikāņi palaiž pirmie?

Katru dienu jāatrisina un jānokārto simtiem problēmu. Lūk, šķiet, tāds sīkums — urinēšana bezsvara stāvoklī. Par radušos problēmu ziņo ārste ar krāšņiem ķermeņa dotumiem. Šeit ir izteikti vīrišķīgs kolektīvs. Tikai viens izņēmums. Un izņēmums ir tik ļoti krāšņs un ar tik lielām krūtīm, ka veči novērš skatienus. Nav iespējams skatīties. It kā uz Sauli skatītos. Žilbina.

Viņa pa to laiku piedāvā risinājumu: urinēšanas orgānam, šai pašai lietai, mēs uzmauksim, lūk, tādu gumijas šļūteni.

Galvenais konstruktors Koroļovs ir uz izgāšanās robežas, bet te vēl muļķīgā bāba melš kaut kādus niekus. Galvenais konstruktors dusmās trieca zīmuli tā, ka tas nošķindēja pret galdu:

— Valentīna Ivanovna, vai jūs kādreiz šo pašu lietu vispār esat rokās turējusi?

2

1960. gada 9. septembri pulksten 19.00 turboelektroģcneratoru kuģis Haltika atraisīja tauvas un, atvadījies no dzimtās ostas ar gari stieptu signālu, uzņēma kursu uz Ņujorku. Uz klāja — PSKP CK pirmais sekretārs, PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs biedrs Ņikita Sergcjevičs Hruščovs un viņu pavadošās personas.

Turboelektroģcneratoru kuģi Vjačeslav Molotov uzbūvēja Holandē pēc Padomju Savienības pasūtījuma. Tā būvniecību sāka pirms Otrā pasaules kara, bet pabeidza jau Hitlera okupācijas laikā un nodeva Molotovu Padomju Savienībai. Labi, ka Hitlers bija uzticams biedra Staļina sabiedrotais un netraucēja vispasaules proletariāta dzimtenes pasūtījumu izpildi. Pēc 1957. gada valsts apvērsuma lepno Molotova vārdu no kuģa sāniem atskaldīja ar cirtņiem un piemetināja jaunu — Baltika.

Bnltika traucas pāri okeānam, ar degunu drupina smaragdzaļās ūdens nogāzes, uz malām izgrūsta tūkstoštonnīgas ūdens masas.

Hruščovs katru ritu nemainīgi ceļas sešos. Kāpjot uz kapteiņa tiltiņa, vienmēr prasa atļauju.

Šajā cilvēkā kaut kādā veidā apvienojušās nesavienojamas īpašības. Visi, kas pazina viņu tuvu, liecina vienu: lietišķs, strādīgs, apņēmīgs, pretimnākošs, nav ļauns, nav ļaunatminīgs, nav kaprīzs, nav izlutināts, nav atriebīgs. Hruščovs vienmēr savus šoferus, miesassargus un visus, ko pie mums tolaik dēvēja par "apkalpojošo personālu", sauca vārdā un tēva vārdā un tikai uz "jūs". Viņš vienmēr zināja, kuram piedzimis dēls, bet kuram nomiris tēvs. Viņš paturēja prātā simtiem cilvēku dzimšanas dienas un visus apsveica katru gadu, nepiemirsa nevienu, pat arī tos, kuri viņam vairs absolūti nebija vajadzīgi. Viņš palīdzēja cilvēkiem, un darīja to nevis kādas savtības, bet patiešām labās sirds dēļ.

Un vienlaikus… Viņš parakstīja nāves spriedumu tūkstošiem cilvēku, kurus nekad pat nebija redzējis, — neiedziļinoties detaļās, netiekot skaidrībā par vainas pakāpi. Viņš bija visviltīgākais no Staļina tuvākajiem. Padomju Savienībā bija vienpadsmit republiku. 1937.—1938. gadā šo republiku vadītājus iznīcināja bariem. Dažkārt pat vairākas reizes. Izdzīvoja tikai divi: Berija Gruzijā un Hruščovs Ukrainā. Ceļā uz varu Hruščovs apmānīja, apmuļķoja, piekrāpa, iznesa cauri, iznerroja, apkāsa, aptina ap pirkstu tādus "sumbrus" kā Berija, Molotovs, Maļenkovs, Kaganovičs un Zukovs. Un arī Staļina nāve ir uz viņa sirdsapziņas.

LJn, lūk, viņš peld uz Ameriku. Luksusa kajīte uz augšējā klāja pie kuģa labējiem sāniem. Kas par apdari ar dārgiem kokmateriāliem! Redz, kā holandiešu meistari pacentušies! Bet kas? Kapitālisti? Noraut pie velna visu dārgo apdari! Plastmasa — tas ir nākotnes materiāls! Aplīmēt kajīti ar plastmasas paneļiem rozā krāsā!

Hruščovs Amerikā jau reiz pabijis. Pirmajā reizē, pirms gada, viņš bija jautrs un draudzīgs. Amerika sagaidīja Hruščovu kā dārgu viesi. Tiesa, neiztika bez pašnāvnieciskas bravūras. Ko nu par jūsu noslēpumiem, — izmeta saticīgais Ņikita Sergejevičs, — mēs lasām visus jūsu šifrus, pat vissarežģītākos.

Nekavējoties visdažādākie Amerikas un tās sabiedroto šifri tika nomainīti. Vēl vairāk, mainījās pati kodēšanas sistēma, tika ieviesti pilnīgi jauni informācijas slēpšanas paņēmieni un principi. Tūkstošiem cilvēku lielo padomju matemātiķu kolektīvu darba desmitgades tika nosvītrotas ar vienu lielīga pļāpas frāzi.

Bet citādi, ak, daiļā marķīze, viss bija vienkārši burvīgi.

Pēc tam bija jāseko ASV prezidenta vizītei Padomju Savienībā. Taču Hruščovs atcēla atbildes vizīti: ja reiz par spiegošanas lidojumu atvainošanos nelūdz, nav tev nekas pie mums darāms!

Un pats devās uz Ameriku.

Neviens viņu turp neaicināja, neviens nesauca. Taču Amerikā atrodas Apvienoto Nāciju Organizācija, — Hruščovs brauc nevis ciemos pie amerikāņiem, bet uz ANO, personīgi pārstāvēt Padomju Savienību Ģenerālās Asamblejas sesijā.

Amerika uzņēma Hruščovu kā neaicinātu ciemiņu. Mēs tevi nesaucām! Vai gribi pietauvoties pie Manhctenas dokiem? Lūk, tur — netīrā piestātnē pie pamestām noliktavām. Un nav kam pieņemt tauvas: piedod, dārgais, pie mums brīvība — dokeri streiko. Ne visur. Tikai, lūk, šajā nejaukajā vietā, kur gaišā dienas laikā, neviena nekaunoties, skraida pelēkas žurkas krietna suņa lielumā.

Hruščovs samierinājās. Un pārstāvēja Padomju Savienību visā krāšņumā.

1960. gada 23. septembri no ANO tribīnes Hruščovs atkal apsolīja amerikāņiem parādīt Kuzjas māti.

Problēma tāda, ka ANO sinhronie tulki tulko vienlaikus vairākās valodās. Frāzes nozīme bija absolūti nesaprotama. Taču tai frāzē bija sadzirdami baigi un draudīgi dārdi. Un atkal jau bija sadzirdams kaut kas par kāda māti.

Slaistu AN'C) ir pietiekami. Viņi piedalās sēdēs dienām un nedēļām. Hruščovs nesteidzās. Viņš piedalījās sēdēs. Dienām un nedēļām. It kā mājās visas problēmas būtu atrisinātas. Hruščovs pārtrauca oratorus, izbļāva draudus un apvainojumus. Hruščovs rāvās uz tribīni un runāja bez apstājas. Kad trūka vārdu, sita ar kurpi pa galdu.

Hruščova miteklis — PSRS pastāvīgā pārstāvniecība Apvienotajā Nāciju Organizācijā. Hruščovs kļuva nikns: kāpēc savrupmāja tik skaistā vietā? Mēs taču esam proletariāts! Nekavējoties pārdot, nopirkt tālāk no krāšņajām villām un pilīm, mūsu vieta strādnieku kvartālos!

I. oktobrī Hruščovs paziņoja: īstena demokrātija iespējama tikai sociālismā, komunismā. Ber pie jums nēģerus linčo un kar.

II. oktobrī: mēs jūs sasitīsim! Mēs ražojam raķetes uz konveijera. Nesen biju kādā rūpnīcā un redzēju, ka raķetes tur nāk ārā kā desas no automāta.

13. oktobri: jūs varbūt gribētu nolaist dibenā kuģi, ar kuru es braucu? Lūdzu! Es noiešu dibenā, taču ari jūs novilkšu līdzi, to ņemiet Vērā!

[1]

Taču Hruščovu apkaunoja parasts matrozis.

Baltikasekipāžu speciāli atlasīja, īpaši pārbaudīja. Tomēr viens matrozis Ņujorkā aizmuka. Un palūdza politisko patvērumu…

Nākamajā dienā visas Amerikas avīzes publicēja viņa portretu un patvēruma piešķiršanas lūgumu.

Hruščova histēriskā klaigāšana par sociālisma priekšrocībām nekavējoties apklusa. Uz Baltikas klāja viņš vairs nekāpa. Izsauca lidmašīnu un aizlidoja uz Maskavu.

Padomju Savienība stāvēja uz diviem vaļiem. Un šie vaļi nepārtraukti plēsās savā starpā briesmīgāk nekā suņi klaiņojošu suņu barā.

Pirmais valis — totāla slepenība. Padomju Savienībā bija noslepenots viss. Pilnīgi viss.

Otrais valis — totāla izrādīšanās. Izrādīšanās visā. Dzīves līmeņa demonstrēšanā, kosmiskajos lidojumos, piena un gaļas ražošanā, čuguna un tērauda liešanā, vispārējās tautas alkās pēc zināšanām, iedzīvotāju alkoholiskās produkcijas patēriņā (ļoti zemajā), dižu vadoņu dievināšanā plašās tautas masās, cīņā pret noziedzību, tautu draudzībā, dižos zinātnes un kultūras sasniegumos un, saprotams, militārajā jomā.

Ņikita Hruščovs paziņoja, ka viņš bijis kādā rūpnīcā, kur raķetes kā desas nāk nost no konveijera. Kur atrodas raķešu rūpnīca, nevienam nav jāzina. Liels noslēpums. Taču nesen Hruščovs bija Dņepropetrovskā, par ko ziņoja visas avīzes. Tāpēc var iedomāties, kur atrodas šausmīgi slepenā rūpnīca. Tā tiešām tur arī atradās. Tā bija Dienvidu mašīnbūves rūpnīca — Južntaš. Tur strādāja Jangels.

[1]

Maskavā no Amerikas atlidojušo Hruščovu gaidīja laba vēsts.

Galvenais konstruktors Mihails Jangels solīja apsteigt savu pretinieku, galveno konstruktoru Koroļovu, jaunākās starpkontinentālās ballistiskās raķetes izveidošanā. Hruščovam ziņoja: Jangels solījumu tur. 1960. gada 21. oktobrī Izstrādājumu SK64 pirmo reizi izveda uz starta laukumu.

20. oktobri Jangela vietniekam Ļevam Berlinam apritēja četrdesmit. Nolēma nesvinēt. Nav laika. Palaidīsim izstrādājumu, tad nosvinēsim.

Smējās: šī raķete vajadzīga biedram Hruščovam, lai parādītu amerikāņiem Kuzjas māti un atrisinātu Berlīnes jautājumu. Bet šo skaistuli taisa izcilais inženieris, uzvārdā Berlins.

Pašam Mihailam Kuzmičam Jangelam 25. oktobrī apritēs 49 gadi, tāpēc kolektīvi nolēma gan veiksmīgo palaišanu, gan vadības dzimšanas dienas sapludināt vienos kopējos svētkos.

Izstrādājums 8K64— milzīgs blāķis. Trīs metri diametrā, 34 metri augstumā. Tas ir divpadsmit stāvu mājas augstumā. Tomēr izstrādājums sanācis izskatīgs un viegls. Šis sakausējums sver tikai desmit tonnu. Taču to uzpilda. Tajā ielej 130 tonnu nāvējoša šķidruma. Izstrādājums 8K64varēs nest trīs vai sešas megatonnas lādiņu. Atkarībā no lādiņa jaudas un attiecīgi — no svara, lidojuma attālums būs trīspadsmit vai vienpadsmit tūkstoši kilometru. Tieši laikā — pāri Ziemeļpolam līdz Amerikai! Pa to pašu ceļu, pa kuru kādreiz mūsu lidotāji-varoņi lidoja uz Ameriku ar Pāvela Suhoja lidmašīnu.

1960. gada 24. oktobrī viss gatavs izstrādājuma startam. Uzdevums dots vienkāršs: par katru cenu paspēt līdz svētkiem, līdz 7. novembrim, līdz Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas gadadienai. Tā būs mūsu dāvana dārgajam Ņikitam Sergejevičam Hruščovam un visai padomju tautai.

Jangela kolektīvs pastrādājis godam. Tika noteikts pēdējais termiņš — 6. novembris. Taču puiši pacentās, pabeidza visus darbus pirms laika līdz 24. oktobrim! Rezervē divas nedēļas.

Labāk divas nedēļas agrāk nekā minūti vēlāk. Raķete gatava! To apstājuši inženieri. Katrs grib, lai tieši viņa sistēma nostrādātu, lai tieši tā nepieviltu. Tepat gan ģenerālais konstruktors Jangcls, gan Valsts komisijas priekšsēdētājs Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks galvenais artilērijas maršals Ņedeļins.

Un pēkšņi…

Pašā pēdējā brīdī atklāti bojājumi elektriskajās ķēdēs. Ko darīt? Pēc instrukcijas — jāatceļ starts, jānolej degviela, jāveic remonts…

Uzpildīt raķeti ar degvielu un oksidētāju — grūta un ārkārtīgi bīstama nodarbošanās. Oksidētāja un degvielas noliešana — vēl jo sarežģītāks un bīstamāks uzdevums. Ja desmitiem tonnu agresīva, indīga draņķa nolej, tad pēc tam visa raķete jāpārbauda līdz pēdējai skrūvītei, jāmazgā un jāizpūš visas tilpnes un caurules. Nolejot oksidētāju un degvielu, starts atlikts uz mēnesi.

Ko tad lai dara?

Jāpārkāpj instrukcija! Lūk, kas jādara! Jālabo bojājumi jau uzpildītai raķetei! Citādi līdz 7. novembrim neuzspēsim! Galvenais konstruktors nervozē, bāž papirosu mutē. Viņam atgādina: var sprāgt. Šeit nedrīkst smēķēt. Konstruktors šķendējoties aizvācās uz bunkuri.

Puiši strādā. Neuztraucies, biedri Jangel! Bojājumu novērsīs. Starts notiks precīzi pēc plāna. Ledainais stepes vējš augstumā saldē līdz kauliem. Rokas trīc no aukstuma un noguruma. Cilvēki strādā līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Nervozitāti pastiprina augstās priekšniecības klātbūtne. Bet priekšniecība vienmēr ar svītu. Priekšniecība izrāda vieglu nepacietību, ko momentāni pastiprina svīta: aiziet, aiziet! Pēdējās dienas visi gulējuši pa brītiņam. Ari priekšniecība. Nogurums gāž no kājām. Brīžiem zūd pati izpildāmās operācijas jēgas saprašanas iespēja. Taču cilvēki turpina darbu!

lai atrastu bojājumu, jāatvieno kabeļi. Visi otrās pakāpes nesankcionētā starta blokatori noņemti. Pa to laiku pie komandpunkta pults pieņemts lēmums pārbaudīt programmējamās strāvas sadales darbību. Strāvas sadalītājam dota komanda, gudrā mašīna precīzi izpilda pavēli: otrās ieslēgšanas pakāpes ķēdē padota strāva. Otrās pakāpes degvielas un oksidētāja komponenti savienojas…

Pēc tam dokumentā par izmeklēšanas rezultātiem ierakstīs: nesankcionēta dzinēja palaišana. No vienas puses, tas tiešām tā ir. Operatori pie pults nemaz negribēja dzinēju palaist. Taču, ja paskatās no otras puses, tad palaišana jāuzskata pat par ļoti sankcionētu. Bloķēšana noņemta, komanda dota, dzinējs šo komandu nekļūdīgi izpildījis.

Katastrofa nekad nav vienas kļūdas sekas. Katastrofa notiek kļūdu sērijas rezultātā, turklāt katra no nākamajām padziļina iepriekšējās.

Kļūda bija pavēle gatavot startu uz kādu konkrētu datumu. Pēdējos mēnešus, nedēļas un dienas darbs noritēja trauksmes režīmā ar visu normu, instrukciju un noteikumu neievērošanu, likumu un aizliegumu pārkāpšanu.

Noziedzīgs bija lēmums pārbaudīt elektriskās ķēdes uzpildītai raķetei.

Bija noziegums turēt tik daudz cilvēku līdzās startam gatavai raķetei.

Bija kļūda noņemt nesankcionēta starta bloķēšanu.

Bija kļūda pārbaudīt strāvas sadalītāju bez tūkstošproccntīgas pārliecības par to, ka darbojas visa sistēma, kas bloķē dzinēju pret nesankcionētu startu.

Operators nospieda podziņu un…

Spēcīga velnišķīgi baltas uguns strūkla ar mežonīgu rēkoņu izlauzās no sprauslas. Milzīgā pirmā pakāpe mierīgi atdusas uz starta plača. Bet astotā stāvā jau ierēcies otrās pakāpes dzinējs, kuram paredzēts ieslēgties tikai aiz atmosfēras robežām. Otro pakāpi jau dzen kosmosā, tā raujas augšup, cenšoties atrauties no pirmās, apdullinot apkārtni ar ellišķīgu dārdoņu, apšļācot zemāk stāvošo pirmo pakāpi ar ellišķīgu uguni. No platformām sāka birt cilvēciņi. Viņi lēca iespaidīgi, gluži kā nirēji sacensībās. Tiesa, augstums te lielāks un lejā nav baseina ar ūdeni, bet kosmodroma betons.

Lūk, tad pirmā pakāpe uzgāja gaisā.

Briesmīgi spēcīgs sprādziens, bojājot tērauda fermas, izsvaidīja degošos cilvēkus uz visām pusēm.

Degošās skrandās uz visām pusēm izkaisījās un izplūda pelnos sadedzinošas, visu dzīvo nogalinošas lipīgas, zaļas putas. No baltām liesmām skrien ārā degošas lāpas, krīt gar zemi, cenšoties apslāpēt liesmas un, raustoties pēdējās konvulsijās, kļūst nekustīgas, pārvēršoties melnos apdegu ļos.

Galveno konstruktoru Mihailu Kuzmiču Jangclu izglāba nervi. Viņam izmisīgi sagribējās smēķēt elektriskās sistēmas sabojāšanās brīdī. Tāpēc viņš bija bunkurā. Viņš izlēca sprādziena brīdī glābt savus cilvēkus. Viņam arī tika. Viņš arī apdega. Viegli.

Pārvarot sāpes, pacēla sarkano klausuli: Hruščovu iedodiet.

Rīt Jangelam dzimšanas diena. Šodien sadega baltos pelnos viņa vietnieks Ļova Berlins. No viņa nekas nepalika pāri. Šodien sadega Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks galvenais artilērijas maršals Mitrofans Ivanovičs Ņedeļins. Viņa pelnus atpazina pēc sakusušās Padomju Savienības Varoņa "Zelta zvaigznes". Šodien sadega desmitiem vislabāko raķešu speciālistu.

Jangels ziņo: sūtiet palīdzību, šeit apdegušie, saindētie ar indīgiem izgarojumiem, ar skābi apdedzinātie. Vajadzīgi ārsti, vajadzīgi evakuācijas līdzekļi, vajadzīgi medikamenti.

— Kāpēc tu pats nesadegi? — nošņāca Hruščovs. Un nometa klausuli.

[1]

Hruščovs KGBpriekšsēdētājam Šeļepinam: paziņot, ka maršals Ņedeļins aizgājis bojā aviācijas katastrofa. Par pārējiem klusēt. Armijniekus glabāt raķešu poligona aizliegtajā zonā, Južmaš konstruktorus — Dņepropetrovskā, taču ne vienviet, bet gan dažādos kapsētas galos dažādā laikā, nāves datumu uz kapu plāksnēm nerakstīt, tikai gadu: 1960. Lai neviens ncizskaitļotu, ka daudzi vienlaikus miruši vienā dienā.

Hruščovs Koroļovam: tavs konkurents aptaisījās. Ko darīsim?

Variantu daudz. Vilinošākais: Jangclu sodīt, no darba padzīt, bet milzīgo, ar jaunāko tehniku aprīkoto ļuimaš raķešu rūpnīcu un tai piesaistīto konstruktoru biroju atdot Koroļova firmai. Vai nav gana labs

variants? Un būs gigantiska centralizēta ražošana, konstruktoru biroji un rūpnīcas Maskavā, Dņepropetrovskā, Kuibiševā. Apvienot visus spēkus vienā dūrē! Bet konkurence? Ir taču vēl konkurents Celomejs, ir vēl arī Makejevs. Viņi arī taisa raķetes. Turklāt pavisam nesliktas.

Varēja būt arī citi varianti…

Taču Koroļovam savs risinājums. Tikko uzzināja par sprādzienu pie konkurenta, tūlīt saprata, ka tiks uzdots jautājums par Jangcla un viņa firmas likteni. Tāpēc Hruščovam atbildēja bez lielas domāšanas: tas var notikt ar katru, nesodiet Jangelu un netraucējiet viņam strādāt.

Dzīve apstiprināja Koroļova vārdu pareizību: tas var notikt ar katru. Tieši pēc trim gadiem, 1963. gada 24. oktobri, tajā pašā poligonā startā sadega jaunais Koroļova izstrādājums 8K75. Kopā ar cilvēkiem.

Darbojošās personas

Galvenais artilērijas maršals SERGEJS SERGEJEVIČS VARENCOVS dzimis 1901. gadā. Dienējis artilērijā. 1941. gadā — pulkvedis, Dienvidrietumu frontes 6. armijas 6. strēlnieku korpusa artilērijas priekšnieks. Kijevas katastrofa spēja saglabāt personālsastāvu un nozīmīgu bruņojuma daļu un izlauzties no ielenkuma loka. 1941. gada novembrī saņēma artilērijas ģenerālmajora pakāpi. Kara laikā strauji veidoja karjeru. 1943. gada februāri — artilērijas ģenerālleitnants, tā paša gada oktobrī — artilērijas ģenerālpulkvedis. Kopš 1942. gada oktobra līdz kara beigām — artilērijas priekšnieks Voroņežas frontē, kuru 1943. gadā pārveidoja par 1. Ukrainas fronti. Voroņežas (1. Ukrainas) frontes Kara padomes loceklis, bet frontes politiskais uzraugs bija Hruščovs.

Kurskas kaujā Varencovs bija slavenās artilērijas kontrsagatavošanās iniciators, kad dažas minūtes pirms vācu uzbrukuma pa kaujas gatavībā esošajiem vācu spēkiem tika veikts ārkārtīgi spēcīgs artilērijas trieciens. Kijevas uzbrukuma operācijas laikā Varencovs spēja sakopot pa 300—350 lielgabaliem uz katru izlaušanās frontes kilometru un pārrāva fronti. Par Berlīnes operāciju saņēma Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Kopš 1951. gada — Galvenās artilērijas pārvaldes priekšnieks. Pēc tam — Sauszemes karaspēka raķešu spēku un artilērijas pavēlnieks. Varencovam bija draudzīgas attiecības ar Hruščovu kopš 1942. gada.

SERGEJS PAVLOVIČS KOROĻOVS. Dzimis 1907. gadā. Sešpadsmit gadu vecumā — aviācijas analfabētisma likvidācijas lektors. 1931. gadā izveido GIRD— Reaktīvās kustības izpētes grupu, kas drīzumā pārtapa par zinātniski pētniecisko institūtu. 1933. gadā — pirmā veiksmīgā raķetes palaišana. 1936.—1937. gadā izveido un noved līdz izmēģinājumu stadijai zenītraķeti ar cieto degvielu un tāldarbības raķeti ar šķidro degvielu.

1938. gadā apcietināts, nežēlīgi spīdzināts. Vainu, ko viņam centās inkriminēt, neatzina. Notiesāts uz nāvi. Sarakstu, kurā bija iekļauts Koroļovs, vizējis Staļins, Molotovs, Vorošilovs un Kaganovičs. Taču tas bija laiks, kad iznīcināšanas mašīna palēnināja gaitu. Nošaušanu nomainīja ar nometni Kolimā. Ieguva zeltu pasaules proletariāta dzimtenei. Pēc tam aizsūtīts uz speciālo cietumu, kur ieslodzītā Tupoļeva vadībā strādājis pie bumbvedēju Pc-2 un Tu-2 projekta. 1944. gadā atbrīvots, taču netika reabilitēts.

Pēc kara radīja sēriju dažāda lietojuma raķešu.

Saņēma augstākos valsts apbalvojumus, oficiāli būdams tautas ienaidnieks. Reabilitēts 1957. gadā.

Praktiskās kosmonautikas pamatlicējs. Izveidojis raķeti R-7(8K71), pazīstama ari kā "Lieliskais septītnieks", ar kuru rika palaists pirmais mākslīgais Zemes pavadonis un īstenots pasaulē pirmais cilvēka lidojums kosmosā. Raķete R-7— izcils XX gadsimta tehnikas paraugs, tās principiālā komponentu shēma un dzinēji nav novecojuši arī pusi gadsimta pēc pirmā lidojuma; uz R-7 pamata izstrādāta nesējraķešu sērija Sojuz, kura tiek izmantota joprojām.

Koroļovs visu dzīvi bija stingri noslepenots. Par viņu teica "kosmisko raķešu sistēmu galvenais konstruktors", nenosaucot vārdu. Divkārtējs Sociālistiskā Darba Varonis, Ļeņina prēmijas laureāts. Nomira 59 gadu vecumā uz operāciju galda. Pasaules slava pie viņa atnāca nāves dienā.

7. NODAĻA

Hruščovs pazina Kirilu Semjonoviču Moskaļenko kopš paša kara sākuma, kopš 1941. gada vasaras. Artilērijas ģenerālmajors Moskaļenko komandēja prettanku artilērijas brigādi Dienvidrietumu stratēģiskajā virzienā, kur Hruščovs bija politiskais komisārs. Pēc diviem kara mēnešiem, izlaižot divīzijas komandiera vietnieka, divīzijas komandiera un korpusa komandiera vietnieka posteni, Moskaļenko no brigādes uzreiz pacēlās korpusa līmenī. Vēl pēc pusgada, pārlēcis armijas pavēlnieka vietnieka postenim, viņš saņēma 38. armiju. Hruščova un Moskaļenko ccii stiepās līdzās: šausmīgā sakāve uz Ukrainas zemes briesmīgajā 1941. gada vasarā, atkāpšanās, prettriecieni un pretuzbrukumi, no jauna atkāpšanās, grandiozais uzbrukums pie Harkovas 1942. gada pavasarī un šausminošā katastrofa, ar ko tas beidzās, atkāpšanās, precīzāk, bēgšana uz Staļingradu, atkal Harkova, Kurskas loks, izrāviens uz Dņepru, Kijevas atbrīvošana…

Karu Moskaļenko pabeidza kā ģenerālpulkvedis, Padomju Savienības Varonis. 1953. gadā Hruščovs iecēla ģenerālpulkvedi Moskaļenko vadīt grupu, kura arestēja visvareno slepenpolicijas šefii Padomju Savienības maršalu Beriju. Par Berijas arestu Moskaļenko saņēma armijas ģenerāļa pakāpi, pēc diviem gadiem viņš kļuva par Padomju Savienības maršalu.

1960. gada 24. oktobri Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks galvenais artilērijas maršals Ņedeļins aizgāja bojā jaunās starpkontinentālās ballistiskās raķetes izmēģinājumu laikā. Kuru lai ieliek viņa vietā?

Un Hruščovs izlēma: Moskaļenko.

2

Plānus kodoltriecieniem pa naidnieku izstrādā Ģenerālštāba Galvenā operatīvā pārvalde, nosakot mērķus izpildītājiem.

Ģenerālštāba priekšnieks Padomju Savienības maršals Zaharovs personīgi uzdeva kaujas uzdevumu jaunajam Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlniekam Padomju Savienības maršalam Moskaļenko.

Ja izsakās īsi, ir divi iznīcināmi mērķi: tuvais mērķis — Eiropa, tālais — Savienotās Valstis. Četri izpildītāji: stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēks, Sauszemes spēku raķešu karaspēks, VVS un flote.

Padomju Savienības maršals Moskaļenko izlēma pats novērtēt situāciju. Vispirms — Eiropa. Te galvenais RVSNpartneris būs Sauszemes karaspēks, saprotams, visciešākajā sadarbībā ar aviāciju un floti.

Maršals Moskaļenko apsēdās krēslā, kuru vēl pavisam nesen aizņēma viņa priekšgājējs. Darbiņš jauns, nezināms.

Jāsaprot, ka slepenība, kas ieskāva stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēku, bija totāla. Padomju Savienības maršalam Moskaļenko, ja viņam nebija tiešas saistības ar šo karaspēku, nepienācās zināt par to daudz vairāk kā citiem padomju cilvēkiem. Tagad viņam bija jāveic izrāviens no pilnīgas nezināšanas līdz tikpat pilnīgai apjomā teju neizsmeļamas informācijas pārzināšanai, jāiedziļinās tūkstoš RVSN problēmās, jāatrod tām risinājumi.

Maršals pavērās apkārt. Nospieda pogu:

— Štāba priekšnieku pie manis.

RVSN Galvenā štāba priekšnieks parādījās nekavējoties. Zināja, ka jaunais virspavēlnieks viņu izsauks pirmo.

—   Ziņojiet par situāciju, ģenerālpulkvedi.

—    Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēks ir pakļauts aizsardzības ministram un Ģenerālštābam. RVSN sastāvā — pavēlniecība, Galvenais štābs, viens galvenais un divi rezerves komandpunkti, divas raķešu armijas, atsevišķais raķešu korpuss, trīs izmēģinājumu poligoni, zinātniskās un mācību iestādes, apgādes daļas un apakšvienības.

—   Kādas raķetes?

— 8K63 ar tāldarbību divi tūkstoši simts. Nākamgad gaidām raķeti 8K65 ar tāldarbību četrarpus tūkstoši.

—   Kādi mums ir mērķi Eiropā?

Štāba priekšnieks noziņoja: īsi, skaidri un saprotami.

Pēc tam Padomju Savienības maršalam Moskaļenko savi uzdevumi jāsaskaņo ar Sauszemes spēku raķešnieku triecieniem.

Sauszemes karaspēka Raķešu spēku un artilērijas pavēlnieks galvenais artilērijas maršals Varencovs ir gatavs izklāstīt plānus un ieceres.

Zāle plaša. Logu nav. Šeit logi nav paredzēti. Sienas, grīda, griesti — kā parastā telpā. Taču tā ir ilūzija. Īstenībā tie ir no metāla, divkārši. Starp diviem tērauda slāņiem — mikroslāpētāji. Tāpēc gan sienas, gan grīda, gan griesti viegli dūc, ja ieklausās. Gaisma spilgta, taču nav žilbinoša. Galds — seši reiz desmit metri. Pār visu galdu — reljefa Eiropas karte.

RVSN virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Moskaļenko: — Eiropā es strādāju pa tālajiem mērķiem, man — amerikāņu atomzemūdeņu bāzes Spānijā un Skotijā — Rota un Holiloha, britu flotes bāzes Portsmuta, Plimuta un Gibraltārs. Man — Itālijas, Grieķijas un Francijas flotes bāzes. Man — stratēģiskās aviācijas lidlauki, komandpunkti un sakaru mezgli. Skaidra lieta, ka man — Obana, Penmarša, Pirmazensa, Cvaibrukena, Bitburga, Ramšteina, Torehona. Vēl šis tas sīks. Pārējais tavs.

Sauszemes spēku raķešu karaspēka un artilērijas pavēlnieks galvenais artilērijas maršals Varencovs: — Eiropu mēs pārcirtīsim ar tanku ķīļiem. Galvenie virzieni: Kasele—Lukscmburga. Ceļu notīrīsim. Tu tik Ameriku sadrupini gabaliņos, bet mēs jau nu tanku armijām cauri Eiropai izklāsim kodolpaklāju.

Maršals Moskaļenko pasmaidīja: — Ar Sauszemes spēku raķešnickiem nekādu problēmu. Ja sāktos karš, Eiropu sacirtīsim.

Bet kā tiksim galā ar Ameriku?

Maršals Moskaļenko pateicās galvenajam artilērijas maršalam Vareneovam par saturīgo, skaidro un precīzo situācijas skaidrojumu, atvadoties izteica pārliecību, ka RVSN un Sauszemes spēku raķešnieki izvirzītos uzdevumus izpildīs, ja Dzimtene pavēlēs. Pēc tam atkal izsauca sava štāba priekšnieku:

—   Par Eiropu skaidrs. Kas mums ir pret Ameriku?

—   Pret Ameriku 8K74. Konstruktors Koroļovs. Principā, tā pati 8K71, ar kuru laižam pavadoņus, vienīgi piemērota militārajām vajadzībām.

—   Tāldarbība?

—   Trīspadsmit tūkstoši.

—   Lādiņš?

—   Trīs megatonnas.

—   Cik to ir ierindā?

—   Viena.

—   Kas "viena"? Vai viena brigāde? Viena divīzija? Viena raķešu armija?

—   Viena raķete. Pļcseckā.

—    Kā tā ir aizsargāta no iespējamā pretinieka trieciena?

—   Nekā.

—   Ja pienāks komanda, es nospiedīšu pogu, cik sekundes paies līdz startam?

—   Sešpadsmit stundu, ja strādā nepārtraukti. Taču tad var rasties kļūdas komandas noguruma dēļ. Tāpēc, ja ar izpratni, sajēgu un kārtīgi, tad 23 stundas un 40 minūtes.

—    Kāpēc ne 24 stundas?

—   Konstruktori nolēma, ka neskan visai uzmundrinoši: gatavība startam diennakti pēc komandas saņemšanas. Tāpēc izdarīja visu, kas no viņiem atkarīgs, lai varētu ziņot: sagatavošana palaišanai aizņem mazāk par diennakti.

—   Kāda varbūtība, ka 8K74 aizlidos līdz Amerikai?

—   41 procents.

—   Raķete, kuru nekas neaizsargā starta laukumā, ar tādu drošību, tādu gatavības pakāpi, turklāt ari tikai vienā eksemplārā ne velnam neder.

—   Neder, biedri Padomju Savienības maršal. Taču nolēma vienu tādu raķeti turēt kara gadījumam labākas raķetes trūkuma dēļ. Lai gan tā vairāk piemērota miera laika mērķiem. Ar tādu raķeti kosmosā palaisti visi mūsu pavadoņi. Tā laba lidojumiem kosmosā.

—   Ar ko laba?

—   Tā darbojas ar petroleju un šķidro skābekli. Droši. Taču daudz laika sagatavošanai. Un milzīga infrastruktūra. Tai līdzās ir vesela skābekļa rūpnīca. Raķeti taisīja lādiņam, kura svars ir piecarpus tonnu, taču kodolieroču daļu izstrādātāji pamanījās lādiņa svaru samazināt. Tāpēc šai raķetei ir jaudas pārpalikums. Kosmosam labi, bet triecieniem pa Ameriku tik daudz nevajag.

—    Kas perspektīvā?

—   Mums būs vēl četras tādas raķetes. Bet, ja vēlamies palielināt gatavību, ja sagatavošanas laiku vēlamies samazināt, vajadzīga cita raķete, ko darbina agresīvi komponenti.

—    Bet tādas raķetes nav?

—    Būs.

—   Kad?

—   Tagad tas nav zināms. Pirmo tādu raķeti izveda uz startu, kur tā uzsprāga pirms trijām dienām, nogalinot jūsu priekšgājēju, RVSNģenerāļu grupu, Dņepropetrovskas rūpnīcas konstruktorus un visu starta komandu.

Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Moskaļenko sagatavoja simtiem jautājumus savam štāba priekšniekam. Taču, saņēmis pašas pirmās atbildes, uz ilgu laiku apklusa. Pēc tam atcerējās par RVSN Galvenā štāba priekšnieku, kurš nostiepies viņa priekšā godpilnās gaidās.

Maršals gribēja ko teikt, taču tikai pamāja roku: pazudi!

3

Maršals Moskaļenko plānoja strādāt visu dienu un visu nakti. Bija nolēmis iedziļināties. Taču veidojās tāda aina, ka jau piecos vakarā pavēlēja adjutantam piebraukt automašīnu. Jābrauc mājās, jāiedzer nedaudz kaut kas uzmundrinošs, jāictinas vatētā zīda halātā ar zeltā izšūtiem ķīniešu drakoniņiem, jāiekārtojas krēslā pie marmora kamīna, jāpabiksta degošās, nedaudz kūpošās bērza pagales, jāapklust uz ilgāku laiku, jāpārdomā viss, ko šodien uzzināja no pilnīgi slepenu dokumentu kaudzes.

Maršala ZiSlido pa Maskavu, riepas švīkst. Maršals atminējās joku: aste gara, olas netīras, bet acis kvēlo. Kas tas ir?

Tā ir Maskavā rinda pēc olām.

Un tūlīt pat vadītājam: stāt!

Pa ietvi, aizliecoties aiz stūra kā pelēka strīpaina anakonda, stiepjas nebeidzama rinda.

Adjutantam: uzzini, ko dod.

Adjutants aizskrēja, uzzināja, atgriezās, ziņoja: rinda pēc desas.

Maršals atcerējās Hruščova vārdus, kurus šis Amerikai augstprātīgi izmeta gluži kā granīta bruģakmeni spoguļu vitrīnā: mums tak raķetes kā desas no automāta ārā lec.

Gan šoferis, gan adjutants, gan apsardze tic, ka Padomju Savienība ir diža raķešu lielvalsts. Tam ticēja arī pats Padomju Savienības maršals

Moskaļcnko. Ticēja, lūk, tieši līdz šai dienai. Taču paklausījās RVSN Galvenā štāba priekšnieka ziņojumu, uzklausīja štāba pārvalžu priekšniekus, apspriedās pa slēgto valdības līniju ar galvenajiem raķešu konstruktoriem Koroļovu, Makcjevu, Jangelu un Celomeju, piezvanīja uz raķešu rūpnīcām Kuibiševā, Omskā un Dņepropetrovskā, pieprasīja raķešu armiju pavēlnieku, raķešu korpusu un divīziju komandieru ziņojumus. Un, lūk, tagad, atgāzies pret mīksto ādas spilvenu limuzīna smilškrāsas salonā, aptvēra: bet Ņikita Hruščovs taču nemeloja Amerikai.

Pie mums situācija ar raķetēm ir tāda pati kā desu ražošanā.

4

Jautājumu par stratēģisko spēku sadarbību Amerikas iespējamās sakāves laikā RVSN virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Moskaļcnko varētu apspriest savā štābā, uzaicinot uz sarunu VVS virspavēlnieku un VMF vi rspavēl nieku.

Taču Padomju Savienības maršals Moskaļcnko nolēma pats uzmeklēt kolēģus.

Pirmā vizīte pie VVS virspavēlnieka galvenā aviācijas maršala Veršiņina.

Situācija atklājās visai bēdīga. Amerikāņiem ir stratēģiskais bumbvedējs H-52. Tas var nest 30 tonnas parastu bumbu vai dažas atombumbas. Šo bumbvedēju Amerikā ir vairāk par septiņsimt. Noslīpēta uzpilde gaisā. Tāpēc tic var pacelties no savas teritorijas, bombardēt Savienību un atgriezties Amerikā. Turklāt, un tas ir galvenais, viņiem ir bāzes ap Padomju Savienību: Lielbritānijā, Vācijā, Spānijā, Grieķijā, Turcijā, Āzijas valstīs un Klusā okeāna salās. Uzbrukuma draudu gadījumā viņi stratēģisko aviāciju var izvietot pa visu Amerikas teritoriju, var arī turēt priekšējās līnijas bāzēs.

Bez tam amerikāņiem ir vidējais stratēģiskais bumbvedējs H I ' 1260 lidaparātu. Plus 300 lidmašīnu rezerve konservācijā un vel 300 citu funkciju veikšanai, izlūkošanai un tā tālāk. Tās var bombardēt no lidlaukiem Eiropā vai Āzijā vai ari atlidot no Amerikas, uzpildīties kaut Turcijā vai Grenlandē, nobumbot un atgriezties mājās.

Turklāt viņiem bruņojumā pieņemts pasaulē pirmais virsskaņas stra tēģiskais bumbvedējs B-58. Ātrums — divkāršs skaņas ātrums. Nes trīs megatonnas jaudīgu lādiņu. Tas nav viss. Stratēģiskā aviācija ir arī Lielbritānijai. Tie tā jāpiebilst, ka amerikāņi un viņu sabiedrotie mūs var bombardēt ar savu taktisko aviāciju no bāzēm Eiropā un Āzijā, tai nav jālido pāri okeānam. Mūsu taktiskā aviācija cīnīsies pret to kontinentu teritorijā. Bet uz Ameriku pāri okeānam tā nelido.

—   Kas mums ir pret Ameriku?

—   Mums pieņemti bruņojumā divi smagie stratēģiskie bumbvedēji: Mjasiščeva 3M un Tupoļeva Tu-95. Specifikācija apmēram vienāda.

—   Kāpēc vienlaikus jātur divi dažādas konstrukcijas, taču apmēram vienādas specifikācijas smagie stratēģiskie bumbvedēji?

—   Tāpēc ka nav viena laba. Viena nepilnības kompensē otra priekšrocības. Un otrādi.

—   Cik to tev ir?

—    Daļa saražoto lidmašīnu pārtaisīta par tāldarbības izlūkiem, uzpildes lidmašīnām un lidojošām laboratorijām. Tieši atomieroču nesējlidmašīnas, kas aprīkotas ar papilduzpildi un ir spējīgas aizvilkt līdz Amerikai un atgriezties, ir 48 Tu-95 un 29 3M.

—    Kādas ir iespējas izlauzties caur PVO sistēmu?

—   Nekādas. Amerikāņu B-52 praktiskie griesti ir 16 000 metru. Mums — 12 000. Viņi lido pie mums no tuva attāluma iznīcinātāju aizsegā. Savukārt mums nākas pārvarēt starpkontinentālu attālumu bez aizsega. Tikko pametam savus krastus, tikko lidojam virs neitrālajiem ūdeņiem, blakus iekārtojas reizēm Amerikas, reizēm britu, reizēm Kanādas iznīcinātāji.

—   Sanāk, ka no stratēģiskās aviācijas es īpašu palīdzību negaidu?

—   Tā sanāk. Visas cerības uz mūsu starpkontinentālajām raķetēm. Paldies Dievam, tās mums ir labas un to mums ir daudz.

5

Otra vizīte — pie Jūras kara flotes virspavēlnieka admirāļa Gorškova.

—   Ar ko naidnieks no jūras var uzbrukt mūsu valstij?

Admirālis Gorškovs nopūtās:

—           Viņiem kaujas dežūrā stājusies kodolraķešu zemūdene Georjje Washinjļton.

—   Bet mums?

—   Mūsu pirmajai atomzemūdenei ar raķetēm tiek veikti rūpnīcas un valsts izmēģinājumi.

—   Kā to sauc?

—   K-19.

—   Vai tiešām neko interesantāku neizdomāja? Viņiem zemūdenes nosauktas skaistos vārdos, bet mums burti un cipari kā katorgas nometnes zekiem.

—   Pie mums tā pieņemts.

—    Mēs nedaudz atpaliekam, bet saglabājas aptuveni vienlīdzīgs spēku samērs: viena zemūdene viņiem, viena drīz būs mums. Vai tā?

—    Nē, tā ne. Vienlīdzības spēkos nav. Viņiem zemūdenei 16 raķetes, mums — trīs.

—   Tas nozīmē, ka viņiem pieekāršs pārsvars.

—   Atkal nē. Mūsu raķetei R-13ir 600 kilometru tāldarbība, viņiem Polaris— 2200 kilometru, viņi jau sākuši izmēģinājumus jaunai modifikācijai ar 2800 kilometru tāldarbību. Mums pagaidām nekas pat tuvu tam nav paredzams.

—   Bet lādiņi?

—   Mums pusotru reizi jaudīgāki. Toties viņiem precizitāte divrei/ augstāka ar visu to, ka šauj trīs reizes tālāk. Jaunajam Polaris lādiņš bus kā mums, bet tāldarbība četras reizes lielāka un arī precizitāte četras reizes augstāka.

—   Ar ko vēl, virspavēlniek, iepriecināsi?

—   Viņiem zemūdens starts. Gatavība palaišanai — minūte. Mums virsūdens palaišana. Sagatavošana zem ūdens pirms starta 30 minūtes. Pēc tam uzpeldam un palaižam raķeti. Uz ūdens virsas jāatrodas vismaz 12 minūtes… Tiešā amerikāņu krasta tuvumā.

—    Bet arī tas nav viss?

—   Nav gan. Pēc pusotra gada viņiem būs deviņas kodolraķešu zemūdenes, mums — piecas. Viņiem uz deviņām zemūdenēm 144 raķetes, mums uz piecām — piecpadsmit. Viņiem ar cieto, mums ar šķidro degvielu. Mēs raķeti glabājam maksimums trīs mēnešus, pēc tam tā jāizkrauj un jāveic tehniskā apkope. Viņiem tehniskā apkope pēc pusotra gada. Ja uz mūsu zemūdenēm pat būtu tikpat daudz raķešu, cik ir viņiem, palaišanai reāli gatavo viņiem būs vairāk. Pats galvenais ir tas, ka viņi var palaist raķetes no akvatorijiem, kur mūsu flotes nav, kur viņus piesedz viņu virsūdens flote un aviācija, bet mēs esam spiesti palaist raķetes tikai tur, kur nav ne mūsu virsūdens flotes, ne aviācijas, tikai tur, kur rīkojas ne vien viņu flote, bet arī krasta pretzemūdeņu aviācija.

—   Vai tagad viss?

—   Nē. Pēc pāris mēnešiem amerikāņi pieņems bruņojumā kuģu klāja virsskaņas bumbvedēju Vigilant. Tas .spēs nest visjaudīgākos kodoltermiskos lādiņus. Tūkstoš kilometru kaujas rādiuss. Tie var veikt stratēģiskos triecienus no aviobāzes kuģiem. Mums aviobāzes kuģu nav.

—   Un?

—   Un neaizmirsīsim Lielbritānijas, Itālijas, Vācijas un Japānas floti. Te arī Francija var piepalīdzēt.

6

Un vēl viena tikšanās ar Sauszemes spēku raķešu karaspēka un artilērijas pavēlnieku galveno artilērijas maršalu Varencovu pēdējo detaļu saskaņošanai.

Varencovs: — Jūs tikai sasitiet Ameriku, bet ar Eiropu problēmu nebūs.

Padomju Savienības maršals Moskaļenko dziļi nopūtās:

—   Man nav tiesību tev, Sergej Sergejevič, stāstīt, bet zini: man nav, ar ko sist Ameriku.

—    Kā — nav ar ko?

—   Lūk, tā. Atkārtoju: man nav tiesību tev to teikt, taču mūsu slepenība reiz sagādās mums rūgtu mācību. Mēs mierinām sevi ar spēku, kura nav. Tu plāno kara gadījumā ar atomtriecieniem attīrīt tanku armijām ccļu līdz okeānam. Tas ir pilnīgi iespējams. Taču tev būtu jāņem vērā, ka par šiem triecieniem mēs dabūsim pa zobiem no amerikāņiem. Un atbildēt mums nav ar ko. Vadies pēc tā.

—    Bet kā tad kosmoss, pavadoņi, Mēness aplidošana?

—   Visas stratēģiskās raķetes, ko saražo rūpniecība, tūlīt aiziet uz izrādīšanos: uztaisa vienu raķeti — palaiž pavadoni, uztaisa otru — palaiž vēl vienu. Kaujas sardzē pret Ameriku ne velna nav. Tādas lietas.

—   Bet stratēģiskā aviācija? Bet atomzemūdenes?

Maršals Moskaļenko neko neatbildēja. Tikai papliķēja Varencovam pa plecu, nopūtās un aizgriezās.

[1]

GR U priekšnieks armijas ģenerālis Serovs akurāti salocīja avīzi Pravda un iebāza to miskastē. Tā bija avīze ar Hruščova paziņojumu par to, ka raķetes pie mums nāk ārā no konveijera kā desas.

—    Ko darīsim? — Tas ir jautājums Sauszemes spēku raķešu kara spēka un artilērijas pavēlniekam galvenajam artilērijas maršalam Varen covam.

Tas ir jautājums, uz kuru atbildes var arī nebūt.

Jebkura komandiera darba pamatā ir visu ziņu savākšana par preti nieku un saviem spēkiem, situāciju novērtēšana, risinājumu pieņemšana, kaujas pavēles došana un tā izpildes kontrolēšana.

Varencovs un Serovs situāciju bija novērtējuši. Bet kas tālāk? Kur risinājums?

Situācija skaidra. Hruščovs uzdeva 1960. gada decembrī palaist cilvēku kosmosā. Tagad ir oktobris. Cilvēka lidojums kosmosā kļūs par pierādījumu nesagraujamai Padomju Savienības raķešu varenībai. Tikko cilvēks dosies lidojumā, Hruščovs sāks baidīt Eiropu un Ameriku ar raķetēm, pieprasīt Berlīnes problēmas risinājumu. Eiropas iznīcināšanai raķetes ir, Amerikas iznīcināšanai — nav. Saruna notiks paaugstinātos toņos, un… viss var beigties pat ļoti bēdīgi visiem. Blefot bez trumpjiem rokās — pašnāvība. Tā taču nav spēle durakos ar kāršu piemešanu. Lieta var izvērsties par Trešo pasaules karu.

—   Bet, ja brīdinātu amerikāņus, ka Hruščovs blefo, ka mums kaujas vienībās nav tādu raķešu, kuras aizsniedz līdz Amerikai?

—   Kā tu viņus brīdināsi? Aizbrauksi un teiksi: neticiet Hruščovam? Un kāpēc lai viņi tev ticētu, bet viņam ne?

—   Izeja viena: sniegt amerikāņiem ziņas, taču tādas, kuras viņi varētu pārbaudīt un pārliecināties, ka mēs nemelojam.

—    Kā šīs ziņas viņiem nodot? Kā nodot, lai noticētu?

—   Atkal jau mums ir tikai viena izeja: mūsu virsnieks ļaus amerikāņu izlūkiem sevi savervēt un nodos viņiem noslēpumus, bet viņi lai pārbauda.

—    Kurš virsnieks gan to darītu?

—   Jāmeklē.

Būtisks aspekts

Ārkārtīgi lielā slepenības pakāpe, kas Padomju Savienībā aptvēra burtiski visas dzīves jomas, apvienojumā ar tikpat ārkārtīgi lielo izrādīšanās vēlmi deva trīskārt izkropļota spoguļa efektu. Pašiem vadoņiem bija aplams priekšstats par reālo stāvokli. Tajos gados gan padomju tauta, gan visa pasaule redzēja varenu lielvalsti, kura bija spējīga palaist pasaulē pirmo mākslīgo Zemes pavadoni, nogādāt uz Mēness vimpeli ar Padomju Savienības ģerboņa attēlu, pirmo reizi pasaulē aplidot apkārt Mēnesim un nofotografēt tā otro, neredzamo pusi. Padomju Savienības kosmisko raķešu varenība biedēja un apbūra.

Šobrīd Krievijas Bruņoto spēku augstākā vadība ir spiesta atzīt, ka 1961. gada janvāri padomju vadības rīcībā bija viena raķete, kura spēj sasniegt Ameriku. Tas bija Koroļova izstrādājums SK74objektā Augam — Pļeseckas poligons, laukums 151-1 (Krasnaja zvezda, 2001. gada 16. februāris). Taču šī vienīgā raķete nekad nav bijusi kaujas sardzē.

Izstrādājuma SK74 drošības, aizsardzības un kaujas gatavības līmenis stratēģisko uzdevumu veikšanai vispārējā kodolkarā tika uzskatīts par neapmierinošu. Tieši tāpēc tādā steigā notika Jangela izstrādājuma 8K64 izveide un izmēģināšana. Tieši tāpēc Jangels, pārkāpjot instrukcijas un aizliegumus, pavēlēja remontēt raķetes elektriskās ķēdes, nenolejot oksidētāju un degvielu.

8. NODAĻA

Līdzās GRU priekšnieka, armijas ģenerāļa Serova, kabinetam ir liela sēžu zāle. Laba, jo tur gari un plati galdi, uz kuriem var izklāt jebkāda izmēra kartes. Šodien galdi nokrauti mapēm ar GR Uvirsnieku personīgajām lietām. Armijas ģenerālim Serovam tāds darbs, kuru nevar uzticēt ne vietniekiem, ne adjutantiem.

Visu nakti, dienu un vēl vienu nakti, uzmundrinot sevi ar kafijas porcijām, ģenerālis pārcilāja mapes, vispirms atliekot malā divus desmitus, izvēloties no tām piecas un visbeidzot atstājot tikai vienu.

Tātad kandidāts ir. GR Upulkvedis Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis. Kadru artilērists. Pabeidzis karaskolu. Divdesmit gadu vecumā — pirmais karš, briesmīgais karš ar Somiju. Drīz pēc tā — karš ar Vāciju. Divdesmit piecu gadu vecumā — 51. gvardes prettanku iznīcinātāju artilērijas pulka komandieris. Vienkāršāk sakot, nāvinieks. Prettanku artilērija ir tic puiši ar lielgabaliem, kurus liek ceļā tanku ķīlim, kas izlauzies. Peņkovskis izdzīvoja. Krūtis ordeņos: "Aleksandrs Ņevskis", divi Sarkanie Karogi, pirmās pakāpes "Tēvijas Karš", Sarkanā Zvaigzne. Pēc kara — divas kara akadēmijas. Tajā skaitā pilnīgi slepenā Militāri diplomātiskā, GRU kadru kalve. Trīsdesmit viena gada vecumā — pulkvedis. Strādājis ārzemēs loti atbildīgā postenī — GR U rezidents Turcijā. Tas ir ģenerāļa amats. Oficiālais piesegs — militārais atašejs. Tas arī ir ģenerāļa postenis. Peņkovskis vienlaikus ieņēma divus ģenerāļu posteņus, strādāja divu ģenerāļu vietā, taču turpināja būt pulkvedis.

Pulkveža pakāpē iestrēga uz desmit gadiem. Kara laikā jau sen būtu ģenerālis, bet miera laikā tādus reti virza uz priekšu: nepiemērojas priekšniecībai, pārāk nelokāmi aizstāv savu viedokli. Tādus tik uz karu, tikai tur viņi atklāj savas spējas pilnībā. Tikai turp viņi raujas. Turp tādiem arī ceļš.

2

Ārkārtīgi sarežģīts uzdevums atrast cilvēku, kurš spētu brīdināt Ameriku… Nē, taču! Nevis Ameriku! Brīdināt planētu Zeme par draudošajām briesmām. Briesmas radīja nevis tas, ka Hruščovam ir daudz raķešu, bet gan tas, ka Hruščovam nebija tādu raķešu, kas spētu satriekt Ameriku. Tāpēc, ka to nav, vieglprātīgais Hruščovs nolēma demonstrēt uzpūstus muskuļus. Viņš izlēma blefot. Bet tas ir drauds visiem. Tas ir drauds planētas dzīvībai.

Vai tiešām GRUpriekšniekam armijas ģenerālim Serovam bija grūti atrast cilvēku, kurš atdotu savu nožēlojamo dzīvību cilvēces glābšanas vārdā?

Atļaujos ziņot: grūti.

Pulkā pat mirt nav grūti. Viegli iet nāvē, kad visa rota redz tavu pašnāvniecisko varoņdarbu. Taču GRU priekšniekam armijas ģenerālim Ivanam Aleksandrovičam Serovam bija jāatrod tāds cilvēks, kurš izšķirtos veikt pašnāvniecisku varoņdarbu, par kuru neviens nekad nedrīkst uzzināt.

To, kuri vēlas padarīt nemirstīgu savu vārdu, ir atliku likām. Bet ne jau katrs gatavs atdot dzīvību un veikt varoņdarbu, par kuru neviens nedrīkst uzzināt. Vēl vairāk, te nav tikai nāves draudi. Izgāšanās gadījumā cilvēks, kurš glābj planētu no bojāejas, tiks pasludināts par nodevēju un apkaunos savu vārdu uz mūžu mūžiem.

Tāpēc nolēma tā: GRUpriekšnieks armijas ģenerālis Ivans Aleksandrovičs Serovs meklē piemērotu cilvēku un Sauszemes spēku raķešu karaspēka un artilērijas pavēlnieks galvenais artilērijas maršals Sergejs Sergejevičs Varencovs ari meklē. Pēc tam viņi satiksies, katrs liks priekšā savai kandidātu un divatā izvēlēsies labāko.

Scrovs atlasīja savējo, Varencovs — savējo.

Un, lūk, viņi satikās. Katram rokās mapīte ar personīgo lietu.

Serovs paskaidro, ka šai lietai vislabāk derēs Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis: frontinieks, atsita Panthcr un Tigeruzbrukumus, izdzīvoja, pēc kara nokļuva militārajā izlūkošanā, parādīja sevi no labākās puses, strādāja ārvalstīs, Turcijā — valstī ar ļoti smagu aģentūras stāvokli, būdams pulkvedis, vienlaikus tika galā ar divu ģenerāļu darba pienākumiem, drosmīgs, principiāls, neaizraujas ar alkoholu, priekšzīmīgs ģimenes cilvēks. Galvenais — viņš ir karavīrs, kurš nevilcinoties dosies kaujā un nāvē, ja to prasīs karavīra pienākums. Bet kas ir tev?

Galvenais artilērijas maršals Varencovs atver savu mapi:

: — Mans kandidāts nav sliktāks par tavu, pazīstu viņu personīgi kopš kara laika. Viņš ari ir pulkvedis, arī no prettanku artilērijas, viņa vārds ir tāds pats — Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis.

[1]

1960. gadā īpaša komisija izskatīja trīsarpus tūkstošus VVS, PVO un VMF iznīcinātāju lidotāju personīgās lietas. No šiem tūkstošiem atsijāja 347 kandidātus. Ar katru tika nopietni strādāts. Pati pirmā saruna sākās ar jautājumu:

—   Vai jūs gribētu lidot ar jauniem lidaparātiem?

—   Ar kādiem?

—   Ar jauniem.

—    Bet kādā augstumā un ātrumā?

—   Augstums liels. Ātrums ari.

Kuram iznīcinātāju lidotājam gan nepatīk ātra lidošana?

Pēc otrās filtrēšanas palika divpadsmit. Šī komanda tika nosaukta par " WS grupu nr. 1".

No šīs grupas izvēlējās sešus. Bet no viņiem — pirmo trijnieku: Gagarins, Ņeļubovs, Titovs.

No trijiem izvēlējās vienu.

Apmēram tā tajā pašā gadā strādāja GR U priekšnieks armijas ģenerālis Serovs. Sākumā bija daudz mapju, pēc tam mazāk un mazāk, kamēr palika viena. Un saruna ar pulkvedi Peņkovski sākās apmēram ar tādu pašu jautājumu:

—   Vai jūs gribētu piedalīties īpaši svarīgā izlūkošanas operācijā, kas ir neiedomājami sarežģīta un ar risku dzīvībai?

—   Jā.

—   Vai esat gatavs?

—    Gatavs.

—   Man vajadzīgs brīvprātīgais. Jums, pulkvedi, dodu tiesības jebkurā brīdī atteikties no šī uzdevuma pildīšanas. Lietas būtība. Tuvākajā laikā Padomju Savienībā tiks veikta kosmiskā kuģa palaišana ar cilvēku uz klāja. Un tas var kļūt par beigu sākumu. Cilvēces beigu. Padomju Savienības ekonomiskā sistēma neiztur konkurenci ar Rietumu ekonomiku. Agri vai vēlu — domāju, agri — Padomju Savienība sabruks. Mūsu valdniekiem ir viena cerība — resursu tirgošana.

—    Bet tirgot resursus nozīmē tirgot Dzimteni!

—   Pareizi. Jūs, pulkvedi, redzu, neesat aizmirsis biedra Staļina novēlējumus. Staļins tā arī teica: pārdot resursus ir pārdot Dzimteni. Bet Hruščovs šos novēlējumus ir aizmirsis. Precīzāk, nekad nav piekritis šim viedoklim. Hruščovs nolēmis tirgot resursus, tas ir — Dzimteni. Padomju Savienībā sākusies pasaulē lielākās cauruļu sistēmas būvniecība, lai izsūknētu mūsu naftu. Teikšu vairāk: Hruščovs grasās krievu naftu pārdot par amerikāņu dolāriem.

—   Tas nevar būt! Tā nav taisnība.

—    Diemžēl, pulkvedi, tā ir taisnība.

—   Bet kāpēc par dolāriem? Lai viņi ved pie mums savas preces, mēs tās apliksim ar nodokli uz robežas, lai pārdod labāko, kas viņiem ir. Lai nopelna rubļus un par tiem tad pērk mūsu naftu.

—   Viss pareizi, taču Hruščovam vienkāršāk pārdot par amerikāņu papīriņiem. Problēmas pamatā ir tas, ka, lai cik viņš tos nopelnītu, mūsu sistēma ir iekārtota tā, ka no mums cilvēki bēg uz Rietumiem, bet no Rietumiem pie mums nebēg. Galvenais caurums, caur kuru bēg, ir Rietumberlīne. Ja skatāmies plašāk — Rietumvācija. Tūlīt pirmais cilvēks lidos kosmosā un Hruščovs sāks diplomātisku un politisku uzbrukumu, lai atrisinātu Berlīnes problēmu un Vācijas problēmu kopumā. Diplomātiskais un politiskais uzbrukums var pāraugt par militāru uzbrukumu. Vienkāršāk sakot, Trešo pasaules karu. Šausmīgākais ir tas, ka Hruščovs blefo.

—    Bet ja pabrīdinātu amerikāņus?

—   Par to jau ir runa. Ja tiksiet galā, pulkvedi, tad ģenerāļa lampasus es jums garantēju.

—    Dubulta spēle?

—   Jā, pulkvedi.

—   Ar visu no tā izrietošo?

—   Tieši tā.

Peņkovskis atbildēja tā, kā pavisam nesen bija atbildējis kapteinis Mentjukovs, kurš ar Su-6 bez kompensējošā tērpa veica taranēšanu stratosfērā.

—   Ja kas atgadās, neaizmirstiet sievu un meitu.

—   Viss tiks izdarīts. Es riskēju kopā ar jums, pulkvedi. Ja ari ar mani kaut kas notiks, tad mūsu jaukā Sistēma, kuras vārds ir GR U, neaizmirsīs ne jūs, ne mani.

Scrovs un Peņkovskis divatā izskaitļoja vajadzīgo diplomātu. Par to, ka viņš ir izlūks, nebija šaubu. No kuras valsts? Teiksim tā: no kādas NATO rietumu dalībvalsts. Viņam vajadzēja iedot materiālu, kura vērtība uzreiz pilnībā un neatgriezeniski izgaisinātu visas šaubas. Bija jāizpauž tāds noslēpums, ar kādu nejoko.

1960. gada 7. novembrī, divas nedēļas pēc Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieka galvenā artilērijas maršala Ņedeļina un raķešnieku grupas bojāejas, Peņkovskis satika šo diplomātu pieņemšanā par godu Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 43. gadadienai.

Nokļuvis vienatnē, iespieda viņam rokās dokumentiem cieši piebāztu sūtījumu:

— Nododiet ASV valdībai.

5

Rietumu diplomāts riskēja, taču ne pārāk. Diplomātiskā neaizskaramība, ziniet. 1815. gada Vīnes konvencija. Diplomātu nedrīkst apcietināt. Viņu nedrīkst pārmeklēt. Taču, ja arī kļūdas pēc apcietina, tūdaļ pat jāatlaiž. Ja jums nepatīk viņa uzvedība, izraidiet no valsts. Bet apcietināt, turklāt vēl pārmeklēt, neuzdrīkstieties.

Uz to bija balstīts Serova un Peņkovska aprēķins: acumirklī bez liekām runām atdot un paiet nost. Pēc tam, kad pagājušas pāris nedēļas, satikt un painteresēties: kā patika dāvaniņa?

Tādu jautājumu var arī neuzdot. Saņēmis tādu sūtījumu un nosūtījis to pa instancēm, jebkurš diplomāts nekavējoties saņems pavēli sameklēt to, kurš nodeva tik ļoti svarīgo informāciju. Un nodibināt kontaktus. Un lūgt devēju kaut kādā veidā izbraukt ārpus Padomju Savienības. Nopietnai sarunai drošā teritorijā.

Ja diplomāts ar kaut ko riskēja, tad tikai līdz brīdim, kamēr nebija nokļuvis dzimtās vēstniecības sienās. Vēstniecība ir citas valsts gabaliņš Maskavā. Vēstniecība ir neaizskarama. Uzbrukums vēstniecībai ir uz brukums pašai valstij. Ar visu no tā izrietošo.

Tikko dokuments nokļuvis vēstniecībā, atliek iepakot to diplomātiskajā bagāžā. Nedomājiet, ka īpaši svarīgus dokumentus pārsūta aploksnēs. Ne tuvu. Tie paliks seifos pie izlūkošanas organizācijām, kuras darbojas vēstniecības aizsegā. Sic seifi ir īpaši. Tie atrodas betona bunkuros. Briesmu gadījumā jānorauj drošinātājs, un viss iekšpusē sadegs skābekļa strūklā, neatstājot pat pelnus.

Lai nosūtīm svarīgus dokumentus izlūkošanas struktūrām, dokumentus nofotografēs uz speciālas filmiņas ar īpašu attīstīšanas recepti. Ja kāda nepiederoša persona centīsies to attīstīt, attēls pazudīs. Neattīstītās filmiņas ievieto īpašā konteinerā ar skābi. Konteiners pavisam neliels, to ievieto portfelī, bet portfeli pieslēdz pie diplomātiskā kurjera rokas.

Diplomātiskais kurjers un viņa bagāža ari ir neaizskarami. Uzbrukums diplomātiskajam kurjeram ir līdzvērtīgs uzbrukumam vēstniekam, tas nozīmē — valstij, kuru viņš pārstāv. Turklāt diplomātiskie kurjeri ir bruņoti. Viņi var izrādīt pretestību uzbrucējiem. Tās ir viņu tiesības un privilēģijas. Bez tam, ja radīsies draudi kravai, kurjeram atliek vien nospiest pogu, un skābe konteinera iekšienē iznīcinās filmiņas. Bet paši dokumenti pa to laiku glabāsies vēstniecības seifos. Ja radīsies šaubas par saņemto dokumentu īstumu, visvienkāršāk atsūtīt uz vēstniecību ekspertus, un viņi tūlīt apstiprinās šaubas vai arī tās izgaisinās.

Tātad diplomātam, kurš saņēma sūtījumu, ir jāaiziet tikai līdz vēstniecībai…

Un jānodod dokuments.

Tālāk lai priekšniecība tiek skaidrībā.

Taču viņš saņemto paciņu vēstniecībā nenodeva. Viņš atnesa paciņu mājās. Nākamajā dienā viņš nēsāja paciņu sev līdzi. Pēc tam vēl nedēļu. Un vēl vienu.

Pēc divām nedēļām Peņkovska jautājums: kā patika dāvaniņa? Un piesardzīgā diplomāta atbilde: es, ziniet, neesmu spiegs. Ņemiet atpakaļ savus papīrus.

6

Ar to darbs bija jāpārtrauc.

Diplomāts varēja aizmirst portfeli ar dokumentiem taksometrā. Vai skvērā uz soliņa. Bet tauta pie mums ir modra. Aiznestu aploksnīti, kur nākas. Un tas būtu nāves spriedums sazvērniekiem: gan Serovam, gan Peņkovskim. Būtu atklāts arī galvenais artilērijas maršals Varencovs. Dokumentu kalibrs bija tāds, ka tos cilvēkus, kuriem ir piekļuve tiem, var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Atrastu visus. Un ātri.

—   Ko darīsim, biedri pulkvedi?

—    Mēģināsim, biedri armijas ģenerāli.

7

Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieka galvenā artilērijas maršala Ņedcļina bojāeja 1960. gada 24. oktobrī daudziem sajauca kārtis. Tai skaitā raķešniekiem. Cilvēka palaišanu kosmosā pārcēla no decembra uz janvāri, pēc tam uz februāri, pēc tam uz martu.

Būtisks aspekts

Padomju Savienības Bruņoto spēku vadītāji nekad nav slēpuši to, ka GR U pulkvedis Oļegs Peņkovskis rīkojās nevis pēc paša iniciatīvas, bet pēc savas augstākās vadības pavēles. Vojenno-istoričeskij zurnal, KF Aizsardzības ministrijas izdevums (1992. gads, nr. 8, 69. Ipp.) vēsta:

Peņkovskim tika dots uzdevums, maskējoties par Valsts zinātniski tehniskās komitejas darbinieku, iegūt amerikāņu vai angļu izlūkdienesta Maskavas ajļentūras uzticību.

Avīze Krasnaja zvezda, KF Aizsardzības ministrijas centrālais orgāns, 1997. gada 29. janvāri precizē, kurš tieši deva tādu uzdevumu Peņkovskim, — Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis Ivans Alcksandrovičs Serovs:

Bet tieši viņš taču iefiltrēja Peņkovski Valsts zinātnes un tehnikas komitejā ar vairāk nekā dīvainu uzdevumu, maskējoties par ārējo sakaru pārvaldes darbinieku, iegūt amerikāņu vai angļu izlūkdienesta Maskavas aģentūras uzticību.

9. NODAĻA

1

1961. gada 20. janvāri Džons Ficdžcralds Kencdijs nodeva zvērestu un srājās ASV prezidenta amatā. Savā inaugurācijas runā jaunais prezidents vērsās pie Padomju Savienības: "Pētīsim kosmosu kopā…"

Tobrīd Padomju Savienība jau bija palaidusi pasaulē pirmo mākslīgo Zemes pavadoni, pirmā nogādājusi uz Mēness vimpeli ar Padomju Savienības ģerboni, pirmā aplidojusi apkārt Mēnesim un nogādājusi uz Zemes tā neredzamās puses fotoattēlus. Padomju Savienība gatavoja pasaulē pirmā cilvēka palaišanu kosmiskajā telpā. Par jaunā ASV prezidenta vārdiem nekavējoties ziņoja Hruščovam. Šis vien greizi nosmīkņāja. Protams, aicinājums palika bez atbildes.

2

1961. gada 23. martā treniņu laikā aizgāja bojā kosmonauts Valentīns Bondarenko. Puisim bija vien 23 gadi. Par to, saprotams, prese neziņoja. Tobrīd tika noteikts pēdējais termiņš pirmajam cilvēka lidojumam kosmosā — 1961. gada aprīlis.

[1]

Juriju Aleksejeviču iepakoja skafandrā. Ķivere balta, kosmiskais kombinezons oranžs, zābaki melni. Skaisti.

Uz mākslas darbu pēc tā pabeigšanas vienmēr jāpaskatās no malas. Varbūt pēdējā bridi pamanīsi kādu kļūdu.

Apskatīja cilvēku: skaistulis! Nu, viss. Gatavs. Lido!

—   Stāt! — kliedz, galvenais konstruktors Koroļovs. — Stāvi.

—    Kas nav kā vajag, Sergej Pavlovič?

—   Nedrīkst cilvēku tādā paskatā sūtīt kosmosā!

—    Kāpēc nedrīkst?

—    Paskatieties taču uz viņu! Pēc kā viņš izskatās?

—    Kā — pēc kā? Pēc Zemes pirmā kosmonauta!

—   Nekā nebija! Nav pat gads pagājis, kopš mūsu brašie zenītartilērisri ar pirmo raķeti notrieca amerikāņu izlūkošanas lidmašīnu U-2. Lidotāju-spiegu Pauersu noķēra, tiesāja un iesēdināja cietumā. Un, lūk, mūsu pasaulē pirmo kosmonautu viņa oranžajā tērpā neatšķirt no amerikāņu lidotāja-spiega. Piezemēsies ar izpletni, bet piedzērušies zemnieki patriotiskā ekstāzē pacels viņu uz dakšām.

—   Nu gan. Un tiešām. Steigšus jāpiemeistaro pie ķiveres sarkana zvaigzne.

—    Kā tu to piemcistarosi?

—    Uzzīmēt!

—   Mākslinieku! Mākslinieku šurp!

Nu, kur jūs kosmodromā pirms cilvēka lidojuma kosmosā, pirms pasaulē paša pirmā lidojuma, taisni pirms starta, kad viss jau gatavs, uziesiet mākslinieku? Nav tur vietas māksliniekam!

Taču pie mums māk. Kad grib.

Tūlīt pat mākslinieku teju aiz matiem atvilka: lūk, viņš, nejaucenis, sildījās noliktavā!

Sergejs Pavlovičs uzmeta māksliniekam vērtējošu skatienu: tāds kā noplucis. Nu, lai jau. Kāds nu ir.

—    Kur krāsas?

—   Lūk, tās!

—   Otas?

—    Ir līdzi.

—   Lūk, tad ņem un tieši uz ķiveres, tieši tagad uzmālē zvaigzni! Un ātri, cilvēkam uz zvaigznēm laiks lidot.

—    Ne pa kam.

—    Ko "ne pa kam"?

—    Ne pa kam nezīmēšu.

—   Es tev rādīšu: ne pa kam!! Es tev parādīšu Kuzjas māti! Kāpēc ne pa kam?

—   Cilvēks kosmosā lido. Pats pirmais! Viņa fotoattēlus gadsimtiem un tūkstošgadēm pēcteči visos kontinentos uzlūkos. Un uz viņa skafandra — greiza zvaigzne! Nevar mākslinieks, lūk, tā bez trafareta taisni uz ķiveres, kura jau uzvilkta cilvēkam un tāpēc kustas, precīzi uzzīmēt zvaigzni. Nevar!

—   Jā. Nu gan lietas.

—    Bet ja uzraksta es-cs-es-er?

—    Raksti!

4

Tam, kuram ir klaustrofobija, kosmonautos labāk nepieteikties.

Vecāko leitnantu Gagarinu ievīstīja katapultējamā sēdeklī gluži kā nedzīva faraona mūmiju. Gluži kā ķurķī iespundēja nesadragājamā lodē, ieslēdza, — neizkļūt. Sadā stāvoklī jāgaida, kamēr beigsies sagatavošanās palaišanai. Ja uzsprāgs, tad viss. Bet uzsprāgt pat ļoti iespējams. Vēl nav pagājis pat pusgads kopš tā brīža, kad taisni te blakus, 41. laukumā, 1960. gada 24. oktobrī 13 minūtes pirms pirmā starta sadega mūsu jaunākais starpkontinentālais ballistiskais Izstrādājums 8K64.

Vecākajam leitnantam ir, par ko domāt. Galvenais konstruktors Koroļovs jau palaidis kosmosā septiņas tādas lodes, taču bez cilvēka.

Pirmais kosmosa kuģis izpildīja lidojuma programmu, bet tā vietā, lai nolaistos uz zemes, devās augšup — daudz augstākā orbītā. Ja tas notiks šodien, tad nāve ledainajā tukšumā būs ilga un mokpilna. Šim gadījumam Gagarinam ir PM, Makarova pistole.

Otrais kosmosa kuģis ar diviem suņiem viena cilvēka vietā uzsprāga pacelšanās laikā 41. lidojuma sekundē. Tas ir labākais variants. Šajā gadījumā momentāna nāve bez mocībām.

Trešais aizlidoja kosmosā un veiksmīgi atgriezās. Pasažieri — divi suņi. Bclka un Streika.

Ceturtais ar diviem suņiem uzsprāga 115. lidojuma sekundē.

Piektais gandrīz uzlaidās kosmosā, taču orbītā neizgāja. Piezemējās nepavisam ne tur, kur vajag. Neiedarbojās katapulta. Suņi pārcieta drausmīgu slodzi un cietu piezemēšanos. Taču brīnumainā kārtā izdzīvoja. Cilvēks tādas slodzes un piezemēšanās gadījumā nespētu izdzīvot.

Sestais ar manekenu, vārdā Ivans Ivanovičs, un suni Černušku atlidoja bez problēmām. Ivans Ivanovičs tika katapultēts paredzētajā augstumā. Izpletnis iekārās kokā, nobiedējot trīs kaimiņciemus: atkal amerikāņu spiegu notriekuši, karājas kokā, nespirinās! Bet konstruktoriem skaidrs, ja Ivanovičs būtu dzīvs, nevis skaidām piebāzts, tad gaisā veiktu manevru, kokā neiekārtos un viss būtu brīnišķīgi.

Septītais kosmosa kuģis ar tādu pašu Ivanu un suni Zvjozdočku arī veiksmīgi atgriezās no kosmosa.

Bet kā astotajam suņu vietā paredzēts lidot vecākajam leitnantam Gagarinam. Suņa darbs vistiešākajā nozīmē.

Zinot to, ka varianti var būt visdažādākie, Padomju Savienības vadītāji sagatavoja uzreiz trīs dažādus paziņojumus.

Pirmais — triumfs: urrā, cilvēks kosmosā!

Otrais — padomju valdības lūgums visu valstu valdībām sniegt palīdzību un atbalstu pasaulē pirmā kosmonauta meklēšanā un glābšanā.

Trešais — sēru paziņojums: pirmā kosmiskā lidojuma laikā… Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis vecākais leitnants Jurijs Aleksejevičs Gagarins… Gaišā piemiņā uz visiem laikiem saglabāsies mūsu sirdīs.

Un pašam Gagarinam divas dienas pirms starta… Tas tāpēc, lai nebūtu pēdējā brīdī: uzraksti, brāl, vēstuli savai sievai Valentīnai… Ja nositīsies, tā būs pēdējā vēsts no tevis. Arī mātei uzraksti.

Nav aizmirsti arī dublieri. Vienlaikus ar Gagarinu tieši tādā pašā oranžā kombinezonā ietērpa Hermani Titovu. Arī viņam steidzamā kārtā uz ķiveres uzrakstīja SSSR. Viņu tajā pašā autobusā veda uz startu. Viņš sēdēs bunkurā līdz pašam raķetes startam. Ja pēdējā brīdī kaut kas atgadās ar Gagarinu, lidojumam nekavējoties gatavs Titovs. Tāpēc arī viņam divas dienas pirms starta tika dota iespēja uzrakstīt atvadu vēstuli sievai un mātei.

Otrs dublieris Grigorijs Ņeļubovs nav iepakots kombinezonā. Taču arī viņš ir te. Ja kaut kas atgadīsies gan ar Gagarinu, gan ar Titovu, tad startu atliks uz sešām stundām. Un pirmais kosmosā lidos Ņeļubovs. Tāpēc arī viņš laikus neklātienē atvadījies no radiniekiem un tuviniekiem. Visas trīs aploksnes tika aizzīmogotas un ieslēgtas aviācijas ģenerālpulkveža Kamaņina, VVS virspavēlnieka vietnieka kosmonautikas lietās, seifa.

Un, lūk, Gagarins ieslēgts nolaišanās aparātā. Gatavošanās startam turpinās.

Tikšķ pulkstenis. Vecākais leitnants Gagarins gaida. Bet tas tikšķ. Laiku pa laikam ar viņu runā galvenais konstruktors Sargcjs Pavlovičs Koroļovs.

—   "Ciedr", es — "Ausma viens". Kā pašsajūta?

—    "Ausma", es — "Ciedrs". Jūtos labi.

Atkal klusums un klusēšana. Bet var taču ari uzsprāgt. Un jebkurā brīdī. Smagsvara lodīte novelsies zemē no milzīga augstuma raķešu degvielas rēcošajās liesmās.

Un, atgaiņājot muļķīgo uztraukumu, vecākais leitnants murmina modernu dziesmiņu:

Landiši, landiši, Svetlovo maja privet, Landiši, landiši — Belij buket.

Pēc tam pāriet uz tautas variantu:

Zaberjomsa v bamiši, Najjrebjomsa ot duši, Na hrena nam eķi landiši...

Katra kosmonauta nopūta tiek fiksēta. Tas ir nenovērtējams materiāls, kuru pēc tam apstrādās veseli zinātniskie institūti. Un planēta Zeme to atgādina savam dēlam:

—    "Ciedr", es — "Ausma viens". Dzirdu jūs labi.

Ak, jā. Ieraksts tak notiek.

—   "Ausma", es — "Ciedrs". Jūs sapratu.

Un atkal apnicīgi nogurdinoša iespējamās katastrofas gaidīšana: 13 minūtes pirms starta vai 41. lidojuma sekundē. Oficiālā, eksperimentāli noteiktā sistēmas drošība ir nedaudz zemāka par 43 procentiem.

Pēc tam bija Gagarina nemirstīgais "Laižam…".

Taču tautasdziesmu Zaberjomsa v kamiši padomju kosmonauti izpildīja pirms katra starta.

5

Hruščovs aizsardzības ministram Padomju Savienības maršalam Maļinovskim klausulē:

—    Rodion Jakovļevič, vai tu mani dzirdi?

—   Dzirdu, Ņikita Sergejevič, sveicināti!

—   Rodion Jakovļevič, puisis tak lido!

—   Lido, Ņikita Scrgejevič!

—   Bet kāpēc vecākais leitnants?

—   Un kam tad viņam jābūt?

—   Bet tu padomā! Pirmais! Kosmosā!

—   Nu, tad es viņam kapteini piešķiršu!

—   Kāds, pie velna, kapteinis!

—   Labi. Lai ir majors. Pavēli tūlīt parakstīšu.

—   Tu nu gan tu esi žmogs, Rodion Jakovļevič.

Bet ēterā Levitans:

—   Runā Maskava. Runā Maskava. Strādā visas Padomju Savienības radiostacijas! Maskavas laiks desmit un divas minūtes. Pārraidām paziņojumu par pasaulē pirmo cilvēka lidojumu kosmiskajā telpā. 1961. gada 12. aprīlī Padomju Savienībā ievadīts Zemes orbītā pasaulē pirmais kosmiskais kuģis-pavadonis Vostok ar cilvēku uz klāja. Kosmiskā kuģapavadoņa Vostok pilots-kosmonauts ir Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis lidotājs majors Jurijs Alekscjevičs Gagarins…

Un viņam uz orbītu pulksten desmitos un 18 minūtēs kapteinis V. I. Horošilovs atklātā tekstā:

—   "Ciedr", es — "Pavasaris". Biedri major, kā pašsajūta?

Atbilde nesekoja. Ar to sakari ar kosmisko kuģi aprāvās.

[1]

Kosmisko raķešu sistēmu galvenais konstruktors Sergejs Pavlovičs Koroļovs sēž pie galda, nokāris galvu. Iztukšotība pilnīga un galīga. Kuģim bija jāieiet orbītā 230 kilometru augstumā, ber to iznesa uz 327. Tā nav katastrofa. Tas ir kas ļoti tuvs tai. Skaidrs, ka tas nepiezemēsies aprēķinātajā punktā. Tas nav briesmīgi. Atradīsim. Kaut tikai

bremzēšanas laikā viņu parautu uz zemi, nevis pretējā virzienā. Tik.ii ne pretējā virzienā. Un lai pēc tam piezemētos. Kaut tikai piezemētos. Uztraukumu okeāns aiz muguras. Okeāni priekšā.

7

Lodīti sāka griezt vienlaikus visās plaknēs. Majoru griež gluži kā amerikāņu veļas mazgājamā mašīnā izstādē Sokoļņikos. Rokas un kājas piclija nevis ar svina, bet ar urāna smagumu, apdzisa gaisma acīs, galva sver teju tonnu, it kā būtu Cara lielgabala akmens lode. Skat, ka neatraujas.

Pēkšņi kļuva vieglāk. Pēkšņi svilpoņa un bordo krāsas liesma aiz iluminatora aizvirtņa. Aizvirtnis ir ciet, bet bordo sarkans atspulgs tik un tā iekļūst gar malām. Lodīte lido gluži kā no debesīm atrāvusies zvaigznīte. No malas droši vien skaisti izskatās. Lādiņi izsita lūkas vāku, nodārdēja katapulta, un majors izlidoja no kosmiskā kuģa kā korķis no šampanieša pudeles. Čaukstot virs viņa atvērās kupols, tikpat oranžs, cik viņš pats. Piepildījies ar gaisu, noplaukšķēja un sapurināja majoru.

Un planēta plaši atvēra savus apskāvienus.

10. NODAĻA

1

Hruščovs galvenajam konstruktoram Koroļovam klausulē:

—   Malacis! Nu gan, malacis! Kad sūtām nākamo?

—   Augustā.

—   Ar kādu programmu?

—   Var veikt vienu apriņķošanu kā šodien. Tad viņš piezemēsies Padomju Savienības teritorijā, apmēram tur, kur pacēlās. Vai arī lidojumu uz diennakti. Tad pēc septiņpadsmit riņķiem viņš nokļūs tajā pašā vietā, kur bija pēc viena riņķa.

—    Lai iet diennakts! Lai iet septiņpadsmit riņķi!

2

Britu diplomāts nevarēja apvaldīt sajūsmu:

—   Kur jūs atradāt tādu puisi? Ar tik proletārisku biogrāfiju, tik aristokrātisku kņazu uzvārdu un tik holivudisku smaidu?

Atbildes vietā PSRS Ministru padomes pakļautībā esošās zinātnes un tehnikas Valsts komitejas pārstāvis pilsonis Peņkovskis iespieda viņam rokās cicši piebāztu sūtījumu:

—    Nododiet Viņas Majestātes valdībai.

Sūtījumā bez dokumentiem bija ari zīmīte: "Tikšanās Londonā. 20. aprīlī. 18.00. No ieejas metro stacijā Lancaster Gatees eju pulksteņa

rādītāja virzienā ap viesnīcu Lancaster. Lai sagaidītājs ier pretējā virzienā. Viņa kopējās pazīmes: zaļa cepure, brilles, kreisajā rokā lietussargs. Precīzā zīme: gredzens ar zilu akmeni labajā rokā. Lai seko man. Rezerves tikšanās ar tādiem pašiem nosacījumiem nākamajā dienā. Alekss."

3

Pēc divarpus gadiem, 1963. gada 20. septembri, uzstājoties ANO Ģenerālās Asamblejas sēdē, ASV prezidents Džons Kenedijs atkal paziņoja: "Kāpēc pirmā cilvēka lidojumam uz Mēnesi jābūt starpvalstu konkurences lietai? Kāpēc Savienotajām Valstīm un Padomju Savienībai, gatavojot tādas ekspedīcijas, jādublē pētījumi, konstruktoru pūles un izdevumi?" Kenedijs piedāvāja nosūtīt uz Mēnesi "nevis kādas vienas valsts pārstāvjus, bet abu mūsu valstu pārstāvjus".

Hruščovam atlika tik piekrist, un pirmā vieta kosmosā uz mūžiem paliktu Padomju Savienībai. 1963. gada septembri Padomju Savienība turpināja saglabāt neapstrīdamas līdera pozīcijas kosmiskajā sacensībā. Starp padomju uzvarām tagad jau bija ne tikai pirmais mākslīgais Zemes pavadonis, ne tikai Mēness apriņķošana ar bezpilota aparātu, kas nosūtīja Mēness otrās puses fotoattēlus, bet arī Gagarina — pirmā cilvēka lidojums kosmosā, Titova lidojums — pasaulē pirmais cilvēka lidojums kosmosā, kura ilgums pārsniedza diennakti, Nikolajcva un Popoviča lidojums — pasaulē pirmais divu kosmisko kuģu grupas lidojums. Visbeidzot, 1963. gada vasarā, — vēl viens vienlaikus lidojums ar diviem kosmiskajiem kuģiem: Vostok-5 (kosmonauts Bikovskis) un Vostok-6 (Valentīna Tereškova, pirmā sieviete kosmosā).

Nekā līdzīga tobrīd Amerikā nebija. Taču Amerika laiku nezaudēja, Amerika strauji atguva iekavēto. Hruščovam vajadzēja pieņemt amerikāņu prezidenta priekšlikumu un lidojumu uz Mēnesi gatavot kopīgiem spēkiem. Un visiem būtu skaidrs: lidojums, protams, kopīgs, ber, saprotams, Padomju Savienība devusi lielu ieguldījumu — lūk, kādi tai bija sasniegumi! Lūk, cik ļoti tā aizsteigusies priekšā!

Kosmisko raķešu sistēmu galvenais konstruktors Sergejs Pavlovičs Koroļovs centās pārliecināt Hruščovu pieņemt Amerikas ierosinājumu.

Hruščovs atcirta: "Es Mēnesi kapitālistiem neatdošu."

Hruščovs dzīvoja ilūziju pasaulē. Eksperti izklāstīja viņam spēku samērus: amerikāņi atpaliek, taču drīz panāks. Un apdzīs. Bet Hruščovs svēti ticēja sociālisma pārākumam. Apsteigsim! Apdzīsim! Uzvarēsim!

Nebija, ar ko uzvarēt. No Koroļova raķetes R -7 bija izspiests viss, ko varēja izspiest. Bet citas, jaudīgākas raķetes Padomju Savienībai pagaidām nebija.

Pirmo mākslīgo Zemes pavadoni ievadīja orbītā 1957. gada 4. oktobri. Pēc mēneša, 3. novembrī, orbītā nonāca otrs mākslīgais Zemes pavadonis. Bet pēc četrām dienām, 1957. gada 7. novembri, lieli svētki — 40 gadu Lielajai Oktobra sociālistiskajai revolūcijai.

Pagāja desmit gadu. Tuvojās jauns un ļoti apaļas jubilejas datums — 1967. gada 7. novembris, 50 gadu komunistu varai Padomju Savienībā. Pasaule sastinga prieka pilnās gaidās: lūk, tagad jau nu noteikti krievi lidos uz Mēnesi!

Gaidas bija saspringtas, aptverošas un izskaidrojamas. Rietumu zinātniskajos žurnālos parādījās raksti ar pareģojumiem, kā tas viss izskatīsies. Padomju Savienība taču nekad nav atklājusi savus kosmosa iekarošanas plānus. Visi sasniegumi bija pēkšņi un vienmēr uz. svētkiem. Komunisti savas revolūcijas 50 gadu jubileju nevar atzīmēt bez grandioza sasnieguma. Viņi acīm redzami kaut ko gatavo. Pasaule gaida pārsteigumu.

Un TASSbija spiesta paziņot: negaidiet, pilsoņi, pārsteigumus, mēs uz svētkiem neko nepalaidīsim.

Paziņojums bija pareizs. Pretējā gadījumā pieviltās gaidas varētu izpausties baumu un fantastisku kavēšanās iemeslu skaidrojumu straumē.

Pa to laiku… Jau kopš 1960. gada ASV strādāja pie raķetes Saturu izveides projektiem. 1962. gada 10. janvāri tika publicēti plāni izveidot cilvēces vēsturē visjaudīgāko raķeti Saturn-5, kura spēj izvest Zemes orbītā 140 tonnu derīgās kravas vai 41 tonnu — Mēness orbītā.

1967. gada 7. un 8. novembrī padomju tauta un visa progresīvā cii vēcc nosvinēja Lielā Oktobra 50. gadadienu. Bet 9. novembri amerikāņi palaida pirmo Saturn-5. Palaišana notika veiksmīgi.

Padomju Savienība slepeni veidoja izmēros un specifikācijā apmēram tādu pašu raķeti. Tās nosaukums bija N-l Raskat. To mēģināja palaist četras reizes. Visi četri raķetes N-l liashat starti izrādījās neveiksmīgi. Nedrošuma līmenis— 100 procentu.

Tostarp gan pati raķete, gan tās dzinēji bija pati pilnība. Problēmas pamatā bija steiga un līdzekļu trūkums. Bija jāuzceļ gigantiski stendi virszemes izmēģinājumiem. Tāda izmēra raķetei šie stendi varēja būt tikai ciklopiski izmēros un neiedomājami izmaksās. Un izlēma iztikt bez tiem… Izlēma noslīpēt visu izmēģinājuma starta laikā. Sāka dzīties pēc ekonomijas. Sanāca dārgāk.

Amerikāņi izvēlējās citu ceļu. Viņi uzcēla stendus. Tas maksāja milzīgu naudu. Taču visu noslīpēja uz zemes.

Kosmosā tika palaistas trīspadsmit raķetes Saturn-5. Visi starti veiksmīgi. Drošības pakāpe — 100 procentu. Ar šīm raķetēm amerikāņi lidoja uz Mēnesi, kuru Hruščovs neparko viņiem negribēja atdot.

Tas bija pēc tam. Bet mēs atgriezīsimies uzvaras pilnajā 1961. gada pavasarī. Kad pieņemšanas laikā Kremlī par godu pirmā cilvēka lidojumam kosmosā jau krietni iedzērušais Ņikita Hruščovs tiešajā ēterā vēstīja padomju tautai un pasaulei: Jurka no kosmosa noteikti redzēja, kuri asina cirvjus pret mums! Taču mēs viņiem…

Pēc šiem vārdiem Vissavienības radio operatori pilnā skaļumā ieslēdza Čaikovska mūziku.

4

Konspiratīvā tikšanās vieta un konspiratīvais dzīvoklis ir atšķirīgas lietas.

GRU terminoloģijā konspiratīvā tikšanās vieta ir tādu izlūku vai aģentu konspiratīvā tikšanās, kuri nepazīst viens otru.

Visvienkāršāk ir tikties konspiratīvajā dzīvoklī: esam savervējuši cilvēku un tagad izmantojam viņa dzīvokli vai tā daļu, lai slepeni satiktos. Daudz vienkāršāk: atceries adresi, labi pārbaudi, vai nav astes, un spied zvaniņu. Citreiz pavisam vienkārši: lūk, tev atslēdziņa…

Taču konspiratīvais dzīvoklis ir labs pretizlūkošanai. Stukačam iedota adresīte, tikšanās saraksts, lai tad ziņo ceturtdienās konspiratīvajā dzīvoklī, lai neskraida un nerādās līdzās apgabala KGB pārvaldei.

Konspiratīvais dzīvoklis ir labs arī izlūkdienestam, taču tikai tad, ja mēs strādājam savā vai neitrālā teritorijā.

Bet, ja mēs strādājam ienaidnieka zemē, tad ar konspiratīvo dzīvokli neveiksies. Reiz to atklās jautrie puiši no vietējās pretizlūkošanas, blakus dzīvoklī iekārtos posteni un gadiem ilgi noklausīsies, bet varbūt pat nolūrēs pa caurumiņu.

Tāpēc izlūkdienests ienaidnieka zemē izmanto nevis konspiratīvus dzīvokļus, bet gan konspiratīvas tikšanās vietas.

Konspiratīvās tikšanās vietu izvēlas jau laikus un izmanto tikai vienu reizi. Katrs GR Uinformācijas ieguves virsnieks, nokļuvis aiz robežas, sāk sava karadarbības teātra iekārtošanu. Vispirms viņam jāatrod pārbaudes maršruti. Tiem jābūt daudz. Katram ne mazāk par četrām stundām ar vismaz desmit pārbaudes vietām. Tas taču nav vienkārši: nostājies pie spogu(vitrīnas un skaties, kurš tev pienāks no aizmugures. Nē, viss ir ievērojami nopietnāk. Katrai vietai ir jānodrošina iespēja nevis vienkārši pārliecināties, ka izsekotāji nenāk pa pēdām, bet nepiespiesti pārbaudīt — pārbaudīt viegli, eleganti, neradot aizdomas, nerādot pat daudz pieredzējušiem spiegiem, ka tu esi profesionālis, ka tu pārliecinies.

Maršrutiem jāsastāda leģendas: nevis vienkārši blandies pa šķērsielām, bet, lūk, ar tādu mērķi, un šim mērķim ir jāizskatās diezgan pārliecinošam.

Vienus un tos pašus maršrutus un pārbaužu vietas atkārtoti izmantot nedrīkst. Atkārtojoties iekritīsi.

Izvēlējies maršrutus, sāc meklēt signālu, slēpņu, ierašanās un tikšanās vietas. Un ne tikai sev. Rezidenta vietniekam, rezidentam, iecirkņa, nodaļas, pārvaldes un Galvenās pārvaldes priekšniekam.

Atradi vietiņu — apraksti to: "Pilnīgi slepeni. Tikšanās vieta "Hori zonts-5". Vieta… Laiks… Kopējās pazīmes… Precīzā zīme… Parole… Atbilde…"

To visu nosūta adresātiem un kaut kur glabā. Pēkšņi nodaļas priekšniekam nepieciešama vieta grafiskam signālam Milānā — viņš atver seifu un izvēlas vienu variantu no simt iespējamiem. Pēc tam aprakstu atzīmē ar sarkanu krustu. Vairs nekad šī vieta signāla organizēšanai netiks izmantota. Katram priekšniekam visiem gadījumiem sagatavots pietiekams daudzums tikšanās vietu, pārbaudes maršrutu un ierašanās vietu. Vajadzīgs īslaicīgs slēpnis Marseļā? Lūk, vietas apraksts. Vajadzīgs ilglaicīgs slēpnis Norvēģijas kalnos? Ari tā nav problēma.

Katram izlūkdienesta priekšniekam sagatavoti varianti daudzus gadus uz priekšu. GRUpriekšniekam armijas ģenerālim Serovam bija nepieciešams organizēt konspiratīvo tikšanās vietu Londonā. Lai to izdarītu, jāatver tikai milzīgais seifs. Šie — mazgabarīta slēpņi, šie — lielgabarīta, šīs — signālu vietas, bet šīs — konspiratīvās tikšanās vietas. Lūk, piemērota — "Mazais lācis 41". Kāpēc laba? Tāpēc, ka precīzi piesaistīta vietai: metro stacija Lancaster Gate. Izeja te tikai viena. Nekļūdīsies. Visā kvartālā viena milzīga ēka, viesnīca Lancaster. Tas ir gandrīz Londonas centrs, bet drūzmas šeit nekad nav. Ja mūsu cilvēks iet pulksteņa rādītāja virzienā no ieejas, bet tas, kuram viņš jāsagaida, — pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, tad viņi viens otru ieraudzīs. Viņiem abiem nav jāstāv uz vietas un jāgaida. Gadījumam, ja viņi nesatiksies pirmajā apli, ir ari otrs…

GR U nav nelegālās izlūkošanas pārvaldes. Katras nodaļas un pārvaldes priekšnieks vada vairākas legālas un nelegālas rezidentūras. Svarīgākās nelegālās rezidentūras GR U priekšnieks vada pats. Šim nolūkam viņam ir palīgu grupa.

Peņkovska lietā GR U priekšniekam armijas ģenerālim Ivanam Aleksandrovičam Serovam neviens nevarēja palīdzēt. Operāciju viņš izstrādāja pats, izmantojot pulkvedi Pcņkovski gan par padomnieku, gan par izpildītāju.

Tātad Lancaster… Ja vien angļi izrādīsies ne tik piesardzīgi, kā tas diplomāts Maskavā.

5

Pilsonis Peņkovskis parādījies tieši 18.00. No ieejas pulksteņa rādītāja virzienā. Uz ietves neviena nav. Un pretējā ielas pusē arī tukšs. Pagriezās ap stūri — neviena. Pagriezās vēlreiz. Pretim vientuļš garāmgājējs: cepure zaļa, brilles, kreisajā rokā lietussargs. Peņkovskis pagāja garām, apstājās uz stūra, it kā pārdomājot, vai es eju pareizajā virzienā? Pagriezās atpakaļ. Devās uz Pedingtonas staciju. Zaļā cepure pazibēja otrā ielas pusē — tās īpašnieks nāca nopakaļ. Ievērojot distanci. Pedingtonas stacija divu kvartālu attālumā no viesnīcas, taču te ir pavisam cita situācija. Pedingtona — pasaulē pirmā dzelzceļa stacija. Pedingtona — viens no 19. gadsimta brīnumiem. No šejienes Brunels, visu laiku un tautu dižākais inženieris, izbūvēja dzelzceļu līdz Bristolei. Dzelzceļš pārsteidza ar savu garumu. Tāpēc tika nosaukts par Lielo rietumu dzelzceļu. Ber Bristolē Brunels uzcēla pasaulē pirmo piekaramo metāla tiltu, savienojot divas milzīgā kanjona klintis. Turpat viņš uzbūvēja arī pasaulē pirmo transokeāna laineri Grcat Britain: brauc Londonā uz Pedingtonas staciju, sēdies vilcienā, bet Bristolē tevi gaida laineris ar milzīgu, melnu skursteni un trīsstūra burām septiņos mastos — tiešā līnija no Londonas uz Ņujorku.

Bet tas taču nav viss. No Pedingtonas stiepjas pasaulē pirmā metro līnija Pedingtona—Faringtona. Septiņas stacijas. 1864. gads. Kopš ta laika pie Pedingtonas ir ļaužu virpulis. Bērnu grāmatu varonis, lācītis bez vārda, no šejienes sāka savus ceļojumus. Un viņu nosauca par Pe dingtonu. Pedingtonas stacijā ir vesela galerija veikalu ar lāčiem, vārdā Pedingtons. Tas, kurš izvēlējās konspiratīvās tikšanās vietu Londonā pie viesnīcas Lancaster, nosauca to par "Mazo lāci", norādot uz tuvumu Pedingtonas stacijai.

Vieta izvēlēta lietpratīgi un, es pat teiktu, ar gaumi. Kontakta vietā gandrīz nekad neviena nav. Pēdējā brīdī viegli pamanīt izsekošanu. Un tikpat viegli noteikt sagaidītāju. Bet līdzās mutuļojošā Londona ar tūkstošiem krodziņu, veikaliņu, milzīgu viesnīcu un nesaskaitāmu daudzumu mazu viesnīciņu ar pieciem—septiņiem numuriņiem. Pedingtonā ir, uz ko paskatīties. Un ir, ar ko paskaidrot savu ierašanos šeit: grēks pabūt Londonā un neredzēt Pedingtonu.

Bet vēl šeit ir labi tāpēc, ka tik viegli apmaldīties.

6

Tikšanās pavisam īsa. Taču bez galvenajām, pa gabalu redzamajām pazīmēm jābūt vēl arī pavisam nelielai, kas rada pilnīgu pārliecību, ka tas ir tieši tas, kurš vajadzīgs.

Pie kioska kungs zaļajā cepurē paņēma rokās plīša lācīti, vērtējot pagrieza pret gaismu. Nozibsnīja gredzens ar zilu akmeni. Peņkovskis, skatoties sāņus:

—   Viesnīca Mount Royal, 413. numurs.

—   Šodien varat?

—   Varu pēc desmitiem.

7

PS RS zinātnes un tehnikas Valsts komitejas delegācija izvēlējās Mount Royal. Tāpēc ka tieši tur visērtāk rīkot aģentūras tikšanos. Skaidrs, ne jau Peņkovska numurā. Vislabāk tajā pašā gaitenī paņemt citu numuriņu. Ja Pcņkovskim būtu kaut kur jābrauc, tad delegācijas biedri varētu painteresēties: kurp tad tu tik vēlā naktī? Bet tagad: esmu tepat, nekur neesmu izgājis, lūk, arī lietusmētelis sauss.

Briti ir četri. Stādās priekšā: Džons, Deivids, Grems, Bobs. Nosauca arī uzvārdus. Taču Pcņkovskis tos pat necentās iegaumēt un nepārjautāja. Skaidra lieta, īsti tie tik un tā nevar būt.

Pēc izrunas saprata, ka briti ir divi, liet pārējie divi — amerikāņi.

Visi četri pateicās Peņkovskim par dokumentu kopijām. Tālāk jautājums: kāpēc Peņkovskis izlēma par tādu rīcību?

Atbilde tika saņemta vienkārša un paredzama: vajadzīga nauda.

Būtisks aspekts

Gagarina lidojums— 1961. gada 12. aprīlī.

Katrs, kurš sekoja planētas pulsam, skaidri saprata: tagad Hruščovs nekavējoties pieprasīs Berlīnes problēmas risinājumu par labu Padomju Savienībai.

Tā arī notika. Planēta gavilēja. Riodežaneiro graustos un nomaļos Nepālas ciemos mātes deva jaundzimušiem zēniem vārdu Jurijs.

Ziņa par cilvēka lidojumu kosmosā saviļņoja planētu. Gagarina portretus drukāja uz pastmarkām desmitos valstu. Sī gaviļu trokšņa pavadībā Ņikita Hruščovs izvirzīja ultimātu Berlīnes jautājumā. Tas kļuva par sākumpunktu Berlīnes, bet pēc tam arī Kārību krīzei. Sākās pasaules slīdēšana pretī Trešajam pasaules karam.

Hruščovam viss veidojās brīnišķīgi. 1961. gada 16. aprīlī Fidels Kas tro uzstājās ar publisku paziņojumu par kubiešu revolūcijas sociālistisko raksturu.

20. aprīlī Cūku līcī Kubā tika izsēdināts kontrrevolucionāru desants. Viņi gatavojās smagām kaujām. Viņi gaidīja blīvu ložmetēju uguni. Taču Padomju Savienība bija pārbruņojusi Kubas armiju. Mums nav žēl ieroču mūsu šķiras jaunākajiem brāļiem. Nevis blīva ložmetēju apšaude sagaidīja kontrrevolucionārus, bet gan reaktīvo iekārtu BM-13 zalves, intensīva apšaude no 152 mm lielgabaliem-haubicēm ML-20, kurām katrs lādiņš sver 44 kilogramus, un tūlīt pat tanku T-34-85 uzbrukums ar pašgājēju Su-100 atbalstu. Sakāve bija ātra, noteikta un pilnīga.

Taču tajās dienās bija arī citi notikumi. 1961. gada 20. aprīlī notika pulkveža Peņkovska pirmā detalizētā saruna ar britu izlūkdienesta pārstāvjiem Londonā.

Tik daudz astoņu dienu laikā:

■  pirmā cilvēka lidojums kosmosā;

■  pirmā rietumu puslodes valsts pagriezusies sociālistiskās attīstības virzienā, par ko oficiāli paziņots;

■  mēģinājums nožņaugt sociālistisko Kubu ar ieroču spēku veiksmīgi atsists;

■ pulkveža Peņkovska pirmā saruna ar britu izlūkdienestu.

Kāds var uzskatīt, ka tā ir vienkārša sakritība laikā. Bet mēs pievērsīsim uzmanību notikumu secībai un centīsimies izprast loģiku.

Lai pilnīgi iedziļinātos loģikā un to novērtētu, jāzina, ka pirms pirmās sarunas ar Lielbritānijas izlūkdienestu notika acumirklīga Peņkovska tikšanās ar angļu diplomātu Maskavā — dienā, kad kosmosā devās pirmais cilvēks. Jā, jā, tieši tajā dienā, 1961. gada 12. aprīlī.

11. NODAĻA

1

Tas, ko pavēstīja Pcņkovskis, uzjautrināja britus, taču darīja piesardzīgus, saniknoja, tracināja un apvainoja amerikāņus.

Jau Pirmā pasaules kara laikā Lielbritāniju, kādreizējo jūru valdnieci un varenāko ekonomiku pasaulē, no pirmās vietas nostūma Amerika. Pēc Otrā pasaules kara Padomju Savienība ar savām raķetēm un bumbām iespraucās superlielvalstu vidū. Bet Otrajā pasaules karā sakautā Vācija un Japāna ātri atspirga pēc sagrāves. Neapgrūtinātas ar milzīgajiem tēriņiem bruņojumiem, tās pacēla savas valsts ekonomiku tādā līmenī, ka pasaules tirgū nostūma malā Lielbritāniju. Ja ticam padomju propagandai, tad Lielbritānija ir pilnīgi un galīgi nostumta no pasaules līderes augstumiem gan ekonomikā, gan militārajā ziņā. liet, ja noticam krievu pulkvedim Peņkovskim, tad uz padomju uzpūstās varenības fona Lielbritānijas stāvoklis nav nemaz tik bēdīgs…

Taču tā pati informācija neiet pie dūšas amerikāņiem. Kā tad tā? Vai tiešām Padomju Savienībai raķešu nav atliku likām? Labi, noticēsim. Kas tad sanāk?

Tik ļoti labi bija amerikāņu politiķiem, ģenerāļiem, rūpniekiem un baņķieriem, kad Hruščovs klaudzināja kurpi ANO vai piesauca kāda māti. Šīs klaudzināšanas, šīs histēriskās klaigāšanas pavadībā Amerika audzēja triecienspēku. Hruščovs bija galvenais sabiedrotais pašiem agresīvākajiem PSRS ienaidniekiem, lai gan savā vientiesībā to pat nesaprata.

Amerikāņu ģenerāļiem un admirāļiem nebija jāpielauž Kongress atvērt maku militārām vajadzībām. Viņu vietā to darīja HrušČovs. Ar vienu īsu Hruščova frāzi pietika, lai pārliecinātu visus svārstīgos. Un ši frāze: "Mēs apglabāsim jūs!"

Amerikāņu biznesa darboņiem, kuri rauša miljardus no ieroču ražo šanas, pat nevajadzēja reklamēt savu produkciju un paskaidrot Viņa Augstībai Nodokļu Maksātājam, kāpēc šo ieroču nepieciešams tik daudz, kāpēc tie nepieciešami steidzami un kāpēc par tiem jāmaksā tik ārprātīga nauda. Reklāmas un paskaidrojumu vietā bija vienkāršāk parādīt Amerikas tautai hroniku — aurojošu bezkauņu ANO Ģenerālās Asamblejas tribīnē.

Hruščova valdīšanas laikā Amerika katru gadu nodeva ekspluatācijā vienu jaunāko Forrestal klases trieciena aviobāzes kuģi. Ātrums — 34 mezgli. Ne katrs eskadras mīnu kuģis tiktu līdzi. Bet katram Forrestal pilna tonnāža — 76 tūkstoši tonnu, pieci tūkstoši cilvēku ekipāžā, 70 kaujas lidmašīnu. Vai tas ir daudz — 70 lidmašīnu? Mums iznīcinātāju aviācijas pulks ir 40 lidmašīnu: trīs eskadriļas pa 12 lidmašīnām un četras lidmašīnas vadības posmā. Frontes (Rietumu izpratnē — taktisko) bumbvedēju pulks — 30 lidmašīnu: trīs eskadriļas pa deviņiem lidaparātiem un trīs lidmašīnas vadības posmā. Ja pārceļ uz mūsu standartiem, sanāk, ka uz katra Forrestal ir pa diviem aviācijas pulkiem. Pretīgākais ir tas, ka aizritēja vien trīs gadi no ķīļa būvniecības sākšanas līdz katra Forrestal nodošanai flotei.

1960. gadā gadījās aizķeršanās — ASV flote nesaņēma nevienu aviācijas bāzes kuģi. Toties nākamajā, 1961. gadā, tēvoča Sema rūpniecība atspēlējās. Flote saņēma uzreiz trīs trieciena aviācijas bāzes kuģus. Divus jaunākos Kitty Hawk klases, katru tonnāžā pa 80 tūkstošiem tonnu, spējīgus nest 85 lidmašīnas, un vienu atomkuģi Enterprise ar tonnāžu 90 tūkstoši tonnu, ātrumu 35 mezgli, neierobežotu gaitas rezervi. Enterprise uzbūvēts trīsarpus gados. Bet, lai tam nebūtu garlaicīgi okeānā, vienlaikus flotes sastāvā iekļauts pasaulē pirmais raķešu atomkreiseris Long Beach— tā ir aviācijas bāzes kuģa aizsardzība pret pretinieka lidmašīnām, virsūdens kuģiem un zemūdenēm, tā ir sasaite: apšaudi aviācijas bāzes atomkuģi, tālos mērķus un par savu drošību neraizējies — raķešu atomkreiseris vienmēr līdzās.

1961. gadā amerikāņu flote saņēma četras Skipjaek klases torpēdu atomzemūdenes ar vairāk nekā 30 mezglu ātrumu zem ūdens. Flotes būvniecības temps pieauga. Tajā pašā gadā ūdenī tika nolaistas septiņas atomzemūdenes: četras Thresher klases torpēdu un trīs Ethan Allen klases raķešu zemūdenes. Un tūlīt pat sāka būvēt vēl piecpadsmit: piecas torpēdu, Thresher klases, un desmit raķešu, jaunākā Lafayette klases.

Gan raķešu, gan torpēdu atomzemūdenes stājās ierindā divus līdz divarpus gadus pēc to būvniecības sākuma. Bija nolemts tā turēt. Kniedēt tās tādā pašā tempā. Bet kopā ar tām — kreiserus, eskadras mīnu kuģus un visu pārējo, kas nepieciešams, lai gulētu mierīgi, nepievēršot uzmanību kādas personas papēžu dārdoņai tribīnē.

Jaunajiem aviācijas bāzes kuģiem bija nepieciešamas jaunas lidmašīnas. Taču vēl vairāk lidmašīnu bija jāsaražo Gaisa kara flotei. Te arī sortiments plašāks: iznīcinātāji, triecienlidmašīnas, transporta lidmašīnas, izlūki, taktiskie un stratēģiskie bumbvedēji, dažādu veidu helikopteri dažādiem nolūkiem. Un vēl zenītraķetes. Un stratēģiskās raķetes. Ja reiz krieviem ir pārsvars, viņi ir jāpanāk.

Arī par pretraķešu aizsardzību Kongress parūpējās. Neizmērāmi daudz naudas izgāza aizhorizonta uztveršanas lokatoriem, agrīnās brīdināšanas sistēmām, granīta klintīs izcirstu komandpunktu un patvertņu celtniecībai. Cik gan daudz darbavietu! Cik gan daudz tehnikas un materiālu! Bet to piegāde — jaunas darba vietas! Visiem šo dižo veikumu dalībniekiem uzradīsies naudiņa, un viņi pirks jaunas mājas — tieši tādas, kādas demonstrēja apstulbušajiem padomju cilvēkiem Sokoļņikos. Un mašīnas pirks, un ledusskapjus, un televizorus. Bet tās ir jaunas darba vietas un jauni nodrošināti pilsoņi ar naudu kabatā un māju, dzīvokļu un modernu klozetpodu iegādes plāniem.

Un Amerika neierobežo sevi ar raķešu, zemūdeņu, aviācijas bāzes kuģu un kreiseru būvniecību. Vēl daudzas lietas Amerika veic tikai tāpēc, ka tic (un grib ticēt!) Hruščova draudiem.

Taču, ja notic nevis Hruščovam, bet pulkvedim Peņkovskim, tad visas šīs Polaris, Minuteman un Titan raķetes ne velna nav vajadzīgas. Katrā gadījumā — ne tādos daudzumos un tik ātri. Ja krieviem ir viena atomzemūdene ar trijām raķetēm, virsūdens palaišanu un mazu tāldarbību, tad kamdēļ Amerikai vajadzīga 41 atomzemūdene un 656 raķetes uz tām, turklāt ar zemūdens palaišanu un tādu tāldarbību un precizitāti?

Ja pulkvedis Peņkovskis runā patiesību un ja šī patiesība kļūs zināma tautai, tad nāksies pārtraukt visu šo zemūdeņu, kreiseru, aviācijas bāzes kuģu, raķešu, stratēģisko bumbvedēju, atombumbu, torpēdu, artilērijas lādiņu un raķešu galviņu izvēršanas programmas. Vai tādu patiesību valdībai ir patīkami izdzirdēt? Valdība pieprasīja miljardus pasaulē vel nepiedzīvotiem militārajiem izdevumiem, lai novērstu draudus. Bet draudi, sanāk, ir uzpūsti! Kā lai jūtas valdītāji, atzīstot, ka viņi ir šausmīgi kļūdījušies?

Lūk, jūs, pilsoņi lasītāji, vai ticat tam, ka valdītāji gaida no izlūkdienesta patiesas ziņas? Neticiet! Pārbaudiet paši. Lūk, pastnieks iet pie jūsu pastkastītes. Ko jūs no viņa vēlētos saņemt: kaut ko patīkamu vai patiesību? C), jūs vēlētos saņemt patīkamu patiesību. Tā nemēdz būt. Patiesība vienmēr ir atbaidoša. Tagad nolieciet sevi valdītāju vietā. Izlūks ir tas, kurš nes valdībai jaunumus. Vai domājat, ka valdītājiem ir patīkami zināt patiesību? Viņi taču ir tādi paši cilvēki kā jūs. Tikai sliktāki.

Bet kā gan jūtas amerikāņu izlūkošana, uzklausot Peņkovska atklāsmes? Amerikāņu izlūkdienests ziņas galvenokārt smēla no padomju avīzēm. Bet mūsu tik loti patiesīgās avīzes atzina: jā, ir nepilnības. Taču gan padomju vadoņi, gan prese vārdu "nepilnības" vienmēr lietoja tikai kopā ar citu vārdu — "dažas nepilnības". Padomju Savienībā problēmu nebija. Vispār nekādu. Bija grūtības. Taču arī šo vārdu lietoja tikai nesaraujamā saiknē ar citu vārdu — pārejošas grūtības. Uzstājīga vienu un to pašu terminu atkārtošana maģiski iedarbojās uz amerikāņu izlūkdienestu analītiķiem. Turklāt (un tas ir galvenais) militārais budžets ir milzīgs jo milzīgs un ļoti aromātisks pīrāgs. Un katram no šī pīrāga gribas noraut lielāku gabalu. Tāpēc ASV armijas, aviācijas un flotes izlūkdienesti sacentās.

Briesmīgākie draudi Amerikai — padomju raķetes. Bet draudus labāk pārvērtēt, nevis novērtēt par zemu. Un ASV Gaisa spēku izlūkošana pārvērtēja. Nedaudz. Balstoties uz šo informāciju, Gaisa spēku vadība pierādīja, ka steigšus vajadzīgs milzīgs daudzums stratēģisko raķešu, turklāt pazemes aizsegos. Ja tas ir kas līdzīgs uzgriežņu atslēgai tulznainā rokā: lai tie, kuri meklē ķildu, atceras par sekām — kā sitīšu, tā ielauzīšu galvaskausu. Taču raķetei ir šausmīgs trūkums: ja to palaiž, tad atpakaļ neatgriezt. Tāpēc tādā pašā daudzumā nepieciešami stratēģiskie bumbvedēji. Raķeti šahtā pretinieks neredz, tāpēc arī nc visai no tās baidās. Bet stratēģiskais bumbvedējs ir acīm redzams drauds, turklāt bumbvedēju var pēdējā brīdī pavērst pret citu mērķi vai arī vispār atsaukt, izvairoties no kodolkatastrofas. Bez tam vajadzīga pretgaisa un pretraķešu aizsardzības sistēma. Redz, kāds krieviem spēks!

Pareizi, atbildēja amerikāņu flotes izlūkošana. Taču labāk mūsu stratēģiskās raķetes izvietot nevis uz Amerikas zemes, bet gan okeānā uz zemūdenēm, savukārt bumbvedējus — uz aviācijas bāzes kuģiem. Šajā gadījumā krieviem nāksies tērēt savus kodollādiņus nevis triecieniem pa amerikāņu kontinentu, bet okeāna plašumos. Lūk, kāpēc jābūvē zemūdenes un aviācijas bāzes kuģi.

Tam piekrita amerikāņu armijas izlūkošana. Taču piebilda: mums jāaizstāv ne tikai Amerika, bet vēl arī daudzie sabiedrotie Eiropā un Āzijā. Krievi lien arī Āfrikā. Vēl, lūk, ari Amerikai pie sāniem, Kubā, ieaudzējuši sociālismu. Mūsu draugu aizsardzībai citos kontinentos mums vajadzīgi tanki. Lūk, cik krieviem to daudz! Ja mēs savus draugus neaizstāvēsim, drīzumā Padomes izplatīsies pa visu pasauli. Tās jau ir Ēģiptē un Indonēzijā, Kongo un Bolīvijā. Nekādām raķetēm tās no Alžīrijas un Sīrijas neizskaust. Tāpēc — tanki! Un bruņutranspor ticri! Haubices, lielgabali un artilērijas vilcēji! Bet vēl — mobilais gaisa karaspēks, kājnieki helikopteros. Un vairāk prettanku, inženiertehnisko, sakaru un karaspēka vadības līdzekļu. Stratēģiskā raķete ir laba. Taču tas ir veseris. Ne jau katram darbam der. Kaut kur var iztikt arī ar parastu āmuru. Tāpēc vajadzīgas taktiskās raķetes ar desmitiem un simtiem kilometru tāldarbību un mazie un pavisam mazie kodollādiņi…

Visi centās panākt savu, un visiem taisnība. Ko darīt? Jāpalielina budžets, lai visiem pietiek. Taču krievi uz vietas nestāv. Krievi pirmie pasaulē palaiduši cilvēku kosmosā. Krievi uztaisījuši spēcīgāko kodollādiņu pasaulē. Bet par tanku skaitu pat runāt nav vērts: vieni uztraukumi.

Tomēr, ja uz mirkli pieņem, ka pulkvedim Peņkovskim taisnība, tad izlūkdienestam neklāsies labi. Agrākos laikos ziņnesis veda sultānam vēsti, nezinot, kāda tā ir. Un, ja vēsts bija slikta, ziņnesim nocirta galvu. Sultānam no tā vieglāk nekļuva. Par slikto ziņu, ka Padomju Savienība ir vāja, amerikāņu izlūkdienestam nenocirstu galvu, bet apcirstu budžetu. Pret spēcīgu Padomju Savienību vajadzīga stipra izlūkošana, bet kāpēc jātērē milzīgi līdzekļi izlūkdienestam, ja pretinieks ir vājš?

Tiks ari katram izlūkam personīgi: ko tad jūs, bērniņi, gadiem ilgi ūdeni duļķojāt? Un kā lai pēc tam jūs godā par profesionāļiem?

Ak, ne velti kāds izlūks Maskavā atteicās ņemt Peņkovska dokumentus! Nolādētie briti sāka kontaktus, — kā lai tagad atkratās no Peņkovska informācijas?

Labākais veids — pieķert Peņkovski neprecizitātēs, pretrunās un varbūt pat melos un pārstāt viņam ticēt.

1961. gada 20. aprīlī, Londonas pirmās tikšanās pašās beigās, Pcņkovskis pavēstīja, ka pēc diviem trijiem mēnešiem Vācijā ir gaidāmi kādi ļoti svarīgi politiski, militāri politiski vai tīri militāri notikumi.

— Kāpēc tā? — Divi amerikāņu džentlmeņi nenoticēja. — Jūs esat tikai pulkvedis, kā jūs varat zināt Hruščova plānus?

—   Ks Hruščova plānus nezinu. Taču es zinu, ka vasarā tiek gatavots otra padomju kosmonauta lidojums.

—    Kāda saistība Vācijai ar kosmonautu?

—   Vistiešākā. Panākumus kosmosā Hruščovs centīsies izmantot uz zemes.

2

Nepateicīgākais darbs pasaulē ir prognozēt. Atturieties no prognozēm! Ja jūsu prognoze piepildīsies, neviens to neatminēsies, neviens jums nepateiks paldies, liet, ja prognoze nepiepildīsies, jūsu pareģojumu noteikti atcerēsies, jums pārmetīs šarlatānismu, tumsonību un profesionalitātes trūkumu.

Pulkvedis Peņkovskis gāja uz visu banku. Viņam bija jāizmanto galēji līdzekļi tādēļ, lai viņam noticētu, tāpēc viņš pareģoja kādus lielus politiskus, diplomātiskus vai militārus notikumus Vācijā 1961. gada vasarā.

Bet divi amerikāņu džentlmeņi pēc tikšanās berzēja rokas: Peņkovska pareģojums nepiepildīsies, tāpēc varēs viņu pasludināt par viltus mānekli un nekad vairs viņam neticēt.

3

Trīs nedēļas pēc Jurija Gagarina lidojuma kosmosā, 1961. gada 5. maijā, amerikāņu astronauts Alans Separds veica 15 minūtes un 28 sekundes ilgu suborbitālu lidojumu kosmosā. Kosmiskais kuģis Mercurjpacēlās 187 kilometru augstumā un, neizejot Zemes orbītā, atgriezās uz zemes. Precīzāk — uz ūdens.

Tolaik nebija zināms, kas uztaisīja padomju raķeti. Bet amerikāņu — zināms: Verners fon Brauns, gūstā nokļuvis hitlerietis, kura spārnotās, bet drīz ari ballistiskās raķetes pavisam nesen, kaucot un dārdot, grāva

Londonu. Tāpēc visā pasaulē amerikāņu uzvara kosmosā kaut ka netika uztverta par tīri amerikānisku uzvaru. Bet britus tā turklāt arī sa dusmoja: vai tad tas ir tas pats? Redz, atraduši varoni no Hitlera bandas!

Amerika, saprotams, gavilēja. Taču rūgtuma piegarša nepārgāja. Padomju Savienība pirmā. Amerika otrā. Ne jau tik vien tās atšķirības. Gagarinam lidojums apkārt Zemei. Separdam tikai uzšaušanās augšup un tūlītēja atgriešanās. Gagarina lidojums ilga 108 minūtes. Separda lidojums— 15 minūtes.

Separds vēl atgūs nokavēto. Desmit gadu vēlāk, 1971. gadā, Alans Separds aizlidos uz Mēnesi kā kuģa Apollo 14 kapteinis. Viņš pavizināsies pa Mēnesi ar visurgājēju. Viņš paņems līdzi trīs golfa bumbiņas un pirmais uzspēlēs golfu uz putekļainajām Mēness taciņām, par nūju izmantojot patrāpījušos instrumentu.

Tas būs vēlāk. Taču pagaidām Padomju Savienības pirmo vietu kosmisko raķešu tehnikas attīstībā neviens neapdraudēja. Un, ja Padomju Savienības panākumi kosmosā ir tik skaidri, redzami un iespaidīgi, tad ari tās kaujas raķetēm jābūt tikpat briesmīgām un pilnīgām. Vai tā nav?

Nē, tā nav, — apgalvoja pulkvedis Peņkovskis.

4

Amerikas atpalikšanai pirmajā kosmiskās sacensības posmā bija vienkāršs iemesls.

Otrā pasaules kara beigās Savienotajām Valstīm bija superspēcīga jūras kara flote un tikpat superspēcīga stratēģiskā aviācija, bez tam — arī kodolieroči. Piedevām Eiropā un Āzijā Savienotajām Valstīm bija daudzas kara bāzes, no kurām nepieciešamības gadījumā varētu veikt iznīcinošus triecienus Padomju Savienībai. Amerikā tika radītas pasaulē labākās vidējas tāldarbības raķetes, kas paredzētas bāzēm gan sauszemē, gan jūrā. Savienotajām Valstīm īpaši nebija vajadzīga starpkontinentālā ballistiskā raķete. Kāpēc šaut pa Padomju Savienību no ASV teritorijas, izraisot atbildes triecienu, ja var to darīt no Lielbritānijas, Turcijas, Itālijas, Grieķijas un citu valstu teritorijām? Amerikā strādāja, lai radītu starpkontinentālo raķeti, tomēr vitālas nepieciešamības pēc tās nebija.

Otrā pasaules kara noslēguma posmā Padomju Savienībai nebija ne superspēcīgas flotes, ne stratēģiskās aviācijas, ne kodolieroču. Nebija arī bāzes, no kurām varētu veikt triecienu pa Ameriku.

Otrā pasaules kara beigās padomju flotei nebija neviena aviācijas bāzes kuģa. Perspektīvā nekas nebija gaidāms. Padomju flotei bija trīs līnijkuģi. Taču tie būvēti vēl cara Nikolaja laikā. Divus pasaules karus nokarojuši, savu laiku nokalpojuši, tos laiks sazāģēt.

Kara beigās Padomju Savienībai nebija stratēģiskā bumbvedēja. Nācās kopēt amerikāņu B-29, kurš kara laikā veica piespiedu nolaišanos padomju lidlaukā pēc Japānas bombardēšanas. Lidmašīnu nokopēja un nosauca par Tu-4. Taču kopēšana nozīmē atpalikšanu. Mēs kopējam to, kas pretiniekam jau ir. Kamēr mēs kopējam, viņš aiziet priekšā. Kopēšanā aiziet gadi. Pēc tam gadi, lai apgūtu ražošanu. Kamēr Tupoļevs kopēja B-29, Amerikā tika radīts B-36, vislielākais bumbvedējs visā cilvēces vēsturē. Iepriekšējās paaudzes stratēģiskais bumbvedējs B-29 ietilpa tam zem spārna. Bet padomju Tu-4, kurš kā divas ūdens lāses līdzinās B-29, varētu palikt zem otra spārna.

Ja nav okeāna flotes, ja nav pilnvērtīgas stratēģiskās aviācijas, ja nav bāzes, no kurām varētu aizsniegt Ameriku, tad jāmeklē citi risinājumi. Bet risinājums varēja būt tikai viens: starpkontinentālās ballistiskās raķetes radīšana.

Amerikai tā ne visai vajadzīga, bet mums — ārkārtīgi.

Tādu raķeti radīja Koroļovs. To sauca 8K71, varianti — 8K72, 8K74 un citi. Masveida izvēršanai tāda raķete nederēja. To veidoja centrālā un četru sānu bloku sasaite, kuru nebija iespējams noslēpt nekādā šahtā. Raķetes garums — 32 metri, pirmās pakāpes "paketes" bloku diametrs pa gaisa stūrēm — 10,3 metri. Ja šahtu pat izdotos uzbūvēt, tad vajadzētu daudzus tūkstošus tonim smagu vāku. Katrai raķetei bija nepieciešams ilgs sagatavošanas laiks startam un milzīga infrastruktūra, ieskaitot skābekļa rūpnīcu netālu no katra starta laukuma. Pats starta laukums bija ārkārtīgi neaizsargāta un izlūkošanas lidmašīnām labi redzama ciklopiska celtne.

1957. gada 21. augustā tāda raķete (pēc trijiem neveiksmīgiem mēģinājumiem iepriekš) sasniedza paredzēto kvadrātu. 27. augustā par to visai pasaulei pavēstīja TASS. Tā bija sensācija. Tas bija skandāls. Amerikāņu izlūkošana nespēja laikus brīdināt ASV valdību par to, ka Padomju Savienībā šajā virzienā notiek plaša mēroga darbi.

Pēc tam Amerika atgūs nokavēto. Taču tam būs vajadzīgs laiks.

Atkārtoju: raķete R-7,, "Lieliskais septītnieks", ir laba lidojumiem kosmosā, bet par kaujas raķeti masveida izvēršanai nederēja.

5

Pa to laiku Hruščova un Kozlova impērija krakšķēja un ira pa šuvēm.

Tūlīt pēc Staļina nāves, 1953. gada vasarā, nācās ar tankiem savaldīt Austrumvāciju.

1956.    gadā no Padomju Savienības teju atdalījās Polija un Ungārija. Izglāba tanki. Taču ari Padomju Savienībā mutuļoja tautas dusmas. Vienkārši mums ir milzīga valsts, visi informācijas līdzekļi Kremļa kontrolē, — ja vienā vietā uzliesmo, citās par to nezina. 1956. gadā uzvirmoja sacelšanās Novorosijskā. Tauta triecienā ieņēma un izdemolēja milicijas nodaļu, piekāva miličus un sadedzināja dokumentus. Tajā pašā gadā — Orenburga. 1956. gada oktobrī, kad padomju tanki žmiedza Budapeštu, sacēlās padomju pilsēta Slavjanska.

1957.    gada 11. jūnijā — dumpis Podoļskā.

1959. gada 1.—4. augusts — sacelšanās Temirtau. Izdemolēta partijas komiteja un milicijas nodaļa. Sacelšanās dalībnieki sagrābuši ieročus.

Apspiešanai nosūtīts karaspēks. Kauju laikā abas puses lietoja šaujamieročus. 109 karavīri un virsnieki ievainoti, to skaitā 32 guvuši šautus ievainojumus. Nogalināti 11 un ievainoti 29 sacelšanās dalībnieki. Pieci ievainotie nomiruši slimnīcā. Pavēli par dumpinieku nošaušanu deva PSKP CK Prezidija loceklis ģenerālleitnants Leonīds Iļjičs Brežņevs.

1961. gada 15.—16. janvāri sacēlās Krasnodara. Lozungs: noslaucīt padomju varu un izveidot jaunu Ungāriju. Tautas "nomierināšanu" veica Ziemeļkaukāza kara apgabala karaspēka pavēlnieks ģenerālpulkvedis Issa Aleksandrovičs Plijevs. Nomierināja pamatīgi. Nākamajā gadā Hruščovs viņu iecēla par armijas ģenerāli.

Nebija paspējuši nodzēst Krasnodarā, uzliesmoja Kirovabadā.

1961. gada 25. jūnijā sadumpojās Bijska: izdemolēta milicija, apšaude ielās, trīs nāves spriedumi iniciatoriem.

1961. gada 30. jūnijā sacēlās Muroma. l ika izdemolētas milicijas nodaļas, KGB pilsētas nodaļa, piekauts pilsētas prokurors, sacelšanās dalībnieki sagrāba ieročus un lietoja to pašaizsardzībai. Dumpis apspiests ar milicijas un karaspēka vienībām, kas pārsviestas no citiem rajoniem. Trīs sacelšanās vadītājiem piespriests nāvessods.

6

Stāvoklis lauksaimniecībā, rūpniecībā, transportā un Bruņotajos spēkos arī neiepriecināja.

Tā iemesls — maksimāli neefektīvā sociālisma sistēmas ekonomika.

Sociālā taisnīguma labad Padomju Savienībā likvidēja privātās īpašumtiesības uz ražošanas līdzekļiem. Bet, ja valstī nav privātu īpašumtiesību uz ražošanas līdzekļiem, kurš tad vadīs ražošanu? Pareizi: valsts. Bet kas ir valsts? Pareizi: valsts iestādes — valdība, ministrijas, valsts komitejas un tā tālāk, un tā joprojām. Vienkāršāk sakot — birokrātija.

Viens no diviem:

vai nu rūpniecība, transports, lauksaimniecība, avīzes, žurnāli, teātri, televīzija, tirdzniecība — ir valsts pilsoņu rokās,

" vai arī tas — birokrātijas rokās.

Sociālisms ir valsts vara, tas ir, birokrātijas vara. Ja reiz tā, tad visus komunistiskās valdīšanas gadus kopš varas sagrābšanas 1917. gadā un līdz pašam sabrukumam 1991. gadā valsts dzīvoja šaušalīgas ekonomiskās krīzes un totāla preču deficīta apstākļos. Valstī trūka visa: dzī vojamo māju un autobusu, kurpju un somu, zeķu un cimdu, paklāju un mēbeļu, automašīnu un garāžu, apakšveļas un medicīnas instrumentu, ceļu un tiltu, lauksaimniecības inventāra un trauku, tualetes papīra un skolas mācību grāmatu, veļas pulvera un gaļas, rezerves daļu un radiolampu.

Anekdote no dzīves: vīrs nes savu desmitu tualetes papīra ruļļu. Visi pretimnācēji un garāmgājēji interesējas: kur, kurā veikalā nopirki? Šis atkaujas no uzmācīgajiem: es taču nepirku! No ķīmiskās tīrītavas nesu!

Rindas — galvenā sociālisma pazīme. Visur, kur ekonomika pāriet valsts, tas ir, birokrātijas, kontrolē, nekavējoties sastājas rindas: pēc maizes un petrolejas, pēc ziepēm un sērkociņiem, pēc desas un baltām čībiņām. Rinda nozīmēja trūkumu, trūkums radīja melno tirgu. Un tas plauka. Hruščovs cīnījās pret melno tirgu ar iecienītu metodi — ar nošaušanām. Ekonomiskās problēmas viņš pūlējās atrisināt ar bendes instrumentiem. Skaidrs, ka nekas no tā nevarēja iznākt. Patēriņa preču trūkums saasinājās, melnais tirgus izplatījās pa valsti — visi visu sadabūja ar pazīšanos un blatu palīdzību.

Visiem pietika vien šņabja. Ļaudis strādāja, būvēja tankus un lidmašīnas, raķetes un zemūdenes. Un par savu darbu saņēma naudu. Bet preču maz. To apzīmēja ar zinātnisku terminu — "pieprasījums pārsniedz piedāvājumu". Ja valsts drukā daudz naudas, bet pirkt par to nav ko, tad cenas uzšausies gaisā, bet nauda zaudēs vērtību. Palielināt preču ražošanu un paaugstināt to kvalitāti sociālistiska valsts nav spējīga. Atlika kaut kādā veidā izņemt šo naudu no pilsoņu kabatām. Atrada vienkāršu metodi — ieviest degvīna ražošanas monopolu un pārdot to. Cīņa ar inflāciju padomju garā — pakļautās tautas nodzirdīšana. Jebkuru citu, izņemot valsts, degvīna ražošanu nolēma pasludināt par kriminālu noziegumu. Katru, kurš pats centās dzīt kandžu, sēdināja cietumā.

Varenās valsts ekonomiku Hruščovs noveda līdz tam, ka viņa varas desmitgades beigās tika ieviestas maizes kartītes.

Par to, kāda tajā uzvarām pilnajā 1961. gadā bija Padomju Savienības ekonomika, liecina šāds fakts. Sešas dienas pēc pirmā cilvēka lidojuma kosmosā, 1961. gada 18. aprīlī, Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmais sekretārs, PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs biedrs Ņikira Sergejevičs Hruščovs parakstīja slepenu rīkojumu: "Atzīt par nepieciešamu PSRS valdības vārdā uzdāvināt pirmajam PSRS lidotājam-kosmonautam majoram J. A. Gagarinam un viņa ģimenes locekļiem automašīnu Volga, dzīvojamo māju, mēbeles un ekipējumu saskaņā ar pielikumu…" Sarakstā ir daudz labu lietu. Tajā skaitā:

■  gultas veļa — seši komplekti;

" segas — divi gabali;

" apavi — divi pāri (melns un gaišs);

■  balti krekli — seši gabali;

■  zeķes — seši pāri;

■  kabatlakati — 12 gabali;

" cimdi — viens pāris.

Neaizlidoni Gagarins kosmosā, būtu palicis bez zeķēm un gultas veļas.

Lūk, jums "bilde ar glanci": superlielvalsts vadonis, pasaulē pirmās sociālistiskās valsts galva, vispasaules komunistiskās kustības līderis ar personīgu rīkojumu izdala kabatlakatus par īpašiem nopelniem pagodinātajiem.

Bet! Tici, biedri: drīz pienāks laimīga un līksma dzīve, kad visiem būs pēc vajadzības.

7

1961. gada 3. jūlijā notika avārija uz K-1( J, pirmās padomju atomzemūdenes, kuras bruņojumā ir ballistiskās raķetes ar kaujas kodolgalviņām. l'ika pārrauts reaktora pirmā kontūra cauruļvads nekvalitatīva rūpnīcas metinājuma dēļ. Dozimetru rādītāji pāršāvās pār maksimālajai atzīmei. Reaktora vāks spīdēja ar violetu mirdzumu. Reaktora dzesēšanas sistēma izgāja no ierindas, sākās strauja uzkaršana. Pateicoties ekipāžas varonīgajām pūlēm, tika izveidota ārštata dzesēšanas sistēma.

Virsnieki un matroži, kuri montēja jauno, nevienā instrukcijā un projektā neparedzēto dzesēšanas sistēmu, saņēma stipras apstarojuma devas. Tūlīt pat savu biedru acu priekšā viņi sāka uzblīst.

Turklāt tika pazaudēti radiosakari. K-19, viena reaktora darbināts, virsūdens stāvoklī peldēja uz rajonu, kurā pēc kuģa komandiera pirmā ranga kapteiņa Nikolaja Vladimiroviča Zetejeva aprēķiniem bija jāatrodas padomju kuģiem.

Desmit stundu ĀT-7 9 peldēja bez sakariem, bez iespējas paziņot par notikušo. Beidzot tika pamanīts zemūdenes siluets, ar kuru nodibināja signālraķešu sakarus.

Nāve nelika sevi gaidīt. Astoņi cilvēki nomira pēc dažām dienām. Pēc tam nāve tika klāt arī citiem. Cik kopumā viņu nomira no saņemtā starojuma devas, neviens nezina. Aizsardzības ministrijas centrālais izdevums avīze Krasnaja zvezdei 1992. gada 26. decembrī (21 gadu pēc negadījuma) pavēstīja: u K-19visu 139 ekipāžas locekļu turpmākais liktenis nav zināms."

Kāds no ekipāžas ar kādu citu uzturēja sakarus, kāds kādam rakstīja, ar kādu tikās. Taču mūsu dižajai Dzimtenei viņas dēlu liktenis ir vienaldzīgs. Nc valdībā, ne Aizsardzības ministrijā, ne flotes vadībā jūrnieku liktenis vairs nevienu neinteresēja.

Būtisks aspekts

Vājā vieta operācijas plānā (un reizē ari liela problēma GRUpriekšniekam armijas ģenerālim Serovam, Sauszemes spēku raķešu karaspēka un artilērijas pavēlniekam galvenajam artilērijas maršalam Varencovam un visiem citiem, kuri piedalījās sazvērestībā) bija tā, ka pulkvedis Peņkovskis nespēja nodibināt kontaktus ar pietiekami augsta ranga amerikāņu izlūku, kuram varētu uzticēt planētas Zeme likteni. Kontaktus nācās dibināt ar britu izlūkdienestu, taču Lielbritānijas valdībai Peņkovska nododamā informācija nebija vajadzīga. Šī informācija vispirms skāra PSRS un ASV savstarpējo cīņu. Tāpēc tā bija vajadzīga tikai ASV valdībai. Briti novērtēja informāciju, parādīja to amerikāņiem, un tikai pēc tam amerikāņi izlēma par kontaktu.

Peņkovska informācija kļuva zināma vienlaikus diviem izlūkdienestiem un divām valdībām. Tāda situācija nevarēja turpināties ilgi. Jo vairāk tāpēc, ka amerikāņiem Peņkovska informācija acīm redzami traucēja.

12. NODAĻA

Padomju Savienības maršals Moskaļenko, pieņemot Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka komandēšanu un klausoties kolēģa, Jūras kara flotes virspavēlnieka admirāļa Gorškova ziņojumu par mūsu zemūdens raķešu spēku, ne velti sašuta, ka amerikāņu zemūdenēm ir skaisti nosaukumi, bet padomju zemūdenēm nevis nosaukumi, bet numuri kā katorgas nometņu zekiem. Flotē gluži vai sajuta maršala neapmierinātību un situāciju izlaboja: K-19saņēma skaistu, lai gan neoficiālu vārdu "Hirosima".

"Hirosimu" arī turpmāk vajās neveiksmes. Kuģiem tā lemts: viņu likteņi arī savā ziņā ir līdzīgi cilvēku likteņiem. Ir cilvēki-neveiksminieki. Un ir tādi paši kuģi. "Hirosimai" ļoti neveicās jau kopš pašas dzimšanas. Daži cilvēki aizgāja bojā jau būvniecības laikā pirms zemūdenes nolaišanas ūdenī.

Oficiālās ceremonijas laikā šampanieša pudele nesasitās. Un sākās…

Pēc avārijas 1961. gada jūlijā "Hirosimu" aizdzina uz remontu un dezaktivāciju, kur tā nodirnēja divarpus gadu.

1969. gadā "Hirosima" zem ūdens sadūrās ar amerikāņu zemūdeni, taču ar iebuktētu degunu pati atgriezās bāzē.

1972. gada 24. februārī ugunsgrēka laikā uz "Hirosimas" aizgāja bojā 30 virsnieki un matroži. Vēl 12 tika iesprostoti kuģa pakaļgala NODAĻījumā, kur 24 dienas pavadīja bez gaismas, sakariem un pārtikas, ar trūcīgiem ūdens krājumiem, neregulāri saņemot gaisu no citiem NODAĻījumiem. Šiem paveicās. Visi palika dzīvi.

Bet tautā jokoja: kā tumsā pazīt Ziemeļu flotes matrozi? Ļoti vienkārši: viņš spīd.

2

Toties mūsu kino darbinieki nekrita kaunā. Visai tautai viņi parādīja skarbo dzīves patiesību. Tajā pašā 1961. gadā studijā Mosftļm režisors Jurijs Višinskis uzņēma filmu, kurai bija tieši tāds nosaukums: "Zemūdene". Sižets šāds: aukstais karš, pasaule uz kodolkatastrofas sliekšņa, jebkurā brīdī var sākties Trešais pasaules karš, okeāns, dziļums, atomzemūdene, sakari ar bāzi zaudēti, kapteinis nezina, ir vai nav sācies karš, vai veikt raķešu triecienu pa pretinieku vai vēl nedaudz pagaidīt… Bet viens matrozis saņēmis devu, viņš steigšus jānoņem no kuģa un jānogādā hospitālī uz peldošās bāzes. Tomēr tiek pieņemts lēmums nepārtraukt kaujas uzdevuma izpildi viena cilvēka dēļ, lai mokās.

Filmas pirmizrāde notika 1962. gada 17. janvārī.

Skatītāji skaļi raudāja.

Jājautā, kāpēc lai raudātu? Zemūdene filmā ir amerikāņu. Un matrozis amerikāņu. Imperiālists. Tā pie viņiem, vilku pasaulē, skaidras naudas pasaulē, izturas pret cilvēkiem.

Tajā pašā laikā mūsu dižajā valstī rādīja filmu "Baltās asinis", ko uzfilmējuši mūsu austrumvācu brāli. Režisors Gotfrīds Koldics. Pirmizrāde notika 1960. gada 15. augustā Maskavā. Sižets: rietumvācu virsnieks piedalās atomieroču izmēģināšanā ASV. Izmēģinājumu jēga: ar kodollādiņu uzlauzt sarkano aizsardzību un tūlīt pat izmantot pārrāvumu, lai dotos dziļumā caur tikko nograndušā sprādziena epicentru. Agresori — ko no viņiem lai prasa? Uzbrucēji ir tikai septiņi astoņi cilvēki. Visi sudrabotos skafandros, līdzīgi kosmonautiem. Taču viltīgie amerikāņi izmēģinājumos radiācijai pakļauj ne savus cilvēkus, bet gan pa sitienam noliek jaunākos partnerus NATO blokā. Rietumvācu virsniekam saplīst skafandrs, un viņš saņem devu… Tālāk — drāma… Tālāk — lēna, mokpilna miršana. Viņu ārstē, taču medicīna ir bezspēcīga. Pēdējos kadros skaidrību ieguvušais varonis lūkojas uz skatītāju un čukst ko tamlīdzīgu: "Ļaudis, es jūs mīlēju!!! Esiet modri!" Un skatītāji atkal ska|i raudāja.

Bet sešus gadus pirms pirmizrādes, 1954. gada 14. septembrī, pēc izcilā karavadoņa Padomju Savienības maršala Georgija Konstantinoviča Zukova iniciatīvas un viņa vadībā tas pats scenārijs tika izspēlēts Dienvidurālu kara apgabala Tockas poligonā. Bumbvedējs Tti-4 nosvieda vienu Tatjaniņu— atgādināšu, ka tā sauca pirmo padomju sērijveida atombumbu RDS-4 ar 28 kilotonnu jaudu (kas ir gandrīz pusotras reizes lielāka nekā uz Hirosimu nomestās atombumbas jauda), — uz nosacītā pretinieka sagatavoto aizsardzību, pēc kā caur ienaidnieka aizsardzībā izveidojušos pārrāvumu metās karaspēks. Četrdesmit pieci tūkstoši cilvēku.

Šausmīgajā filmā par nolādētajiem imperiālistiem — septiņi vai astoņi cilvēki. Mūsu reālajā dzīvē — 45 tūkstoši. Naidniekam — uzbrukums mirdzošos skafandros. Mums — papīra apmetņos. Pie viņiem NATO bloka jaunākos partnerus noliek pa sitienam, pie mums — savējos. Pie viņiem ārstē. Pie mums neārstē.

Aizsardzības ministrijas centrālais izdevums avīze Krasnaja zvezda 1992. gada 9. jūlijā ziņo:

Tādi elementāri drošības pasākumi kā tehnikas, ieroču un formas tērpu dczaktivācija netika veikti. Netika veikta nekāda īpašā viņu veselības stavokļa medicīniskā novērošana. Noslepenoti un aizmirsti, viņi dzīvoja, kā spēja, bez jelkādas valsts palīdzības… Visi ar parakstu bija apliecinājuši zvērestu klusēt par šo notikumu 25gadus.

Četrdesmit pieci tūkstoši jaunu vīriešu lēni (vai ātri) mira, nebūdami tiesīgi pastāstīt ārstiem, kas ar viņiem bija noticis. Bet ārsti, pirmo reizi sastapušies ar viņiem nezināmas slimības pazīmēm, nekādi nespēja palīdzēt.

Taču ari tas vēl nav viss. To mācību dalībniekus neviens nebrīdināja: puiši, jums labāk atturēties no dzimtas turpināšanas. Viņi atgriezās mājās no dienesta, precējās un radīja bērnus. Taču pirmajā un turpmākajās paaudzēs pēcnācēji bija ar mīkstiem kauliem, uzpūstām galvām, trijām kājām un vienu roku.

Bet mēs raudājām kinoteātros, skatoties "Baltās asinis" un "Zemūdeni".

3

Pa to laiku Hruščova—Kozlova, precīzāk, Kozlova—Hruščova, impērija pārliecinoši virzījās uz krahu. 1961. gada 23. jūlijā sacēlās padomju pilsēta Aleksandrovska. Kā vienmēr tādos gadījumos, tautas dusmas bija vērsts pret milicijas nodaļām un Komunistiskās partijas pilsētas komiteju. Sacelšanos apspieda. Un atkal cietums aktīvistiem, četri nāves spriedumi iniciatoriem.

Bet pēc nedēļas, 1961. gada 30. jūlijā, avīze Pravda publicēja Padomju Savienības Komunistiskās partijas jauno, trešo programmu. Tautai tā bija jāizpēta, jāatzīst par labu, jāpapildina un jāprecizē. 1961. gada oktobrī vēsturiskajam Komunistiskās partijas XXII kongresam šī programma bija jāapstiprina.

Lūk, mēs esam pietuvojušies tam, par ko runāju grāmatas sākumā.

Tagad tikai piebildīšu, ka Komunistiskās partijas trešo programmu rakstīja muļķi un noziedznieki.

Spriediet paši.

Saskaņā ar Komunistiskās partijas trešo programmu līdz 1965. gada beigām Padomju Savienībā tika plānots atcelt visus iedzīvotāju nodokļus. Pirmo komunisma fazi nolēma uzcelt līdz 1970. gadam. Pilnu komunismu — vēl pēc desmit gadiem, līdz 1980. gadam.

Ar lepnumu atkartošu šos dižos norādījumus. Līdz 1970. gadam bija paredzēts:

■  daudzas reizes pārspēt un atstāt tālu iepakaļ ASV rūpnieciskās ražošanas apjomus;

■  strauji paaugstināt darba ražīgumu, vienlaikus strauji saīsinot darba dienu un darba nedēļu;

■  nodrošināt Padomju Savienībā pašu augstāko dzīves līmeni salīdzinājumā ar jebkuru kapitālisma valsti;

■  piešķirt katrai ģimenei bezmaksas dzīvokli, kura lietošanai arī jābūt bez maksas;

■ atcelt maksu par elektrību, ūdeni, gāzi, apkuri;

" padarīt sabiedrisko transportu par bezmaksas;

■ ieviest bezmaksas apģērbu un ēdināšanu skolēniem, bezmaksas sabiedrisko ēdināšanu ražotnēs;

■  sanatorijas, kūrortus, atpūtas namus, tūrisma bāzes padarīt par bezmaksas;

■  tas pats attiecībā uz bērnudārziem, sporta zālēm, baseiniem, stadioniem, cirku, teātriem, kinoteātriem, masu pasākumiem, futbola spēlēm un tamlīdzīgiem pasākumiem;

" visus veikalus padarīt par veikaliem bez pārdevējiem;

■  strauji uzlabot darbaļaužu medicīnisko apkalpošanu. Medicīnu un visus medikamentus — bez maksas.

Līdz 1980. gadam tika paredzēta pakāpeniska valsts un visu tās funkciju atmiršana, pāreja pie sabiedriskās pašpārvaldes un dižā principa īstenošana: NO KATRA PĒC SPĒJĀM, KATRAM PĒC VAJADZĪBĀM.

Vienkāršāk sakot, cilvēki strādās nevis tāpēc, ka vajadzība spiež, bet gan tāpēc, ka apzinās: katra cilvēka darbs nāk par labu visai sabiedrībai. Taču visi saņems nevis pēc darba rezultātiem, bet pēc vajadzībām, tas ir— tik, cik gribēs. Neviens nevienu nespiedīs. Valsts atmirs. Paliks tikai brīvas ļaužu savienības.

Pilnīgi saprotams, ka komunistiskajā sabiedrībā nebūs noziegumu. Tie nav vajadzīgi. Ja tev kaut ko iegribas — ej un paņem.

Tas viss ir lieliski. Tomēr jautrie puiši, kuri to visu sacerēja, piemirsa, ka mūsu vajadzības vienmēr pārsniedz mūsu iespējas. Te es uzsveru vārdu vienmēr.

Vajadzības ir neaizsniedzamas kā horizonts.

Zcka sapņu robeža koncentrācijas nometnē biedra Ļeņina valdīšanas laikos — klaips rupjmaizes. Kaut dabūtu notiesāt veselu klaipu — pēc tam var arī mirt nost. Taču tas, kuram bija vesels klaips, vēl sapņoja ari par katliņu ar karstām balandām. Bet tas, kuram bija gan rupjmaize, gan balandas, domāja par krūzi biešu kandžas. Mēs vienmēr gribam vairāk, nekā mums ir. Kursants šausmīgi grib kļūt par leitnantu, bet leitnants — par kapteini. Tas, kuram ir miljons, sapņo par desmit miljoniem. Tas, kuram ir desmit, sapņo par simt. Tālāk — pieaugošā progresijā.

Vai kāds no šī epohālā dokumenta autoriem mēģināja noteikt, kaut vai teorētiski, kaut vienas mūsu sievietes materiālās vajadzības? Piemēram ņemsim manu dārgo Tatjanu. Vai kāds ir spējīgs izskaitļot viņas materiālās vajadzības? Vai kāds ir skaitījis, cik kurpju pāru viņai trūkst līdz pilnīgai laimei, cik kažoku, lietusmēteļu, kleitu un cepurīšu, cik cimdu pāru, somiņu un šallīšu, cik briljantu, opālu, smaragdu, rubīnu un safīru? Vai kāds ir skaitījis, cik vajadzēs gredzenu, rokassprādžu, gredzenu ar dārgakmeņiem, brošu, ķēdīšu un pulksteņu, lai apmierinātu vēlmes? Vai kāds ir iztēlojies, cik vajadzēs automašīnu, jahtu un piļu, lai apmierinātu viņas materiālās vajadzības? Vai kāds ir aptvēris, kādās lidmašīnās viņa lidotu, kādās viesnīcās dzīvotu, kādos limuzīnos joņotu pa ceļiem, ja visu ierobežotu nevis mūsu abu pieticīgās iespējas, bet viņas plašās materiālās vajadzības?

Lūk: nodzīvojis jau četrdesmit gadu ar vienu sievieti, skaistuli un gudrinieci, rubīna kāzu jubilejai par godu iztērējies vienkāršam gredzentiņam ar attiecīgu akmentiņu, izsvēris un novērtējis kopā noieto un pārdzīvoto, svinīgi pasludinu: komunisms nav iespējams. Principā.

Un ari vīriešiem taču ir vajadzības. Man personīgi ir vajadzība dzīvot zem palmām debeszilas jūras krastā. Un ne velna nedarīt. Man pils nav vajadzīga. Esmu vienkāršs cilvēks. Man pietiktu ar villu — septiņas astoņas istabas ar verandām un balkoniem pār tuksnesīgu baltsmilšu pludmali. Mana pieticīgā vajadzība — brokastis ar šampanieti, lieli, sarkani omāri pusdienās, pavisam nedaudz storu ikriņu vakariņās pie Baikaļskaja šņabīša.

Problēma tā, ka tāds es neesmu viens. Citiem večiem arī ir vajadzības. Daudzveidīgas un neizsmeļamas. Un, ja visi saņems pēc vajadzībām, kuram tad gribēsies vilkt dzīvību malārijas purvos, salt tundrā, kauties ar knišļiem un odiem neizbrienamā taigā, izsmelt spēkus tuksnešos, aizgūtnēm dzert sāļu ūdeni svelmainā stepē.

Cilvēki pareizi domā: ja zinātu, kādas kārtis uzņemsi, dzīvotu Sočos. Taču 1961. gadā dzimtā Komunistiskā partija publicēja programmu, no kuras izrietēja: nevajag, pilsoņi, zināt, kādas kārtis uzņemsiet! Nevajag pat kārtis ņemt rokās — drīz visi dzīvosim pēc vajadzībām!

Ja tā, tad jau visi metīsies uz Sočiem. Un kurš pēc tam gribēs rit Magņitogorskas indīgos dūmus, audzināt savus bērnus radioaktīvajā Ceļabinskā vai īsināt mūžu uz mūžiem saindētajā Džezkazganā?

Ļaudis tolaik rāvās ne tikai uz Sočiem, bet arī uz Maskavu, Pēterburgu un Kijevu.

Taču uz turieni nelaida. Maskavā (kā arī Odesā un Rostovā, Erevānā un Tbilisi, Voroņežā un Konotopā) varēja dzīvot tikai tie, kuri tur dzimuši un izauguši, kuri tur vienmēr dzīvojuši, vai arī tic, kuri uz šejieni norīkoti darbā. Bet "ne no šā, ne no tā" atbraukt uz kādu pilsētu un tajā dzīvot nedrīkstēja. Sistēma bija iekārtota tā, ka šādus tādus pilsētā neielaida. Nevienā. Ari no sīkas, draņķīgas pilsēteles uz lielāku pilsētu nevarēja tikt.

Iedomāsimies komunismu. Lūk, pilsēta, ļaužu tā ap desmit miljoniem, iui katrs ņem sev dzīvokli pēc vajadzības. Visi grib gan centram tuvāk, gan lai klusums būtu, gan lai balkoni saulainajā pusē. Un vēl daudz ko grib. Vai jūs iztēlojaties, kas notiks, ja visi sāks apmierināt savas vajadzības? Bet ja uz to pašu vietu metīsies tālās un tuvās apkaimes iemītnieki?

Un, lūk, mūsu dzimtā Komunistiskā partija publicēja savas darbības un mūsu gaidāmās dzīves iekārtošanas programmu: dzīvosim pēc vajadzībām!

Ja šo programmu censtos īstenot, tad desmitiem miljoni cilvēku mestos turp, kur labāk, atstājot vilkiem un lapsām Bratsku un Abakanu, Magadānu un Taišetu, Ustjiļimsku un Nahodku.

Dzīvot tur, kur negribi, mūs spiež vajadzība. Tā pati, ļaundare, spiež nodarboties ari ar to, ko, rodoties pirmajai izdevībai, neviens vairs brīvprātīgi nedarītu. Mēs ceļamies trijos vai piecos no rīta, bet liekamies gulēt pēc pusnakts nepieciešamības dēļ. Cilvēki ir spiesti pildīt smagu, apnicīgu, netīru, nepateicīgu, pazemojošu un bīstamu darbu asas nepieciešamības dēļ: staipīt cementa maisus un mazgāt sabiedriskās mazmājiņas, elpot azbesta putekļus, skaldīt klintis urāna raktuvēs, novākt svešas ēdiena paliekas restorānos, tīrīt kanalizācijas caurules un rakt kapu bedres kapsētā. Vai jūs kādreiz esat bijuši kautuvē, fermā, radioaktīvo atkritumu izgāztuvē, krematorijā, tērauda liešanas cehā? Izgāztuve ir nieks. Parastā kokzāģētavā spalga trokšņa ir tik daudz, ka vakarā galva džinkst. Bet aušanas fabrikā — putekļi un dārdoņa. Ja visi saņems pēc vajadzībām, ja nepieciešamība nedzīs cilvēkus uz Novaja Zemļu un Spicbergenu, Anadiru un Barabašu, kurš tad rausies tur, kur negribas? Kurš aiz mums kūti tīrīs? Ja man (un manai Tatjanai) būtu visa kā pēc vajadzībām, vai es rakstītu šo grāmatu? Šai garlaicīgajai, nogurdinošajai nodarbei man nav ne veselības, ne nervu. Man noteikta atpūta un ārstēšanās.

Tātad, ja kādreiz kaut kur kādam izdosies nodrošināt patēriņu pēc vajadzībām, tad neviens nestrādās kaitīgu, bīstamu, apnicīgu, netīru un nepateicīgu darbu.

Te man iebildīs: varbūt komunismā tiks noteikts kāds darba minimums, kurš visiem ir jāizpilda, un tiks noteikts kāds patēriņa maksimums.

To jūs, pilsoņi, csar lieliski izdomājuši. Taču ne marksisma teorē riku darbos, ne Padomju Savienības Komunistiskās partijas trešajā programmā nekādas atrunas par patēriņa ierobežošanu nebija iekļan tas. Tur teikts tieši — pēc vajadzībām! Un par minimāli nepieciešamā darba daudzuma veikšanu nav ne mājiena, ne vārda. Strādāt pēc spējām un — cauri!

Ja tomēr šī dokumenta sacerētāji bija domājuši, ka visiem būs jāpilda kāds darba minimums un mūsu vajadzībām tiks noteikti kādi griesti, tad šajā gadījumā vajadzēja saukt lietas īstajos vārdos:

NO KATRA —NORMA, KATRAM — IZTIKA.

Par ko es runāju? Par to, ka storu ikru visiem tik un tā nepietiks. Kā arī krāšņu savrupmāju debeszilos krastos.

Ja kāds no Padomju Savienības Komunistiskās partijas trešās programmas sacerētājiem to nesaprata, tas nozīmē, ka viņš bija muļķis.

Bet, ja visu saprata, taču veda tautu pretī mērķiem, kuru nesasniedzamība jau iepriekš zināma, tas nozīmē, ka viņš bija noziedznieks.

Komunisti mēdz būt labi un ļauni.

Labie ir tie, kuri nav aizlauzušies līdz augstākajai varai: Markss, Ce Gevara, Buharins.

Bet tic, kuri līdz varai aizlauzušies, visi bez neviena paša izņēmuma nokļūst muļķu vai noziedznieku kategorijā: Caušesku, Kastro, Pols Pots, Rākoši… Sarakstu turpiniet paši.

Un tas nav nejauši. Vest tautu pretī nākotnei, kurā visi saņems pēc vajadzībām, varēja tikai rūdīti nelieši vai neglābjami pamuļķi. Diapazonā starp šiem malējiem punktiem mitinājās lielākā daļa no šīs cīnītāju varzas (vai bara): noziedzīgi muļķi.

Man grūti pieskaitīt Nikitu Sergejeviču Hruščovu tai vai citai kategorijai. Viņš bija rūdīts, asinskārs un viltīgs noziedznieks. Par to neviens nešaubās. Taču arī dulnuma bija pietiekami.

4

Ber pasaule gavilēja. 1961. gada 6. augustā no Padomju Savienības orbītā ap Zemi rika palaists kosmiskais kuģis Vostok-2 ar cilvēku uz klāja. Šis cilvēks bija Hermanis Stcpanovičs Titovs. Divdesmitpiecgadīgs majors. Turpmāko pusgadsimtu viņš tā arī paliks pats jaunākais cilvēks, kurš pabijis kosmosā. Titova lidojums — pirmais kosmiskais lidojums, kas turpinājās ilgāk par diennakti. Kuģis veica 17 apļu ap Zemi un nākamajā dienā piezemējās.

9. augustā Maskava sagaidīja varoni. Pār gavilējošo pilsētu aiztraucās valdības 11-18 ar septiņu iznīcinātāju eskortu — pa diviem pie katra spārna un vēl trīs noslēdzošajā ķīlī. Lidlaukā Hruščovs, Kozlovs un viss viņu tuvāko loks. Sarkans paklāja celiņš no vietas, kur jāapstājas lidmašīnai, līdz pašai valdības tribīnei. 11-18ar eskortu pārlidoja lidlaukam, apgriezās un līgani sāka nolaisties. Bet iznīcinātāji pārkārtojās un devās prom, uzņemot augstumu, it kā atsveicinājušies. 11-18 lēni izstūrēja un sastinga tieši tajā vietā, kura tam noteikta. Majors Titovs nokāpa pa trapu, aizgāja pa sarkano paklāju un ziņoja: uzdevums izpildīts, gatavs veikt jebkuru Dzimtenes uzdevumu!

Maskavas ielās un laukumos miljoniem cilvēku. Sarkanajā laukumā demonstrācija. Mauzoleja tribīnē Hruščovs un Kozlovs kopā ar Gagarinu un Titovu.

Un tūlīt par mainīts pionieru zvērests:

Kak Gagarin i Titov, Rnģjļotov! — Vsegda gotov!

Jau vakarā — pieņemšana Lielajā Kremļa pilī. Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētājs biedrs Leonīds Iļjičs Brežņevs lasa dekrētu: par atbildīga valdības uzdevuma izpildi, par tā izpildes laikā izrādīto vīt is ķību, drosmi un varonību piešķirt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu majoram Hermanim Stepanovičam Titovam, pasniedzot Ļeņina ordeni un medaļu "Zelta zvaigzne".

Un tūlīt pat Hruščova runa. Te nu bez Kuzjas mātes iztikt nekādi nevarēja. Ņikita viņu pieminēja: mēs jau nu jums viņu parādīsim! Un paziņoja biedrs Hruščovs, ka mums ir, ko parādīt. Mums ir 50 un ari 100 megatonnu bumba, ir arī spēcīgākas!

5

Pasaule gavilēja, prese izplūda sajūsmā. Šīs sajūsmas pavadībā 1961. gada 12. augustā Padomju Savienība pārkāpa Potsdamas līgumu. Padomju Savienības, ASV un Lielbritānijas valsts galvu parakstīts 1945. gadā, līgums paredzēja brīvu pārvietošanos pa Berlīni. Apstiprinot ar savu parakstu, biedrs Staļins cerēja, ka Rietumu proletārieši, izmantojot izdevību, bēgs caur Berlīni uz sociālistisko paradīzi. Bet viņi sāka bēgt uz kapitālistisko elli. Lai atturētu viņus no pašnāvnieciskā neprāta, 1961. gada

12.    augustā nācās bloķēt Rietumberlīni ar austrumvācu policijas un bruņotu stukaču vienībām, apjozt visu perimetru ar dzeloņdrātīm, pārtraukt kustību starp pilsētas rietumu un austrumu daļu. Bet 1961. gada

13. augusta naktī pulksten vienos sākās Berlīnes mūra celtniecība. Celtniecības gaitu kontrolēja un piesedza policija un karaspēks, kas

saņēma pavēli nogalināt jebkuru, kurš centīsies aizbēgt no "paradīzes". Pavēle attiecās uz jebkura vecuma bērniem. Kriminālkodeksā tika ierakstīts pants: par bēgšanas mēģinājumu — astoņi gadi, par palīdzību bēgšanas sagatavošanā — mūža ieslodzījums.

Rietumberlīni no visām pusēm ielenca 155 kilometrus garš mūris. Sākumā tas tiešām bija mūris no trīsarpus metru augstiem betona blokiem. Taču tā attīstība un pilnveide turpinājās pastāvīgi.

Drīz mūris pārvērtās par spēcīgu inženierbūvju kompleksu, ko veidoja piecas aizžogojuma līnijas ar kopējo platumu līdz 150 metriem: eskarpi, grāvji, kontreskarpi, sienas, drāšu tīkli, no sliežu gabaliem sametināti prettanku eži, betona tetraedri, caur kuriem neizlauzīsies pat ar tanku, ar asiem tērauda dzelkšņiem nokaisīti apvidus iecirkņi, sarežģītākās novērošanas un signalizācijas sistēmas, kas ļauj ne tikai izsludināt trauksmi robežas pārkāpšanas gadījumā, bet ari nogalināt pārkāpēju pat bez robežsargu dalības.

Taču ar robežsargi nepalika bez darba. Ik pēc puskilometra tika uzcelts betona tornis ar ambrazūrām šaušanai, prožektoriem, TV kamerām, novērošanas un sakaru līdzekļiem utt. Kopējais šādu torņu skaits — 302.

Papildus cilvēkiem sienu modri apsargāja pusotrs tūkstotis sardzes suņu.

6

Uzceļot mūri Berlīnē, Padomju Savienība pārkāpa Potsdamas vienošanos. Tas bija solis pretī attiecību saasināšanai. Solis pretim karam. ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde steidza atgādināt prezidentam Kenedijam: mēs taču brīdinājām! Mēs taču zinājām, ka vasarā lidos otrais padomju kosmonauts. Skaidra lieta, Hruščovs centīsies šo triumfu izmantot Berlīnes problēmas risināšanai.

Kopš tā brīža ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde sāka uzskatīt pulkvedi Pcņkovski par ārkārtīgi svarīgu avotu.

Bet ASV Aizsardzības ministrijā — par galīgi neērtu ārkārtīgi svarīgu avotu.

7

Mūris nevarēja atrisināt divu sistēmu pastāvēšanas problēmu. Tas visiem bija skaidrs. Pirmkārt, Hruščovam. Bija jāmeklē radikāls risinājums. Bet tā, radikālā, mērķis bija iznīcināt bāzi salīdzināšanai. Nedrīkst būt situācija, ka mūsu cilvēki redz, kas notiek tajā pusē un šūpo galvu: jā, mašīnas viņiem ir labākas par mūsējām, bet kādi apavi un drēbes… Lai mūsu neapzinīgie pilsoņi nesalīdzinātu savu dzīvi ar normālu cilvēku dzīvi, tika patērēta milzīga elektrostaciju enerģija, slāpējot naidnieka radio balsis! Milicija un kārtības sargi deju plačos plēsa šaurās bikses tiem, kuri gribēja sekot naidnieka modei. Un tādēļ mēs barojām komunistiskās partijas visās pasaules valstīs, lai viņi par mūsu naudu grauj nolādēto kapitālismu no iekšpuses!

Taču tie visi bija puslīdzekļi.

Vajadzēja izdarīt tā, lai pie viņiem ir tikpat slikti, cik pie mums. Lai tā notiktu, vismaz Vācija bija jānoliek "uz pareizā ceļa". Kāpēc lai neizvestu amerikāņu, britu un franču spēkus no Rietumvācijas? Kāpēc lai neapvienotu Vāciju vienotā demokrātiskā valstī ar strādnieku partiju priekšgalā, sociālo taisnīgumu un gaišās nākotnes uzcelšanas perspektīvu?

Kas ir vajadzīgs, lai tā notiktu?

Vispirms ir jāizmet amerikāņu, britu un franču spēki no Rietumvācijas. Lai netraucē. Bet kā? Ar draudiem. Kā gan citādi?

Divarpus nedēļas pēc Berlīnes mūra celtniecības sākuma, 1961. gada 31. augustā, Padomju Savienība paziņoja par atteikšanos no savām saistībām atturēties no kodolieroču izmēģinājumiem. 1959. un 1960. gadā Padomju Savienība, Lielbritānija un ASV brīvprātīgi pārtrauca kodolizmēģinājumus. Tagad biedrs Hruščovs pateica: pietiek! Jūs, kā vēlaties, bet mēs izmēģinājumus atsāksim.

1961. gada 8. septembri Hruščovs paziņoja: "Lai zina tie, kuri sapņo par jaunu agresiju, ka mums ir bumba, kas jaudas ziņā atbilst simt miljoniem tonnu trinitrotoluola,[10] ka mums jau ir tāda bumba, un mums atlicis tikai izmēģināt tai paredzētu spridzināšanas ierīci."

Pasaule redzēja vēl nebijušu, visu iznicinošu Padomju Savienības spēku. Taču pasaule neredzēja otro pusi. Impērija ira. 1961. gada 15. septembrī sacēlās padomju pilsēta Beslana. Sacelšanos apspieda ar karaspēka un milicijas palīdzību. Neapzinīgo pilsoņu pūli centās vest pie saprāta ar dūmu svecēm, bet, kad tas nepalīdzēja, — ar automātu šāvieniem. Par to avīzes neziņoja. Tās bazūnēja par jauniem, nedzirdētiem sasniegumiem zinātnē, tehnikā, mākslā, rūpniecībā, transporta nozarē un lauksaimniecībā.

Avīzes bija piebāztas ar darba kolektīvu ziņojumiem. Valsts gatavojās Padomju Savienības Komunistiskās partijas vēsturiskā XXII kongresa atklāšanai.

Būtisks aspekts

Mūsu vadoņi, biedrs Hruščovs un Kozlovs, Andropovs un Brežņevs, Kosigins un Gorbačovs, Maļenkovs un Molotovs, Berija un Abakumovs, un daudzi jo daudzi citi dzīvoja komunismā. Viss, ko viņi mums solīja nākotnē, pašiem bija tagadnē: villas debeszilas jūras krastā, šampanietis pie brokastīm, omāri pusdienās un nedaudz storu ikru vakara uzkodām pie Baikaļskaja šņabīša. Un viss viņiem tur bija bezmaksas: sanatorijas un atpūtas nami, baseini un sporta zāles. Viņiem bija bezmaksas dzīvokļi ar bezmaksas ūdeni, apkuri un elektrību. Apģērbs un apavi, saprotams, bez maksas, tāpat kā ēdināšana ražotnē. Viņus ārstēja labākie ārsti, un viņi bez maksas saņēma labākos medikamentus no nolādētajām ārvalstīm.

Biedra Ļeņina automašīna — Rolls-Royce. Vadonim bija sajēga par automašīnām. Biedrs Dzeržinskis valkāja karavīra šineli (lai gan armijā nekad nebija dienējis), taču tas, kā tagad runā, — pontiTaču biedrs

Dzeržinskis dzīvoja savrupmājā, kura pirms apvērsuma piederēja bagātākajam cilvēkam Krievijā. Un ēda attiecīgi. Vadoņi atpūtās caru pilis piekrastes viļņu šalku pavadībā.

Bet tas nav viss. Tiem, kuri mūs veda uz gaišo nākotni, tagadnē piederēja pat vairāk par to, kas mums tika solīts nākamajās desmitgadēs. Viņiem bija veseli leģioni kalpu: pavāru un frizieru, apkopēju un šoferu, miesassargu un drēbnieku, zobārstu un kulināru, masieru, oficiantu un mednieku, dārznieku un personīgo pilotu.

Un, lūk, iztēlosimies: pienācis solītais 1980. gads. Un visi ir vienlīdzīgi. Storu ikru un piļu zem palmām, kā jau noskaidrojām, visiem nevarēja pietikt. Principā. Un mūsu vadoņiem būtu jādala dzīvokļi un desa ar pakļautībā esošo tautu. Viņi, jādomā, par to vien sapņoja.

Iztēlosimies, ka ir pienākusi brīnišķīgā rītdiena un bijušie vadoņu kalpi saņem pēc vajadzībām. Bet jāņem vērā, ka sulaiņa vajadzības ir pat lielākas nekā kunga vajadzības. Ne velti ir teikts: nedod Dievs cūkai ragus, bet sulainim — kundziskumu. Taču, ja vakarējais sulainis saņēmis pēc vajadzībām, kāpēc viņam būtu jāvāc vadoņa netīrie trauki, jādauza paklāji un vakaros jākasa viņam pēdas?

Mēģināsim noteikt: vai vadoņi dikti gribēja uzcelt komunismu un dzīvot tajā skaistajā laikā, kad neviens viņus neapsargās un neapkalpos? Kad neviens nedzīs medījumu viņu tīklos un nemasēs viņu nogurušās muguras?

Tātad: komunisms Padomju Savienības vadoņiem no Kremļa līdz pēdīgajai lauku rajona komitejai nebija vajadzīgs. Visas trīs Komunistiskās partijas programmas bija primitīvs apmāns: savelciet, pilsoņi, jostas šodien, bet rīt jau nu noteikti visiem būs pēc vajadzībām.

13. NODAĻA

1

1961. gada 17. oktobrī Kremļa kongresu pilī darbu sāka PSKP XXII kongress. Tā bija Ņikitas Hruščova zvaigžņu stunda, augstākais lidojuma punkts. Tāpat šis bridis bija augstākais karjeras punkts Frolam Romanovičam Kozlovam.

Kongresa darba kārtība:

■  PSKP CK pārskata ziņojums. Referents: biedrs Hruščovs;

■  PSKP trešās programmas projekts. Referents: biedrs Hruščovs;

■  Par izmaiņām PSKP Statūtos. Referents: biedrs Kozlovs;

■  Komunistiskās partijas centrālo orgānu vēlēšanas.

Komunistiskās partijas kongress ir situācija, kad visi Bruņoto spēku,

KGB un milicijas spēki atrodas visaugstākās gatavības stāvoklī. Kā gan citādi: visa Padomju Savienības politiskā, militārā, ideoloģiskā, ekonomiskā, transporta un zinātnes nozares vadība, visi ministri, maršali un visa Centrālā komiteja savākta vienā zālē. Vienā punktā, ja vēlaties. Pienākumus palikuši pildīt tikai vietnieki. Bet ja nu pēkšņi sāks karu? Bet ja nu pēkšņi imperiālistisko izlūkdienestu provokatori kādā padomju pilsētā izraisīs jaunu sacelšanos?

Sim gadījumam mēs glabājam pulveri sausu. Šim gadījumam pa ielām klīst pastiprinātas milicijas patruļas. Šim gadījumam veikalos nebijusi pārpilnība, kaut vai desu pērc, ja nauda ir, kaut cīsiņus. Bet Maskavā tajās dienās pat banānus pārdeva. Lūk, kā dzīvojam. Bet dzīvosim vēl labāk!

Taču pa to laiku… Imperiālisti nesnauda.

Jau 1961. gada 29. septembri Rietumberlīnē desmit amerikāņu tanki M-48 un trīs bruņutransportieri M-59 tika izvesti Fridrihštrāsē un nepārtraukti tur atradās. 1961. gada 26. oktobri tanki M-48 ar uzkaramu buldozeru aprīkojumu devās uz kontroles caurlaides punktu Charlie pie Austrumberlīnes robežas ar skaidru nodomu uztaisīt pārrāvumu Berlīnes mūrī un nojaukt aizžogojumus, ko VDR varas iestādes uzstādīja, pārkāpjot Potsdamas līgumu.

Tas bija tieši tas brīdis, kad vēsturiskā partijas kongresa delegāti apsprieda to grandiozo pārkārtojumu programmu, kādus cilvēces vēsture vēl nepazina. Tas bija tieši tas brīdis, kad Oļenjas lidlaukā aiz Polārā loka notika izstrādājuma "Kuzjas māte" pēdējā pārbaude.

Kopš brīža, kad amerikāņu tanki parādījās Fridrihštrāsē, no padomju puses tika sākta pastāvīga to novērošana. 26. oktobri, tikko ierēcās amerikāņu tanku dzinēji, par to paziņoja GSVG (Padomju karaspēka grupa Vācijā) štāba Izlūkošanas pārvaldei.

GSKGbija sešas armijas: divas gvardes tanku (1. un 2.), divas gvardes dažādu ieroču šķiru (8. un 20.), viena trieciena (3.), kas spēka ziņā bija pārāka par jebkuru tanku armiju, un viena gaisa armija (16.). GSVG ir 7600 tanku, 2500 kaujas lidmašīnu, 8100 bruņutransportieru un bruņotu artilērijas vilcēju, tūkstošiem lielgabalu un mīnmetēju, desmitiem tūkstoši automašīnu, pusmiljons karavīru un virsnieku.

GSVG virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Koņevs tobrīd, saprotams, atradās Maskavā, partijas kongresā. Lēmumu pieņēma GSVG virspavēlnieka pirmais vietnieks ģenerālpulkvedis Ivans Ignatjevičs Jakubovskis. Tikko desmit amerikāņu tanki sakustējās aizsargbarjeras virzienā, padomju pusē no šķērsielām tiem pretī izvirzījās desmit padomju T-54— 20. gvardes armijas 6. gvardes motorizēto strēlnieku divīzijas 68. gvardes tanku pulka 7. rota.

Te bez jokiem: ārējās degvielas bākas noņemtas, aizsegti borta numuri, atvērtas ieroču tēmēkļu ambrazūras, noņemti apvalki stobriem, zenīta un pārī savienotajiem ložmetējiem.

Desmit pret desmit. Tie sastinga savā pusē, šie — savējā. Vienīgi mūsējiem bruņas izturīgākas, siluets zemāks, 100 mm lielgabals stiprāks. Lai gan šaušana notiks no nulles distances. Te nu ir gluži vienalga, kādas kuram bruņas un kāds lielgabals. Te uzvarēs tas, kurš uzbruks pirmais.

Desmit pret desmit — tā ir pagaidām bez upuriem notikušās sadursmes redzamā daļa. Precīzi desmit pret desmit izlikti tādēļ, lai nesaasinātu situāciju. Taču tepat blakus ielās un šķērsielās ir viss 68. gvardes tanku pulks: 94 tanki un 12 BTR. Taču kaujas trauksmi (bez iziešanas no kara pilsētiņām) ģenerālpulkvedis Jakubovskis izsludinājis visai karaspēka grupai, pacēla kājās visus piecsimt tūkstošus kareivju. Dod komandu, un tanku, motorizēto strēlnieku, artilērijas, zenītartilērijas un visi pārējie pulki, brigādes un divīzijas, gāžot žogus un sienas, acumirklī izlauzīsies no kara pilsētiņām un ieņems kaujas pozīcijas un koncentrācijas rajonus.

Ģenerālpulkvedis Jakubovskis izziņoja trauksmi un tūlīt pat — steidzams šifrēts ziņojums uz četrām adresēm: biedram Hruščovam, biedram Kozlovam, aizsardzības ministram Padomju Savienības maršalam Maļinovskim, Ģenerālštāba priekšniekam Padomju Savienības maršalam Zaharovam.

Kongress turpina darbu. Uzstājas ogļrači un audējas, tēraudlējēji un dzelzceļnieki: atbalstām! Atbalstām! Atbalstām! Partijas plānus īstenot!

Taču Komunistiskās partijas kongresa delegāts GSVG virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Ivans Stepanovičs Koņevs jau traucas limuzīnā, neievērodams sarkano gaismu, pa Gorkija ielu. Ātrāk uz Centrālo lidlauku! Viņam šobrīd jābūt Vācijā.

Padomju Savienības maršals Maļinovskis un Zaharovs arī bez trokšņa pameta sēžu zāli. Viņu vieta dziļā bunkurā Ļeņina kalnu dzīlēs: Ziemeļu karaspēka grupai (tas ir mūsu karaspēks Polijā) kaujas trauksme! Dienvidu grupai (tā ir Ungārijā) kaujas trauksme! Baltijas flotei! Baltijas, Baltkrievijas, Kijevas, Piekarpatu kara apgabalam! Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēkam! Valsts PVOkaraspēkam! Trauksme! Trauksme! Trauksme!

2

Austrumberlinē visas piekļuvcs padomju un amerikāņu tanku pretī nostāšanās rajonam slēgusi austrumvācu policija. Tomēr piecus īpaši pārbaudītus jaunos komunistus ielaida. Un viņi izpušķoja padomju tanku bruņas ar puķēm. Un visas Austrumvācijas avīzes iespiedzās priekā: tik loti mums, Austrumvācijas iedzīvotājiem, aiz dzeloņdrātīm labi dzīvojas, tik labi, ka pat nezinām, kā pateikties mūsu dārgajiem atbrīvotājiem, ar kuru palīdzību izdevās norobežoties no nolādētajām buržuju vitrīnām.

Divi desmiti tanku no divām pusēm. Daudzas stundas, stāvot cits citam pretim un pavēršot stobrus vienam pret otru, viņi caur optisko tēmēkļu sietiem redzēja pretinieka atņirgtos zobus.

Bet pasaule stāvēja uz Trešā pasaules kara sliekšņa. Uz pašiznīcināšanās sliekšņa. Te būtu īstais brīdis uzdot jautājumu: kāpēc nolādētie amerikāņi mūs kaitināja? Vai tiešām nesaprata, ka viens šāviens, tāpat kā Gavrilo Principa šāviens Sarajevā 1914. gadā, varēja izraisīt nenovēršamu reakciju? Šajā gadījumā — ķēdes reakciju vistiešākajā nozīmē. Bet šāviens taču varēja būt nejaušs!

Jautājums ir pareizs. Tomēr arī par ko citu būtu jāpadomā: bet kas viņiem bija atlicis, ja Padomju Savienība pārkāpusi Potsdamas vienošanos?

68. gvardes tanku pulka 7. tanku rotas komandieris kapteinis Voitčenko stāvēja ar saviem gvardiem pret amerikāņu tankiem kā dresētājs pretī satracinātai lauvai. Kaut kur notika slepenas pārrunas visaugstākajā līmenī, kāds kādu centās pierunāt, kāds kādam kaut ko centās pierādīt. Kaut kur tika panākta vienošanās un tika dota pavēle no pašas augšas: kapteini, ved prom savus brašuļus.

7. rotas tanki atkāpās pa vienam, atpakaļgaitā, nerādot naidniekam muguru. Tic kāpās atpakaļ šķērsielā un tikai tur apgriezās. Pēdējais atkāpās rotas komandieris, nezaudējot mērķus savā tēmēklī.

Tūlīt pat atkāpās ari amerikāņu tanki. Pirmie viņi nekādi nevarēja doties prom. Tas būtu pazemojums. Tad sanāktu: izgājām pie robežlīnijas, sadūrāmies pierēm ar T-54 un griežamies atpakaļ… Lai no tā izvairītos, tika panākts diplomātisks kompromiss: viņi devās uz priekšu, sastapās ar padomju tankiem, pastāvēja diennakti, padomju tankisti, izpildījuši uzdevumu, atkāpās, amerikāņu tanki atgriezās mājās. Neizšķirts.

Bet "Kuzjas māti" tovakar piekāra bumbvedējam pie vēdera.

3

Starp citu, kā gan "Kuzjas māte" gadījās Oļenjas lidlaukā aiz Polārā loka tieši tajā brīdī?

Berlīnē sanāca skaista aina, gandrīz idille: amerikāņu tanki devās pastaigā pa Fridrihštrāsi paskatīties, kādā krāsā ir aizsargbarjera. Mūsējie arī iznāca paelpot gaisu. Pastāvēja, cits citu aplūkoja. Aptvēruši, ka amerikāņi neko sliktu neperina, mūsējie atgriezās mājās. Amerikāņi ari rāmi devās atpakaļ. Lūk, cik lieliski. Lūk, cik labi. Jums pretenziju nav, mums arī ne. Pat nemaz nesakāvās.

Taču pēc 48 stundām tūkstošiem kilometru tālu no šīs vietas nogranda tā, ka nodrebēja planēta.

Pasaules vēsturē jaudīgākā kodoltermiskā lādiņa sprādziens nekādi nebija saistīts ar Berlīnes krīzi. Sprādziens tika gatavots sen, kā gan varēja zināt, ka amerikāņu tanki 1961. gada oktobra beigās sāks virzīties uz robežas aizsargbarjeru?

Viņi tomēr virzījās, viņus apstādināja, konflikts izsmelts. Bet pēc dažām dienām sprādziens. Turklāt tāds, kāda vēl nav bijis. Ceru, ka arī vairs nebūs.

To neviens neplānoja. Tas tā sanāca. Taču sanāca skaisti: jūs pablēņojātics, mēs atbildējām, bet pēc tam — mazs papildinājums pabeigtajam konfliktam. Tāds smalks mājiens: vairāk gan tā nejokojiet, citādi var arī pa zobiem… Un vispār — vai varētu pastaigām izvēlēties patālāku šķērsielu?

4

Un atkal Peņkovska tikšanās ar britu un amerikāņu izlūkiem. Un piesardzīgi, neuzticēšanās pilni skatieni: tu mums par Padomju Savienības vārgumu klāsti, bet Padomju Savienībā uzspridzināta bumba ar 57 miljonu tonnu trotila jaudu. Vai tas ir vārguma apliecinājums?

— Tieši tā, kungi. Tas ir vārguma apliecinājums.

Un tā bija tīra un svēta patiesība. Sprādziens bija nevarības apliecinājums.

602. izstrādājums kopā ar izpletni svēra vairāk nekā 27 tonnas. Neviena padomju raķete nespēja pacelt tādu svaru. Tādu lādiņu spēj nest vienīgi stratēģiskais bumbvedējs Tu-95V. Bumba bija izgatavota vienā eksemplārā, un ari bumbas nesējs Tu-95Vpastāvēja vienā eksemplārā. Bumbas izmēri bija rādi, ka nācās noņemt bumbu NODAĻījuma aizvirtņus, tomēr arī tad tā iekšpusē neietilpa. Tādēļ nācās noņemt fizelāžas tvertnes un izgriezt daļu fizelāžas.

Tā kā daļa tvertņu bija jānoņem, bumbvedēja darbības rādiuss samazinājās. Tā kā bumbas sāni tik un tā rēgojās ārā no nesēja fizelāžas un bumbu NODAĻījums nebija aizvērts ar aizvirtņiem, krasi pasliktinājās aerodinamiskās īpašības. Sekas — palielinājās degvielas patēriņš, bet rādiuss samazinājās vēl vairāk. Tu-95 maksimālā noslodze ar bumbām — 12 tonnu. Bet tajā iekrāva 27 tonnas. Ar tādu kravu Tu-95V nebija spējīgs aizvilkt līdz Amerikai. Taču, ja vientuļš, neveikls zemskaņas bumbvedējs ar nesamērīgu kravu bez iznīcinātāju piesega būtu spējīgs pāri Ziemeļpolam aizvilkt līdz Amerikai, tam tik un tā nebūtu nekādu izredžu izlauzties līdz eksistenciāli svarīgiem valsts centriem cauri zonām, kuras patrulē amerikāņu un kanādiešu virsskaņas iznīcinātāji.

Hruščovs centās pasniegt bumbu kā kādu superieroci, ar kuru viņš spēj sagraut Ameriku. Lai Hruščovam izpatiktu, konstruktori nosauca bumbu par Kuzjas māti. Taču šis superierocis nebija funkcionāls. Bumbu varēja spridzināt tikai savā teritorijā, vadoties pēc principa: sit savējos, lai svešie baidās. Bet nebija nekā, ar ko sist svešos. Bumba bija Kuzjas māte tikai nosaukumā, bet būtībā — Cara bumba, līdzīgi Cara zvanam, kurš nekad nav zvanījis, un Cara lielgabalam, kurš nekad nav šāvis.

To visu pulkvedis Peņkovskis skaidri un vienkārši izklāstīja.

Kas tad no tā visa izrietēja?

No tā pilnīgi nepārprotami izrietēja tas, ka bumba tika uzspridzināta vienīgi Amerikas un visas pasaules iebiedēšanai. Kāpēc vajadzīga iebiedēšana? Kādu konkrētu uzdevumu risināšanai. Kādu tieši? Pilnīgi acīm redzami, lai atrisinātu Berlīnes un kopumā visas Vācijas problēmu.

—    Ko gaidīt tālāk?

—    Kā — ko? — Peņkovskis izbrīnījās. — Jāgaida turpmākā iebiedēšana. Tā pieaugs tikmēr, kamēr Vācijas problēma netiks atrisināta par labu Padomju Savienībai, kamēr no Rietumvācijas nebūs izvests ārvalstu karaspēks, kamēr Vācija neapvienosies vienotā demokrātiskā valstī. Demokrātiskā — mūsu izpratnē.

—   Jauna saasināšanās? Jauna iebiedēšana? Vēl jaudīgāka bumba?

—   Nē. Skaidri redzams, ka ne. Spridzināt jaudīgāku bumbu ir bīstami pašai Padomju Savienībai. Būs kāda cita iebiedēšana.

—    Kāda tieši?

To pulkvedis Peņkovskis nezināja. Tomēr brīdināja: būs! Pareģojot ko tādu, ko nav iespējams pareģot. Expect unexpected.'

5

Centrālajai izlūkošanas pārvaldei Peņkovskis ir ārkārtīgi svarīgs avots. Nekā tamlīdzīga izlūkošanas vēsturē nav bijis. Un nevarēja būt. Tāda turēšanās pretī uz atomkara un savstarpējas iznīcināšanas sliekšņa notika pirmo reizi. Un tieši šajā bridi viena superliclvalsts ar Peņkovska acīm ielūrēja otras superliclvalsts kārtīs. Amerikāņu izlūkdienestu mulsināja tikai pulkveža neticamā informētības pakāpe. Viņš nevarēja ko tādu zināt. Viņam nevarēja būt pielaide tādiem dokumentiem. Taču viss, ko viņš pavēstīja, bija pārbaudāms un apstiprinājās. Viss, ko viņš pareģoja, piepildījās un notika.

Taču Amerikas Bruņotajiem spēkiem, baņķieriem un militārās rūpniecības darboņiem, ministriem un senatoriem, ģenerāļiem un admirāļiem Peņkovska atklāsmes bija sliktākas par visbriesmīgākajām ziņām no biržas. Peņkovska informācija draudēja Amerikai ar 1929. gada Lielās depresijas atkārtošanos, kad sagruva viss, kad miljoniem bezdarbnieku drūzmējās rindās pēc bezmaksas zupas.

Saprotams, zināt to, no kurienes nāk informācija, nevienam, izņemot CIP augstākos vadītājus un ASV prezidentu, nebija ļauts. Neviens to ari nezināja. Taču izlūkdienests vāc un apstrādā ziņas par pretinieku nevis sev, bet tiem, kuri vada valsti, bruņotos spēkus un militāro rūpniecību, tas ir — tiem pašiem senatoriem un ministriem, ģenerāļiem un admirāļiem, baņķieriem un rūpniekiem.

Viņiem šī informācija bija visai nepatīkama. Un nepavisam negribējās tai ticēt. Ja nu nolādētie krievi tikai izliekas vāji, lai iemidzinātu modrību, lai savā pārākumā izrautos vēl tālāk?

Strūkla jāaizbāž. Bet kā, ja nav zināms, no kurienes nāk ziņas? Ļoti vienkārši. Jāpieļauj informācijas noplūde. Lai Hruščovs zina, ka kāds viņa noslēpumus izpļāpā, lai pats meklē to, kurš aizpludina.

Pavisam nesen Hruščovs bija Amerikā un izmeta: mēs taču visus jūsu šifrus lasām!

Pienācis laiks atbildēt ar tādu pašu laipnību: arī mēs par jums šo to zinām!

6

Uz visiem Padomju armijas talruņa aparātiem bija stingrs brīdinājums: IENAIDNIEKS NOKLAUSĀS! Šos divus vārdus rakstīja uz visiem raidošiem un uztverošiem aparātiem, uz sienas visos komandpunktos, visos sakaru mezglos. Noklausās vai nenoklausās ienaidnieks, taču sarunām bija jānotiek tikai tā, it kā būtu simtprocentīga pārliecība: noklausās.

Un tāda pārliecība bija. Padomju raķešu izmēģinājumu laikā iepriekš noteiktā Klusā okeāna rajonā ar uzdevumu fiksēt precīzu priekšgala nokrišanas vietu ieradās padomju flotes kuģi. Kopā ar tiem uz to pašu rajonu steidzās ari iespējamo pretinieku — amerikāņu un britu — kuģi. Padomju kuģi turējās grupā, iepriekš nenododot nokrišanas apgabalu. Un tikai pašā pēdējā brīdī, saņēmuši kodētu signālu, izklīda trijos virzienos, izveidojot stūrus trīsstūrim, kura centrā jānokrīt priekšgalam. Līdz ar padomju kuģiem uz dažādām pusēm izklīda arī nelūgtie novērotāji. Taču ievēroja dīvainību: dažreiz amerikāņu kuģi sāka manevru, vēl pirms padomju kuģi bija saņēmuši signālu. Tas vedināja uz pārdomām.

Rija arī citi norādījumi uz to, ka ienaidnieks nesnauž. Tāpēc uzticēties radiosakariem un šifrētiem ziņojumiem ekstraordināri svarīgos jautājumos nedrīkstēja. 1961. gada decembrī jautājums tā samilza, ka Padomju Savienības ārkārtas pilnvarotais vēstnieks ASV Mihails Aleksejevičs Mcņšikovs nepārsūtīja informāciju šifrētā veidā. Viņš neuzticēja tādu ziņojumu ne sakaru līdzekļiem, ne pat savam šifrētājam. Ar noteiktu signālu paziņoja uz Maskavu: ir kaut kas tāds, kas personīgi jāpaziņo valsts augstākajai vadībai.

Tiešo avioreisu no Padomju Savienības uz Ameriku toreiz nebija. Tie nevienam nebija vajadzīgi: ko un kurp vest? Un kāpēc? Arī tālaika tehnika nebija vērsta uz to, lai lidotu tik tālu. Pēc gada, 1962. gada decembrī, tiks atklāta regulāra satiksme starp Maskavu un Havanu. Šajā līnijā strādās pasaulē lielākā pasažieru lidmašīna Tu-114. Maršruts Maskava—Havana tobrīd būs visgarākais pasaulē. Taču tas būs pēc tam.

1961. gada decembri varēja izsaukt uz Havanu lidmašīnu vienam p.i sažierim. Viens valdības Tu-114 vienmēr stāvēja gatavībā šādam vai li dzīgam gadījumam.

Bet kā lai padomju vēstnieks nokļūst Havanā, ja ASV un Kubas at tiecības ir uz kara sliekšņa? Nokļūt vienkārši. No Vašingtonas uz Meksiku, no Meksikas uz Kubu.

Pirms izlidošanas vēstnieks izsauca pirmo vietnieku un liecinieku klātbūtnē ieslēdza seifa aizzīmogotu aploksni: tikko būšu aizlidojis līdz Maskavai, došu signālu iznīcināt, aploksni neatverot. Ja aiziešu bojā ceļā, atvērsi, izpētīsi, visu iegaumēsi un pats lidosi uz Maskavu. Bet aploksni atkal aizzīmogosi. Sī informācija ir jānodod valsts augstākajai vadībai, bet pārsūtīt to šifrētā veidā aizliedzu.

7

Vēstnieks Meņšikovs aizlidoja līdz galamērķim bez piedzīvojumiem. Bija jāsatiek Ņikita Sergejcvičs HruŠčovs un jāziņo. Taču Hruščova nebija. Hruščovs ceļoja vai nu pa saviem īpašumiem, vai arī bija devies vizītē. Saimniecības vadītāja vietā palicis biedrs Frols Romanovičs Kozlovs. Bet lieta bija steidzama. Nācās ziņot biedram Kozlovam.

Un vēstnieks paziņoja, ka informācijas avots M-10-V, ar kuru vēstniekam izveidotas uzticēšanās pilnas attiecības, atrodoties vieglā alkohola reibumā, diplomātiskā pieņemšanā pavēstīja informāciju, kas norāda uz valstiski svarīgu noslēpumu noplūdi no Padomju Savienības militārās vadības pašām augšām.

Amerikāņiem ir zināma šāda informācija:

■ Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka sastāvā ir divas raķešu armijas, vienai štābs ir Viņņicā, otrai — Smoļenskā; " raķešu grupējuma pamatu veido nesēji 8K63, sākusies jaudīgāku nesēju 8K65 izvēršana;

■  8K63 galvenais konstruktors — Jagcls vai Jengcls;

■  8K63 spēj nest vienu megatonnu vai 2,3 megatonnas jaudīgu lādiņu, degviela — petroleja.

Vēstnieks nezināja, vai tas tā ir. Vēstniekam nekas tamlīdzīgs nav jāzina. Taču, ja tas tā ir…

Biedrs Kozlovs painteresējās: kā vēstnieks spēja to visu atcerēties?

Vēstnieks atbildēja, ka atmiņa diplomātam ir tāds pats instruments kā tēmēklis snaiperim. Tomēr, neuzticoties atmiņai, vēstnieks sarunas laikā izgāja uz īsu brīdi un visu pierakstīja. Pēc tam atgriezās pie sarunas, iztaujāja vēlreiz, precizēja un vēlreiz pierakstīja.

Darbojošās personas

FROLS ROMANOVIČS KOZLOVS dzimis 1908. gada 5. augustā. Piecpadsmit gadu vecumā — melnstrādnieks tekstilfabrikā. Beidzis politehnisko institūtu. Inženieris metalurgs. Kopš 1939. gada metalurģiskās rūpnīcas partorgs. Kopš 1940. gada un gandrīz visu kara laiku — Iževskas pilsētas kompartijas komitejas sekretārs. Kopš 1944. gada — kompartijas centrālajā aparātā. Kopš 1947. gada — Kuibiševas apgabala kompartijas komitejas otrais sekretārs. Kopš 1950. gada — Ļeņingradas pilsētas kompartijas komitejas pirmais sekretārs, tātad Ļcņingradas saimnieks. Kopš 1953. gada — Ļcņingradas apgabala kompartijas komitejas pirmais sekretārs, tātad Ļeņingradas un Ļcņingradas apgabala saimnieks. Kopš 1958. gada — PSRS Ministru padomes priekšsēdētāja pirmais vietnieks. Kopš 1960. gada — PSKP Centrālās komitejas sekretārs. Būtībā Kozlovs bija Centrālās komitejas otrais sekretārs un otrais cilvēks valstī pēc Hruščova, lai gan oficiāli amata nosaukums bija "CK sekretārs".

14. NODAĻA

1

Biedrs Kozlovs izsauca referentu un jautāja: cik mums ir raķešu armiju? Un saņēma atbildi: divas. Vienai štābs ir Viņņicā, otrai — Smoļenskā. Biedrs Kozlovs pieprasīja nekavējoties sastādīt pilnu sarakstu ar visiem tiem, kuriem ir piekļuve šai informācijai. Saraksts izrādījās ne visai garš.

Kamēr referents sastādīja sarakstu, biedrs Kozlovs izsauca citu referentu un jautāja par raķešu 8K63 kodollādiņu jaudu. Un atkal pieprasīja sarakstu ar visiem, kuri to var zināt. Neiedomājieties, ka šis saraksts sanāca ļoti garš. Lieta tāda, ka virsniekiem raķešniekiem vispār nav jāzina, kāda jauda ir tām raķetēm, kuras viņi gatavo startam. Teikšu vairāk: pat tiem virsniekiem (armijā viņu sauc par kurkulēniem),1 kuru pienākumos ietilpst raķešu galviņu daļu glabāšana, tehniskā apkope, montāža un sagatavošana izmantošanai, vispār nav jāzina izstrādājuma jauda. Mācību laikā viņiem var pavēstīt lielākus vai mazākus skaitļus. Var arī neko nepavēstīt: izstrādājums sver tik un tik kilogramu, sastāv no tādām daļām, bet jāaprūpē pēc šīs instrukcijas… Ar šīm zināšanām pietiek. Un, ja kurkulēns strādā ar vieglu galviņas daļu, tad viņam nepavisam nav jāzina, ka bez tās pastāv vēl arī smagā kaujas galviņa, kas paredzēta tai pašai raķetei. Bet, ja kāds zina arī to, tad kā lai viņš zina: vai šai raķetei ir uztaisīti divi vai pieci lādiņu veidi?

Pie biedra Kozlova tika izsaukts ari trešais referents. Viņam jautāja, tika saņemtas atbildes un sastādīts vēl viens saraksts.

Pēc tam biedrs Kozlovs izsauca KGB priekšsēdētāju ģenerālpulkvedi Vladimiru Jefimoviču Semičastniju.

Semičastnijs stājās PSRS KGB priekšsēdētāja amatā 1961. gada 13. novembrī. Bija pagājis tieši mēnesis pēc iecelšanas, un, lūk, 13. decembri otrais (bet vispār jau pirmais) cilvēks valstī pieprasīja Semičastniju uz priekšniecības kabinetu, pavēlēja salīdzināt trīs sarakstus un atklāt tos, kuri atrodas visos trijos.

Atbilde dzina strupceļā. Sarakstā izrādījās cilvēki, uz kuru pleciem lepni mirdz vai nu pirmā lieluma zvaigznes, vai nu veseli nedaudz zemāka kalibra spīdekļu zvaigznāji. Visus zvaigžņu nēsātājus pārbaudījis karš. Nevienam no viņiem tiešu kontaktu ar ārzemniekiem nav un nevar būt. Viņi visi dzīvo un strādā, modro iestāžu apsargāti un novēroti. Jebkurš kontakts ar ārzemniekiem notiek tikai pēc protokola un tikai to klātbūtnē, kuri vērīgi seko notiekošajam.

Tomēr noplūde varēja rasties tikai no šī loka. Un, ja viņiem nav tieša kontakta ar ienaidnieku izlūkdienestiem, atlika pieņemt, ka te ir nevis tiešs kontakts, bet pastarpināts, caur starpnieku. Šis starpnieks bija jāizskaitļo.

Šo uzdevumu biedrs Kozlovs uzdeva KGB vadītājam Semičastnijam, brīdinot, ka Ņikitu Sergejeviču Hruščovu pagaidām labāk netraucēt. Kozlovs pats informēs valsts pirmo vadītāju atbilstošā brīdī.

2

Padomju Savienības ārkārtas pilnvarotais vēstnieks ASV Mihails Alekscjcvičs Meņšikovs vairs nekad Amerikā nenokļuva. Cilvēku, kurš zina par informācijas noplūdi no PSRS Bruņoto spēku augstākās vadības, nedrīkst izlaist ne tikai uz Ameriku, bet pat uz draudzīgo Bulgāriju. Tā paša 1961. gada 30. decembrī Meņšikovs tika noņemts no PSRS vēstnieka ASV amata un iecelts par ārlietu ministru… Krievijas Federācijā.

Ar piemēra palīdzību tiksim skaidrībā, ko šāds paaugstinājums nozīmēja. Lielbritānija sastāv no Anglijas, Velsas, Skotijas un Ziemeļīrijas. Neskaitot Mcnas salu, Normandijas salas Džērsiju un Gērnsiju, Gibraltāru, Kaimanu salas un tā tālāk, un tā joprojām. Anglija — Lielbritānijas galvenā pamatdaļa. Tās reizēm jauc, kļūdas pēc visu Lielbritāniju sauc par Angliju. Lielbritānijā ir ārlietu ministrs, kurš sēž Londonā. Bet vai bez tam vajadzīgs vēl ari Anglijas ārlietu ministrs, kurš arī sēdēs tajā pašā Londonā? Un, ja tādu amatu ieviestu, ar ko tad Anglijas ārlietu ministrs nodarbotos? Vai centīsies veidot savu līniju, neievērojot Lielbritānijas ārpolitiku?

Pēc tāda paša principa veidota arī Padomju Savienība. Tās sastāvā piecpadsmit republikas. Krievijas Federācija — centrālā un pati galvenā daļa, bez kuras nekāda Padomju Savienība nepastāvētu.

Padomju Savienības galvaspilsēta — Maskava. Padomju Savienības ārlietu ministrs — biedrs Andrejs Andrejevičs Gromiko.

Bez tam Maskava ir Padomju Savienības lielākās republikas Krievijas Federācijas galvaspilsēta. Tās arī dažreiz jauc, nosaucot par Krieviju visu Padomju Savienību.

Maskavā tika nosēdināts Krievijas Federācijas ārlietu ministrs biedrs Mihails Aleksejevičs Meņšikovs. Ar ko viņš nodarbojās, kādi bija viņa pienākumi un kāpēc tāds amats izdomāts, es nevaru iedomāties.

Lai ar ko viņš nodarbotos, taču ārpus Maskavas robežām viņu vairs neizlaida. Pat ne uz mūsu dzimtās Melnās jūras krastu atvaļinājumā.

[1]

Pa to laiku Padomju Savienībā neklājās visai labi. Saasinājās pārtikas problēma. Ministri piedāvāja vienkāršu un sen pārbaudītu risinājumu:

ieviest kartītes maizei, gaļai un sviestam. Kā kara laikā. Vai tad slikts risinājums? Hruščovs vilcinājās, taču no tā labāk nekļuva. Rindas pie pārtikas veikaliem draudīgi auga dienu no dienas. Un tika nolemts paaugstināt cenas pamatproduktiem, tai skaitā galvenajam produktam, kāds visos laikos bija šņabis. To pasniedza kā jaunu pierādījumu partijas rūpēm par tautas labklājību. Aprēķins: ja tautai mazāk naudas, tas nozīmē, ka arī rindas īsākas. Taču arī šis "ekonomiski pamatotais" aprēķins nez kādēļ neattaisnojās. Rindas īsākas nekļuva. Bet tauta uz kārtējo dzimtās Komunistiskās partijas rūpju izpausmi par tautas labklājību atbildēja ar anekdotēm par solīto pārticību un dziesmām, līdzīgām šai:

Tovarišč, verj, priģot ona, Na vodku prežņaja cena, I na zakusku buģet skidka, — Uijļot na pensiju Ņikitka.

Vēl no rokas rokā gāja arī poēma ar atbildi uz jautājumu "Kornu na Rusi zik horoioP" :

Bufetiice Ņurkc, Gagarinu Jurke, Hruščovu i Rrežņevu, Ostafnim — po-preiņemu

Hruščovam nebija izvēles. Padomju Savienības un visas sociālistiskās nometnes tautas saprata: mēs atpaliekam, bet TUR dzīve ir labāka. Hruščovs deva grandiozus uzdevumus: noķert un apdzīt! Taču panākt nez kādēļ nesanāca. Sociālisma ekonomika, tas ir, noziedznieku un muļķu vadīta ekonomika, nespēja nodrošināt uzplaukumu.

Ko tad lai dara? Bija jāizdomā kaut kas tāds, lai TUR kļūtu tikpat slikti, cik pie mums. Vai pat sliktāk. Tādēļ Rietumvācija jānoliek uz sociālistiskās attīstības ceļa, jānolaiž tās dzīves līmenis līdz Austrumvācijas standartiem, bet labāk — līdz Padomju Savienības līmenim vai vēl zemāk.

Vēsture nostādīja jautājumu asi: vai nu Hruščovs panāks amerikāņu spēku izvešanu no Eiropas, apvienos Vāciju un pagriezīs to uz sociālistiskā taisnīguma ceļa, vai arī brīvās pasaules ekonomika ar saviem panākumiem un sasniegumiem, savu piemēru demoralizēs gan Padomju Savienības, gan visu tai pakļauto valstu iedzīvotājus. Un sagrūs Ļeņina dižā lieta kopā ar Padomju Savienību un visu sociālistisko nometni.

Panākt amerikāņu spēku izvešanu no Vācijas, bet labāk — no visas Eiropas — varēja tikai ar draudiem. Tāpēc krīze bija neizbēgama.

4

Tuvojās raķešu krīze. Tā bija jānovērš par katru cenu. Tieši tā: par katru.

GR U priekšniekam armijas ģenerālim Serovam un Sauszemes spēku raķešu karaspēka un artilērijas pavēlniekam galvenajam artilērijas maršalam Varencovam bija veicams ārkārtīgi sarežģīts uzdevums. Jāpārliecina ASV valdība un pie tās pašas reizes ari Lielbritānijas valdība par to, ka Padomju Savienības kodolraķešu spēks ir ievērojami pārspīlēts. Ja neizdosies pārliecināt, ja Rietumu līderi ticēs padomju zemūdeņu, stratēģisko bumbvedēju, raķešu, kodola un kodoltermisko lādiņu drausmīgajam spēkam, tad arī atbildes darbības krīzes gadījumā būs atbilstošas, tas nozīmē — ar ievērojamu pārspīlējumu. Un visai cilvēcei nāksies maksāt visbaigāko cenu par šiem maldiem.

Panākt ASV un Lielbritānijas vadības uzticību varēja, tikai nododot caur pulkvedi Peņkovski milzīga apjoma informāciju, lai amerikāņu un britu eksperti, sastatot tūkstošiem faktus, salīdzinot lērumu skaitļu, pārliecinātos: te viss saskan, Peņkovskis nemelo, viņam jātic, un neizbēgamā un drīz gaidāmā konflikta brīdī neatbildētu uz Kremļa niecību draudiem.

Kā lai nodod vismaz piecus vai desmit tūkstošus pilnīgi slepenu, īpaši svarīgu dokumentu fotoattēlus?

Rija tikai divi veidi.

Pirmais: Peņkovskim ir iespēja padomju delegācijas sastāvā viesoties Parīzē un Londonā. Tas sniedz iespēju izvest mikrofilmiņas, noslēpjot tās čemodāna dubultajā dibenā vai kurpes papēdī.

Otrais: nodot materiālus britu vai amerikāņu diplomātiem Maskavā.

Kurš veids labāks?

Abi ir sliktākie. Jebkurš izlūks zina, ka 90 procenti iekrišanu aģentūru izlūkošanā notiek aģentūru sakaros. Tie ir radio, grafiskie signāli, slēptuves un personīgas tikšanās. Katram informācijas nodošanas veidam ir savas nepilnības. Radiosakari šoreiz palīdzēt nevarēja, jo paredzēts nodot dokumentu kopijas. Atlika vien slēptuves un tikšanās.

Vest pāri robežai dokumentu kopijas ir ārkārtīgi bīstami, tāpēc ka, šķērsojot robežu, visus izkrata. Turklāt ļoti nopietni. Bet ja esi padomju diplomāts? Ja saskaņā ar 1815. gada Vīnes konvenciju nedrīkst kratīt pat savējie robežsargi? Neuztraucieties. Pie mums visu drīkst. Padomju diplomātu arī izkrata. Tikai slepus. Lai neuztrauktos. Pie mums māk. Kad grib.

Krietni vienkāršāk safbtografct dokumentus Maskavā un nodot vēstniecībā, bet tālāk tie jau lidos ar diplomātisko pastu.

Taču arī te ir problēmas.

Šis veids ir slikts ar to, ka Maskavā visus ārzemniekus cieši izseko.

Tika nolemts izmantot abus veidus. Mikrofilmiņas nodot Maskavā, bet, personīgi tiekoties ārzemēs, atbildēt uz jautājumiem, kas radušies, saņemt jaunus uzdevumus, kas atklāj tos jautājumus, kuri izraisa šaubas un vislielāko interesi.

Maskavā GR U pulkvedi Oļegu Vladimiroviču Peņkovski piesedza tā, ka nav iespējams piesieties: jā, tiekos ar ārzemniekiem. Jā, notiek Sarunas. Man tāds darbs. Vervēju īpaši svarīgu aģentūru britu un amerikāņu diplomātu vidū. Pēc GRU priekšnieka armijas ģenerāļa Ivana Aleksandroviča Serova personīga rīkojuma. Un tikai viņam atskaitos, tā kā lieta ir ārkārtīgi svarīga, atbildīga un pilnīgi slepena.

Bet Ivans Aleksandrovičs, ja kas gadīsies, apstiprinās: jā, lūk, cenšamies zem amerikāņu (vai britu) vēstnieka iedzīt ķīļus. Tikai pagaidām nekas nav sanācis. Izlūkošanā ar kavalērijas uzlidojumu neieņemt. Te ir ilgs un pacietīgs darbs…

Peņkovskim bija tāda leģenda, ka neiespējami turēt viņu aizdomās vai pieķert.

Taču nelaime atnāca no citas puses.

Komunistiskās partijas Centrālas komitejas Prezidija loceklim, otrajam cilvēkam Padomju Savienībā biedram Frolam Romanovičam Kozlovam paziņoja, ka kāds no ģenerāļiem militārās vadības visaugstākajās aprindās vai varbūt pat no maršaliem sabotē valsts vadības lēmumus un nodod pretiniekam pilnīgi slepenu, īpaši svarīgu informāciju. Vēl vairāk, biedram Kozlovam kļuva zināms, kāda tieši informācija aizplūst.

Tā kā ziņas bija ārkārtīgi svarīgas, izrādījās vienkārši izskaitļot pie katras informācijas gabaliņa pielaisto personu loku. Savukārt tāpēc, ka ziņas bija daudzveidīgas, sanāca dažas zinātāju grupas. Sarakstu salīdzināšana atklāja tos, kuriem ir piekļuve visiem šiem pilnīgi slepenajiem gabaliņiem vienlaikus.

5

Katram maršalam, katram četrzvaigžņu ģenerālim apkārt ir spēcīgs stukaču loks: šoferi, adjutanti, istabenes, apkopējas, pavāri, oficiantes, pirtnieki, masieri, proti, visi tie, kuru 1980. gadā, mirklī, kad pienāks komunisms, vairs nebūs, visi tie, bez kuriem 1961. gadā valstsvīra vai militārā darbinieka dzīve nebija iespējama. Visi kalpi, kurus tolaik sauca par kalpotājiem, — KGB vervēšanas bāze. Viņi visi, visi bez neviena izņēmuma, parakstījās par sadarbību jau brīdī, kad tika pieņemti darbā. Bet apsardze bija KGB darbinieki bez jebkādas maskēšanās. Sargus tajos laikos sazin kādēļ sauca par piestiprinātajiem. Viņu pienākumu pirmais punkts bija nevis aizbilstamo apsardze, bet viņu novērošana. Apsardze un fiziska aizsardzība bija tikai kā ceturtais pienākumu punkts. Un, lūk, visiem šiem cilvēkiem, no piestiprinātajiem līdz virējām, tika dots kaujas uzdevums: pastiprināt modrību, īpašu uzmanību pievērst šādiem momentiem… ziņot katru dienu.

Pēc nedēļas, 1961. gada 20. decembri, KGB priekšsēdētājs ģenerālpulkvedis Semičastnijs ziņoja biedram Kozlovam: informācijas noplūde nāk no galvenā artilērijas maršala Varencova caur GR Upriekšnieku armijas ģenerāli Serovu. Par kurjeru kalpo GRUpulkvedis Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis.

Maskavā Peņkovskis varēja absolūti nebaidīties no KGB izsekošanas. Viņš gandrīz atklāti tikās ar amerikāņu un britu izlūkiem Maskavas centrā, šikākajās viesnīcās un restorānos. Viņa darbs taču ir iepazīties ar potenciālajiem ienaidnieka noslēpumu glabātājiem, atklāt vājības, intereses un aizraušanās, bet pēc tam vervēt. Maskavā tūkstošiem KGB un GRUvirsnieku nodarbojas ar šo cēlo darbu. Tāpēc Peņkovskis bija droši aizsargāts no frontāla uzbrukuma.

Taču pulkvedis Peņkovskis bija ārkārtīgi ievainojams uzbrukumam no aizmugures. Ziņas pienāca no ASV. Viņu nodeva tie, kurus viņš glāba. Trieciens no šīs puses bija nāvējošs, izvairīties no tā nebija iespējams. Pat teorētiski.

6

Komunismam ir kāda interesanta īpatnība. To nedrīkst saprast daļēji. To nedrīkst daļēji nesaprast. Ja nesaproti, tad nesapratne ir totāla, dziļa un pilnīga. Bet, ja reiz esi sapratis, tad pilnīgi un līdz pašam galam.

Ievērojamais britu rakstnieks Džordžs Orvels saprata komunismu pilnībā. Un to aprakstīja izcilajā romānā "1984": mirdzošā nākotnes laimes perspektīva visai cilvēcei, ģeniāls vadonis sabiedrības priekšgalā, vienīgā pareizā mācība, karš pret visiem, kas nav ar mums, apdullinošs propagandas zvans, kas vēstī par neticamiem sasniegumiem, varena slepenpolicija, vispārēja denuncēšana, netīras ielas, sagrautas mājas, visa trūkums, rindas, nekā rijama, duļķains sīvais alkohola vietā. Toties slepenpolicija strādā ar juveliera precizitāti.

Gudrais brits nomira 46 gadu vecumā. Viņš nenodzīvoja līdz "Kuzjas mātei" un Padomju Savienības Komunistiskās partijas trešajai programmai, kura solīja žilbinošu laimi pēc divdesmit gadiem, 1980. gadā. Taču viss, ko viņš izklāstīja savā grāmatā, atkārtojās Peņkovska lietā. Slepenpolicija nostrādāja tā, ka tās varoņdarbu var ierakstīt pretizlūkošanas mācību grāmatā.

Komunistiskās partijas, slepenpolicijas un armijas vadošajam sastāvam biedrs Staļins būvēja milzīgas mājas ar plašiem, gaišiem dzīvokļiem. Peņkovskis bija pulkvedis, bet strādāja ģenerāļa amatā, taču savulaik, strādājot Turcijā, vienlaikus bija divu ģenerāļu amatos. Tāpēc viņš dzīvoja ģenerāļu mājā, no viņa dzīvokļa logiem pavērās skats uz Maskavas upes krastmalu. Ieskatīties viņa kabineta logos bija neiespējami augstuma dēļ. Tāpēc viņš izkārtoja pilnīgi slepenas instrukcijas pie loga un fotografēja tās. Te vairāk gaismas. Bet biedri no KGB manīgi izdomāja novērošanas punktu ar superjaudīgu optiku (skaidra lieta, rietumvācu) izveidot dzīvoklī mājā diezgan platās kuģojamās upes otrā pusē.

Taču tas nav viss. Peņkovska dzīvokli regulāri un rūpīgi pārmeklēja. Turklāt katrs šķīvis virtuvē, katra grāmata plauktā un katra grīdsedziņa priekšnamā pēc kratīšanas palika precīzi tajā vietā, kur jābūt. Kā Orvelam: pat grāmatzīmīte grāmatā pēc slepenas kratīšanas palika vietā.

Lai kratīšanu neiztraucētu, Peņkovski, viņa sievu un meitu izsekoja čāpotāju brigādes. Tikko kāds no viņu aizbilstamajiem pagrieza uz māju pusi, tika dots trauksmes signāls kratītājiem: tiniet makšķeres!

Skaidrs, ka visu dzīvokli noklausījās. Vēl vairāk, iedzīvotāju, kurš mitinājās stāvu augstāk, kopā ar ģimeni klusām pārcēla uz citu māju. No atbrīvotā dzīvokļa izurba mikroskopisku neievērojamu caurumiņu tieši virs Peņkovska rakstāmgalda un fotografēja visu, ko pulkvedis izlika uz galda.

Bet ari ar to vēl par maz. Pār istabu, kura kalpoja Peņkovskim par kabinetu, pārkārās augšstāva balkons. Šajā balkonā bez trokšņa un šņukstēšanas izurba caurumiņu un uzstādīja aparatūru, kas ļāva ielūkoties kabinetā no ārpuses caur logu un fotografēt Peņkovski brīžos, kad viņš ar spiegu aparātu Minox bildē slepenos dokumentus. Kad Peņkovska lietu padarīja zināmu atklātībai, neviens neatbildēja uz vienkāršu un acīm redzamu jautājumu: kādā veidā Peņkovskis varēja atnest mājās pilnīgi slepenus dokumentus, ar kuriem darbs ir organizēts tā, lai tic nekad nepamestu glabāšanas vietu. Bet augstu stāvošu aizbildņu palīdzības to izdarīt nebija iespējams.

Nav jāpaskaidro, ka ārējās novērošanas brigādes, kuras sekoja pulkvedim, nesastāvēja no parastajiem 5—7 cilvēkiem. Tās bija spēcīgas 30—40 vīriešu un sieviešu komandas ar desmitiem automašīnu. Novērošana tika veikta visu diennakti. Cāpotāji no ārējās novērošanas mainīja apģērbu, parūkas, lietussargus, somas un citas lietas, radot iespaidu, ka viens cilvēks neparādās divas reizes. Bez tam šī nolūka dēļ ārējās novērošanas brigādes regulāri mainīja.

Peņkovskim izveidoto izsekošanu nevarētu atklāt pat vispieredzējušākais izlūks. Pret viņu bija vērsti visi cilvēces vēsturē visvarenākās slepenpolicijas spēki.

Tas turpinājās gandrīz gadu. Bet, lūk, jautājums: kāpēc pulkvedi Peņkovski neapcietināja uzreiz pēc tam, kad kļuva zināms, ar ko viņš nodarbojas? Kāpēc KGB nepārtrauca šo darbību?

Varbūt čekisti sāka iesmērēt Peņkovskim dezinformāciju, bet viņš, to neaptverot, baroja ienaidnieku izlūkdienestus ar blēņām?

Nē, pilsoņi. Līdz pašām beigām pulkvedis Peņkovskis nodeva tikai ticamu, visaugstākās proves un slepenības pakāpes informāciju milzīgos daudzumos.

Šī dīvainība interesējusi daudzus. Kā tad tā: GR [/pulkvedis nodod informāciju ienaidniekam, KGB to zina, KGB pa caurumiņu balkonā, kas pārkaras pār kabineta logu, fotografē ne tikai Peņkovska sejas izteiksmi bildēšanas brīdī, bet arī pašus dokumentus. Lietisko pierādījumu pietiek. Materiālu izcelsme arī noskaidrota. Dariet galu, biedri čekisti, nelietībai! Grābiet ciet! Velciet uz moku kambari!

Kāpēc čekisti fiksēja notiekošo, bet neko nepasāka? Uz šo jautājumu neviens tā ari nav atbildējis.

7

Bet atbilde guļ virspusē. Ir vien jāatminas, kas bija biedrs Frols Romanovičs Kozlovs un kas viņu interesēja.

Kompartijas Centrālās komitejas otro sekretāru Frolu Romanoviču Kozlovu interesēja kļūt par pirmo sekretāru, proti, par valdnieku Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā un pie reizes visās brālīgajās valstīs — Polijā, Austrumvācijā, Cehoslovākijā, Ungārijā, Rumānijā, Bulgārijā, Mongolijā, Ziemeļvjetnamā, Kubā un tā tālāk, un tā joprojām. Visi zināja: Kozlovs ir nākamais. Amerikāņi viņa portretu drukāja uz žurnālu vākiem: lūk, tas, kurš nomainīs Hruščovu. Taču Hruščovs aizsēdējies un nekādi netaisās aiziet. Sen bija laiks aizsūtīt Ņikitu pie miera, kā tautasdziesmā piedāvāts. Bet, lai noveltu Ņikitku un ieņemtu troni, vispirms viņš bija jāpazemina tautas un valdošās nomenklatūras acīs. Hruščovam kādā lietā bija ļoti nopietni… kā lai to delikāti izsaka? Vārdu sakot, viņam bija nopietni jākļūdās, jānokļūst gana nepatīkamā situācijā.

Padomju Savienības vēstnieks ASV biedrs Meņšikovs paziņoja Kozlovam par pilnīgi slepenas valstiski svarīgas informācijas noplūdi no Aizsardzības ministrijas dzīlēm. Un biedrs Kozlovs saprata: lūk, tā, zvaigžņu stunda! Lūk, iespēja iesaistīt Hruščovu skandālā. Hruščovs pa ārzemēm vazājas, bet pa to laiku maršali, lūk, ko izstrādā! Vai nav laiks biedru Hruščovu noņemt no amata? Vai nav laiks ieviest kārtību armijā un valstī?

Peņkovska lieta deva Kozlovam iespēju ar vienu šāvienu nogāzt divas mežacūkas. Hruščovs — viena mežacūka, Padomju armijas galotne — otra.

Biedrs Kozlovs visu pagrābis, viss viņa kontrolē, viss zem siltā spārna. Izņemot Padomju armiju. Viņš pats nav armijnieks. Lielā Tēvijas kara laikā nevienu dienu nav dienējis pat par karavīru. Ģenerāļi un maršali raugās uz viņu bez īpašas godbijības. Peņkovska lieta deva Kozlovam iemeslu, sagrābjot varu, bez problēmām nomainīt Padomju armijas vadību, gāzto ģenerāļu un maršalu vietā ieliekot savus cilvēkus.

Un biedrs Kozlovs pavēlēja KGB priekšsēdētājam ģenerālpulkvedim Semičastnijam turpināt darbu pret Peņkovski, taču Peņkovskim netraucēt. Viss tiek kontrolēts — vajadzīgajā brīdī biedru Hruščovu biedrs Kozlovs pats painformēs.

KGB priekšsēdētājs ģenerālpulkvedis Semičastnijs izsprieda ar skaidru prātu: Kompartijas Centrālās komitejas pirmajam sekretāram biedram Hruščovam drīz apritēs septiņdesmit. Viņš nav mūžīgs. Un krietni iemet… Bet otrajam sekretāram biedram Kozlovam ir 53 gadi. Oficiāli viņš ir otrais cilvēks Padomju Savienībā, bet praktiski — nedaudz vairāk. Un drīz būs pirmais. Bet tikko kļūs par pirmo, Hruščova cilvēki viņam nebūs vajadzīgi. Viņš tos palēnām padzīs. Un ieliks savus cilvēkus. Kāpēc jau tagad ar darbiem nepierādīt biedram Kozlovam, ka KGB galva ģenerālpulkvedis Semičastnijs ir nevis Hruščova, bet Kozlova cilvēks? Tādēļ vajag tikai turpināt darbu pret Peņkovski, kā pavēlēts, viņa darbībā neiejaukties un biedru Hruščovu ar ziņojumiem pagaidām netraucēt.

Būtisks aspekts

Amerika ievērojami pārspēja Padomju Savienību starpkontinentālo ballistisko raķešu (MBR) skaita ziņā. Lai gan pasaule bija pārliecināta par pretējo.

Jā, Padomju Savienība 1957. gada augustā pirmā pasaulē veiksmīgi palaida starpkontinentālo ballistisko raķeti. Tomēr veikt izmēģinājumu — viena lieta. Bet pieņemt bruņojumā, ieviest sērijveida ražošanu, sagatavot personālsastāvu, izveidot infrastruktūru, izvērst raķešu daļas un vienības pozicionēšanas rajonos — pavisam kas cits.

ASV pirmo raķeti palaida vēlāk, toties izvērsa un nolika kaujas postenī savus raķešu grupējumus agrāk.

1959. gada septembrī bruņojumā tika pieņemta MBR Atlas D. Tāldarbība — 14 500 km, lādiņš — pusotra megatonna, palaišanas tehniskās sagatavošanas laiks 15—20 minūtes. Tagad var sastapt dažādus šīs raķetes tāldarbības skaitļus. F.s minu minimālos, taču ari ar tādu tāldarbību pilnīgi pietiek, lai no Savienoto Valstu teritorijas veiktu triecienus Padomju Savienībai.

Trīs raķetes Atlas modifikācijas nedaudz atšķīrās cita no citas pēc raksturlielumiem un konstrukcijas īpatnībām, taču ļoti būtiski atšķīrās pēc bāzēšanās veida.

Raķetes Atlas D glabāja angāros horizontālā veidā. Pirms starta tās izveda no angāra, pacēla vertikālā stāvoklī un sagatavoja palaišanai. Šīm raķetēm tika izvērsti 32 starta kompleksi.

Betona glabātavas nākamajai Atlas E modifikācijai cēla nevis virs zemes, bet gan pazemes patvertnēs. Tas ievērojami palielināja raķešu aizsardzību kodoluzbrukuma gadījumā. Kodolsprādziena triecienvilnis pāriet pāri patvertnei, nenodarot postu. Šī tipa starta kompleksu bija tikpat — 32.

Bet nākamajam modelim Atlas F būvēja superizturīgas 80 metru dziļas pazemes šahtas. Šahta spēja izturēt spēcīgu slodzi pat gadījumā, ja kodolsprādziens notiktu tiešā tās tuvumā. Raķetes šahtās glabājās vertikālā stāvoklī, jebkurā brīdī gatavas startam. Ekspluatācijā rika nodotas 80 šādas šahtas, tajā skaitā 71 — pirms Kārību krīzes sākuma.

Starpkontinentālo ballistisko raķešu vienību izvēršana bija jauna un neparasta lieta, kas slēpa daudz riska, neskaidrību un nenoteiktību. Tāpēc ASV vadība nolēma savas drošības labad izveidot vēl vienu starpkontinentālo ballistisko raķeti Titan: lai cits uzņēmums neatkarīgi no pirmā izveido ko līdzīgu. Raķetes Atlasun Titan izveide notika paralēli.

1959. gada februārī ASV palaida pirmo raķeti 'Titan. Lidojuma tālums — 10 200 kilometru. Lādiņš — 3,75 megatonnas. Bez kaujas daļām raķete nesa ari viltus mērķus.[13] Iespējamā novirze rādiusā — ne vairāk par diviem kilometriem. 1960. gadā raķeti pieņēma bruņojumā. Starta kompleksi veidoja īstas pazemes pilsētas ar ļoti augstu aizsardzības pakāpi. Nekas tamlīdzīgs nav izveidots nekur pasaulē pat trešās tūkstošgades sākumā. Katrs starta komplekss — trīs raķetes. Trīs tādi kompleksi — eskadriļa. Kopumā tika izvērstas sešas eskadriļas — 54 palaišanas iekārtas. Vēl vienu starta kompleksu ar trijām šahtām izmantoja eksperimentāliem nolūkiem un aprēķinu sagatavošanai. Taču arī to varēja izmantot kara vajadzībām.

Raķeti Titan, tāpat kā Koroļova raķeti 8K74, darbināja petroleja un šķidrais skābeklis. Taču amerikāņi nesējraķeti, priekšgalu, degvielu un oksidētāju glabāja pazemē. Priekšgala daļu savienošana, uzpilde un sagatavošana palaišanai notika īpaši izturīgās pazemes būvēs. Pēdējā brīdī pirms palaišanas virs šahtas atvērās divi aizvirtņi, katrs 125 tonnas smags, raķeti ar pacēlāju izvirzīja virszemē un tā tūlīt startēja.

Padomju Savienībā nevienai vidējas tāldarbības (proti, ar raķetes lidojuma attālumu no diviem līdz pieciem tūkstošiem kilometru), bet vēl mazāk — starpkontinentālas tāldarbības (proti, tādai kā amerikāņu Atlas un Titan) raķetei tolaik pazemes slēptuves nebija. Tas nozīmē, ja Padomju Savienība pirmā veiktu kodoltriecienu, tad garantēti saņemtu atbildes triecienu, liet gadījumā, ja pirmo triecienu veiktu Amerika, Padomju Savienībai nebūtu, ar ko atbildēt.

Pa to laiku Hruščova papēža dārdoņas pavadībā ASV Kongress apstiprināja asignējumu starpkontinentālās ballistiskās raķetes Titan-2 izvēršanai. Raķetei bija principiāli jaunas kaujas iespējas. Tāldarbība — 15 000 kilometru. Lādiņš — deviņas megatonnas. Ilgi uzglabājama degviela: uzpildīji, nolaidi šahtā un vairs nebēdā. Šķidrās degvielas ar augstu viršanas temperatūru izmantošana ļāva ne tikai saīsināt gatavību startam līdz 60 sekundēm, bet arī izvietot palaišanas iekārtas lielā attālumā citu no citas, proti, pāriet pie atsevišķas palaišanas sistēmas, tādā veidā krasi paaugstināt to aizsardzību. Ar vienu kodoltermisku sprādzienu nebija iespējams iznīcināt uzreiz divas šahtas. Un arī vienu šahtu nemaz tik viegli nebija iznīcināt. Titan paredzētās šahtas ir izturīgas. Šahtas vāks sver 740 tonnu. Bija nepieciešama īpaša trāpījuma precizitāte tiešā šahtas tuvumā. Tika nolemts izvērst trīs raķešu Titan-2 pozicionālos rajonus pa 18 šahtu palaišanas iekārtām katrā rajonā.

Tajos gados ASV veica īsteni revolucionāru izrāvienu, pirmo reizi pasaulē radot vieglo MBR Minuteman ar cieto degvielu: atved no rūpnīcas, nolaid šahtā, aizbīdi vāku un vairs nekādu reglamenta darbu ar raķeti. Ja jāveic trieciens, nospied pogu, šahtas vāks aizlido sānis un sudrabaina skaistule aiznesas, kurp tai noteikts. Tāldarbība — desmit tūkstoši kilometru, 1,2 megatonnu lādiņš. Iespējamā novirze vienkārši neticama — tikai līdz 400 metriem rādiusā.

Šķidrās degvielas raķetē ir sarežģītākie mehānismi, rūpnīcās tās montē inženieri un strādnieki ar augstāko kvalifikāciju. Bet cietā kurināmā raķete, rupji runājot, ir liela caurule, kas pielieta ar sveķiem vai asfaltam līdzīgu vielu. Priekšrocības: lēta ražošana, vienkārša ekspluatācija un apkope, īss laiks tehniskajai sagatavošanai startam (30 sekundes), neliels skaits apkalpojošo agregātu, nav vajadzīga smagnēja infrastruktūra un uzpildes iekārtas.

Raķete Minuteman svēra vien 30 tonnu, pat mazāk — 29,7.

Tā sanāca pavisam neliela: garums — 16,4 metri, diametrs — 167 centimetri. Raķetes šahtas — diametrā mazas, tāpēc daudz izturīgākas un daudz lētākas.

Šahtas varēja izkaisīt milzīgā platībā, tā kā raķetēm principā nevajadzēja nekādu apkopi. Apkalpei nebija vajadzīgi milzīgi militāri formējumi. Eskadriļā — 50 palaišanas iekārtas.

Bet mums 40 vidējās, nevis starpkontinentālās tāldarbības stratēģiskās raķetes nav ne eskadriļa un ne pulks, bet ir divīzija ar ģenerāli priekšgalā. Divīzijā 11 tūkstoši cilvēku, tai skaitā 1900 virsnieku, 1700 visdažādāko automašīnu un vilcēju. Mūsu raķešu tāldarbība ir nevis 10, bet 2—4 tūkstoši kilometru. Un tās visas ir nevis šahtās, bet gan atklātos, nekādi neaizsargātos laukumos. Un palaišanai gatavojamas 2—4 stundas.

Amerikāņiem trīs četru raķešu Minuteman eskadriļas veidoja spārnu. Tas ir kas līdzīgs mūsu pulkam vai brigādei. Spārnā 2558 cilvēki. Komandē pulkvedis. Spārna sastāvā 150—200 šahtu palaišanas iekārtu.

Savukārt mums tāda raķešu skaita apkalpošanai — raķešu armija ar veselu baru ģenerāļu, ar štābiem un komandpunktiem, ar mūžīgo mājokļa problēmu virsniekiem, zemu kaujas gatavību, tikpat zemām kaujas spējām un ļoti augstu visa raķešu grupējuma un tās vadības sistēmas neaizsargātību.

1962. gada novembri ASV valdība plānoja sākt raķešu Minuteman izvēršanu, (ik Amerika nolēma ieviest šo Minuteman? Tieši tūkstoti. Lai nebūtu sīkumaini.

Hruščovam bija jāsteidzas. Hruščovam bija kaut kas jāpaveic līdz 1962. gada novembrim.

Problēmu sarežģīja tas, ka bez MBR Atlasun Titan, bez spokainajām Minuteman, kurām masveidā bija jāparādās tuvākajā laikā, Amerikai bija vidējas tāldarbības stratēģiskās raķetes. 60 raķešu Top Lielbritānijā, 30 raķešu Jupiter Itālijā un 15 raķetes Jupiter Turcijā.

Tās bija pirmās paaudzes raķetes, kas darbināmas ar petroleju un šķidro skābekli. Tāldarbība — 2400 kilometru, lādiņš — pusotras megatonnas. Pēc parametriem tās aptuveni atbilda Jangcla raķetei 8K63. Atšķīrās tas, ka amerikāņi no Lielbritānijas, Itālijas un Turcijas teritorijas varēja šaut uz Padomju Savienību. Bet Padomju Savienība, kurai bija raķete ar apmēram tādiem pašiem parametriem, uz Ameriku šaut nevarēja. Nebija placdarma.

15. NODAĻA

1

1962. gada 23. aprīlī PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Maļinovskis un aizsardzības ministra vietnieks Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Moskaļenko, steidzami izsaukti, ieradās Kremlī.

Bijušajā Staļina kabinetā viņus sagaidīja PSKP CK pirmais sekretārs, PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs biedrs Ņikita Sergejevičs Hruščovs un otrais cilvēks valstī biedrs Frols Romanovičs Kozlovs.

Biedrs Hruščovs izjautāja par lietu stāvokli Bruņotajos spēkos, bet pēc tam pēkšņi it kā nevilšus painteresējās: vai mēs nevarētu pārvērst revolucionāro Kubu par placdarmu kodoltriecieniem pa Ameriku?

Bet biedrs Kozlovs piebilda: no šīs vietas draudēsim mēs Semam!1

Maršals Maļinovskis klusēja. Tikai nokrekšķinājās. To varēja traktēt kā "patīk": kā piekrišanu, kā atzinību, kā kaut ko nenoteiktu, neko neizsakošu. Maršals Maļinovskis nesteidzās izteikt priekšniecībai savu viedokli, viņam nepatika aiz sevis dedzināt tiltus.

Bet maršals Moskaļenko atbildēja:

—   Izvietot Kubā mazu skaitu lādiņu nav nozīmes.

—   Bet mēs nevis mazu skaitu, — stingri pārtrauca biedrs Hruščovs, — mēs turp nosūtīsim vismaz simt, bet varbūt pat divsimt lādiņu. Un tikpat nesējraķešu.

—    Un tikpat nesējraķešu, — apstiprināja Frols Romanovičs Kozlovs.

—    Kā divsimt? — Moskaļenko nesaprata.

—   Lūk, tā, — paskaidroja biedrs Kozlovs.

—   Pagaidiet, Kuba ir otrpus okeānam, lādiņi un nesējraķetes jāved ar parastiem civilajiem kuģiem. Viens raķešu pulks — 11 tūkstoši tonnu kravas. Taču krava ir lieli/mēra. Tie taču nav baļķi, kas tilpnēs sagāžami.

—   Iekrausim akurāti, — apsolīja biedrs Hruščovs.

—   Ļoti akurāti, — apstiprināja biedrs Kozlovs.

—   Cik gan kuģu būs vajadzīgs?

—   Cik vajadzēs, tik arī piešķirsim.

—   Bet kā aizsargāsim tos okeānā? Cik kreiseru un eskadras mīnu kuģu mēs varam izlikt? Atlantijas okeānā dominē ASV flote; par maz ar to, ka tā pārliecinoši pārspēj padomju floti, tur taču ir gan britu, gan kanādiešu un vēl citas flotes. Bet arī tas vēl nieks salīdzinājumā ar to, ka galvenie draudi karakuģiem un vēl jo vairāk transporta kuģiem ir no gaisa, tā māca militārā pieredze. Viņiem — krasta bāzes abās Atlantijas okeāna pusēs un turklāt ari aviācijas bāzes kuģi. Bet mums nekas.

—   Vedīsim bez apsardzes. Ieslēgsim tilpnēs, neviens nenojautīs.

—   Izvest okeānā ar tirdzniecības kuģiem divus simtus mūsu kodollādiņu, nekādi neaizsargājot? Un to nesējraķetes?

Maršals Moskaļenko nenosauca Hruščova-Kozlova ieceri par avantūru. Izteicās maigāk: jāpadomā.

Ilgi nebija jādomā. Nākamajā dienā, 1962. gada 24. aprīlī, Padomju Savienības maršalu Moskaļenko noņēma no aizsardzības ministra vietnieka un Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieka amata un iecēla par Aizsardzības ministrijas galveno inspektoru. Darbs — godpilns un nepavisam nelauž kaulus. Meklēt nepilnības vienmēr ir viegli. Ak, es gan ietu par inspektoru, revizoru: lūk, te jums žogs nav līdz galam nokrāsots, bet te nesavākti izsmēķi!

Saprotams, Aizsardzības ministrijas galvenais inspektors ņem plašāk: te jums Barenca jūrā izgāž radioaktīvos atkritumus, te taigu uz mūžiem piecūkojuši ar kancerogēno heptilu, bet seržantu sagatavošana mācību divīzijās nc velnam neder.

Aizsardzības ministrijas galvenā inspektora līmenis ir neaizsniedzams, taču darba jēga aizvien tā pati, kāda jebkuram pārbaudītājam: nolaidīgo degunus bakstīt nepilnībās un kļūdās. Un visi drebošu sirdi gaida tavu vizīti. Un visi no tevis baidās. Visi tev ieskatās acīs, visi raujas izpatikt. Vienīgi nav labi: no reālas varas inspektors ir atstumts. Viņš nepieņem liktenīgus lēmumus.

Hruščovs noņēma maršalu Moskaļenko, nolasīja acīs šaubas, bet ko likt viņa vietā?

—   Kāpēc gan ne Birjuzovu? — biedrs Kozlovs ierosināja.

—    Kāpēc gan nc? — piekrita biedrs Hruščovs.

2

Todien aizsardzības ministra vietnieks Padomju Savienības maršals Birjuzovs nodeva valsts PVO karaspēka virspavēlnieka amata pienākumus, pieņēma Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieka pienākumus un saņēma precīzu pavēli pēc nedēļas iesniegt aprēķinus padomju stratēģisko raķešu izvietošanai Kubā, bet pēc mēneša — detalizētu plānu.

Maršals Birjuzovs zināja, ka strīdēties nav jēgas: ja iebildīsi, tūlīt nolidosi no jaunā amata. Bet Hruščovs iecels kaut kādu Vasiliju Ivanoviču Čuikovu, starp citu, Padomju Savienības maršalu. Šis, sevi ar pārspriedumiem par sekām neapgrūtinot, izvedīs lādiņus uz Kubu. Un nesējraķetes arī. Un kas no tā sanāks? Nē! Muļķus pie šīs lietas nedrīkst laist. Jāpieņem Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieka amats un, atrodoties šajā postenī, kad rokās būs visa informācija un visi vadības instrumenti, kaut kas jāpasāk. Šis pasākums kaut kādā veidā ir jānobremzē. Bet kā? Padomāsim, kā, bet tagad precīzi atbildēsim: klausos!

PSRS civilā gaisa flote (GVF), kā liecina nosaukums, ir it kā civila. Taču šo "civilo" floti kopš biedra Staļina laikiem un līdz Padomju Savienības sabrukšanai secīgi komandēja:

ģenerālpulkvedis (vēlāk aviācijas maršals) Astahovs, aviācijas maršals Zavoronkovs, aviācijas maršals Loginovs,

ģenerālpulkvedis (vēlāk maršals un galvenais aviācijas maršals) Bugajevs.

Nozīmīgākā GVFapakšvienība bija īpašo uzdevumu aviācijas vienība (AOON GVFSSSR). Pasažieri — Padomju Savienības augstākie vadītāji.

1962. gada 29. maijā šīs vienības Tu-114nogādāja Kubā lauksaimniecības speciālistu grupu. To vadīja agronoms Rcdins (īstenībā — PSKP Centrālās komitejas prezidija biedra kandidāts, Uzbekistānas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmais sekretārs Sarafs Rašidovičs Rašidovs). Agronomu grupas vadītāja vietnieks bija meliorators Berseņcvs (jaunais Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Sergejs Semjonovičs Birjuzovs).

Agronomu un melioratoru grupai biedrs Hruščovs un Kozlovsdeva uzdevumu: par katru Cenu, ar jebkādiem draudiem un solījumiem piespiest biedru Fidelu piekrist pārvērst Kubu par Padomju Savienības kodolraķešu placdarmu. Agronomi atveda sev līdzi ievārījuma mucas un cepumu grozus. Neaizmirsa arī rīkstes: ko, Fidel, esi sagrāvis kontrrevolucionāru desantu? Malacis! Bet ko darīsi nākamajā reizē, ja munīciju mūsu ieročiem, rezerves daļas mūsu tankiem, kuģiem un lidmašīnām neatsūtīsim?

Es skaidroju jums padomju melioratoru taktiku rupjā veidā. Bet biedrs Rašidovs mācēja tādus pašus bargos ultimātus izteikt maigi. Cilvēks no Austrumiem, tur pie viņiem, Uzbekijā, māk. Vārdu sakot, Fidelu pielauza.

4

Kamēr padomju melioratori dalījās ar saviem Kubas kolēģiem graudaugu ražas palielināšanas pieredzē, padomju lauksaimniecība bija nokļuvusi dziļas bezizejas un bezcerības stāvoklī.

Iemesls bija fundamentāls.

Muļķi un noziedznieki, kuri 1917. gadā sagrāba varu milzīgajā valstī, gāja uz uzvaru ar lozungu: zemi zemniekiem! Un viņi to atdeva zemniekiem. Sadalīja taisnīgi: katrai ģimenei pēc ēdāju skaita. Taču pagāja pieci seši gadi un lauki sadalījās nabadzīgajos, vidēji turīgajos un bagātajos.

Tas, kurš cēlās desmitos no rīta, pusdienlaikā dzēra kandžu, visu vakaru dancoja un spēlēja ermoņikas, palika nabadzīgs. Viņam vienmēr pietrūka, viņš nevarēja pabarot ne sevi, ne savu ģimeni.

Tas, kurš centās, izkūlās no nabadzības un varēja savu ģimeni pabarot.

Bet tas, kurš cēlās pirms ausmas, kurš visu dienu strādāja, neatliecis muguru, kļuva bagāts. Viņš baroja sevi, ģimeni un milzīgo valsti.

Tomēr tas neturpinājās ilgi. Radās parādība, kuru oficiāli apzīmēja ar terminu "labības sagādes grūtības".

Kas tās par grūtībām? Iedziļināsimies termina būtībā: labības daudz, tikai sagādāt to grūti. Kāpēc tad tā? Tāpēc, ka rūpniecība nacionalizēta, proti, pilnībā bija valsts rokās. Valsts rūpniecība ražoja to, kas nepieciešams valstij: tankus, lielgabalus, lidmašīnas, zemūdenes, tēraudu, ko vajadzēja aizvien to pašu tanku, lielgabalu un zemūdeņu ražošanai, dzelzs rūdu un ogles, kas vajadzīga tērauda ražošanai… Bet tautas vajadzības tika apmierinātas pēc pārpalikuma principa. Tautai tas, kas nepatīk valstij.

Un vēl: privāta labības tirdzniecība ir aizliegta.

Vienīgā labības pircēja ir valsts. Te nesalaužami dzelžains monopols. Un labības iepirkuma cenas nosaka, ņemot vērā valsts intereses, tas nozīmē — šausmīgi zemas.

Arī vienīgā rūpniecības preču ražotāja ir valsts. Te arī nesalaužami dzelžains monopols. Un arī te valsts, nosakot cenas, vadās pēc tām pašām valsts interesēm. Valstij izdevīgi nopirkt trīsreiz lētāk, bet pārdot trīsreiz dārgāk. Tāpēc petrolejas un naglu, cirvju un sētuvju, arklu un katūna cenas ir šausmīgi augstas.

Šai parādībai ari bija zinātniski pamatots termins: cenu šķēres.

Strādīgs arājs, nopelnījis daudz naudas, lūkojās apkārt: ko lai es par to naudu nopērku? Tanks man nav vajadzīgs, un to nemaz nepārdos. Dakšas, lāpstu, petrolejas lampu un galošas nopirka par milzīgu naudu. Bet vairāk nekā veikalos nav. Tad kāpēc lai es pārdodu labību un kartupeļus, ja par nopelnīto naudu tik un tā nekas nav nopērkams?

Vairākums valsts iedzīvotāju ir zemnieki. Strādīgi — tātad bagāto ir miljoni. Kāpēc viņiem vajadzīga tāda vara, kura uz Krievijas tautu rēķina uztur komunistiskās partijas visā pasaulē? Kāpēc vajadzīga šī birokrātija, kas aprij visu tautas spēkiem saražoto? Kāpēc tāda sistēma, kurā naudas ir daudz, bet pirkt nav ko?

Tikko zemnieks kļuva bagāts, tūlīt sāka kurnēt, tūlīt kļuva par potenciālu ienaidnieku.

Un šī problēma bija jāatrisina.

Kremļa ģēniji atrada izeju: visus bagātos zemniekus atkulakot, proti, atņemt viņiem visu, kas ir, bet viņus pašus ziemā izvest taigā, tundrā vai sniega vētru izpūstajās Kazahijas stepēs un tur izmest salā. Lai atvelk elpu. Bet tos, kuri pretojas, nošaut uz vietas.

Tautas masās izmeta lozungu: LIKVIDĒT KULAKUS KĀ ŠĶIRU!

Un likvidēja. Vistiešākajā nozīmē.

Vienu no visļaunākajiem tautas ienaidniekiem sauca par Mihailu Šolohovu. Šis neapdāvinātais alkoholiķis ātri sacerēja grāmateli Podnataja ceļina1 — par to, kā ziemā Sarkanā armija izveda tūkstošiem ģimeņu ar maziem bērniem bojāejai. Šolohovs sajūsmā: lai netraucē celt laimīgu dzīvi!

1 Pudņataja ceļina — plēsums (krievu vai.).

Kara laikā Čērčils pabija Padomju Savienībā, pārrunāja lietas ar Staļinu, vakaros abi draudzīgi iemeta. Un Čērčils painteresējās: cik tad jūs zemnieku izvedāt no mājām un izmētāt sniegā aiz Urāliem? Un saņēma atbildi: desmit miljonus.

Pagāja daudzi gadi, un Staļina uzticamais vietnieks biedrs Molotovs nepiekrita: nē, tā nebija. "Staļins teica, ka mēs izvedām desmit miljonus. Īstenībā mēs izvedām divdesmit miljonus."[14]

Ar strādīgajiem zemniekiem tika skaidrībā. Viņus likvidēja. Bet ko tālāk?

Bet tālāk bija jāatrisina divējāds uzdevums. No vienas puses, jāizdara tā, lai visi pārējie zemnieki nekļūst bagāti. Nekad. No otras puses, jāiekārto tā, lai zemniekam vispār nekas nebūtu jāmaksā par labību un kartupeļiem, sviestu un gaļu. Un lai nebūtu ar katru atsevišķi jātiek skaidrībā, bet varētu smelt no sabiedriskajiem apcirkņiem.

Un tika izdomāta kolektīvā saimniecība — kolhozs.

Zeme, protams, piederēja zemniekiem, kā jau bija apsolīts, tikai nevis katram atsevišķi, bet visam bezatbildīgajam pūlim. Gan govis, gan zirgi, gan sētuves — viss kopīgais lai pieder kolektīvam. Gribētāju iestāties kolhozā neatradās. Kolhozos vajadzēja sadzīt ar spēku. Tādēļ zemniekiem atņēma visu pārtiku. Vispār visu. Iestāsies kolhozā, dosim rīt, neiestāsies — nosprāgsi badā. Nomira miljoni. Taču kolhozu sistēma uzvarēja. Tagad nebija jāpērk labība no zemniekiem. Tagad kolhozam noteica plānu: nodot tik un tik gaļas, tik un tik graudu, tik un tik linu un, lūk, tik un tik zirņu.

Par savu darbu kolhoznieks naudu nesaņēma. Vispār nekādu. Viņam maksāja graudā kā viduslaikos. Priekšsēdētājs un brigadieri par noteikta darba apjoma veikšanu ieskaitīja izstrādes dienu — trudoģeņ. Pēc tam, kad kolhozs bija izpildījis produktu nodošanas valsts plānu, kartupeļu un biešu, salmu un siena pārpalikumus sadalīja kolhozniekiem proporcionāli ieguldītajam darbam.

Vergu darbs nav ražīgs. Vergu zemes darbs ir trīskārt neražīgs. Zemes darbs nav akmeņu tēšana, nav ceļu bruģēšana, nav piramīdu celšana. Zemes darbs ir daiļrade. Taču jebkāda iniciatīva kolhozos tika nogalināta, tāpat kā personīgā ieinteresētība darba rezultātos. Vēl vairāk, aktīvākā un "caursitošākā" dala no palikušajiem zemniekiem tūlīt pat iestājās pārvaldniekos. Vakarējais vidējās rocības sējējs kļuva par priekšsēdētāju, priekšsēdētāja vietnieku, palīgu vai brigadieri. Ar katru no viņiem valsts zaudēja vienu barotāju un ieguva vēl vienu birokrātu.

Kolhozu birokrātija uzvedās tāpat, kā jebkura birokrātija pasaulē: vairojās, auga, zaga un mānīja. Kolhozu priekšsēdētāji apauga ar tālruņiem, sekretārēm, kancelejas galdiem, rēķinvežiem, dokumentu skapjiem, kolhoza pārziņiem, sēšanas un novākšanas grafikiem, plāniem un atskaitēm par pirmstermiņa izpildi.

Brigadiera mīlulim vai priekšsēdētāja meitai ieskaitīja to, ko viņi nav darījuši. Bet uz kā rēķina? Uz tā rēķina, kurš labi rāvics. Tad kāpēc lai labi rautos, ja tavus panākumus ieskaitīs onkulim Vaņam vai tantei Mašai?

Tauta taču aizbēgs no tādiem kolhoziem. Nē, pilsoņi! Pie mums viss ir paredzēts. Lai tauta nebēgtu no kolhoziem, tika ieviestas iekšējās pases. Taču tikai tiem, kuri dzīvo pilsētā. Kolhozniekam pase nav paredzēta. Nē, nevis ārzemju pase. Robeža ir aiz atslēgas. No paradīzes neaizbēgt. Kolhozniekam nav paredzēta iekšējā pase. Kamdēļ tā vergam? Bet bez pases kolhoznieki, proti, lielākā daļa valsts iedzīvotāju, formāli nav savas valsts pilsoņi. Suņiem pases paredzētas, kolhozniekam — ne. Suni varēja vadāt lidmašīnā, bet kolhoznieks nekad ar lidmašīnu nelidoja. Ne tevis dēļ, dārgais biedri, konstruktors Tupoļevs un Antonovs cenšas. Ģīmī neesi padevies, lai pasažieru lidmašīnā lidotu. Un arī viesnīcās kolhozniekus neielaida. Lopiem un kolhozniekiem tur vietas nav.

Tā ari dzīvoja.

Un, lūk, valstij, kurā lielākā daļa iedzīvotāju nostumta līdz vergu līmenim, kuri nekur nevar aizbēgt, kuriem nauda par darbu nepienākas, biedrs Kozlovs un Hruščovs solīja dzīvi komunismā, kurā katrs strādās pēc spējām, bet saņems pēc vajadzībām. Taču apsolījuši, kolhozu verdzību neatcēla, zemi, tāpat kā iekšējās pases, zemniekiem neiedeva un naudu par darbu nemaksāja.

Atkārtošu: komunistiskie līderi — pamuļķi un noziedznieki. No biedra Kozlova un Hruščova solījumu piemēra mēģiniet noteikt, kā mūsu vadoņos bija vairāk: noziedzīgas nekaunības vai vienkāršas muļķības?

5

Taču tauta mums ir veikla. Valsts uzturēja milzīgu armiju naidnieka biedēšanai, un katru gadu tajā sagrāba visus puišus, kuri sasnieguši iesaukuma vecumu. Armijā uz trim gadiem, flotē — uz četriem, savulaik— pat uz pieciem. Puisis nodienēja savu laiku, laiks atgriezties mājās. Bet valsts būvē jaunas tanku un raķešu rūpnīcas, tām nepieciešami jauni metalurģiskie kombināti, bet tiem — jaunas šahtas un atradnes, jaunas elektrostacijas un dzelzceļi. Valsts būvē. Un katram ministram galvassāpes: kur ņemt celtniekus? Vajadzīgs bagātinātais urāns. Bet tam vajag daudz elektrības. Savukārt tādēļ jānosprosto Sibīrijas upes ar pasaulē milzīgākajiem aizsprostiem. Kurš muļķis brauks uz taigu pie odiem? Gribētāju nav. Un ministrs dzen ziņnešus uz karaspēka daļām vervēt demobilizētos. Un šie brauc uz Abakanu un Bratsku, Ustjiļimsku un Taišetu. Tikai ne uz kolhozu! Dižajās celtnēs — bars jaunu puišu. Un meičas ir deficīts. Te nauda un visa trūkums, izņemot šņabi. Šņabi uz taigu viegli vest. Nav jau tomāti, nesapūs! Dižajās jaunceltnēs žūpība, nekontrolētas, no saknēm atrautas jaunu vīriešu masas huligānisms. Tur dzērāju kautiņi sieviešu dēļ un vienkārši tāpat, aiz gara laika vakaros.

Tur, jaunceltnēs, puisis kļuva par rūpniecības vai transporta strādnieku, pilsētas iedzīvotāju, tur viņš saņēma pasi, un vairs ne ar kādām izstrādes dienām viņu kolhozā atpakaļ atmānīt nesanāca.

Un vēl gājiens: uz virsnieku skolu. Hruščovs sāpīgi iebelza armijai, padzenot simtiem tūkstošu frontes virsnieku bez pensijas, profesijas un dzīvokļa. Pēc tam gribētāju kļūt par virsniekiem krasi samazinājās. Karaskolās kursantu trūkums. Bet puiši no laukiem, nodienējuši gadu karavīros, raujas uz virsnieku skolu. Nav vajadzīgi viņiem virsnieku uzpleči. Viņiem tik pabeigt skolu, kļūt par virsniekiem, bet pēc gada var izrādīties arī slimi. Taču vairs neatgriezties derdzīgajā kolhozā.

Karš izsita vīriešus. Pēc kara jauni puiši visos veidos gāja prom no laukiem. Palika vien meičas. Bet ari viņas atrada veidus. Viņām kaut tik apprecēties ar pilsētnieku un saņemt pasi. Tc nav runa ne par mīlestību, ne par stipru ģimeni un dzimtas turpināšanu, bet par izraušanās veidu. Bet ģimene pēc tam izjuka — laulība taču būtībā fiktīva.

Tieši tāpat, kā ļaudis no Austrumvācijas bēga uz Rietumvāciju, krievu tauta gan godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem bēga no laukiem. Lauki izmira. Un radās pārtikas grūtības.

6

Lauksaimniecībā valsts iepumpēja kolosālus līdzekļus, uz kolhoziem dzina simtiem tūkstošus traktoru, automašīnu, kombainu, miljoniem tonnu mēslojuma, neiedomājamu daudzumu rezerves daļu un smērvielu. Institūti un tehnikumi sagatavoja un norīkoja lauksaimniecībā neskaitāmus barus agronomu, inženieru, melioratoru, zootehniķu, irigatoru un veterināru.

Lauksaimniecību vadīja viens speciāli tam norīkots Kompartijas Centrālās Komitejas sekretārs ar milzīgu štatu. Viņam bija pakļauta Lauksaimniecības ministrija. Bez tam pastāvēja Sagādes ministrija. Un

Lauksaimniecības mašīnbūves ministrija. Un Lopkopības un lopbarības ražošanas mašīnbūves ministrija. Un Minerālmēslu ražošanas ministrija. Un Tehnisko kultūru ministrija. Un Lopkopības ministrija. Un Sovhozu ministrija. Un Kokvilnas audzēšanas ministrija. Un Graudaugu produktu ministrija. Un Augļu un sakņaugu saimniecības ministrija. Un Meliorācijas un ūdenssaimniecības ministrija.

Katrā republikā turklāt bija savs lauksaimniecības partijas sekretārs ar milzīgu štatu un ar savām ministrijām. Katrā apgabalā un katrā rajonā arī sēdēja ļoti daudz lauksaimniecības priekšnieku.

Stāvoklis lauksaimniecībā regulāri tika apspriests visaugstākajā līmenī: Kompartijas kongresos un tās Centrālās komitejas plēnumos. Tika pieņemtas rezolūcijas un izdarīti praktiski secinājumi. Nonāca līdz tam, ka gudrā Komunistiskā partija savos risinājumos pieņēma grandiozo Pārtikas programmu, kuru nez kādēļ tā arī neizdevās izpildīt.

Celt lauksaimniecību Komunistiskā partija nosūtīja partijas darbiniekus un jaunatni, demobilizētos virsniekus un kultūras darbiniekus. Lauksaimniecības vajadzībām strādāja zinātniskie institūti un vesela Lauksaimniecības zinātņu akadēmija. Uz ražas novākšanu sūtīja karavīrus, aizmirstot par militāro sagatavošanu, strādniekus no rūpnīcām, izjaucot ražošanas plānus, studentus un skolēnus, traucējot mācību procesu.

Tomēr! Valsts iedzīvotāju piemājas mazdārziņi aizņēma 2,5 procentus no lauksaimniecības zemes un deva 51 procentu lauksaimniecības produkcijas. Šie nožēlojamie zemes pleķīši ražoja 62 procentus lopkopības produkcijas.

Ko tas nozīmēja?

Aina bija šāda: 97,5 procentos lauksaimniecībai paredzētajās platībās visu dienu strādāja visi laucinieki. Te bija visi traktori un kombaini, visi lauksaimniecības speciālisti, te nonāca visi kapitālieguldījumi, te ražīgi strādāja visi speciālisti un visa daudzmiljonu karavīru, studentu, skolēnu un visu pārējo palīgu armija. Bet vakarā nogurušais zemnieks atgriezās mājās un pie savas mājas ar lāpstu raka dobes, nepakļaujoties kongresu un plēnumu rezolūcijām, neiedziļinoties Lauksaimniecības zinātņu akadēmijas rekomendācijās, nepaklausot Centrālās komitejas, ministriju, resoru, apgabalu un rajonu komiteju instrukcijām, neklausoties kolhoza priekšsēdētāja rīkojumos, atrodoties ārpus brigadiera kontroles, iztiekot bez agronoma gudrajiem padomiem, bez traktora un kombaina, bez mēslojuma, bez armijas un flotes palīdzības. Un deva pat vairāk par to, kas izauga mūsu dižās dzimtenes nepārskatāmajos laukos.

Bet no kurienes uzradās šie 2,5 procenti?

O! Noteikti ne no zila gaisa. Te viss tika aprēķināts, zinātniski pamatots un gadu desmitu praksē pārbaudīts.

Sākumā, kad visus zemniekus ar varu sadzina kolhozus, visa zeme pārgāja sabiedrības īpašumā. Un valsti pārņēma bads. I.ai no bada izbēgtu, tika nolemts nedaudz atslābināt kolhozu jūgu, atļaut kolhozniekiem mājas priekšā vai aiz tās nelielu zemes īpašumu — raugi, lai puķītes audzē. Un, lūk, tad šajos pleķīšos tauta rāvās pa naktīm, audzēja burkānus un sīpollokus, kartupeļus un tomātus. Te tā stādīja ābeles un bumbieres, ērkšķogu un jāņogu krūmus. Taču bads nepārgāja. Tāpēc pleķīšus pamazām palielināja. Un nonāca līdz tiem pašiem 2,5 procentiem. Un valsts kaut kā sāka iztikt.

Kāpēc lai nedotu zemniekiem trīs procentus zemes? Vai visus piecus? Tad taču visiem visa pietiktu. Zemes mums taču, lūk, cik daudz!

Nē, neapzinīgie pilsoņi, to darīt nekādi nedrīkst. Tikko zemniekiem iedeva kaut drusku vairāk par šiem lolotajiem 2,5 procentiem, viņi varēja iztikt bez kolhoziem, viņi kļuva brīvi, viņi rakās pie savām mājām, bet priekšsēdētājam nepakļāvās. Un viņi uzspļauj kongresu lēmumiem un plēnumu dekrētiem, ministriem, sekretāriem un visiem pārējiem priekšniekiem, agronomiem, rēķinvežiem, normētajiem un brigadieriem.

Tāpēc tautai zemīti deva, deva, deva, bet pēc tam pēkšņi aptvēra: par daudz! Un ņēma nost. Un tūlīt pat sākās parādība, kuru oficiāli apzīmēja ar zinātnisku terminu "iedzīvotāju pieaugošo vajadzību nepilnīga apmierināšana". Vai "atsevišķas nepilnības iedzīvotāju nodrošināšanā ar pārtiku".

Zemniekam iedod nedaudz par maz piemājas zemes — valsts badā. Mazliet par daudz — tauta kļūst spējīga pati sevi pabarot, tauta kļūst neatkarīga.

Mans vectēvs Vasilijs Andrejevičs visu mūžu nostrādāja par kalēju Dņepropetrovskas apgabala Soloņanskas rajona Sevčenko kolhozā. Manam vectēvam un vecmāmiņai Irinai bija gan puķu dārziņš, gan sakņu dārziņš, gan govs, gan vistiņas skraidīja pa sētu. Un, lūk, pavēle: nogriezt sakņu dārziņus! Un aiz visām mājām nobrauca traktors ar arklu, uzara vagu, un tā zeme pārgāja sabiedrības īpašumā, aizauga ar nezālēm un kaut kādām dzeloņainām usnēm. Kolhozam tā tik un tā nav vajadzīga. Kolhozam tāpat zeme līdz pat horizontam.

Un tad cilvēki uz atlikušajiem placīšiem cēla ražīgumu. Bet par atbildi pienāca jauns dzimtās Komunistiskās partijas gudrais lēmums: visas ābeles aplikt ar nodokli. Un tad vectēvs ņēma cirvi un visas ābeles nocirta. Ciemu sauca par SadovijTaču pēc partijas lēmuma palika tikai papeles gar putekļaino šlahu.2 Par papelēm dzimtā partija nodokli neņēma. Kopā ar manu vectēvu dārzus izcirta viss cicms, bet līdz ar to — visa valsts. Nonāca ari līdz govīm. Un tad zemnieki kāva savas brūnaļas.

Bet pēc tam pēkšņi milzīgā pilsēta Dņepropetrovska, kurā, starp citu, Mihails Jangcls slepus kniedēja savus izstrādājumus 8K63un 8K65, iekaucās no pieaugošo vajadzību nepilnīgas apmierināšanas. Uz sienām parādījās nelabi uzraksti, un tautā skanēja nepieklājīgas anekdotes par dzimto partiju un tās vadību. Šī murdoņa caur miljoniem stukaču aizkļuva līdz modrajām iestādēm, bet pēc tam arī līdz augstākajai vadībai. Un pēc ilgām sanāksmēm, sakārtošanām un saskaņošanām iznāca PSKP CK

1  Sadovij—dārzu (krievu vai).

2   Slahs — 16. un 17. gs. Ukrainā un Krievijas dienvidos stepes ceļš gar dienvidu robežu, tāpat — liels iebraukts ceļš.

plēnuma lēmums: piešķirt pavisam nedaudz zemītes piemājas lauciņiem, atļaut turēt pa vienai govij katrā sētā, ābeles ar nodokli neaplikt.

Pagāja pavisam nedaudz laika, tauta pieņēmās spēkā, un viss atkārtojās.

2,5 procenti nav fiksēts lielums. Tā ir ass, ap kuru, liecoties un lokoties, svārstījās Komunistiskās partijas ģenerālais kurss.

7

1962. gada 1. jūnijā biedrs Hruščovs un Kozlovs sāka jaunu uzbrukumu piemājas dārziņiem. Partijas lēmums: piemājas lauciņus padarīt uz pusi mazākus! Pārtikas cenas palielināt! Rūpniecībā, celtniecībā un transporta nozarē algas samazināt!

Lēmums pareizs, gudrs un savlaicīgs. Rindas veikalos milzīgas, drūzma, nekārtības. Ar to jācīnās, citādi neērti ārzemnieku priekšā. Savukārt, ja tautai maksātu mazāk, tad tā arī pirktu mazāk, samazinātos rindas. Ja turklāt vēl paceltu cenas, tad rindas kļūtu pavisam īsas. Tad iestātos pārpilnība. Tā ari aizķepurosimics. Līdz pašam 1980. gadam, kad visiem būs pēc vajadzībām.

Tajā dienā, 1962. gada 1. jūnijā, pulksten vienpadsmitos no rīta elektrisko lokomotīvju rūpnīcas tērauda liešanas cehā Novočerkaskas pilsētā tika paziņots par produkcijas izgatavošanas izcenojumu samazināšanu par 30 procentiem. Rūpnīca milzīga, darbs trijās maiņās, katrā — četri tūkstoši darbarūķu. Tērauda liešanas cehā vissmagākais darbs. Bija pārtraukums. Un pa radio paziņoja, ka partija izrādījusi rūpes par iedzīvotājiem, — ar saviem gudrajiem risinājumiem palielinājusi gaļas un gaļas produktu cenas par 30 procentiem, sviestam — par 25 procentiem. Cenu paaugstināšana veicinās turpmāko lauksaimniecības attīstību un pietuvinās valsts iedzīvotājus tai gaišajai nākotnei, kad visa būs atliku likām.

Tolaik inženieris saņēma 120 rubļu mēnesī. Kvalificēts strādnieks — 100—no rubļu. Ja kvalifikācija zemāka, tad 60—70 rubļu. Apkopējas, palīgstrādnieccs — 35—40 rubļu. Septiņus gadus vēlāk es, jauns gvardes leitnants, saņēmu neiedomājamu algu — 180 rubļu: 70 rubļu par leitnanta uzplečiem un no rubļu par vada komandiera amatu. Un lūkojos no augšas un inženieriem, ārstiem un kinoaktieriem. Šņabja pudele maksāja divus rubļus un 87 kapeikas vai trīs rubļus un 12 kapeikas. Kilograms draņķīgas desas — divus rubļus un 20 kapeikas. Ļaudis dzīvoja pārapdzīvotos dzīvokļos. No algas bija jāmaksā par dzīvokli, elektrību un visu pārējo. Bija jābaro un jāapģērbj bērni… Superlielvalsts, vārdu sakot.

Toties palīdzējām Indonēzijai un Kubai, Indijai un Ēģiptei, Alžīrijai un Sīrijai, Mongolijai, Ziemeļvjctnamai, Ziemeļkorejai un vēl daudziem.

1962. gada 1. jūnijā pulksten 11 Novočerkaskas elektrisko lokomotīvju rūpnīcas tērauda liešanas cehā radās rezonanse, proti, ārējās ierosinošās frekvences sakritība ar iekšējo svārstību sistēmas frekvenci.

Lūk, jums rezonanses piemērs: tilts vienmēr nedaudz trīc. Pa tiltu iet rota. Tilts ir stipra būve. Un karavīru zābaku simta soļošana nav tik liels spēks. Taču, ja sakritīs frekvences, visstiprākais tilts var sabrukt. Tāpēc, kad vedat savu rotu pa tiltu, atcerieties reglamenta prasību, dodiet komandu "Jauktā solī!" un sekojiet izpildei. Jābūt nesaskaņotībai solī.

Krievijas Valsts Domei 1906. gadā uzgāzās griesti. Pie zāles griestiem griezās ventilators. Tā ritmi ar kaut ko sakrita…

1962. gada 1. jūnijā tērauda liešanas ceha darbarūķi satraucās. Visi un vienlaikus. Un ārējā iedarbība, par kādu kļuva paziņojums, izpaužot partijas jaunās rūpes par darbaļaužu labklājības paaugstināšanu, sakrita ar iekšējo satraukumu. Darbarūķi pulcējās grupās, apsprieda jaunumus. Bet jāatceras, ka Novočerkaska ir Donas kazaku galvaspilsēta. Te ļaudis ir drosmīgi, lepni un nepakļāvīgi. Pārtraukums beidzās, bet neviens neatsāka darbu. Sākās stihisks mītiņš. Strādnieki pieprasīja direktoru. Rūpnīcas direktors B. N. Kuročkins varētu parunāt ar tautu no sirds, nomierināt, piesolīt, kā pie mums māk, taču viņš izmeta to, ko nekādā gadījumā nedrīkstēja izmest: "Nav naudas gaļai, rijiet pīrāgus." Direktors acīmredzot nezināja, ka reiz ko tamlīdzīgu izmeta kāda augsti stāvoša dāma, un tas viss beidzās ar masveida galvu ciršanu Place dc la Concorde Un noripoja galva pie daiļās karalienes kājām…2

Vēlreiz bija sakritušas svārstības. Un tad viss sākās. Līdzās rūpnīcai stiepās dzelzceļa atzars. To nobloķēja. Uz lokomotīves uzrakstīja lieliem burtiem: "Hruščovu gaļā." Mašīnistus izdzina no mašīntelpas, un lokomotīve iekaucās. Un tūlīt tai līdzi iekaucās rūpnīcas sirēna. Abas divbalsīgi svilpa nepārtraukti, stundām.

Apspiešanai ieradās 200 personu liela milicijas vienība. Milicijai — ieroči izgaiņāšanai. Taču jau sen bija ievērots, ka bruģakmens ir proletariāta ierocis. Kruķus nomētāja ar akmeņiem, skrūvēm un uzgriežņiem, un tūlīt pat, apbruņojies ar tērauda stieņiem, cauruļu fragmentiem, armatūras gabaliem, pūlis metās virsū nīstajiem kārtības sargiem. Tie apkaunojoši atkāpās.

Zicmeļkaukāza kara apgabala karaspēka komandieris armijas ģenerālis Plijevs izsludināja trauksmi 18. tanku divīzijā, izveda ielās tankus un bruņutransportierus.

Mūsu dārgajai varai visi ir ienaidnieki. Nebija pagājis pat gads, kopš ģenerālpulkvedis Jakubovskis izveda tankus Berlīnes ielās, lai iebiedētu naidnieku. Bet pirms tam ar tankiem mala Austrumvācijas tautu. Un Polijas. Un Ungārijas. Tagad, lūk, — krievu tautu. Pēc tam būs Čehoslovākija. Pēc tam — Gruzija un Lietuva. Pēc tam tankus nāksies izvest Maskavas ielās pret dārgajiem maskaviešiem.

Taču tas būs pēc tam. Bet pagaidām — Novočerkaska. Jāpaslavē vietējā vadība. Biedri tūlīt saprata, ka lieta nopietna. Nekavējoties tika pieprasīta Maskavas palīdzība. Tanī pašā dienā uz Novočerkasku atlidoja biedrs Frols Romanovičs Kozlovs. Viņš atlidoja ar valdības 11-18. Starp citu, tas bija tas pats //, kurš pirms gada no Kuibiševas nogādāja uz Maskavu pirmo planētas kosmonautu, majoru Juriju Aleksejeviču Gagarinu.

Biedrs Kozlovs neieradās viens. Kopā ar viņu atbildīgie biedri — Mikojans, Kiriļenko, Seļepins, Poļanskis, Iļjičcvs un K(Hi priekšsēdētāja vietnieks ģenerālpulkvedis Ivašutins.

Nopakaļ piezemējās vēl divi 11-18. Tur ieradās KGB 7. pārvaldes labākās ārējās novērošanas brigādes. Atbraucēji, iejukuši pūlī, meklēja klaigātājus un iniciatorus.

Vēlāk naktī karaspēkam ar tanku palīdzību izdevās izspiest pūli no rūpnīcas teritorijas. Un pūlis nedaudz izklīda. Dumpiniekiem nebija vadības. Sacelšanās bija stihiska. Bija daži cilvēki, kuri izrādīja iniciatīvu un kurus varēja uzskatīt par barvežiem. Lūk, tieši viņus atklāja Maskavas biedri, bet jau pēc tam ap rītausmu viņus visus bez trokšņa sašņorēja siltās gultiņās.

No rīta pūlis sapulcējās atkal un devās uz pilsētas komitejas ēku. Tiltu pārTuzlu bloķēja tanki. Bija saņemta pavēle šaut pūlī, taču tankisti, jādod viņiem gods, šo pavēli atteicās pildīt. Pūlis pārgāja upei brišus un pār tiltu cauri tankiem. Tankisti netraucēja. Aptvēruši, ka tauta dodas uz pilsētas partijas komitejas ēku, Kozlovs un citi biedri steigšus no turienes aizbēga, atrodot patvērumu kara pilsētiņā. Bet tauta izgāja laukumā.

Un sākās apšaušana.

Ir divas versijas.

Pirmā: šāva no Maskavas atbraukušie čekisti.

Otrā: šāva kaukāzieši no armijas ģenerāļa Plijeva spccvienības.

Kura no šīm versijām ir pareiza, nezinu. Neņemos spriest. Taču tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka apšaušanai bija nevis policejiski, bet politiski motīvi. Iebaidīt tauru — lūk, uzdevums. Apšaušana nebija negadījums. Tā tika gatavota iepriekš. Spriediet paši: laukumā nekavējoties parādījās kravas mašīnas līķu izvešanai un ugunsdzēsības automašīnas, kuras ar ūdeni nomazgāja asinis. Laukumu notīrīja tik ātri un tīri, itin kā būtu tīrījuši pēc iepriekš saņemtas pavēles par attiecīgu cilvēku un tehnikas sagatavošanu.

Nav apšaubāms, ka lēmumu pieņēma biedrs Frols Romanovičs Kozlovs, protams, saskaņojot to ar biedru Hruščovu. Bet vesels pulks visaugstākā ranga partijas līderu bija šeit tikai tādēļ, lai visu vadību saistītu ar asiņainu līdzdalību, lai pēc tam nepārmestu biedram Kozlovam: tu savu tautu pļāvi ar automātu uguni. Biedram Kozlovam šim gadījumam ir atruna: ak, ne jau viens pats, dārgie biedri, es tur biju, mums taču ir kolektīvā vadība.

Būtisks aspekts

Drīz notika tiesa. Septiņi "iniciatori" — Aleksandrs Zaicevs, Boriss Mokrousovs, Mihails Kuzņecovs, Vladimirs Cerepanovs, Andrejs Korkačs, Sergejs Sotņikovs, Vladimirs Šuvajevs — tika notiesāti uz nāvi un nošauti. No desmit līdz piecpadsmit gadiem stingrā režīma kolonijā saņēma 105 cilvēki. Kopējais termiņš visiem — 1341 gads.

Elektriskajām lokomotīvēm, kuras ražoja sadumpojusies rūpnīca, bija nosaukums N8 (Novočcrkaskas astoņasu). Šo nosaukumu nomainīja. Elektrisko lokomotīvi turpmāk sauca par VL8. VL ir Vladimirs Ļeņins, pasaulē pirmās valsts dibinātājs, kurā vara pieder strādniekiem un zemniekiem.

Hruščovam un Kozlovam signāls: Padomju Savienības ekonomikas problēmas neizdodas atrisināt. Tātad valsts iekšējām problēmām jāmeklē ārējie risinājumi. Un vilcināties nedrīkst.

16. NODAĻA

1

Par padomju lauksaimniecības speciālistu grupas štāba priekšnieku Kubā tika iecelts ģenerālleitnants Akandinovs. Bet kuru iecelt par pavēlnieku?

1962. gada 10. jūnijā PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Maļinovskis piedāvāja izskatīšanai biedram Hruščovam un Kozlovam vairākas kandidatūras. Hruščovs pārskatīja īsās izziņas par katru un noteikti atbīdīja papīrus malā:

—   Bet kurš pagājušajā nedēļā komandēja karaspēku, kas ieviesa kārtību Novočerkaskā?

—   Ziemeļkaukāza kara apgabala karaspēka pavēlnieks Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis Plijcvs.

—   Lūk, viņš lai komandē Kubā. Šis nepievils.

2

1962. gada 10. jūlijā valdības Tu-114 nogādāja Kubā cukura ražošanas speciālistu grupu. To vadīja inženieris Pavlovs (zināms kā Ziemeļkaukāza kara apgabala karaspēka pavēlnieks armijas ģenerālis Issa AleksandroviČs Plijcvs).

12. jūlijā vēl viens Tu-114 nogādāja Kubā melioratoru grupu. Mclioratorus vadīja RVSN 51. raķešu divīzijas komandieris artilērijas ģenerālmajors Igors Demjanovičs Stacenko.

Nopakaļ ieradās raķešu pulku rekogniscēšanas grupas.

Bet vārdu "Kuba" mūsējie atšifrēja pa savam: Kommuņizm u bcre-■ jjov Ameriki

3

1962. gada jūlijā Padomju Savienībā pilnīgas slepenības apstākļos sākās stratēģiskās mācības Anadirj ar visu Bruņoto Spēku ieroču šķiru vienību un daļu piedalīšanos, ar Transporta sakaru ministrijas un Jūras flotes ministrijas spēku un līdzekļu piesaistīšanu.

Mācību mērķis: praksē pārbaudīt iespēju pārsviest lielas visu ieroču šķiru daļas un vienības no valsts centrālajiem rajoniem uz jūras ostām, pārbaudīt dzelzceļa transporta un tirdzniecības flotes mobilizācijas gatavību pilna mēroga karaspēka transportēšanai.

Pašā ražas novākšanas karstumā valdība pieprasīja no Transporta sakaru ministrijas nodot mācībām 21 tūkstoti vagonu un attiecīgu lokomotīvju daudzumu.

Jūras flotes ministrijai valdība pieprasīja pārtraukt 86 kravas un pasažieru kuģu regulāros reisus un piešķirt tos mācību veikšanai.

—   Pārtraukt reisus un dienu vai divām, uz nedēļu, uz divām?

—    Pārtraukt līdz īpašam rīkojumam!

—    Skaidrs, — teica jūras flotes ministrs un nolika klausuli.

4

Tvaikoņa Omsk kapteinis saņēma pavēli ierasties Sevastopolē un saņemt kravu.

Kāpēc Sevastopolē? Omsk — civilais kuģis, bet Sevastopole — jūras karabāze, slēgtā osta un slēgtā pilsēta ar īpašu režīmu. Visi pārvadājumi pa Melno jūru — caur Odesu, Nikolajevu un Novorosijsku. Kāda krava jāsaņem Sevastopolē un kur tā jāved?

Pavēli neapspriež. Kapteinis izpildīja pavēli. Ja Sevastopole, tad Sevastopole. Nekavējoties uz klāja uzkāpa divi desmiti raženu brašuļu. Vecākais stādījās priekšā:

—    Es — Ivanovs. Mēs gādāsim par drošību.

—   Kādu vēl drošību?

—   Nu, lai kādam ar āķi netrāpa, lai neviens pār bortu nepārkrīt.

Kraut sāka nekavējoties. Krava — konteineri.

—    Kur dosimies?

—    Kur pavēlēs.

Atbilde izsmeļoša. Mums tā pierasts: kad nepieciešams, informēs, taču tikai tos, kuri tiešā veidā iesaistīti uzdevuma izpildē, un tikai tik daudz, cik nepieciešams no attiecīgā cilvēka viņa pienākumu izpildei.

Kapteinis vairs neuzdeva jautājumus, taču pēc pazīmju virknes visai drīz aptvēra, ka ne pats "Ivanovs", ne arī viņa komanda ne velna nezina, vien izliekas zinoši, radot noslēpumainību.

Tomēr neliels mājiens nejauši izspraucās. Viens konteiners gadījās ar atsistu atslēgu. Nācās pārbaudīt saturu un sastādīt aktu: konteiners saņemts ar bojājumu, par tā saturu atbildīgi neesam, pieņemšanas brīdī tajā atradās: kažokādas zābaki — 410 pāri, ļoti silta apģērba komplekti… puskažoki… slēpes… kažokādas cepures…

Bija vēl mājiens: saņemot pavēli Melnās jūras flotes operatīvajā štābā, Omsk kapteinis izdzirdēja mācību koda nosaukumu Anadirj. No sarunu fragmentiem izrietēja, ka operācijā bez tvaikoņa Omsk piedalīsies ar desmitiem citu kuģu. Bet kas tā tāda Anadira? Tā ir Cukotkas galvaspilsēta. Un tur tek tāda paša nosaukuma upe. Taisni Beringa jūrā. Pāri Beringa šaurumam Aļaska.

Taču bija arī citas sīkas un vissīkākās pazīmes, kuras norādīja uz to, ka kurss ir nevis uz Polāro loku, bet uz tropiem. Padomju Savienība jau sen gatavoja komunistiskās iekārtas nodibināšanu Indonēzijā. Biedrs Hruščovs dāsnu roku turp sūtīja ieročus. Tāpēc ceļš uz Indonēziju šķita visai iespējams.

Pēdējā iekraušanas naktī tvaikonis uzņēma uz klāja pasažierus — 318 puišus žaketēs un naģenēs.

5

1962. gada 5. augustā Omsk pacēla enkuru.

Pasažieri kravas tilpnē uz nārām. Tieši tā kapteinis pirms daudziem gadiem vadāja zekus no Nahodkas un Vaņinas uz Kolimu.

Gala osta nav zināma. Pēc Padomju Savienības teritoriālo ūdeņu šķērsošanas kapteinim tika noteikts "biedra Ivanova" un pasažieru komandas vecākā klātbūtnē atvērt pirmo aploksni. Izgāja neitrālajos ūdeņos, visi trīs parakstījās uz aploksnes, norādīja datumu un laiku, atplēsa zīmoglakas aizzīmogojumus, izlasīja pavēli: doties uz Bosforu un Dardaneļiem, pēc iziešanas Vidusjūrā atv ērt aploksni nr. 2.

Šķērsoja Bosforu, šķērsoja Marmora jūru, šķērsoja Dardancļus, tādā pašā kārtībā atvēra otro aploksni, izlasīja pavēli: iziet Atlantijas okeānā, pēc Gibraltāra šķērsošanas gaidīt signālu "Aisbergs 135". Ja signāls pienāks, atvērt trešo aploksni un rīkoties saskaņā ar norādījumiem, kuri atradīsies tajā.

Un, lūk, izbrauca okeānā. Kapteinis ziņoja uz Maskavu: Gibraltārs aiz muguras. Viņam par atbildi vārds no astoņiem burtiem un trīs cipariem — "Aisbergs 135".

Kapteinis izsauca "Ivanovu", izsauca vecāko no tiem jaunajiem un raženajiem, kuri kravas tilpnē uz nārām izguļ visu iepriekš un visu turpmāk neizgulēto, atstāja trīs parakstus uz aploksnes, norādīja datumu un laiku, uzplēsa piecus zīmoglakas zīmogus, izlasīja pavēli: gala osta — Marjela,

Kuba. Zem pavēles divi paraksti — PSRS jūras flotes ministrs Bakajevs, PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Maļinovskis.

— Hei, tilpnē! Kam velteņus, kam slēpes?

6

Visu Padomju Savienības kodolmunīciju kontrolē PSRS Aizsardzības ministrijas 12. galvenā pārvalde (12 GU MO). Šai Galvenajai pārvaldei bija pakļauti objekti S. Katrs objekts S ir kodolarsenāls, kurš nodarbojas ar kodoldaļu pieņemšanu, apsardzi, transportu, glabāšanu, tehnisko apkopi un to sagatavošanu militārai lietošanai. Objekti S glabāja kodolmunīciju visu veidu bruņotajiem spēkiem, visu veidu kodolieroču nesējiem neatkarīgi no to piederības un pakļautības.

Objekti S bija pakļauti tikai Augstākajam virspavēlniekam. Tikai pēc viņa pavēles tie nodeva kodolmunīciju PRTB.

PRTB — pārvietojama raķešu tehniskā bāze, mobilais arsenāls. PRTB— karaspēka daļa, kura nodarbojas ar kaujas galviņu daļu pieņemšanu, pārbaudi, uzglabāšanu, tehnisko apkopi, transportu un montāžu.

Šo saīsinājumu atšifrēja nedaudz citādi maskēšanās dēļ — pārvietojamā remonta tehniskā bāze. PRTB tiešā veidā sadarbojas ar raķešu, aviācijas, artilērijas daļām, virsūdens kuģiem un zemūdenēm, kuru bruņojumā ir kodolieroču nesēji.

Tika nolemts pārsviest 11/. Kubu vienu objektu Sun desmit PRTB: piecas RVSNraķešu divīzijai, vienu Sauszemes karaspēka nesējiem, divas VVS dalām un divas flotei.

Tādām kodolieroču rezervēm ir nepieciešami nesēji. Bez tam viss šis spēks jāpiesedz no jūras un gaisā, tas viss ir jāapsargā un jāaizstāv pret sauszemes pretinieku.

7

1962. gada 24. maijā, tieši mēnesi pēc Padomju Savienības maršala Birjuzova iecelšanas par Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virspavēlnieku, operācijas plāns bija gatavs, un aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Maļinovskis nodeva to augstākajai valsts vadībai. Plāns tika izskatīts un apstiprināts. Plāns saņēma kodētu nosaukumu Anadirj.

Galvenais veiksmes nosacījums — noslēpuma saglabāšana.

Nevienam no operācijas dalībniekiem līdz divīziju komandieriem, viņus ieskaitot, nebija priekšstata par tās patieso vērienu. Viss vienkārši: jūsu pulkā, jūsu divīzijā izsludināta trauksme, lai piedalītos manevros. Mācību būtība — iespēju pārbaude karaspēka pārvietošanai lielā attālumā ar dzelzceļa transportu. Bet transporta vajadzēja daudz. Viens raķešu pulks ir 11 tūkstoši tonnu kravas. Katram pulkam — 17—18 dzelzceļa ešeloni. Bet divīzijā bez pieciem pulkiem ir ari citas daļas: štābs, sakaru bataljons, sapieru bataljons un citi. Raķešu divīzijas pārvietošanai — 112 dzelzceļa ešelonu.

Taču bija ne tikai viena divīzija. Bez tās — divas zenītraķešu divīzijas un daudz atsevišķo pulku. Taču par to maz kurš zināja.

—    Kas vēl piedalās?

—   Mēs vieni.

—   Gala stacija?

—   Vitebska. No turienes acīmredzot atgriezīsieties atpakaļ.

Tomēr vilciens nez kādēļ devās nevis uz Vitebsku, bet uz citu pusi.

Kaut kādā Ahtirkā tika dots jauns uzdevums — jums uz Kirovogradu.

Kādā jaukā dienā ešelons ieradās Sevastopolē (vai Baltijskā, Nikolajcvā, Murmanskā, Poti, Liepājā) un tur pavēlēja izkāpt. Ostas ielenktas. Jebkādi mācību dalībnieku sakari ar ārpasauli no šī brīža pārtraukti: nevar ne piezvanīt, ne telegrammas vai vēstules nosūtīt.

Mācību dalībniekiem nav jāzina, cik un kādi spēki ir iesaistīti. Katrs redz tikai savai bataljonu, savai pulku, savu štābu un ne vairāk. Bet mācības — pašā karstumā. Nākamais posms — iekraušana kuģos, saprotams, mācību nolūkos. Neuztraucieties: iekrausiet un tūlīt pat krausiet ārā.

Taču pēc iekraušanas izziņoja nevis izkraušanu, bet gan iziešanu jūrā, lai mācību nolūkos reālos apstākļos pārbaudītu tehnikas stiprinājumu drošību.

Mācības ieilga: no Baltijas jūras Atlantijas okeānā, no Melnās jūras Vidusjūrā, tālāk — okeānā. Lūk, tikai tur paziņoja, ka mācības beigušās un pienākusi kara ikdiena, — dodamies uz Kubu.

1962. gada 5. augustā jūrā izgāja pirmais no 86 kuģiem.

1962. gada 11. augustā Padomju Savienībā tika palaists kosmiskais kuģis Vostok-3 ar kosmonautu Andrianu Nikolajevu. Nākamajā dienā startēja Vostok-4 ar kosmonautu Pāvelu Popoviču.

Mēs atkal bijām priekšā visai planētai. Vēsturē pirmais divu kosmisko kuģu grupas lidojums! Pasaule gavilēja.

Darbojošās personas

SERGEJS SEMJONOVIČS BIRJUZOVS dzimis 1904. gadā. Astoņpadsmit gadu vecumā brīvprātīgi iestājās Sarkanajā Armijā. Beidza karaskolu Kremlī. Komandēja vadu un rotu. Vēlāk — bataljona štāba priekšnieks, bataljona komandieris. Pabeidza kara akadēmiju. Bija divīzijas štāba priekšnieks. Karu sāka kā ģenerālmajors, komandieris 132. strēlnieku divīzijai, kuru slepus izvirzīja pie robežas. Karš norisinājās nevis pēc Staļina scenārija, bet pēc Hitlera plāniem. Divīzija nokļuva ielenkumā, taču ģenerālmajors Birjuzovs spēja to izvest, saglabājot lielāko daļu personālsastāva, bruņojuma un kaujas tehnikas. Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas laikā Manšteins centās pārraut pie Staļingradas ielenktā vācu karaspēka aplenkumu. Pretī galvenajam triecienam Staļins izvirzīja ģenerālleitnanta Maļinovska komandēto 2. gvardes armiju, kuras štāba priekšnieks — ģenerālmajors Birjuzovs. Otrā gvardes armija novērsa Staļingradas rajonā ielenktā vācu karaspēka mēģinājumus izlauzties.

Turpmāk Birjuzovs komandēja armiju un frontes štābu. Karu pabeidza ģenerālpulkveža pakāpē. Pēc Sta|ina nāves piedalījās padomju valdības vadītāja vietnieka Padomju Savienības maršala Betijas gāšanas sazvērestībā. Birjuzovs bija cilvēks no Hruščova tuvāko loka.

1955. gadā iecelts par valsts PVO karaspēka virspavēlnieku un paaugstināts par Padomju Savienības maršalu.

1962. gadā iecelts Stratēģiskās nozīmes raķešu spēku virspavēlnieka amatā ar uzdevumu nekavējoties sagatavot un veikt padomju raķešu grupējuma izvēršanas operāciju Kubā. Ar uzdevumu tika galā. Tomēr, atceroties 1941. gadu, meklēja katastrofas novēršanas veidus. Savās šaubās dalījās ar kolēģi, galveno artilērijas maršalu Varencovu.

Tā Scrova un Varencova sazvērestībai pievienojās vēl viens dalībnieks.

17. NODAĻA

Slepenākais, vārīgākais, apsargājamākais un saudzējamākais padomju karaspēka elements Kubā bija objekts ,S'(Z713), kuru komandēja pulk-, vedis Beloborodovs, nākamais ģenerālleitnants.

Uz Kubu pārvietotais objekts S glabāja, apkalpoja un gatavoja izmantošanai kaujā visus kodollādiņus: gan stratēģiskās, gan arī taktiskās aviācijas bumbas un spārnoto raķešu, torpēdu un ballistisko raķešu galviņas.

No objekta S kodollādiņi nonāca desmit pārvietojamās raķešu tehniskajās bāzēs (PRTB), kuras īstenoja lādiņu nogādi pie nesējiem, to montāžu un sagatavošanu kaujas lietojumam. Pieci PRTB, lai nodrošinātu ar kodollādiņiem piecus stratēģiskās nozīmes raķešu pulkus, vēl pieci PRTB, lai nodrošinātu ar lādiņiem aviācijas, flotes un sauszemes karaspēka nesējus.

Galvenais padomju spēku grupējuma triecicnspēks Kubā — artilērijas ģenerālmajora Igora Demjanoviča Stacenko 51. sastādītā raķešu divīzija. Raķešu divīzijas sastāvā pieci pulki.

■ Trim pulkiem bija raķetes 8K63 (tāldarbība 2100 kilometru, lādiņš viena megatonna). Katrā pulkā astoņas palaišanas iekārtas un pusotra kaujas komplekta, proti, 12 nesēji. Kopumā trijos pulkos 24 palaišanas iekārtas, 36 kaujas raķetes un 36 tām paredzēti lādiņi. Bez tā katram pulkam bija arī divas kaujas mācību raķetes, kuras izmantoja personālsastāva treniņiem, taču nepieciešamības gadījumā arī tās varēja izmantot par kaujas nesējiem.

Diviem pulkiem bija raķetes 8K65 (tāldarbība 3200 kilometru ar smago, 2,3 megatonnu lādiņu vai 4500 kilometru ar vieglo, vienu megatonnu lādiņu). Katrā pulkā tāpat pa astoņām palaišanas iekārtām un pusotra kaujas komplekta, bez tam — pa divām kaujas mācību raķetēm. Kopumā šajos divos pulkos 16 palaišanas iekārtas, 24 kaujas un četras kaujas mācību raķetes 8K65, 16 vienas megatonnas lādiņi, astoņi 2,3 megatonnas lādiņi.

Kopumā divīzijā 11 tūkstoši cilvēku, tajā skaitā 1900 virsnieku, 1695 automašīnas dažādiem nolūkiem, 60 kaujas un desmit kaujas mācību nesēju, 52 vienas megatonnas lādiņi, astoņi 2,3 megatonnu lādiņi. Kopā — 70 megatonnu.

Objekta S desmit PRTB, 51. raķešu divīzijas starta pozīciju, komandpunktu un lidlauku novietojuma rajonus piesedza 32. gvardes iznīcinātāju aviācijas pulks un divas zenītraķešu divīzijas, 12. un 27. Katrā divīzijā trīs zenītraķešu pulki, raķešu tehniskā bāze un radiotehniskais bataljons. Radiotehniskajā bataljonā — radari P-30. Katrā zenītraķešu pulkā — 24 raķešu S-75 palaišanas iekārtas. Divīzijā — 72. Divās divīzijās— 144 palaišanas iekārtas. Un picci raķešu komplekti.

32. gvardes iznīcinātāju pulkā — 40 MiG-21F-13. Tas ir viens no slavenākajiem padomju aviācijas pulkiem. 1943. gadā šo pulku komandēja pulkvedis Vasilijs Josifovičs Staļins.

No VVS sastāva uz Kubu plānoja pārvietot šādas daļas: bumbvedēju — kodolieroču nesēju — eskadriļu (sešas lidmašīnas 11-28A), divus frontes spārnoto raķešu pulkus (16 palaišanas iekārtas un 80 raķetes FKR-1 ar kodollādiņiem), helikopteru pulku (33 helikopteri Mi-4).

Komandpunktu, sakaru mezglu, noliktavu un glabātavu, lidlauku, raķešu un divu zenītraķešu divīziju pozīciju apsardzei un aizstāvēšanai no Sauszemes karaspēka sastāva uz Kubu plānoja pārvietot četrus atsevišķos pastiprinātos motorizēto strēlnieku pulkus un trīs taktisko raķešu Luna divizionus.

Katrā motorizēto strēlnieku pulkā — viens tanku un trīs motorizēto strēlnieku bataljoni, izlūkošanas un sapieru rota, zenītartilērijas, mīnmetēju un divas prettanku baterijas.

Vienu no šiem pulkiem komandēja pulkvedis Dmitrijs Timofejevičs Jazovs. Pēc trijiem gadu desmitiem viņš kļūs par Padomju Savienības maršalu, PSRS aizsardzības ministru. Pēc daudziem gadiem maršals Jazovs liecināja, ka viņa motorizēto strēlnieku pulkā tikai munīcijas pārvadāšanai vien bija simt automašīnu.

Nepieciešamības gadījumā uguns atbalstu motorizētajiem strēlnieku pulkiem varēja sniegt raķešu divizioni ar taktiskajām raķetēm 3R 9, bet, ja vajadzēs, tad ari 3R10 ar kodollādiņiem.

Kopumā operācijas Anadirj laikā bija plānots pārvietot uz Kubu 54 tūkstošus karavīru un virsnieku, kas pārģērbti kubiešu armijas formas tērpos vai civilajā apģērbā.

Taču līdztekus plānam Anadirj tika apstiprināts plāns Kama, saskaņā ar kuru Kubā jāizvērš viceadmirāļa Georgija Semjonoviča Abašvili komandētā 5. flote. Flotes sastāvā divi kreiseri, divi raķešu un divi artilērijas eskadras mīnu kuģi, 12 raķešu kuteri, 11 dīzeļa (četras torpēdu un septiņas raķešu) zemūdenes, astoņi palīgkuģi, aviācijas torpēdnesēju pulks (30 lidmašīnas Il-28'I), krasta pretkuģu spārnoto raķešu 4ATcV7pulks.

2

Tādas ļaužu masas un tik milzīga sarežģītākās militārās tehnikas daudzuma pārsviešana notika praktiski bez zaudējumiem. Dzelzs tilpnēs no ellīgā karstuma nomira vien 18 karavīri un virsnieki. Reglaments prasa stoiski paciest militārā dienesta grūtības un liegumus. Sic 18 neizturēja. Taču desmitiem tūkstoši izdzīvoja!

Sīki zaudējumi transportēšanas laikā, saprotams, nevienu neuztrauca. Uztrauca kas cits. Uz Kubu peld civilie kuģi, visi cilvēki tilpnēs. Ieslēgti kā ķilavas kārbā. Tā vergu tirgoņi veda melnos vergus no Āfrikas uz Jaunās Pasaules cukurniedru plantācijām. Tiesa, tolaik kuģi bija no koka. Tik stipri nesakarsa tropiskajā saulītē.

Nekas uz mūsu kuģiem, kā saka, nerēgojas. Bet kāpēc amerikāņu karakuģi kā vilku bars rikšo līdzās mūsu šķietami tik miermīlīgajiem tirdzniecības kuģiem? Kāpēc lidmašīnas rēc taisni pār mastiem? Kas viņus varēja satraukt? Kas lika kļūt piesardzīgiem?

Amerikāņu karakuģi okeānā pieprasīja padomju tirdzniecības kuģu kapteiņiem: ko vedat? Tirdzniecības kuģus neitrālajos ūdeņos sargā starptautiskās tiesības. Mastā Padomju Savienības karogs, kuģa klājs— PSRS suverēnā teritorija. Nevienam nav tiesību atņemt mūsu neatkarību. Mēģinājums apstādināt neitrālajos ūdeņos tirdzniecības kuģi, uzbrukt, pārbaudīt kravu ir starptautisko tiesību pārkāpums un kara pieteikuma akts. Uzbrukums gan karakuģiem, gan arī tirdzniecības kuģiem ir līdzvērtīgs uzbrukumam valstij, kuras karogu tic nes. Tāpēc uzT pieprasījumiem padomju kapteiņi atbildēja ar klusēšanu: nav jūsu darīšana, ko vajag, to vedam.

Kāda velna pēc šie nolādētie amerikāņi kļuva piesardzīgi? Iepriekš Padomju Savienība veda uz Kubu naftu un kviešus miljoniem tonnu, autobusus, traktorus un buldozerus, caurules un cementu, darbgaldus un armatūru, un neviens jautājumus ncuzdeva. Veda arī citu kravu: tankus IS-2 un T-34-85, pašgājējus Su-100, iznīcinātājus MiG-15. Veda ari mūsdienīgāku tehniku Fidela armijai. Un atkal nevienu tas nesatrauca, neuztrauca. Bet te pēkšņi pastiprināta uzmanība. Kāpēc tā?

Amerikāņu eskadras mīnu kuģi teju ar bortiem beržas klāt, tā tik vien skaties, ka izlūklidmašīnas sāks gāzt lejā mastu galus.

1962. gada 12. septembri pulksten četros no rīta pēc Maskavas laika, tuvojoties Nikaro ostai, pār beztaras kravu kuģa Ļeņinskij komsomol mastiem divas reizes pārnesās lidmašīna bez atpazīšanas zīmēm.

Gatavojoties kārtējam pārlidojumam, svešinieks ietriecās ūdenī un nogrima.

Atgadījumu kļuva vairāk. Par tādiem gadījumiem bija pavēlēts ziņot personīgi biedram Frolam Romanovičam Kozlovam.

3

Jau 1962. gada 29. augustā amerikāņu izlūklidmašīna U-2 (atkal tā!) 21 000 metru augstumā pārlaidās pār rajoniem, kuros izvērsa 12. un 27. zenītraķešu divīziju. Fotoattēlu atšifrējums neradīja šaubas: tas ir kas pazīstams — mākslīgs paugurs vidū un seši aplīši apkārt. Paugurā signālu saņemošā un raidošā kabīne, konteiners uz grozāma pamata ar trim milzīgiem šķīvjiem. Bet aplīši ap pauguru ir laukumi zenītraķešu kompleksa S-75 palaišanas iekārtām. Paugurs un seši aplīši — zenītraķešu divizions. Lūk, viens. Lūk, otrs, lūk, trešais, lūk, ceturtais. Četri divizioni — zenītraķešu pulks. Saskaitīja vairāk nekā divdesmit divizionu. Vairāk nekā simt palaišanas iekārtu. Tas nozīmē, ka nevis viena zenītraķešu divīzija, bet vairāk. Zenītraķetes ir pretgaisa aizsardzība. Bet aizsardzība kam? Havanai — Kubas revolūcijas galvaspilsētai. Tā nav piesegta ar zenītraķetēm. Zenītraķetes piesedz mazapdzīvotus rajonus, palmu audzes. Kāpēc?

1962. gada 4. oktobrī elektriskais dīzeļkuģis Indijjirka nogādāja Marjelas ostā kodolmunīciju nesējiem 8K63.

1962. gada 14. oktobrī izlūklidmašīna U-2 nofotografēja jaunas, tikko ierīkotas padomju karaspēka pozīcijas. Rūpīga fotoattēlu izpēte un turpmākā gaisa izlūkošana atklāja pozīcijās dīvainus, garus brezenta aizsegus. Līdzās vienam aizsegam speciālā autotransporta sakopojums. Kas tas? Pāris kilometru tālāk vēl viens tāds aizsegs. Un arī automašīnu sakopojums. Ari tās izkārtotas tādā pašā secībā, veidojot tādu pašu rakstu.

Fotoattēlu atšifrējums lika amerikāņu ekspertiem izdarīt neapstrīdamu secinājumu: Padomju Savienība izvērsusi Kubā stratēģiskās raķetes 8K63. Ja Padomju Savienība izvērsīs Kubā vēl arī 8K65, tad praktiski visa ASV teritorija nokļūs padomju stratēģisko raķešu tēmēklī.

Amerikas valdība nekad nav paskaidrojusi iemeslu, kas lika pieņemt lēmumu dzenāt izlūklidmašīnas pār Kubas palmu birztalām.

Taču tas bija pavisam vienkārši. ASV valdība bija brīdināta par to, kas tieši un kur ir jāmeklē.

Amerikāņi ne tikai meklēja padomju raķetes tieši tur, kur tās bija. Viņi sāka absolūti nedzirdētus pasākumus paši sava raķešu grupējuma izvēršanai. No 1962. gada 1. jūnija līdz 22. oktobrim papildus iepriekš ekspluatācijā pieņemtajām raķetēm kaujas dežūru sāka 82 starpkontinentālās ballistiskās raķetes: 36 Atlas, 36 Titan-2 un, pārsitot visus rekordus, pirms termiņa pirmās desmit raķetes Minuteman.

4

1962. gada 21. oktobra vakarā notika tas, par ko ne amerikāņu, ne padomju avīzes neziņoja. Padomju Savienības jauno vēstnieku ASV Anatoliju Dobriņinu izsauca uz Valsts departamentu, kur viņam tika iesniegta ASV valdības nota ar prasību nekavējoties aizvākt stratēģiskās raķetes un visus kodollādiņus no Kubas teritorijas. Nota steidzami tika noraidīta uz Maskavu. Tajā laikā Maskavā jau sākās nākamā diena — 22. oktobris. Kremlī tika sapulcināta slepenā padome, kuras sastāvā ietilpa pieci galvenie vadoņi — biedrs Hruščovs, Kozlovs, Brežņevs, Kosigins, Mikojans. Tika apspriests jautājums: vai amerikāņi varēja zināt par raķešu un lādiņu pārvietošanu uz Kubu, un, ja viņi par to uzzinājuši, tad kā?

Lai atbildētu, tika izsaukts PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Maļinovskis un aizsardzības ministra pirmais vietnieks

Ģenerālštāba priekšnieks Padomju Savienības maršals Zaharovs. Abi stingri turējās pie sava: viss izdarīts pareizi, amerikāņi nevar zināt par raķešu izvietošanu, ja viņi pieprasa aizvākt raķetes un lādiņus, tad tas vienkārši ir diplomātisks gājiens. Iespējams, viņiem radušies minējumi un aizdomas, un viņi izvirza ultimātu tādēļ, lai pārbaudītu, kā mēs reaģēsim… Ņem uz grauda, grib iebiedēt.

Pēc tam rika izsaukts KGB priekšsēdētājs ģenerālpulkvedis Scmičastnijs. Viņam jautāja to pašu: vai amerikāņi var zināt par padomju stratēģiskajām raķetēm Kubā, un, ja viņi par to zina, tad no kurienes?

Par šādu jautājumu soda iestāžu vadītājs bija visai izbrīnījies: protams, amerikāņi visu zina, notiek pilnīgi slepenas informācijas noplūde no Bruņoto spēku augstākās militārās vadības, par informāciju nododošo posmu kalpo GRU pulkvedis Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis, kurš visrūpīgākā veidā tiek novērots, par to rakstiskā formā jau pagājušā gada decembrī ziņots biedram Kozlovam. Vai tad viņš jūs nav informējis?

Biedrs Hruščovs, Brežņcvs, Kosigins un Mikojans draudzīgi pagriezās pret biedru Kozlovu: Frol Romanovič, vai tā ir taisnība?

[1]

Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas Prezidija loceklis, PSKP CK otrais sekretārs Frols Romanovičs Kozlovs, sirēnu pavadīts, tika nogādāts īpaši atbildīgajiem biedriem paredzētā ārstniecības iestādē. Sirds nav no dzelzs, pievīla.

Tanī pašā brīdī Oļegu Vladimiroviču Peņkovski sagrāba uz ielas un sirēnu pavadībā nogādāja īpaši bīstamiem komunistiskā režīma ienaidniekiem paredzētā soda iestādē.

Tanī dienā, 1962. gada 22. oktobrī, ASV prezidents Džons Ficdžeralds Kenedijs, nesaņēmis no Maskavas atbildi uz slepeno ultimātu, ar

kaujas trauksmi pacēla visus ASV Bruņotos spēkus, paziņoja par Klibas salas karantīnas sākšanu pēc 48 stundām un vērsās pie nācijas ar vēstījumu: tēvija briesmās!

6

Peņkovska pratināšana sākās nekavējoties.

Pirmais un galvenais aszobainajam izmeklētājam — salauzt "klientu" morāli. Šim nolūkam izmeklētājam ir milzīgs veidu, paņēmienu un līdzekļu arsenāls, kas pārbaudīts simtiem gadu. Vienkāršākā, nevainīgākā un drošākā ietekmēšanas metode — pilnībā izģērbt klientu un tādā veidā pratināt. Pirms pratināšanas vēl izvadāt pa gaiteņiem un pa kāpnēm.

Šķistu, kas gan tur briesmīgs?

It kā nekas.

Bet jūs paši pamēģiniet. Ir ļaudis, kuriem šāds stāvoklis sagādā baudu. Viņi miljonu televīzijas skatītāju acu priekšā taisni olimpisko spēļu atklāšanas laikā pliki skraida pāri stadionu laukumiem. Taču šie ir mazākumā. Lielākajai daļai mūsu planētas pilsoņu briesmīgos sapņos rādās šausminoša situācija: visi apģērbti kā nākas un tikai viņš kails skraida starp pārējiem. Cilvēks pamostas panikā un ar atvieglojumu aptver, ka tas ir tikai sapnis.

Pulkvedi Peņkovski izģērba uzreiz, tikko bija iegrūduši Lubjankas "pieņemšanas istabā". Bet izģērbuši, veda pa marmora vestibiliem un granīta kāpnēm, pretimnācēju un garāmgājēju čukstu un pārsteigto skatienu pavadītu. Lubjanka ne par ko nebrīnās. Taču ari pa tās gaiteņiem kailus arestantus nebūt neved katru dienu.

7

Tajā laikā Kārību krīze uzņēma apgriezienus.

Pieņemts uzskatīt, ka ASV prezidents Džons Kenedijs paziņoja par Kubas salas blokādi. Taču tā nebija. Saskaņā ar starptautisko tiesību normām jūras blokādes noteikšana ir līdzvērtīga kara pieteikšanai. Tāpēc blokāde netika noteikta. Tika izziņota karantīna: visiem tirdzniecības kuģiem pārbaude; ja ved mierlaika kravu, laist, ja militāru, aizturēt.

Bet ko aizturēt bija gan. Kubā ieradās 44 tūkstoši padomju karavīru un virsnieku un milzīgs daudzums tehnikas, tai skaitā:

■  36 megatonnas klases kodoltermiskie lādiņi vidējas tāldarbības raķetēm 8K63;

" 36 kodollādiņi spārnotajām raķetēm FKR-1;

■  sešas bumbas pa sešām kilotonnām, kas paredzētas lidmašīnām 11-28A\

■  12 lādiņi pa divām kilotonnām taktiskajām raķetēm 3R10;

" seši lādiņi krasta pretkuģu raķetēm 4K87.

Tas ir daudz, taču nav viss.

Bija gaidāma galvenā transporta ierašanās ar lādiņiem.

Galvenie spēki koncentrēti, taču trūka galvenā elementa — raķešu 8K65. 51. raķešu divīzijā pieci pulki: trīs raķešu 8K63 pulki un divi pulki ar spēcīgākajām raķetēm 8K65. Trīs 8K63 pulki ieradušies, izkrāvuši tehniku un izvietojušies, bet divi raķešu 8K65 pulki vēl okeānā.

1962. gada 23. oktobrī, dienu pēc ASV prezidenta televīzijas uzrunas amerikāņu tautai (un Padomju Savienības vadoņiem), beztaras kravu kuģis Aleksandrovsk ieradās ostā La Izabella ar visvērtīgāko kravu: 24 kodoltermiskajiem lādiņiem visspēcīgākajām raķetēm 8K65 un 44 kodollādiņiem spārnotajām raķetēm FKR-1.

Krīzes atklātās fāzes sākšanās brīdī kopējais kodollādiņu skaits Kubā — 164.

Taču notika negaidītais: spēcīgākie kodoltermiskie lādiņi, kas paredzēti nesējiem 8K65, jau Kubā, bet pašas raķetes pagaidām okeānā.

Karantīna stājās spēkā 1962. gada 24. oktobrī pulksten desmitos no rīta.

Un ko lai tagad dara?

Variantu nebija: 23 padomju kravas kuģi, tajā skaitā četri ar raķetēm 8K65, saņēma pavēli atgriezties Padomju Savienībā.

Būtisks aspekts

1962. gada 22. oktobri, brīdī, kad Kārību krīze nonāca savā atklātajā un izšķirošajā posmā, Padomju Savienībai praktiski nebija starpkontinentālo ballistisko raķešu, lai gan tā centīgi ar tām lielījās. Pret ASV varēja izmantot piecus raķešu 8K74 starta kompleksus: vienu Tjuratamā, četrus Pļescckā. Taču kompleksi bija ārkārtīgi neaizsargāti, jo veidoja milzīgas atvērtas stacionāras celtnes, apmēram tādas pašas, no kurām palaida pilotējamos kosmiskos kuģus. Ap šiem kompleksiem bija izveidota milzīga un ārkārtīgi neaizsargāta infrastruktūra, ieskaitot skābekļa rūpnīcas. Raķetes 8K74 glabāja angāros, tām bija nepieciešams ilgs laiks sagatavošanai startam. Šos kompleksus varēja izmantot pret ASV, tomēr raķetes 8K74 nekad neatradās kaujas dežūrā.

Krīzes brīdī Padomju Savienībai bija starpkontinentālās ballistiskās raķetes 8K64, kas darbojās ar augstas viršanas temperatūras komponentiem. Tas ir tas pats izstrādājums, kurš 1960. gada oktobri uzsprāga startā, pārvēršot baltos pelnos Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka pavēlnieku, galveno artilērijas maršalu Ņedcļinu, starta komandu un grupu vadošo Dienvidu mašīnbūves rūpnīcas konstruktoru. 1962. gada oktobrī pret Ameriku varēja izmantot 19 tādas raķetes. Tās visas bija palaižamas tikai no atklātām, nekādi neaizsargātām palaišanas ierīcēm un prasīja ilgstošu sagatavošanās laiku startam. Problēmas būtība bija tā, ka šīs raķetes, lai gan jau rūpnieciski ražotas, vēl nebija pieņemtas Raķešu karaspēka bruņojumā daudzu lielu un mazu neatrisinātu problēmu dēļ. MRR 8K64ar valdības lēmumu pieņēma bruņojumā deviņus mēnešus pēc krīzes— 1963. gada 15. jūlijā. Tomēr jau nākamajā gadā raķeti atzina par novecojušu, lai gan pēc tam tā atradās bruņojumā vēl trīspadsmit gadu.

Tajā pašā laikā ASV bruņojumā bija 253 starpkontinentālās raķetes: 135 Atlas, 108 Titan-1 un Titan-2, desmit Minuteman. Visas Titan un Minuteman, kā arī 71 raķete Atlas — šahtu palaišanas ierīcēs. Turklāt amerikāņi varēja apšaudīt Padomju Savienību ar vidējas tāldarbības raķetēm no Lielbritānijas, Itālijas un Turcijas teritorijas. Kopumā šajās valstīs bija izvietotas 105 palaišanas iekārtas ballistiskajām vidājas tāldarbības raķetēm Tor un Jupiter.

Krīzes brīdī ASV flotei bija deviņas raķešu atomzemūdenes, uz katras pa 16 ballistiskajām raķetēm ar 2200 kilometru tāldarbību un momentāna starta iespējām no zemūdens. Zemūdenes bāzējās Spānijā un Lielbritānijā. Izejot no bāzes vai pat atrodoties bāzē, tās varēja palaist raķetes. Šīs zemūdenes darbojās akvatorijās, kur nebija un nevarēja būt padomju pretzemūdeņu aviācijas, kur tās bija droši aizsargātas no iespējamās padomju pretzemūdeņu kuģu darbības.

Padomju Savienībā tobrīd bija piecas 658. projekta raķešu atomzemūdenes, uz katras pa trijām šķidrās degvielas raķetēm 4K50 ar 600 kilometru tāldarbību, virsūdens startu. Taču viena no šīm zemūdenēm, K-19, pēc avārijas Atlantijas okeānā atradās ilgstošā remontā. Otra, K-33, grasījās doties remontā; to iedzina dokā krīzes brīdī — 1962. gada 25. oktobri. Atlika trīs: K-16, K-40 un K-55. Lai veiktu triecienu ASV, šīm zemūdenēm jāveic ilgstošs ceļš pāri okeānam, jāuzpeld pie ASV krastiem, tur, kur ASV aviācijas un flotes pārsvars bija nospiedošs, — un pēc 15—20 minūšu sagatavošanās jāveic starts.

Bez tam Padomju Savienībā bija deviņpadsmit 629. projekta raķešu elektriskās dīzeļa zemūdenes, kurām bija tāds pats bruņojums — pa trijām raķetēm 4K50 un sešām torpēdām. Šīm zemūdenēm bija tādas pašas problēmas: lai veiktu triecienu ASV, vispirms jāšķērso Atlantijas vai Klusais okeāns, pēc tam jāiznirst Amerikas krastu tuvumā, jāuzpilda raķete, jāpaceļ tā virs komandtorņa un jāveic starts. Problēmu sarežģīja tas, ka 629. projekta zemūdeņu ātrums zem ūdens — 12 mezglu. Ja trauktos maksimālā ātrumā, ari tad pāreja uz vienu vai uz otru pusi aizņēma pārāk ilgu laiku, krasi samazinot kaujas dežūras laiku. Lūk, kādēļ tika nolemts septiņas tādas zemūdenes pārsviest uz Kubu. Taču krīzes brīdī tās vēl nebija ieradušās.

1962. gada oktobri līdz Amerikai varēja tikt divi padomju smago stratēģisko bumbvedēju tipi: 3M un Tu-95. Abi lidoja ar zemskaņas ātrumu. Pēc dažādām aplēsēm tobrīd (kodolieroču nesēju variantā) bija no 68 līdz 152 lidaparātiem.

ASV bija iespēja veikt kodoltriecienus pa Padomju Savienību ar virsskaņas stratēģiskajiem bumbvedējiem H-5HA. Kārību krīzes atklātās fāzes sākšanās brīdī to bija 115. Krīzes laikā, 1962. gada 26. oktobrī, bruņojumā nonāca vēl trīs šī tipa lidaparāti.

ASV flote varēja veikt kodoluzbrukumus Padomju Savienībai ar smagās kuģu klāja virsskaņas triecienlidmašīnas A-5 Vigilant palīdzību. Krīzes brīdī to bija 57. Divi šo virsskaņas lidmašīnu tipi bija paredzēti, lai attīrītu ceļu bumbvedēju pamatmasai, proti, apspiest PVO sistēmu izvēlētajos virzienos. Pēc tam iesaistījās simtiem stratēģisko bumbvedēju B-47 un B-52.

Pie tā ir jāpiebilst, ka Padomju Savienību varēja bombardēt visa ASV un daudzo sabiedroto taktiskā aviācija.

1991. gada jūnijā, divus mēnešus pirms Padomju Savienības sabrukuma, PSRS Aizsardzības ministrija atzina, ka 1962. gada oktobrī ASV kodolmunīcijas bija 17 reižu vairāk nekā PSRS (Vojenno-istoriceskij žurnal, 1991. gada nr. 6, 66. lpp.).

18. NODAĻA

1

1962. gada 22. oktobrī cilvēce pirmo reizi vēsturē nonāca uz pašiznīcināšanās sliekšņa.

Dažas dienas turpinājās slepenas spiegu un diplomātu tikšanās, ASV prezidenta brālis tikās ar PSRS vēstnieku, valdības apmainījās telegrammām… PSRS ārlietu ministrs biedrs Gromiko izmisīgi meloja, ka nekādu padomju raķešu Kubā nav, viņam piebalsoja padomju vēstnieks ASV biedrs Dobriņins un PSRS pastāvīgais pārstāvis ANO biedrs Zorins.

Tad amerikāņi parādīja visai pasaulei fotoattēlus: bet kas šī par milzu desu zem palmām? Bet, lūk, kas tas? Aizsūtīsim uz šo vietu starptautisku komisiju, paskatīsimies, vai tik tā nav astoņpadsmit metru liela alus muca.

Un bija jāatzīst, ka — jā, daļēji kaut kas ir. Un atkal pārrunas, divu valstu spiegu slepenas tikšanās, diplomātiskās notas, apliecinājumi un paziņojumi. Bet ASV prezidentam roka uz pogas. Un daži padomnieki grūsta elkoni: spied, citādi zaudēsi!

Džonam Kcnedijam tas viss apnika, un tika paziņots, ka tuvākajā laikā viņš vērsīsies pie nācijas ar svarīgu paziņojumu. Ko tādu īpaši svarīgu tobrīd varēja ASV prezidents paziņot tautai un pasaulei? Tikai to, ka viņš pāriet pie stingras rīcības.

Hruščovs nodrebēja.

Atklātā tekstā taisni pa radio Hruščovs uzrunāja Ameriku: raķetes aizvācu! Viss! Krīzei beigas!

Bet, lai pilnībā nekristu kaunā, nelieli neteikumi: ja jūs Kubu neaiztiksiet, ja savas raķetes no Turcijas savāksiet.

— Tā tam būt, — atbildēja Kenedijs.

2

Padomju kontingentu ātri izveda no Kubas. Izveda iznīcinātājus un bruņutransportierus, raķetes un lādiņus, artilērijas lielgabalus un bumbvedējus. Raķetes krāva kuģos steigā, pārvēršot par metāllūžņiem. Jebkurš ieliekums nozīmēja, ka tādu raķeti palaist vairs nedrīkst. Bet ieliekumu, nobrāzumu un robu bija pārpārēm.

Iznīcinātājus MiG-21, bumbvedējus un torpēdnesējus 11-28 krāva uz padomju tirdzniecības kuģu klājiem modrā amerikāņu kontrolieru uzraudzībā. Varēja jau arī nekraut, bet tos tūlīt sadauzīt ar veseriem vai nogremdēt jūrā. Pēc atgriešanās mājās tic tik un tā bija jānoraksta.

Aiziešana no Kubas bija pazemojoša. Padomju kareivji devās prom kā nedarbus paveikuši skolēni, amerikāņu matrožu svilpienu un ūjināšanas pavadīti, rēcot izlūklidmašīnām, kuras, tagad vairs neviena nekautrēdamās, traucās pār iekraušanas rajoniem, pār nīkulīgajām birzīm, kuras pavisam nesen apzīmēja ar bargo terminu PPR — lauka pozīciju rajoni.

Jūs dodaties prom ar lēnu, lempīgu beztaras kravu kuģi. Tilpnes piebāztas ar ieročiem, kuri vēl vakar bija tik vareni. Un jūs esat neaizsargāti un neapbruņoti. Bet līdzās brauc izskatīgs, pelēks amerikāņu mīnu kuģis, un kapteinis nekaunīgi atiež zobus, un matroži nicīgi met izsmēķus pāri bortam, riebumā nospļaujoties…

3

Un te ir īstais laiks jautāt: kāpēc vispār Hruščovs veda raķetes uz Kubu?

Jebkurš visgudrais oficiālais vēsturnieks mums saprotami paskaidros: ja šauj no Kubas, tad samazinās lidojuma laiks. Trieciena pēkšņums, lūk, kāds ieguvums!

Paskaidrojums ir pārliecinošs, taču tikai tiem, kuri nav tikuši skaidrībā ar situāciju.

Raķešu trieciens no Padomju Savienības teritorijas lielākā vai mazākā mērā varēja būt pēkšņs. Saprotams, ar nosacījumu, ja jums ir, ar ko izdarīt šādu triecienu.

1962. gadā nebija līdzekļu cīņai ar ballistiskajām raķetēm, nebija arī drošu līdzekļu virsū lidojošas raķetes atklāšanai. Pēdējā raķetes pakāpe vai vienkārši kaujas galviņa mežonīgā ātrumā pēkšņi parādās pie horizonta. Nav lielas nozīmes, vai tās lido no tālienes, vai no tuva attāluma.

Bet! Ja raķeti gatavo startam Sibīrijas taigā, jūs nevarat redzēt šo gatavošanos. Teritorija milzīga, raķešu izvietojuma apvidus mežonīgs, neapdzīvots un labi apsargāts. Ziņas par raķešu triecienu pienāk jūsu komandpunktā brīdī, kad padomju raķešu galviņas gluži kā zvaigznītes parādījušās pie horizonta. Ja jums ir laiks, nospiediet pretuzbrukuma pogu. Taču virsū lidojošās raķešu galviņas vairs nespēsiet apstādināt ne ar ko.

Taču no Kubas teritorijas negaidīts trieciens ar raķetēm 8K63 un 8K65 nebija iespējams. Kubas salā padomju raķetes bija ārkārtīgi neaizsargātas PIRMS starta. Ja gatavotu raķešu triecienu, tad vienlaikus vertikālā stāvoklī būtu jāpaceļ vairāki desmiti raķešu, stundām ilgi tās jāuzpilda un jāgatavo startam. Šajā gadījumā raķetes izslietos virs palmu lapotnēm, tās būtu redzamas no tālienes.

Raķešu pozīciju rajoni atradās blīvi apdzīvotā, stipri šķēršļotā apvidū ar nabadzīgu augu valsti. Ja raķetes ir zemienē, tās redzamas no augstienēm. Ja augstienēs, tās redzamas no zemienēm. Lai izvietotu raķetes, nācās izlikt ārā zemnieku saimniecības. Zemnieki bija neapmierināti un uzdeva jautājumus: kas tur notiek mūsu plantācijās? Komunistiskajai Kubas vadībai tolaik bija daudz ienaidnieku. Lauku apvidos darbojās diversantu vienības, kas iesviestas Kubā, gatavojoties operācijai "Mangusts", kuras mērķis bija sagrābt salu un gāzt Kastro režīmu.

Gadījumā, ja desmitiem stratēģisko raķešu vienlaikus paceltu vertikālā stāvoklī, par to tūlīt uzzinātu daudzi. Un tad raķetes varētu bombardēt, apšaudīt no zemes, jūras un gaisa. Viena bumbas šķemba, viena snaipera lode, viena diversanta granāta izsistu no ierindas visu raķeti. Apkārt katrai raķetei vesels ļembasts nekādā veidā neaizsargātu cilvēku un mašīnu, gūzma kabeļu, šļūteņu un cauruļvadu. Agresīvi, toksiski un viegli uzliesmojoši komponenti. Kaut vienas mašīnas iziešana no ierindas padara raķetes sagatavošanu startam neiespējamu. Ugunsgrēks vienā agregātā draud ar katastrofu visam starta kompleksam un tā kaujas vienībai.

Pēdējās stundās pirms starta padomju raķešu grupējuma sagrāvi Kubā varēja īstenot no ASV aviobāzes kuģiem, no citiem virsūdens kuģiem un zemūdenēm, no Floridas vai amerikāņu bāzes Gvantanamo teritorijas. Kamēr padomju raķetes Kubā ceļ vertikālā stāvoklī un gatavo palaišanai, ASV valdība var dot pavēli par savu raķešu prettriecienu gan Padomju Savienībai, gan Kubai.

Izvietojot raķetes Kubā, lidojuma ilgums samazinājās, taču tas nepadarīja triecienu par negaidītu. Tieši pretēji, pretinieks varēja atklāt gatavošanos raķešu triecienam dažas stundas pirms tad, kad padomju operatori nospieda pogu "Palaist".

Raķetes Padomju Savienības teritorijā varēja iznīcināt tikai ar negaidītu raķešu triecienu, proti, Trešā pasaules kara laikā. Bet Kubā tās varēja iznīcināt, ar ko vien vēlies, pat šaujot no bises ar skrotīm.

4

Un tad Kremļa propaganda izdomāja citu skaistu atbildi uz jautājumu, kāpēc raķetes Kubā. Atbilde, lūk, kāda: Ņikita Hruščovs bija Bulgārijā, viņam kāds teica, ka, lūk, tur, kaimiņu Turcijā, stāv amerikāņu raķetes, notēmētas uz Padomju Savienību.. U11 Hruščovs sašuta, sadusmojās, nolēma Kubā raķetes izvietot kā pretsvaru, bet pēc tam apmainīties: jūs i/vāciet no Turcijas, mēs — no Kubas… Pie reizes ar šo gājienu Hruščovs izglāba kubiešu revolūciju.

Arī tas izklausās lieliski tiem, kuri nesaprot.

Bet tas, kurš kaut nedaudz domā ar galvu, jautās: bet kāpēc mums tā Kuba ir vajadzīga? Kam mums šī "brīvības sala", no kuras mūk cilvēki, kuriem šauj pakausī un mugurā?

Ja Padomju Savienība neraujas pēc pasaules kundzības, ja necenšas izplatīt komunismu visā pasaulē, tad kāpēc mums vajadzīga Kuba? Un vēl Indonēzija, Alžīrija, Irāka, Sīrija, Ēģipte, Nikaragva, Cīle, Angola, Mozambika, Vjetnama, Koreja, Ķīna, Jemena, Gvineja-Bisava, Mongolija, Libāna, Afganistāna, Somālija, Etiopija un tā tālāk, un tā joprojām. Un kāpēc jāuztur gan ASV, gan Francijas, gan Lielbritānijas un visādu Urugvaju un Paragvaju komunistiskās partijas?

Ja reiz mums tik ļoti sagribējies saglabāt šo "revolūciju", kāpēc jāved raķetes uz Kubu? Visa pasaule tolaik zināja par padomju raķešu pārākumu un ticēja tam. Prezidents Kenedijs publiski paziņoja par amerikāņu atpalicību raķešu jomā. Lūk, tad vajadzēja izmantot šos vispārējos maldus! Un ANO Asamblejā paziņot visai pasaulei: ja uzbruks Kubai, Padomju Savienība atbildēs ar kodolraķešu triecienu Amerikai no Sibīrijas! Kurš ASV prezidents pēc tam plānotu iebrukumu? Lai taču sadeg šī Kuba gaišās liesmās! Rauj viņu un viņas revolūciju jupis! Uzspļaut un aizmirst!

Lūk, arī jautājums: vai nav viens pīpis, ar kādām raķetēm draudēt — ar tām, kuras it kā ir Sibīrijā, vai ar tām, kuras reāli ir Kubā?

Un, ja reiz sagribējies izvietot Kubā, tad kāpēc tik daudz? Lūk, viena dūjiņa Vašingtonai, lūk, otra — Ņujorkai, trešā — Čikāgai. Drošībai — pa pārītim katram mērķim. Kurš pēc tam gribēs jūsu Kubai uzbrukt? Un kāpēc desmitiem tūkstoši karavīru? Kam 164 lādiņi? Un plānoja taču pievest vēl vairāk, tikai nepaspēja.

Interesantākais ir tas, ka Padomju Savienība nekad ar šīm raķetēm Amerikai nav draudējusi. Tieši otrādi, gan Hruščovs, gan ārlietu ministrs biedrs Gromiko, gan vēstnieks ASV, gan pārstāvis ANO draudzīgi meloja, ka raķešu Kubā nav.

Tiesa, sanāk interesanti: izvietoja raķetes zem palmām tādēļ, lai iebiedētu Ameriku un izglābtu nabaga Kubu, taču nevis sāka biedēt, bet tieši pretēji, mierināt: jūs nebaidieties, mums re nav raķešu!

Tad, lūk: raķetes Kubā neieveda Fidela Kastro un viņa režīma glābšanai. Mērķis bija cits.

5

Pavisam smieklīgs ir paskaidrojums par amerikāņu raķetēm Turcijā. Itin kā viss sācies tieši to dēļ. Hruščovs uzzināja, ka tad, ja raķetes palaiž no Turcijas, tās pēc dažām minūtēm būs Padomju Savienībā. Un Ņikita nolēma, ka jādara gals šim nebūšanām, jāpiespiež amerikāņi šis raķetes aizvākt.

Labi. Piekritīsim. Turcijā bija 15 raķetes. Bet Itālijā un Lielbritānijā vēl 90 ar tādu pašu specifikāciju. Ja 15 aizvāks un 90 paliks, vai tiešām Hruščovam no tā kļūs vieglāk?

Vai tiešām pasaule bija jānoliek uz Trešā pasaules kara sliekšņa šo piecpadsmit raķešu dēļ? Atlantijas okeānā un Vidusjūrā uz deviņām raķešu atomzemūdenēm taču ir vēl 144 Polaris ar krietni vien augstākiem raksturlielumiem un daudzreiz mazāk neaizsargātas.

Kāpēc 15 raķetes Turcijā tik ļoti satrauca Hruščovu, bet krietni vien lielāks skaits Lielbritānijā, Itālijā, Atlantijas okeānā un Vidusjūrā neuztrauca?

Un, ja jautājums ir tikai par to, lai līdzsvarotu 15 raķetes Turcijā, kāpēc uz Kubu jāved raķešu divīzija, divas zenītraķešu divīzijas, divi frontes spārnoto raķešu pulki un pretkuģu raķešu pulks? Kādam nolūkam bumbvedēji 11-28? Kāpēc 164 lādiņi? Kāpēc 5. flote ar kreiseriem un zemūdenēm?

Ja viss ir tādēļ, lai aizvāktu no Turcijas 15 raķetes, kādēļ jāmelo ANO?

Tikko amerikāņi uzzināja par mūsu raķetēm Kubā, tikko pavēstīja visai pasaulei, vajadzēja kategoriski paziņot: jā! Mūsu raķetes ir Kubā! Vācieties prom no Turcijas, un mēs vāksimies no Kubas!

Kurš tam būtu iebildis? Kurš nosodītu mieru mīlošo Padomju Savienību?

Taču mūsējie meloja nekautrīgi un bezkaunīgi: nav mums raķešu Kubā!

Pieņemsim uz mirkli, ka padomju raķetes ieveda Kubā tādēļ, lai piespiestu Ameriku aizvākt raķetes no Turcijas. Turklāt padomju raķetes ieveda tā, lai neviens par to neuzzina, lai uz to parādīšanos Amerika nekādi nereaģētu, sekoši — savas raķetes no Turcijas neizvestu…

6

Kad apsvila, kad publiski tika pieķerts melos, Hruščovs atcerējās par raķetēm Turcijā: labi, es savācu padomju raķetes no Kubas, taču arī jūs sa vāciet…

Varēja jau arī pieprasīt, lai aizvāc ne tikai no Turcijas, bet arī, piemēram, no Itālijas. Kāpēc gan ne?

Hruščovs varēja pieprasīt izvākt 60 raķetes no Lielbritānijas. Būtu taču izvākuši! Neviens pat neiebilstu.

Lieta šeit, lūk, kāda. Savienotās Valstis strauji apsteidza Padomju Savienību cietā kurināmā raķešu izveidē. U11 tāpēc amerikāņi varēja atļauties izvērst reizē divas grandiozas programmas: masveidā būvēt raķešu atomzemūdenes ar 16 raķetēm Polaris uz katras un raķetes Minuteman šahtās.

Jau 1962. gadā abas programmas sagādāja bagātīgu ražu. 1963. gada beigās kaujas postenī atradās 450 cietās degvielas raķetes Minuteman šahtās un 256 cietās degvielas raķetes Polaris uz 16 raķešu atomzemūdenēm. Turklāt pēdējās sešas bija jaunās Lafayette klases zemūdenes ar jauno raķetes Polaris A-2 variantu. Minuteman programmas i/vēršana un raķešu (lai gan arī torpēdu) atomzemūdeņu būvniecība turpinājās arī vēlāk tikpat ārprātīgos tempos.

Par to, ka 1963. gadā ASV raķešu bruņojumā būs tāds izrāviens, 1962. gadā zināja visi, kuriem to gribējās zināt. Programmas neviens neslēpa. Programmas atklāti un karsti apsprieda Kongresā un presē. Uz ļoti vētrainās cietās degvielas raķešu attīstības fona šķidrās degvielas raķetes Tor un Jupiter vairs nešķita tik efektīvs ierocis, cik iepriekš. Tās amerikāņiem vairs nebija vajadzīgas. Raķetēm ar šķidro degvielu ir tik daudz trūkumu: ilgi jāgatavo startam, jāuztur liels daudzums cilvēku ar augstāko kvalifikāciju, vesela orda ar dažādām mašīnām, dārgi un sarežģīti starta kompleksi, kuri ir pārāk neaizsargāti…

Un jau 1961. gadā tika nolemts vidējas tāldarbības raķetes Tor un Jupiter pēc diviem gadiem noņemt no bruņojuma, izvest no Lielbritānijas, Itālijas un Turcijas. Par to, ka raķetes 1963. gadā aizvāks ne vien no Turcijas, bet ari no Itālijas un Lielbritānijas, zināja ne tikai Kremlī un Ģenerālštābā. Par to varēja uzzināt visi, kuri mācēja lasīt angliski.

Tad, lūk: Hruščovs izvietoja savas raķetes Kubā ne tādēļ, lai amerikāņi aizvāktu 15 raķetes no Turcijas. Viņi tik un tā pēc gada tās aizvāktu. Un ne tikai no Turcijas. Vai bija vērts 1962. gada beigās novest pasauli līdz kodolpašnāvības pašai šķautnei, ja no drošiem avotiem iepriekš bija zināms, ka 1963. gada sākumā problēma ar raķetēm Turcijā atrisināsies pati no sevis?

7

Mūsu propaganda jebkuru sagrāvi tūlīt pataisa par uzvaru. Toreiz tika paziņots (un ne tie paši gudrākie to atkārto arī pēc pusgadsimta), ka:

■ pirmkārt, mēs izglābām revolucionāro Kubu no neizbēgama iebrukuma;

■  otrkārt, panācām ASV apņemšanos aizvākt raķetes no Turcijas;

■ treškārt, piespiedām nolādētos amerikāņus pāriet no konfrontācijas pie mierīgas līdzāspastāvēšanas.

Tās visas ir blēņas.

Vai Kubā par Ērzeli iesauktais biedrs Fidels Kastro bija tā vērts, vai visa viņa "revolūcija" dzertuvju, spēļu namu, narkomānijas un prostitūcijas salā bija tā vērta, lai tādēļ iznīcinātu visu pasauli kopā ar pašu Fidelu un viņa revolūciju?

Vai bija vērts 15 Turcijas raķešu dēļ, kuras tāpat būtu aizvākuši, riskēt ar cilvēces pastāvēšanu?

Bet par mierīgu pastāvēšanu vispār labāk nebūtu ieminējušies. Pēc Kārību krīzes izvērsās cilvēces vēsturē vēl nedzirdētas bruņošanās sacensības. Amerikāņi izvērsa 1000 raķetes Minuteman, pieņēma ekspluatācijā 41 raķešu atomzemūdeni ar 16 Polaris raķetēm uz katras, uzbūvēja jaunus stratēģiskos bumbvedējus. Padomju Savienība dzinās aiz ASV, nespējot valdīties, kamēr pārpūlējās un izšķīda zem šīs pašas mierīgās līdzāspastāvēšanas un savas kara rūpniecības kompleksa smaguma.

Padomju maršali ar lepnumu dižojās: toties sasniedzām paritāti!

Kam viņiem paritāte, ja valsts sabruka zem strauji novecojušu raķešu, tanku un zemūdeņu grēdām?

Būtisks aspekts

Kalašņikova automāts — Krievijas nacionālais negods.

Ieslēdzict jebkura televīzijas kanāla ziņas Francijā, Lielbritānijā, Tasmānijas salā, Hondurasā vai Katmandu, un — ak, brīnums! — katru dienu jebkurā ziņu izlaidumā jūs ieraudzīsiet Kalašņikova automātu. Pasaules vēsture tiek veidota ar šo automātu rokās, un šim automātam ir krievu vārds.

Kalašņikova automāts vairākās Āfrikas valstīs, piemēram, Mozambikā, iezīmēts valsts ģerbonī. Pastāvēja Kongo ģerboņa projekts ar Kalašņikova automāta siluetu. Kalašņikova automātu par savu simbolu izvēlas teroristiskas organizācijas.

Kalašņikova automāts ir ierakstīts Ciinesa rekordu grāmatā kā visizplatītākais ierocis uz mūsu planētas. Pasaulē šobrīd ir 100 miljoni Kalašņikova automātu. Viens manā kabinetā karājas pie sienas. Uz katriem 60 planētas Zeme iedzīvotājiem — viens "kalašs". Starp citu, Afganistānā puikām dod jaunu vārdu Kal ašs.

Tiesības ražot Kalašņikova automātu Padomju Savienība nodeva 18 valstīm galvenokārt kā dāvinājumu bez atlīdzības. Tagad Krievija katru gadu zaudē divus miljardus dolāru sava neprātīgā dāsnuma dēļ.

Varat iebilst: šodien gan ziņās nebija "kalaša"!

Nestrīdos, tā reizēm gadās. Bet tad "kalaša" vietā redzēsiet granātmetēju RPG-7, Kalašņikova ložmetēju PK, tanku 7'-54, Vladimirova ložmetēju, zenītiekārtu ZU-23 vai bruņutransportieri BTR-60P.

Tas viss bez atlīdzības tika nodots jebkuram, kurš vien paziņoja, ka viņš ir cīnītājs pret kapitālismu. Ieročus nodeva ar ražošanas tiesībām un tehnisko dokumentāciju, ražotāju un lietotāju bezmaksas apmācību.

To darīja uz Padomju Savienības rēķina, kurai puse bērnunamu bija bez siltā ūdens, bet puse skolu — bez siltām tualetēm; valstī, kura nevarēja sevi pabarot un nodrošināt ar mājvietu virsniekus. To darīja valsts, kuras tauta deģenerējās, nodzērās un izmira. To darīja valsts, kura nebija spējīga ražot neko, izņemot ieročus un matrjoškas. Bet nafta un gāze — nav mūsu veikums. Lai urbtu zemē caurumus, lielu prātu nevajag. Jo vairāk tāpēc, ka caurumus mūsu vietā tagad aizvien biežāk un biežāk urbj British Petroleum.

Tagad mēģināsim iztēloties Āfriku vai musulmaņu pasauli bez padomju ieročiem vispār, ieskaitot Kalašņikova automātu. Bez tā taču pasaule būtu citāda.

Kāpēc tad Padomju Savienība piesātināja pasauli ar ieročiem? Ja ne Vispasaules revolūcijas vārdā, tad kādēļ? Noteikti ne materiālā labuma dēļ.

Tad, luk, Kremļa valdnieki dzīvoja pec principa: MĒS NEVARAM PADARĪT DZĪVI SAVĀ VALSTĪ TIKPAT CIENĪGU, CIK TĀ IR PIE JUMS, BET MĒS CENTĪSIMIES JŪSU DZĪVI NOVEST MŪSĒJĀS LĪMENĪ.

Un centās. Trīs ceturtdaļas gadsimta. Nežēlojot sevi, atkārtojot: lai kaimiņam māja nodeg!

Bet atrodas cilvēki, kuri ar lepnumu atkārto: Mozambikas ģerbonī taču mūsu automāts!

Tomēr īstais suns ir aprakts pavisam citā vietā. Un es jums šo nolādēto vietu tūlīt parādīšu. Priecājoties par "kalaša" parādīšanos Āfrikas kņazīšu ģerboņos, kaut kā esam pazaudējuši no redzesloka, ka mums pašiem nebija atļauts turēt ieročus personīgai lietošanai. Padomju veikalos automātus nepārdeva. Un ne tikai automātus. Veikalos pat parastu pistoli nebija iespējams nopirkt. Ar ieročiem drīkstēja staigāt čekisti, miliči un armijnieki. Taču, tikai pildot dienesta pienākumus. Un, ja virsnieku ar meiteni uz ielas satika mazgadīgu pašpuiku banda, tad aizstāvēt virsnieka godu viņš varēja tikai ar dūrēm. Bet huligāni uzbruka tikai skaitliskā pārsvarā. Un bija bruņoti ar armatūras stieņiem.

Pāršķirstīsim dižās krievu literatūras lapaspuses un izbrīnā atklāsim ieroču klātbūtni pie visiem mūsu iemīļotajiem varoņiem. Domās zibenīgi izšausimies, pārdārdināsim pāri nenovecojošajiem Tolstoja un Kuprina, Ļermontova un Cehova, Puškina un Dostojevska, Ļeskova un Saltikova-Sčedrina daiļdarbiem. Izbrīnu neapvaldīt: lūk, "Dubrovskī", piemēram, ir epizode, kā repetitoru francūzīti joka pēc iegrūda istabā ar milzīgu briesmīgu lāci. Lācītis saostīja, piecēlās pakaļkājās un devās virsū nabaga mesjē. Šis, nebūdams muļķis, izvilka no kabatas mazu pistolīti, iebāza lācītim ausī un noblīkšķināja. Lācītis kā stāvējis, tā ari apkrita. Saskrēja tauta, taču nevienam neradās jautājums: no kurienes tev, mesjē, pistole kabatā? Vai tad uz robežas neizkratīja? Vai arī tepat, pie mums, ar ieroci apgādājies?

Padomju Savienībā pieķertu. Un iedotu termiņu.

Lūk, kungi, biedri un bračkas, tā tas iegājies kopš senākajiem laikiem: brīvs cilvēks ir tas, kurš apbruņots. Daudzās valstīs aizliedza turēt ieročus vājprātīgajiem, cittautiešiem un vergiem. Bet cariskajā Krievijā pat cittautieši ar ieročiem staigāja, kā tas mesjē ar pistoli. Tikai vergiem visās valstīs un visos laikos aizliedza turēt ieročus.

Un padomju pilsoņiem ieroči nepienācās. Un brīvās Krievijas pilsoņiem arī ne.

Pie kādas kategorijas sevi pieskaita brīvās Krievijas pilsoņi? Pie cittautiešiem vai vājprātīgajiem?

Atbildu: jūs uzskata par cittautiešiem un vājprātīgajiem jūsu pašu valstī.

Un vēl — par vergierm.

19. NODAĻA

Tātad: kādēļ Kubā ir raķetes?

Atbilde vienkārša: lai atrisinātu Berlīnes un visas Vācijas problēmu kopumā.

Bija iecerēts 1962. gada septembri un oktobri slepus izvērst spēcīgu, ar kodolmunīciju pārsātinātu padomju karaspēka grupējumu Kubā. Bet 1962. gada 12. novembrī biedram Hruščovam bija jāierodas Kubā oficiālā vizītē. Saprotams, ar kreiseri. Un viņam bija jāparaksta līgums ar Kubu par padomju karaspēka izvietošanu šajā svētīgajā salā. Un jāpaziņo visai pasaulei: lūk, cik mums te visa kā! Bet Padomju Savienībā vēl krietni vairāk! Ja jums, kungi, rādi kaimiņi rada uztraukumu, maināmies: jūs izvediet amerikāņu (un reizē arī britu un franču) karaspēku no Rietumvācijas, mēs izvedīsim savējo no Kubas.

Citādi…

Taču Džons Kenedijs zināja, ka citādi nekas briesmīgs nenotiks. Padomju Savienībai nav raķešu, lai šautu pa Ameriku no savas teritorijas, bet tās, kuras Kubā, ir ārkārtīgi neaizsargātas. Kenedijs bija brīdināts, ka padomju ģenerāļi un maršali labi zina par padomju apbrīnojamo atpalicību raķešu un lādiņu jomā, tāpēc karu nesāks. Tāpēc nav jābaidās no Hruščova papēža klaudzināšanas pa ANO tribīni un nav iemesla piekāpties viņa prasībām. Lai Hruščovs spēlējas ar uzpūstiem muskuļiem.

Lai Hruščovu pilnībā neiedzītu stūrī, Kenedijs varēja viegli piekrist 15 raķešu izvešanai no Turcijas, jo tās vairs nebija vajadzīgas, tā kā lēmums par atteikšanos no šīm raķetēm jau tāpat bija pieņemts.

Džons Kenedijs zināja, ka viss padomju grupējums Kubā ir maiņas fonds.

Pulkvedis Peņkovskis to pierādīja amerikāņu un britu izlūkiem ar vienkāršākā piemēra palīdzību. Tagad, pilnībā zinot spēku samērus, mēs arī paši varam to izskaitļot un pārliecināties, ka grupējums Kubā rika veidots tieši apmaiņai.

2

Tātad Kubā nogādāja 164 kodollādiņus.

Pārvietošanai uz Kubu papildus tika gatavotas raķešu SK11 brigādes (18 palaišanas iekārtas, uz katru pa pusotram raķešu komplektam ar tām paredzētajiem kodollādiņiem). Turp bija gatava doties vesela flote, kuras sastāvā bez visa pārējā bija plānotas septiņas raķešu dīzeļzemūdenes un divi eskadras raķešu mīnu kuģi. Šajā gadījumā lādiņu skaits Kubā pārsniegtu divus simtus.

Un varētu sākt sarunas, parādot amerikāņu kontrolieriem: skatieties, cik daudz lādiņu! Pārbaudiet: tic ir īsti! Gribat mainīties? Jūs izvācat vienu divīziju no Vācijas, mēs — vienu lādiņu no Kubas. Nu, labi — divus lādiņus par divīziju!

Trīs! Kaut vai piecus!

Tomēr prezidents Kenedijs zināja precīzu samēru. Un gatavoja triecienu padomju raķešu pozīcijām Kubā.

Iztēlosimies sekas, ja 1962. gada oktobri trieciens būtu veikts.

Vienkāršākais variants — trieciens pa padomju raķešu pozīcijām ar vieglajām kuģu klāja triecienlidmašīnām A-4 Skyhawk.

Lidmašīna viegliņa, ārkārtīgi vienkārša, kompakta, novietojot uz aviobāzes kuģa, pat nebija jāsaliek tās spārni. Skyhawk bija fantastiski droša. Ja bojāta šasija, varēja nosēsties uz divām piekarinātajām degvielas bākām. Turklāt maksimālais ātrums pie zemes — 1000 km/h. Kaujas rādiuss — 1000 km.

Pilota kabīne bruņota. Divi 20 mm automātiskie lielgabali un 3720 kilogrami bumbu, napalma bākas, vadāmas un nevadāmas raķetes.

Skyhawk nonāca bruņojumā 1956. gada oktobri; pēdējā lidmašīna uzbūvēta 1979. gada februāri. Amerikāņu flotes bruņojumā bija gandrīz pusgadsimtu, līdz 2003. gadam. Citu valstu bruņojumā ir joprojām.

Un, lūk, iztēlosimies šo mazo, veiklo un nikno plēsēju triecienu.

Kopumā Kubā 60 stratēģisko lādiņu — pusotra kaujas komplekta 40 raķešu 8K63un 8K65palaišanas iekārtām. Tas ir briesmīgs ierocis. Megatonnas klases lādiņa sprādzienā virs lielas pilsētas būtu miljoniem upuru.

Taču divi raķešu 8K65 pulki vēl nav ieradušies. Amerikāņu flote bloķēja pieejas Kubai. Kuģi ar šīm raķetēm pagriezās mājup.

Sešpadsmit lādiņu pa vienai megatonnai un astoņi pa 2,3 megatonnām palikuši bez nesējiem. Puse Kubā koncentrētā kodoltermiskā spēka ir bezjēdzīga. To nevar izmantot.

Kubā bija tikai 24 raķešu 8K63palaišanas iekārtas un 36 tām paredzētie vienas megatonnas lādiņi. Taču nav vajadzības turēt pusotru kaujas komplektu. Ja 24 palaišanas iekārtas katra palaidīs pa raķetei, tad neticu, ka kāds tām ļaus sagatavot un palaist otru raķeti.

Tātad Kubā bija 70 megatonnu stratēģiskais potenciāls, taču 1962. gada oktobri reāli varēja veikt tikai 24 megatonnas spēcīgu triecienu.

Tagad iztēlosimies, ka ASV prezidents nolemj negaidīt, kad raķetes pacels vertikālā stāvoklī un sāks uzpildīt. Viņš, pieņemsim, dodas uzbrukumā ar pāris simtiem Skyhawk. Un nevis no aviobāzes kuģiem, bet gan no Floridas, Alabamas un Džordžijas lidlaukiem. Katras padomju palaišanas iekārtas atrašanās vieta ir zināma ar precizitāti līdz metram. Ar vienu tonnu šķembu bumbu pilnīgi pietiek, lai izsistu no ierindas jebkuru atklāto palaišanas iekārtu. Bet te pa desmit zobainiem drakoniņiem uz katru iekārtu, turklāt pa trim tonnām bumbu katram un automātiskā lielgabalu uguns. Un nekāda kodolkonflikta pēc tam vairs nebūs.

Bet, ja par maz ar diviem simtiem Skyhawk, tad būs četri simti. Vai seši simti.

Ne velti Hruščovs nodrebēja, kad viņam ziņoja par tādu perspektīvu.

Pag, bet Kubā ir divas padomju zenītraķešu S-75 divīzijas! 144 palaišanas iekārtas. Pieci kaujas komplekti.

Protams, tā ir, taču Skyhawk, kuri darbojas mazā un supermazā augstumā, īpaši rajonos ar stipri šķēršļotu apvidu, "lidojoši telegrāfa stabi" nav bīstami. Raķetei S-75 minimālais trāpījuma augstums — 500 metru. Taču tā ir līdzenā apvidū. Šķēršļotā apvidū cīnīties ar pēkšņi iznirstošajām veiklajām lidmašīniņām vēl grūtāk. Bet, lūk, zenītraķešu kompleksi no Skyhawk gan varēja ciest.

Kubā taču ir 40 padomju MiG-2l\ Tas ir liels spēks. Lidlauks, kurā uzturējās 32. gvardes iznīcinātāju pulks, nebūtu atstāts bez uzmanības. Un Skyhawk jau arī būtu ieradušies tādam gadījumam atbilstošā iznīcinātāju pavadībā.

Padomju stratēģisko raķešu iekārtām varēja uzbrukt lidmašīnas F-4 Phantom II. 2008. gadā, kad tika svinēta 50. gadadiena kopš šī brīnišķīgā lidaparāta pirmā lidojuma, tā joprojām bija bruņojumā Vācijai, Japānai, Izraēlai un virknei citu valstu, par kurām nav nekādu aizdomu, ka tās būtu nabadzīgas vai nepievērstu uzmanību savam arsenālam. Phantom ātrums ir divas reizes lielāks par skaņas ātrumu. Kārību krīzes brīdī tas bija militārās tehnikas brīnums. 1961. gadā Phantom uzstādīja ātruma rekordu zemā aukstumā — 1452 km/h. Šis rekords noturējās sešpadsmit gadu.

Tuvojoties mērķim zemā un superzemā augstumā, lidmašīnai Phantom nav bīstami ne "telegrāfa stabi", ne MiG-21. Phantom triecienu pa stratēģisko raķešu palaišanas iekārtām Kubā varēja veikt gan no ASV teritorijas, gan no aviobāzes kuģiem, kuri varēja atrasties tālu aiz padomju krasta raķešu sasniedzamības robežas. Phantom bija pasaulē pirmā kaujas lidmašīna, kas spēja bez virszemes tēmēšanas stacijas palīdzības atrast un iznīcināt mērķus, kuri atrodas aiz vizuālā kontakta robežām. Lidmašīna nesa septiņas tonnas bumbu un raķešu.

Tic ir vienkāršākie varianti. Turklāt bez kodolieroču izmantošanas. Taču bija arī citi, sarežģītāki un iedarbīgāki gājieni. Divdesmit četras raķešu 8K63 palaišanas iekārtas bija, ar ko neitralizēt.

Un kas biedram Hruščovam paliktu pēc tāda uzlidojuma? Viņam būtu seši bumbvedēji II-28A, atombumbu nesēji. Ja tie neciestu pirmās gaisa operācijas laikā. 11-28 — labs lidaparāts. Taču darbības rādiuss — līdz tūkstoš kilometriem. Ātrums — zemskaņas. Iedomājieties, ko var paveikt seši zemskaņas bumbvedēji tūkstoš virsskaņas iznīcinātāju pilnīga pārsvara apstākļos?

Bet Hruščovam ir citi kodollīdzekļi Kubā! Pareizi. Pievērsīsimies tiem.

Kubā bija trīs nevadāmo taktisko raķešu divizioni, to sastāvā — 12 raķešu kompleksi 2K6. Kaujas komplekts — 24 raķetes 3R 9 ar fugasa šķembu lādiņu un 12 raķetes 3R10 ar kodollādiņu. 3K70tāldarbība — 32 kilometri. Uz komunistiskās Kubas salas zemes izvietota amerikāņu karabāze Gvantanamo. Viens kodollādiņš, saprotams, tiks palaists uz to. Tā ir svēta lieta. Pāris lādiņu pa jūras desanta izsēšanās rajoniem. Ja tādi būs. Bet uz kurieni šaut pārējos? Tālāk par Kubas teritoriju tie tik un tā neaizlidos. Divpadsmit kodoltriccienu pa Kubu, lai izglābtu salu no nolādētajiem imperiālistiem? Kam gan tāda Kuba pēc šiem triecieniem būs vajadzīga?

Vēl 80 lādiņi, proti, gandrīz puse no visa kodolarsonāla, bija paredzēti diviem spārnoto kaujas raķešu FKR-1 pulkiem.1

Kas ir FKR-1? Tas ir bezpilota lidaparāts, samazināta iznīcinātāja MiG-15 kopija. Taču šī ierīce pacēlās gaisā nevis no lidlauka, bet no masīvas velkamas starta iekārtas ar pulvera paātrinātāja palīdzību.

Padomju Savienības teritorijā katrā pulkā bija astoņas palaišanas iekārtas un divarpus kaujas komplektu, proti, 20 raķetes. Uz Kubu pārsvieda divus tādus pulkus, taču katram iedeva pa pieciem kaujas komplektiem. Kopumā divos pulkos 16 palaišanas iekārtas, 80 raķetes un tikpat tām paredzētu kodollādiņu.

Bet tagad padomāsim: ja tiešām sāksies kodolkarš, kurš pretinieks gan ļautu katrai no 16 smagnējām, neaizsargātajām palaišanas iekārtām uzlaist gaisā piecas raķetes?

Kodollādiņam ir milzīga materiālā un stratēģiskā vērtība. 1962. gadā FKR-1 bija morāli un fiziski pilnībā novecojis. Šis samazinātais bezpilota MiG-15 lidoja taisnā virzienā ar zemskaņas ātrumu. Jebkurš virsskaņas iznīcinātājs to varēja notriekt lidojumā. Kāpēc gan 80 ārkārtīgi vērtīgus lādiņus atdot niecīgam skaitam novecojušu nesējraķešu? Piecas raķetes no vienas palaišanas iekārtas kara gadījumā tik un tā nav iespējams palaist, turklāt trāpīgi.

Un uz kurieni ar tām šaut? Maksimālais FKR-1 darbības attālums — 125 kilometri. Līdz Floridai neaizsniegt. Graut ienaidnieka grupējumus jūrā? Spārnotā raķete FKR-1 nav tam paredzēta, tai nav atbilstošu pretinieka atklāšanas un tēmēšanas iekārtu. Raķetes FKR-1 šauj no zemes un pa zemi. Vai tiešām visi 80 kodollādiņi tiks izmantoti uz Kubas zemes, lai glābtu tās revolucionāro proletariātu?

Vēl seši lādiņi bija krasta pretkuģu spārnoto raķešu 4/C#7pulkā. Tā joprojām ir tā pati samazinātā bezpilota lidmašīna MiG-15. Un ari zemskaņas. Un tai tāda pati tāldarbība. Taču kuģu grupējumiem nav nekādas vajadzības turēties šo raķešu apšaudes rādiusā. Turklāt amerikāņi šo rādiusu tagad precīzi zināja.

Tad, lūk, atkārtoju: 164 lādiņi un tiem paredzētie nesēji ir apmaiņas fonds, materiāls, lai izkaulētu amerikāņu un to sabiedroto spēku izvešanu no Rietumberlīnes, bet varbūt pat no visas Eiropas.

Bija plānots uz Kubu pārsviest operatīvi taktisko raķešu 8K11 brigādi. Taču tām šaušanas attālums ir 150 kilometri. Arī tās līdz amerikāņu krastam nevilka. Tāpēc ar to palīdzību varēja dauzīt haizivis okeānā, bet Ameriku apdraudēt tās nespēja.

Kubā bija jāierodas padomju flotei. Taču virsūdens kuģu atrašanās akvatorijā, kur neierobežoti valda pretinieka aviācija, ir bezjēdzīga. Tāpat kā dīzeļzemūdeņu atrašanās akvatorijā, kur dominē pretinieka flote un aviācija.

Ja amerikāņi nezinātu visu padomju raķešu specifikāciju, tad ar viņiem vēl varētu tirgoties.

Taču amerikāņi zināja, ka maiņas materiāls ir kas līdzīgs papīriņam bez konfektes iekšā. Viņiem kāds bija piegādājis pilnīgi slepenas instrukcijas un aprakstus. Tāpēc viņi nenobijās no mūsu demonstratīvā spēka.

3

Nu jau piecdesmit gadu vispirms Padomju Savienības propaganda, bet tagad Krievija skandina: mēs uzvarējām Kubā! Mēs izglābām Havanas Krzcli!

Paklausīsimies propagandu, apzinoties, ka šiem puišiem dod mērķi un daudz maksā. Viņiem tāds darbs: apdziedāt varoņdarbus un veikumus. Bet, atklausījušies viņu runās, pievērsīsimies ļoti augsta ranga lieciniekam, kurš redzēja Hruščovu 1962. gada 27. oktobrī.

Liecinieka vārds — Vladimirs Jcfimovičs Semičastnijs. Dienesta pakāpe — ģenerālpulkvedis. Kārību krīzes laikā ieņemamais amats — PS11S Ministru padomes KGB priekšsēdētājs.

Viņa stāsts: notiek Padomju Savienības augstākās vadības sēde, ienāk Hruščovs, smagi iezveļas krēslā un satriektā balsī izmet: "Viss. Ļeņina lieta ir zaudēta".

Ģenerālpulkveža Semičastnija stāstu dzirdēju personīgi, izgāzies pie televizora, piemetot pagales kamīnā un malkojot beļģu aliņu Lcffe Brune. (Silti iesaku. Neuzskatiet par slēptu reklāmu.) Semičastnijs uzstājās BBC. Ikviens, kurš vēlas, var vērsties pie šīs televīzijas kompānijas un pieprasīt ierakstu. Tagad meklēšana notiek zibenīgi. Tikai jānosauc vārds: Se-mi-čast-nijs. Proti, no septiņām daļām sastāvošs. Nezinu jau nu gan, no kādām tieši.

Klausoties cilvēces vēsturē visbriesmīgākā soda resora bijušo vadītāju, mani satrieca tas, ka Semičastnijs nestāstīja par Hruščova gavilēšanu sakarā ar 15 novecojušu amerikāņu raķešu izvešanu no Turcijas, un Kubas revolūcijas glābšana viņu neiepriecināja, neielīksmoja.

Starp citu, amerikāņu solījums neuzbrukt Kubai netika nekādā veidā juridiski nostiprināts. Apsolīja viens prezidents, viņu pēc gada nogalināja, bet jaunais mums neko nav parādā, viņš tādus solījumus nav devis.

4

Tanī sanāksmē Kremlī ne tikai ātri un precīzi noskaidroja, ka Ļeņina lieta, Pasaules komunistiskās revolūcijas lieta pilnīgi un neatgriezeniski zaudēta. Tur atgadījās vēl kāda epizode, kas krasi pagrieza vēstures gaitu negaidītā gultnē.

Izdzirdējuši Hruščova vārdus, kas izskanēja kā spriedums vispasaules komunismam, visi klusēja. Klusēja ari Hruščovs, ieurbies ar skatienu griestos. Bet pēc tam pēkšņi sagrāba smagu kristāla tintnīcu un iesvieda ar to taisni pa galvu biedram Frolam Romanovičam Kozlovam, kurš dienu iepriekš bija atgriezies no Kremļa dziedinātavas.

Frols Romanovičs no lidojošās tintnīcas izvairījās. Taču tas viņu neglāba. Tintnīca, aizsvilpusi gar ausi, ietriecās sienā. Bet Frols Romanovičs, metoties sānis, saļima. Un viņu atkal aizveda uz dziedinātavu, no kuras viņš iznāca uz īsiem periodiem, taču pie darba vairs neķērās.

Hruščovs centās izglābt Kozlovu tā, kā monarhs, kļuvis zvērīgs, glāba savu nāvīgi ievainoto mantinieku Iļjas Repina gleznā 'Tvans Bargais nogalina savu dēlu".

Izglābt neizdevās. Hruščovs uzstāja, lai Kozlovs paliek augstos posteņos, neraugoties uz slimību. Taču Kozlovs darbā neatgriezās. Kozlovs lēnām dzisa.

Tā Kozlova ēra beidzās, ncsākusies. Kozlovs nomira 1965. gada 30. janvāri 56 gadu vecumā. Bet brīvajā vietā pacēlās Leonīds Iļjičs Brežņevs.

Tā ceļa vietā, pa kuru Padomju Savienību grasījās vest biedrs Kozlovs, valsts devās pa ceļu, kuru norādīja biedrs Brežņevs. Taču jebkurā gadījumā tie bija divi ceļi uz vienu bezdibeni.

5

Tātad Ļeņina lieta ir zaudēta. Kas ar to domāts?

Ar to domāts tas, ka komunismu Rietumvācijā varētu izplatīt tikai pēc tam, kad amerikāņi un viņu sabiedrotie aizvāktu no turienes savus spēkus. Tas organizējams tikai ar nekaunību. Neizdevās. Ja reiz tā, tad pārskatāmā vēsturiskā perspektīvā Rietumvācijā aprīs Austrumvāciju. Tam sekos visas sociālisma sistēmas krahs Eiropā. Pēc tam ari Padomju Savienībai nebūs atlicis ilgi dzīvot.

Bez iespējām izplesties komunisms aizies bojā, tā kā tas nevar eksistēt līdzās normālai cilvēciskai sabiedrībai, jo normāla cilvēciska sabiedrība ir paraugs komunisma pakļautajiem ļaudīm.

Kārību krīze bija pēdējais mēģinājums ar apmānu sagatavot Rietumvāciju pievēršanai komunismam. Mēģinājums neizdevās. Tas nozīmē, ka ne Lielbritānija, ne Francija, ne Itālija, ne Grieķija nekad netiks pievērsta komunismam. Un tās ir Padomju Savienības beigas. Pēc Kārību krīzes Padomju Savienība ilgi trūdēs un mirs, tā vēl stāvēs kā no iekšpuses izpuvis baobabs. Taču cerību vairs nav. Hruščovs to saprata 1962. gada 27. oktobrī.

6

Pēc Kārību krīzes viss sākās. Hruščovs diskreditēja PSRS visas pasaules acis: slepus ieveda raķetes Rietumu puslodē, un viņu no turienes ar negodu izsvieda. Kurš viņu pēc tam cienīs?

Pēc tādas sakāves Hruščovam radās vēl viena problēma: ko darīt ar sazvērestības dalībniekiem? Pcņkovski sodīt ar nāvi. Par to jautājumu nav. Bet ko lai dara ar tiem, kuri nēsā lielas zvaigznes uz zelta uzplečiem?

Hruščovs nevarēja paziņot visai pasaulei, ka viņa karavadoņi nepiekrīt viņam, ka ģenerāļi un maršali sabotē viņa lēmumus. Tāpēc ģenerāļus un maršalus Hruščovs nevarēja tiesāt. Sazvērestības dalībnieki bija jāsoda tā, lai neatklātu to, ka armijas vadība iebilst pret augstākās varas rīcību. Tāpēc sodīja nevis ar tribunālu un nošaušanu par valsts noslēpumu nodošanu pretiniekam un sazvērestību pret augstāko varu, bet maigāk — ar formulējumu "par modrības zaudēšanu".

Galvenajam artilērijas maršalam Varencovam atņēma Padomju Savienības Varoņa nosaukumu un viņu pazemināja par ģenerālmajoru.

Arī armijas ģenerālim Serovam (četras zvaigznes) atņēma Padomju Savienības Varoņa nosaukumu un viņu pazemināja par ģenerālmajoru (viena zvaigzne). Iespējams, sazvērestībā piedalījās citi karakungi, bet man par to nav nekā cita, izņemot pieņēmumus.

Bet ko darīt ar rangā un amatā augstāko sazvērestības dalībnieku? Viņu sauca par Sergeju Semjonoviču Birjuzovu. Pakāpe — Padomju Savienības maršals. Amats — Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka pavēlnieks.

Hruščovs ilgi svārstījās, šaubījās, apdomāja un aplēsa. 1963. gada martā, piecus mēnešus pēc krīzes, paaugstināja Padomju Savienības maršalu Birjuzovu amatā, ieceļot viņu par Ģenerālštāba priekšnieku.

Lēmums bija pareizs. Armijnieki ienīda Hruščovu, pēc kura pavēles no armijas īsā laikā rika padzīts miljons un divsimt tūkstoši militārpersonu, pēc kura rīkojuma tanki kā nevajadzīgus mīcīja jaunus bumbvedējus. Bet pēc tam sagrieza arī tankus. Hruščovs nekādi nevarēja padzīt, degradēt un tiesāt Birjuzovu. Šādā gadījumā viņš zaudētu pēdējo atbalstu armijā. Tāpēc vienkāršs risinājums: zinu, ko tu pret mani perināji, tomēr nenoņemu no amatiem, bet gan paceļu augstāk. Sargies! Pēc pirmā pārkāpuma skrubināsi katliņu zonā.

KGB galva ģenerālpulkvedis Semičastnijs sašuta: k«ī tad tā, maršals Birjuzovs ir sazvērestības dalībnieks, turklāt vecākais pēc dienesta pakāpes un ieņemamā amata. Bet viņam paaugstinājums!

Semičastnijs sašuta privātā kārtā. Atklāti neiebildīsi. Zem viņa paša šūpojās un čīkstēja valsts galvenā čekista krēsls.

No vienas puses, viss pareizi — Semičastnijs ziņoja par Peņkovska lietu savam tiešajam priekšniekam biedram Kozlovam. Bet lieta taču skāra Padomju Savienības un visas pasaules komunisma likteni. Varēja jau nu aptvert, ka Peņkovska izsekošana ieilgst brīdī, kad uz spēles likts viss. Ieskaitot cilvēces likteni.

Hruščovs svārstījās. Noņemt Semičastniju bija bīstami. Savs cilvēks, Hruščovs personīgi viņu ieveda varas gaiteņos. Ja noņemtu Semičastniju, ko likt viņa vietā? Un kādi tam jaunajam plāni? Un ar ko ir saistīts? Un kas aiz viņa stāv?

Bet arī Semičastnijam bija informācija pārdomām. Hruščovs zina, ka Semičastnijs vainīgs. Tāpēc Hruščovs var noņemt Semičastniju jebkurā brīdī. Bet Semičastnijam aiziet no tik augsta amata, no šiem reibinošajiem augstumiem nepavisam negribas.

Tā pret Hruščovu radās jauna sazvērestība, un viens no tās iniciatoriem un organizatoriem bija KGB galva ģenerālpulkvedis Semičastnijs.

Būtisks aspekts

Normālam cilvēkam nav nemaz tik viegli saprast Pasaules komunistiskās revolūcijas nikno atbalstītāju loģiku un psiholoģiju.

Lūk, viens no viņiem. Viņu sauc Jūlijs Aleksandrovičs Kvicinskis. Viņš ieņēma īpašu uzdevumu vēstnieka amatu, vadīja Padomju Savienības delegāciju sarunās ar ASV par kodolbruņojuma ierobežošanu Eiropā.

No 1986. līdz 1990. gadam — PSRS vēstnieks VFR. Pēc tam — PSRS ārlietu ministra pirmais vietnieks. Lūk, viņa viedoklis:

Berlīne zināmā mērā bojāja mums risu situāciju un izmaksāja milzīgu naudu. VDR lēnām "noasiņoja" caur Berlīni un to vajadzēja nepārtraukti piebarot par mūsu naudu un uz mūsu materiālo un pārtikas resursu rēķina… Es zināju, ka viss sabruks, ja noņemtu sienu. (Krasnaja zvezda, 2008. gada 30. jūnijs — 5. augusts)

Un tūlīt pat Kvicinskis atmasko tos, kuri piedāvāja nojaukt Berlīnes mūri.

Kā lai saprot šo cilvēku? Austrumvācieši negribēja dzīvot aiz dzeloņdrātīm, ja noņemt sienu, Vācija sabruktu. Visu saturēja tikai piespiešana, tikai šaušana mugurā tiem, kuri cenšas aizbēgt no komunistiskās paradīzes. Padomju Savienības tautas dzīvoja šausmīgā nabadzībā tāpēc, ka uz viņu rēķina bija jāuztur kaut cik pieņemams dzīves līmenis okupētajās valstīs.

Austrumvāciešiem to nevajag. Padomju Savienības tautām arī ne. Sī muļķīgā sistēma bija vajadzīga tikai Kvicinskim un tādiem kā viņš.

1991. gadā, kad valsts bija nonākusi līdz tam, ka pat Maskavā vairs nebija nekā rijama, Kremlī atradās gudrinieku grupa, kura ekonomiskām problēmām atrada policejisku risinājumu. Ja reiz valstī veikali ir tukši, tad neapmierinātie jāmīca ar tankiem. Un tūlīt viss būs kārtībā.

Komunistiskās partijas Centrālās komitejas loceklis Jūlijs Kvicinskis nekavējoties pieslējās tiem, kuri nolēma savu tautu apspiest ar tankiem. Kvicinskis kļuva par Padomju Savienības Ārlietu ministrijas vadītāju un paziņoja visiem vēstniekiem: atbalstīt tos, kuri Kremlī, tos, kuri, ņemot piemēru no Hitlera, nosūtīja uz Maskavu tankus.

Verdzības iekārtas pēdējos aizstāvjus padzina no Kremļa. Taču Kvicinska karjera aizvien veda augšup kalnā. Viņš iekļuva Valsts Domē un kļuva par tās cilvēktiesību un pamatbrīvību nodrošināšanas prakses izpētes un nodrošināšanas kontroles ārvalstīs komisijas priekšsēdētāja pirmo vietnieku.

Un, lūk, biedrs Kvicinskis Krievijas galvenajā militārajā avīzē pierāda, ka Berlīnes mūri vajadzēja saglabāt, tātad jānogalina visi, ieskaitot bērnus, kas centās aizbēgt no komunistiskās paradīzes, bet sava tauta jāuztin uz tanku kāpurķēdēm. Un viņš pats modri seko līdzi: lai tikai kādā citā valstī netiktu pārkāptas cilvēktiesības, lai tikai kādas brīvības pasaulē netiktu ierobežotas.

20. NODAĻA

1

Nesen kādā no amerikāņu televīzijas kanāliem skatījos debates par spīdzināšanu.

Viens politiķis saka: mēs esam amerikāņi! Mums nav tiesību ar to nodarboties! Pie mums ir demokrātija. Pie mums spīdzināšana ir aizliegta Konstitūcijā.

Bet otrs viņam: paskaties taču uz rezultātiem! Vienu teroristu nedaudz paņurcījām un viņš, nelietis, salūza un atzinās, mēs tik daudz cilvēku izglābām, novēršot terora aktu! Tu skaties, kāds labums!

Ja valstī, kura uzskata sevi par demokrātijas citadeli, notiek šādas debates, tad ticiet jau nu gan, ka Padomju Savienībā neradās šaubas, kā rīkoties ar pulkvedi Peņkovski. Viņu spīdzināja. Spīdzināja ilgi, cītīgi, ar baudu.

Lai rastu priekšstatu, kā tieši tas notiek, iesaku apmeklēt jebkuru valsti, kura kādreiz bijusi dižās un neuzvaramās, laimīgās un varenās sociālistiskās sadraudzības daļa. Visās valstīs jums parādīs slepenpolicijas muzeju. Nesen pabiju Budapeštā. Tur slepenpolicijas spīdzināšanas kameras iekārtotas puspagraba telpās lielā, pelēkā mājā gleznainā bulvāri pilsētas centrā. Pakāršana notika kamerā, kuras logs ved uz divu ielu krustojumu. Caur loga rūti, kas aizkrāsota ar baltu krāsu, dzirdams, kā aiz loga smejas garāmgājēji, kā signalizē automašīnas, kā dārd tramvaji. Pirms nāves to visu varēja izjust. Bet, lai jūsu spiedzieni nebiedētu garāmgājējus aiz loga, mutē iebāza bumbiņu un muti aizsēja ar lupatu.

Taču līdz pakāršanai vēl bija jānodzīvo. Dažu kameru augstums tur ir metrs un divdesmit centimetru. Vēl ir kameras, kurā auksts ūdens sniedzas līdz ceļgaliem vai pat līdz jostasvietai. Kamerās, kurās sita ar gumijas nūjām, sienas nokārtas ar brezenta matračiem, lai nekādi kliedzieni netraucētu likumpaklausīgo pilsoņu mieru. Nu, bet pārējais, kā visur pie mums. Pēdas svilināja uz elektriskās plītiņas, ienaidniekiem dibenā bāza elektrisko lodāmuru, lietoja visādas tikpat vienkāršas un tikpat efektīvas pratināšanas metodes.

Ja tā strādāja mūsu šķiras jaunākie brāļi, nešaubieties — "vecākā brāļa" pratināšanas metodes bija ne mazāk iedarbīgas. Pulkvedis Peņkovskis izgāja cauri tam visam.

Bet pēc tam viņu sāka pastiprināti gatavot tiesas procesam. Ar Oļegu Peņkovski strādāja sporta biedrības Dinamo slavenā masiere Katja ar maigo iesauku Kirdik1 . Viņa bija pavisam nepamanāma, augumā neliela, spēcīgas miesas būves, izskatījās jauna, mīlēja savu darbu.

Jebkurš masieris uz jūsu ķermeņa vienā mirklī atradīs kādus pauguriņus, kuri jāspiež ar pirkstiem, ar plaukstas malu vai elkoni. Jāspiež tā, lai jūs aurotu. Kādam sāpīgākie punkti ir uz ikriem, citam uz muguras, citam vārīgs ir vidukļa iegurņa apvidus. Profesionāļi perspektīvāko vietu atradīs divās minūtēs. Un spiedīs.

Katjai Kirdik bija savs profesionālais rokraksts. Viņa izraisīja krampjus — šausmīgus, mežonīgus, dziļus un ilgus.

1963. gada 13. martā Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis stājās Augstākās tiesas militārās kolēģijas priekšā. Uz apsūdzēto solu viņu pavadīja masiere Katja Kirdik. Uzsita uz pleca: nepievil, citādi pats zini, kas būs.

Visi jautājumi un atbildes bija sagatavotas laikus. Izmēģinātas. Bet, ja Peņkovskis pat nedaudz novirzījās no scenārija teksta, nekas briesmīgs tas nebija — visi ļaudis zālē taču savējie, visi pārbaudīti un speciāli tādam gadījumam atlasīti.

Vienmēr, kad Peņkovskis nedaudz novirzījās no teksta, tiesnesis izsludināja pārtraukumu, un Peņkovski ieveda istabā ar spēcīgu skaņas izolāciju, kur Katja Kirdik ieskaidroja viņam, ka novirzīšanās no sagatavotā teksta nav pieļaujam.

Tiesa turpinājās trīs dienas. Tauta zālē naidīgi kaunināja nodevēju. Tolaik 15 gadi bija maksimālais termiņš. Augstāk par to — nāvessods.

Prokurors pieprasīja nāvessodu. Tomēr tiesa, ņemot vērā nopelnus kara laikā, piesprieda 15 gadu ieslodzījumu cietumā.

Te īpaši jāpakavējas pie to cilvēku atlases sistēmas, kuri pildīja tiesas zāli.

Pie mums, kā zināms, vara pieder tautai. Bet Komunistiskā partija veda un virzīja šo tautu uz jaunām uzvarām un veikumiem. Partija — mūsu stūrmanis.

Un, lūk, viszemākajā pārvaldes līmenī tauta izvēl savus autoritatīvākos pārstāvjus. Partija piedāvā kandidātus no visīstākajiem tautas apakšslāņiem: Ivanovu, Pctrovu, Sidorovu. Visi vienbalsīgi un draudzīgi balso par viņiem. Ievēlētie biedri ķeras pie darba. Divi klusē, dzimtās partijas lēmumus atbalsta un drosmīgi īsteno. Bet trešais ievēro, ka, lūk, te mums kaut kas nav kā nākas. Un, lūk, ari te. Vajadzētu izlabot un uzlabot. Partija piekrīt: malacis! Acīgi pamani nepilnības!

Tomēr nākamajā reizē šis acīgais neiekļūs kandidātu sarakstā. Sarakstā būs klusējošais Ivanovs kopā ar Petrovu un jauniņais Nikolajevs. Un tauta par viņiem vienbalsīgi nobalsos. Pēc tam labākais no viņiem iekļūs augstākā sarakstā un paliks tajā līdz brīdim, kad pamanīs kaut ko šādu vai tādu un piedāvās uzlabojumus. Viņam, saprotams, piekritīs. Taču nākamreiz viņš vairs nebūs iekļauts kandidātu sarakstā. Nevienā. Nekad. Bet kāds celsies aizvien augstāk un augstāk. Līdz pašai Augstākajai Padomei! Un balsos, balsos, balsos. Par turpmāko zinātnes un kultūras uzplaukumu! Par nesatricināmo tautu draudzību. Par darbaļaužu labklājības paaugstināšanu. Par mieru visā pasaulē! Par dzimtās Komunistiskās partijas ģenerālās līnijas jauno pagriezienu.

Bet visās rūpnīcās, visos cehos jau auga kadru rezerve, kura grib iekļūt kaut jel kādā sarakstā un tādēļ ir gatava mītiņos un sapulcēs aurot to, ko konkrētajā brīdī ir noteikts aurot: šodien par Staļinu pret Trocki, rīt par Hruščovu pret Staļinu, pēc tam par Brežņevu pret Hruščovu. Turpmāk — visur.

Lūk, tieši ar šiem trīsreiz pārbaudītajiem, četrreiz caur smalko partijas kadru politikas tīklu izsijātajiem komunistiskā darba triecienniekiem piepildīja tiesu zāles.

Tomēr arī šie puiši sašuta, kad tiesnesis pasludināja Peņkovskim 15 gadus: kā tad tā! Viņš mūsu dārgo varu nodeva!

Peņkovski izveda. Tad parādījās tiesas sekretārs un nomierināja darbaļaudis:

— Veikals, bufete un pasūtījumu galds ir atvērts līdz pusnaktij. Lūgums negrūstīties — visiem pietiks. Bet attiecībā uz spriedumu, dārgie biedri, lūdzu nesašust. Drīz atkārtosim.

2

Peņkovski izveda no tiesas zāles. Un tad paziņoja, ka tā pagaidām nebija tiesa, bet gan ģenerālmēģinājums. Mēģinājumā viņš nepildīja savu lomu pietiekami droši un pārliecinoši.

Gatavošanās jaunai tiesai turpinājās vēl divus garus mēnešus. Ar viņu noslīpēja katru teikumu, katru izsaucienu, katru atbildi uz jautājumu.

Viņu turēja pārmaiņus divās dažādās kamerās. Viena ar ēdamā pārpilnību, svaigu gaisu, karstu dušu un mīkstu, tīru gultu. Otra… Nu, paši saprotat. Tiesas mēģinājums turpinājās katru dienu pa I()—12 stundām. Pēc tam masāža. Nomierinoša, atslābinoša, iemidzinoša. Vai arī — neizturami krampji. Meistarīgajai Katjai bija ļoti prasmīgas rokas. Atkarībā no nodarbību rezultātiem nakts būs jāpavada vienā vai otrā kamerā.

Un rikai tad, kad bija pilnībā noskaidrots, ka klients ir gatavs tiesai, ka nepievils, viņu atkal nosēdināja uz apsūdzēto sola. Un atkal viņu pavadīja gādīgā Katja: pacenties gan…

Tiesa noritēja labāk nekā ģenerālmēģinājums. Un piesprieda viņam nevis 15 gadus, bet augstāko soda mēru. Tūlīt pat pēc procesa izplatījās baumas par to, ka Peņkovskis apžēlots un palicis dzīvs, ka viņam mainīta āriene un iedoti citi dokumenti. Šīs baumas klīst joprojām; tās izraisīja daudzkārtējie procesa mēģinājumi, kuri beidzās ar salīdzinoši maigāka soda piespriešanu.

Kopā ar viņu uz apsūdzēto sola sēdēja britu izlūkdienesta sakarnieks Grevils Vins. Viņš saņēma astoņus gadus, taču nākamajā gadā tika apmainīts pret iekritušu padomju izlūku.

Es pilnīgi apzināti neskaru šajā gadījumā iesaistīto amerikāņu un britu likteni. Viņi paši ir pastāstījuši daudz. Bet to, kas palicis nepateikts, lai izrok amerikāņu un britu vēsturnieki. Ja viņiem, protams, ir interese. Bet mans uzdevums ir tikai salikt visiem zināmus, visiem acu priekšā guļošus gabaliņus vienotā mozaīkā.

3

Par to, ka Peņkovski nodeva amerikānis, mums, nākamajiem GR[/informācijas ieguves un apstrādes virsniekiem, daudzkārt stāstīja Padomju armijas Militārās diplomātijas akadēmijas Pirmās fakultātes pasniedzēji. Bija skaidrs, ka pasniedzējiem tāds darbs — iebaidīt jaunos izlūkus, atsist vēlmi pārbēgt pie naidnieka: pārbēgsi, bet viņi tevi nodos kā Peņkovski.

Tomēr mūsu pasniedzēji ar retiem izņēmumiem bija gudri cilvēki, tāpēc savus vārdus apliecināja ar faktiem, kuriem nevarēja nepiekrist. Bet fakti liecināja par to, ka Peņkovskis traucēja ASV militārās rūpniecības kompleksam.

GR U un KGB ir naidīgas organizācijas.

Tāpat, kā Gestapo un Abivehr.

GR U ieguva pretinieka noslēpumus, KGB pieskatīja GR U. Mēs vienmēr bijām blakus. Un čekisti smīkņāja: mēs taču jūsu Peņkovski izskaitļojām gandrīz gadu pirms apcietināšanas! Mēs taču smējāmies, klausoties katru viņa vārdu tikšanās laikā ar ārvalstu izlūkiem Maskavā!

Tagad internets ir pilns ar to čekistu atmiņām, kuri izsekoja Peņkovski: mēs smējāmies…

Visi čekisti ar sirdi un dvēseli kalpoja savam režīmam, idiotu un noziedznieku režīmam. Sim režīmam viņi zvērēja uzticību. Pulkvedis Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis veica nāvējošu triecienu varai, kuru čekistiem vajadzēja aizstāvēt. Taču viņi smējās… Un neko nedarīja.

5

Peņkovski nogalināja. Pa to laiku Padomju Savienības sabrukšanas process uzņēma apgriezienus. 1963. gadā sacēlās Krivojroga. l ika nodedzināta milicijas nodaļa, telegrāfa stabā pakārts milicis, kurš bija šāvis uz tautu. Sacelšanos nācās apspiest ar ieroču palīdzību. Iniciatorus, precīzāk, tos, kurus par tādiem lika tiesāt, nošāva.

Taču sacēlās Sumgaita.

Spriedze auga, visam bija jāuzsprāgst un jāsabrūk. Un tad Hruščovs ķērās pie galējiem līdzekļiem. Padomju Savienība sāka pirkt labību no nolādētajiem kapitālistiem, galvenokārt Amerikā. 1963. gadā Hruščovs samaksāja par ievestajiem graudiem un citu pārtiku 520,3 tonnas zelta.

Hruščovs bija nodevējs, tautas ienaidnieks, Dzimtenes nodevējs. Ja viņš kaut mazu daļiņu no tā zelta maksātu savai tautai, tad valstī būtu maizes, gaļas, sviesta un visa pārējā pārpilnība. Taču Hruščovs stingri turējās pie sava: lai zemnieki kolhozos naudu nesaņem, lai deģenerējas un nodzeras, bet zeltu atdošu amerikāņiem. Lai Amerika plaukst. Lai amerikāņu fermerim ir labi.

Tā tas iegājās. Katru gadu Hruščovs, bet pēc tam tie, kuri viņu nomainīja, maksāja amerikāņiem meslos simtiem tonnu zelta, lai pašu tauta izmirtu nabadzībā. Nabagus viegli vadīt.

Izveidojās vienkārša sistēma: zelts, kuru Kremļa vadoņi maksāja amerikāņiem, nekad vairs nevarēja pie mums atgriezties. Tas ir neatjaunojams zaudējums. Bet kvieši ir atjaunojams produkts. Amerikā nākamajā gadā izauga jauni kvieši. Un tos atkal pārdeva par zeltu.

Padomju Savienība būvēja aizvien jaunas raķetes un zemūdenes, tankus un kara lidmašīnas. Tādēļ, lai atvairītu iespējamo uzbrukumu: atdosim pēdējo, bet raķetes saražosim. Kaut tik nebūtu kara! Taču Amerikai nebija nekādas vajadzības uzbrukt muļķiem, kuri labprātīgi atdod savas dārglietas. Kāpēc viņiem uzbrukt, ja viņi tāpat kārtīgi maksā meslus?

6

Bet Padomju Savienība gatavojās nolādētā kapitālisma sagraušanai. Padomju Savienība būvēja zemūdenes un raķetes, tankus un stratēģiskos bumbvedējus. Aizvien vairāk un vairāk. Padomju Savienība apbruņoja visu pasauli ar Kalašņikova automātiem. Padomju Savienība atbalstīja katru cīnītāju pret kapitālismu, katru ekstrēmistu un teroristu. Un mēs dziedājām dziesmu: inogo ņet u nas puķi, v rukab u nas vintovka

Cita ccļa tiešām nebija. Nolādētais kapitālistisko valstu ielenkums bija jāiznīcina. Pretējā gadījumā Padomju Savienība neizbēgami sabruks, jo brīvās ekonomikas pārākums pār birokrātisko bija pārāk redzams.

Taču mūsu vadoņi, ieguldot drausmīgus līdzekļus ieroču ražošanā un cīnītāju pret kapitālismu atbalstam visā pasaulē, neiedomājās par samērā vienkāršu jautājumu. )a mēs gala galā sagrausim kapitālismu, kurš mūs tad baros?

7

1962. gada oktobris — Padomju Savienības attīstības apogeja. Lidojuma augstākais punkts.

Pēc tam sākās lejupslīde. Vadoņi saprata: kaut kas vai kāds ir jāmaina. Vispirms Hruščovs. Brieda sazvērestība.

1964. gada oktobri Hruščovs atpūtās pie Melnās jūras. Pa to laiku bez viņa ziņas tika sasaukts Centrālās Komitejas plēnums. Un Hruščovu laipni palūdza atgriezties Maskavā.

Hruščovs sadusmojās. Kā? Kāds plēnums? Kāpēc nepaziņojāt?

Neviens Hruščovam neko neskaidroja: atgriezies, gaidām.

Bet Hruščova apsardze ir KGB. Hruščova apsardze ir ģenerālpulkveža Scmičastnija pakļautībā.

Visi valdības sakaru dienesti arī ir KGB. Tic ari pakļauti ģenerālpulkvedim Scmičastnijam.

Arī viss valdības transports — kuģi, vilcieni, lidmašīnas — ir KGB.

Hruščovs ir to biedru rokās, kuriem karstas galvas un aukstas sirdis.[15]viņš atlidoja uz Maskavu. Un te 1964. gada 13. oktobrī cilvēki, kurus Hruščovs taisni no cūkganiem bija iecēlis par kungiem, izteica viņam visu, ko par viņu domā. Hruščovu todien noņēma no visiem amatiem. Nākamajā dienā, 14. oktobrī, partijas lēmums tika noformēts oficiāli.

Pēc piecām dienām, 1964. gada 19. oktobrī, PSRS Bruņoto spēku Ģenerālštāba priekšnieks Padomju Savienības maršals Sergejs Scnijonovičs Birjuzovs aizgāja bojā aviokatastrofa.

Kamēr Hruščovs bija pie varas, viņu neviens neaiztika, taču Peņkovska lieta netika ne aizmirsta, ne ari viņam piedota.

Būtisks aspekts

Bieži dzirdu: bet ideja taču pareiza! Šis dižās idejas iemiesojums ir noziedzīgs un muļķīgs.

Nestrīdēsimies. Taču ievērosim tendenci. Lai iemiesotu dižo ideju, visā pasaulē aizgājuši bojā miljoniem cilvēku. Bet visur — gan Padomju Savienībā un Albānijā, gan Ķīnā un Kubā, gan Ziemeļkorejā un Ungārijā, gan Rumānijā un Kambodžā, gan Vjetnamā un Etiopijā — daudzajiem mēģinājumiem īstenot dižo ideju vienmēr bija vienāds rezultāts: robeža aiz atslēgas, totāla birokrātijas patvaļa, koncentrācijas nometnes, nebeidzamas rindas, visu preču trūkums, bads, cilvēku masveida iznīcināšana, slepenpolicijas visvarenība, aptveroša denunciācija un valsts priekšgalā dižs vadonis, kurš pameta posteni tikai apvērsuma vai nāves gadījumā.

Vesela gadsimta mēģinājumu (un mocību) laikā nevienam nekas labs nesanāca: tikai žilbinoši mirdzošā rītdiena pelēkajā un netīrajā šodienā.

Tad nu apdomāsim: vai ideja varēja būt diža, ja visi tās piekritēji — noziedznieki un muļķi?

21. NODAĻA

1

Arī Semičastnijam nepaveicās. Jebkuru sazvērestību gatavo grupa. Sazvērnieki, izlauzušies pie varas, tūlīt sāk to dalīt. Grupā tūlīt sākas nežēlīga cīņa, kurā izdzīvo viens. Pārējos viņš nogalina vai padzen no varas augstumiem.

Viens no visaktīvākajiem iniciatoriem un dalībniekiem sazvērestībā pret Hruščovu KGB vadītājs ģenerālpulkvedis Semičastnijs drīz pēc veiksmīgās Hruščova gāšanas izlidoja no sava posteņa un tika atstumts no valsts vadības.

2

Pēc Kārību krīzes un Hruščova gāšanas Padomju Savienība nīkulīgi iegāja vēsturiskajā posmā, kuru pat oficiālā propaganda dēvē par stagnāciju. Tā turpinājās ilgi. Tomēr dīvainas likteņa iegribas pēc Padomju Savienība neizjuka vienā paņēmienā, pateicoties tieši Hruščovam.

Staļins uzskatīja: izpārdot resursus nozīmē iztirgot Dzimteni. Un netirgoja. Dabas resursu piegādes uz Sarkanās armijas okupētajām valstīm nebija paredzētas ienākumu gūšanai, bet gan tādēļ, lai sasniegtu tālejošus politiskus mērķus.

Tas pats ar resursu piegādi Hitleram. Tas tika darīts ne jau ienākumu dēļ, bet tādēļ, lai Hitlers ar mūsu palīdzību sagrautu Eiropas demokrātiskās valstis.

Bet Hruščovs aizvilka caurules no austrumiem uz rietumiem. Visa Padomju Savienības ekonomika barojās no šīs caurules. Tāpēc Padomju Savienība nesabruka ātri, tāpēc trūdēšana turpinājās vēl trīs desmitus gadu.

Tomēr valsts palēnām grima muklājā. Bija divas izejas: neko nedarīt vai rauties ārā no muklāja.

Ja neko nedara, tad tas ievelk pamazām.

Ja raujas, ievelk ātri.

Brežņevs neko nedarīja un laimīgi valdīja 18 gadu. Pēc viņa to pašu ceļu gāja vēl divi sirmgalvji.

Bet Gorbačovs rāvās ārā…

3

Ja pulkvedis Pcņkovskis nebūtu izpildījis savu vēsturisko misiju, mūsu dzīve būtu pavisam citāda. Ja vispār būtu.

Saprotams, amerikāņi nekad nav atzinuši to, ka Cilvēka, kurš izglāba pasauli, iekrišana ir uz viņu sirdsapziņas. Tikai daži pētnieki nosauc Peņkovski nodevušā ASV Nacionālās drošības centra darbinieka Džeka Danlepa (Jctck Dunlap) vārdu. Bet aiz viņa arī taču kāds stāvēja.

Lūdzu neizvirzīt man pretenzijas, nevilkt uz tiesu, cs šo vārdu neesmu nosaucis. Tikai atgādināju, ka daži Rietumu pētnieki nosauc šo vārdu.

Ticu, ka reiz Pcņkovska stāsts tiks aprakstīts arī no tās, mums neredzamās puses.

Savukārt padomju čekistiem bija jāslēpj tas, ka informācija par Peņkovski saņemta no okeāna otra krasta. Tādēļ tika izgudrots stāsts par to, kā Maskavā izsekota angļu sieviete ar bērnu, pie kuras pienācis cilvēks un pasniedzis konfekšu kārbu. Viņam, tā sakot, devušies nopakaļ, noskaidrojuši personību, sākuši izsekot.

Tā sakot, mēs paši bez palīdzības no malas tikām ar visu skaidrībā.

4

Kremļa propaganda izdarīja visu iespējamo un pat vairāk, lai parādītu pulkvedi Pcņkovski kā nelieti un neģēli. Jau tiesas procesa laikā viņu bagātīgi apmētāja ar dubļiem — viņš, tā sakot, izšķiedis dzīvi, uzdzīvojot pa dzertuvēm, minēja piemērus: restorānā dzēris šampanieti no sievietes kurpītes…

Prokurors un tiesneši atklāti meloja. Viņu uzdevums parādīt: neko interesantu Peņkovskis nevarēja zināt un nezināja. Vāca kaut kādas baumas un nodeva amerikāņu un britu spiegiem. Par to, ka Peņkovskis ir GRUvirsnieks, klusēja. Par GRUpastāvēšanu maz kurš valstī zināja. Peņkovska lietu tiesā nekādā veidā nesaistīja ne ar Kārību krīzi, ne ar PSRS Bruņoto spēku augstāko vadītāju darbību. Visu pasniedza vienkāršāk: Rietumu radiostacijas melo par mūsu laimīgo dzīvi, bet Peņkovskis viņiem piegādā baumas.

Taču neviens neatbildēja uz vienkāršu jautājumu: kāpēc tad viņš neaizbēga, lai gan bieži uzturējās Parīzē un Londonā? Par savu informāciju viņš saņemtu miljonus. Maskavā viņš nevarēja piekopt izlaidīgu dzīvesveidu un tērēt ārvalstu izlūkdienestu naudu. GRU virsniekam nav tāda dzīve, lai velti tērētu laiku, laiku plostošanai nepiešķir, turklāt arī pieskata visus. Neizvērsīsies.

Padomju propagandai pievienojās amerikāņu. Tie, kurus viņš izglāba, tic, kuri viņu nodeva, pasludināja Peņkovski par neprāti un fanātiķi. Viņš it kā piedāvājis amerikāņiem veikt kodoluzbrukumu Maskavai. Mēs noticēsim arī tam. Maskavā Oļegam Peņkovskim ir mīļotā sieva un mīļotā meita. Šaujiet taču kodolraķetes tieši uz viņām!

Peņkovskis pats nemainīgi atgriezās Padomju Savienībā. Droši vien lūdza: jūs, puiši, pagaidiet, ļaujiet man aizlidot līdz Maskavai, bet pēc tam gan metiet tai virsū kodoltermisko lādiņu…

Amerikāņu propagandas mērķis ir skaidrs: ja nodevām cilvēku, tad jau viņš nevarēja būt labs.

5

Pēdējos gados sakarā ar interncta uzplaukumu Maskavas propagandas izdomājumi kļuvuši pavisam šausmīgi. Tīkls ar tiem ir pārpildīts.

Stāsta, ka, atrodoties Turcijā, Peņkovskis it kā pārdevis tirgū zelta izstrādājumus, uzmācies ārzemniekiem, lai viņu savervē, pēc tam ieradies turku pretizlūkošanas dienestā, izstāstījis, ka ir GRU rezidents Turcijā, rezidentu padzinuši, bet Peņkovskis ieņēmis viņa vietu. Lūk, kāds nelietis!

Izklausās šausmīgi. Bet mēs, protams, arī tam noticēsim. Taču noticējuši, nokļūstam totālā strupceļā.

1955.—1956. gadā, kad Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis strādāja Turcijā, bija spēkā 1926. gada Kriminālkodekss. Tajā ir 107. pants "Spekulācija", proti, "lauksaimniecības produktu un plaša patēriņa priekšmetu uzpirkšana un tālāka tirdzniecība, ko veic privātpersonas". Nopirki laukos no zemnieka kartupeļu maisu, pārdevi to un… saņēmi termiņu.

Visā pasaulē pirkšana un pārdošana ir ekonomiskās dzīves pamats. Padomju Savienībā, ja nopirki jaciņu veikalā par vienu cenu un pārdevi par citu, tad tas jau ir kriminālnoziegums.

Bet ja pārdevi par to pašu cenu? Par šādiem gadījumiem tiesām tika dots izskaidrojums: ja pārdeva par to pašu vai pat zemāku cenu, tik un tā jāiesloga! Nav' svarīgs tirdzniecības operācijas rezultāts, svarīgs ir nolūks. Bet nolūka pamatā ir vēlme nopelnīt. Tāpēc vainīgos uz lēģeriem! Bet, ja nopirka, bet nepaspēja pārdot? Šajā gadījumā, ja tiesa nosprieda, ka pārdošana tikusi plānota, deva termiņu. Vienīgi ar citu formulējumu: par spekulācijas plānošanu.

1932. gada 22. augustā 107. pantu pastiprināja ar PSRS CIK[16] un SNK1 lēmumu. Kopš šī brīža par lauksaimniecības produktu un plaša patēriņa priekšmetu (proti, adatu un šķēru, ziepju un sērkociņu, puķu pušķa un redīsu buntes) uzpirkšanu un tālāku pārdošanu pienācās ieslodzījums koncentrācijas nometnē uz laiku no pieciem līdz desmit gadiem ar mantas konfiskāciju un bez amnestijas tiesībām.

Koncentrācijas nometne — tas nav mans pārspīlējums. Lasiet 1932. gada 22. augusta lēmumu, tieši tas tur ir rakstīts. Pievērsīsim uzmanību datumam. 1932. gada augustā Ādolfs Hitlers zaudēja jebkādu cerību tikt pie varas, bet pie mums jau koncentrācijas nometnes bija piedzīvojušas vētrainu uzplaukumu. Un tur ieslodzīja nevis par mēģinājumu gāzt varu, bet gan par sociālistiskās ekonomikas sabotāžu, kas izpaudās, pārdodot burkānus un gurķus. Tos, kuri plānoja gāzt varu, nošāva.

Padomju Savienībā tiesības tirgot bija tikai valstij — par cenām, kuras noteica valdība. Zemnieks varēja pārdot tikai to, ko pats izaudzējis. Taču visi zemnieki bija sadzīti kolhozos.

Uz ko es tēmēju? Uz leģendām par to, ka pulkvedis Peņkovskis turku tirgū pārdeva zelta izstrādājumus. Jautājums biedriem čekistiem: bet vai jūs, pilsoņi, toreiz par to zinājāt? Un neko nedarījāt?

Galvenā izlūkošanas pārvalde, kur dienēja Peņkovskis, kā izriet no nosaukuma, nodarbojās ar izlūkošanu.

Bet Valsts drošības komitejā, kā izriet no tās nosaukuma, nodarbojās ar valsts drošības jautājumiem. Puiši ieklausījās: kurš vēstniecībā izstāstījis anekdoti par biedru Hruščovu; izostīja: kurš diplomātiskajā pieņemšanā par daudz uz krūts paņēmis; novēroja: kurš samirkšķinājies ar svešu sievu. Tāda ir viņu darba būtība. Par to puiši saņēma ordeņus un zvaigznes uz uzplečiem. Un, lūk, pēkšņi kļuva zināms, ka padomju pulkvedis tirgū pārdod zelta izstrādājumus. Un viņi neko nedara!

Ja tā ir taisnība, tad nevis par pulkvedi Peņkovski jāsmejas, bet gan par slinkajiem un dumjajiem čekistiem. Ja tā ir taisnība, tad visa KGB jāizformē, bet vadība jātiesā. Pulkvedis veic kriminālnoziegumu, bet sliņķi no KGR nepilda savus tiešos pienākumus.

Dārgmetālu nelikumīgu apgrozību, turklāt zelta pārdošanu ārzemniekiem, Padomju Savienībā neuzskatīja par parastu spekulāciju. Hruščova laikā par valūtas un zelta spekulāciju nošāva. Un, lūk, modrajiem čekistiem ir iespēja izcelties, bet viņi baidās izmantot savas pilnvaras.

Varbūt Pcņkovskim bija augsti stāvoši aizbildņi?

Nesatraucieties: iesēdinātu ari aizbildņus. Augšā notika nežēlīga cīņa par varu. Ja tiktu ziņots, ka tāds un tāds maršals vai tāds un tāds ģenerālis veicina zelta kontrabandu, tad aizbildnis kopā ar izpildītāju lidotu uz tām vietām, kur nodarbojas ar fizisku darbu svaigā gaisā. Ja ne pat tālāk.

Varbūt tolaik čekisti to visu nezināja. Viņi uzzināja pēc tam. Pieņemsim. Bet ļaujiet jautāt: kad un kā uzzināja? Vai pusgadsimtu vēlāk aizbrauca uz turku tirgu, izjautāja lieciniekus, kuri atceras pulkvedi, kas pārdeva zeltu, un tagad ielika internetā?

6

Pavisam smieklīgs ir stāsts par to, kā Pcņkovskis Turcijā uzmācās ārzemniekiem, lai viņu savervē kāds no ārvalstu izlūkdienestiem.

Tādi mēģinājumi — Dzimtenes nodevība tīrā veidā. Tas ir 58.1. pants. Tā ir nošaušana. Atkārtošu jautājumu: biedri čekisti, vai jūs arī par to toreiz zinājāt? Un neko nedarījāt? Vai varbūt jūs to pēc tam ar atpakaļejošu datumu izdomājāt?

Un nu pavisam smieklīgs ir stāsts par to, kā Pcņkovskis savu priekšnieku tifrku nodeva pretizlūkošanai.

Iedomājieties sevi turku pretizlūkošanas šefa vietā. Viņa uzdevums — cīņa pret spiegošanu. Vispirms — pret padomju. Pats drošākais, pats vēlamākais cīņas veids — notvert padomju izlūku par kaut ko neglītu un pārvervēt. Tad informācija nāks no pirmavota: kas un ar ko nodarbojas rezidentūrā.

Piemēram, padomju diplomāts piedzērās, savārīja ziepes, bet viņam klusa aģentūras pieeja: neuztraucies, dārgais, nevienam neziņosim, visu aizmirsīsim… Cits diplomāts pārgulējis ar svešu sievu — arī viņam var pieiet ar savervēšanas piedāvājumu…

Bet te pēkšņi padomju pulkvedis no militārā atašeja aparāta, tas nozīmē, izlūks, kuram zvaigznes uz pieres spīd, tirgū pārdod zeltlietiņas, veic noziegumu, par kuru Padomju Savienībā liek pie sienas. Vai tiešām turku pretizlūkošana nebija viņu ievērojusi, vai tiešām naudu nebija piedāvājusi, ja reiz pulkvedim tā tik loti vajadzīga? Ja savu naudas trūkumu demonstrē visai plašajai pasaulei?

Pēc tam šis pulkvedis it kā pats ieradās turku pretizlūkošanā un pastāstīja, kurš ir GRU rezidents, kur varēja rezidents kļūdīties un par kādiem varoņdarbiem viņu var izraidīt. Un turku pretizlūkošana it kā rezidentu izraidīja, bet Peņkovskis ieņēma viņa vietu.

Pagaidiet… Un turku pretizlūkošana pēc tam nepaņēma Peņkovski pie baltās pakaļas? Un nepieprasīja no viņa turpināt darbu?

Ja jūsu valstī pie jums atnāktu ienaidnieka pulkvedis un nodotu valsts noslēpumus, vai jūs viņam pateiktu paldies un mierīgi atlaistu? Viņš taču pats bija norijis ēsmu! Viņš taču pats sevi kompromitējošu materiālu atnesa jums uz šķīvīša. Viņam tagad taču nav kur dēties. Viņš ir iekritis!

Vai tiešām turku pretizlūkošana ir tik dumja? GRU pulkvedis kļuvis par nodevēju, pats atnesis materiālus par savu komandieri. Bet līdz ar to atnesis pretizlūkošanai nošaušanu garantējošus materiālus par sevi. Par tādām lietām Padomju Savienībā un arī jebkurā citā valstī nogalina pēc nežēlīgas spīdzināšanas. Vai tiešām turku pretizlūkošana neizmantoja šo izdevību? Vai tiešām nepiespieda pulkvedi pie sienas ar brīvprātīgas nodevības faktu?

Nē, pilsoņi, ne jau turku pretizlūkošana ir tik dumja. Visi šie stāsti ir apliecinājums visu to muļķībai, kuri šādus stāstus sacer.

Ja tā visa ir patiesība, tad pasmiesimies par mūsu drošsirdīgajiem čekistiem, bezbailīgajiem cilvēkiem ar gudrajām, nedaudz nogurušajām acīm… Viņi zināja, ka padomju pulkvedis nodod turku pretizlūkošanai pilnīgi slepenas ziņas par GR U rezidenta darbu Turcijā, taču, pārkāpjot Dzimtenei doto zvērestu, gļēvie čekisti nepildīja savus dienesta pienākumus.

Tāpat pievērsiet uzmanību, ka padomju militārā izlūkošana pat pēc tam, kad GRU priekšnieks armijas ģenerālis Serovs bija noņemts un pazemināts par ģenerālmajoru, ne tikai neaizmirsa par Peņkovska ģimeni, bet arī palīdzēja viņa sievai un meitai. Palīdzību, bieži neafišētu, sniedza arī augstāki aizbildņi: piemēram, pretēji spriedumam un spēkā esošās likumdošanas noteiktajam sodam[17] Peņkovska manta tika atstāta viņa ģimenei; Peņkovska meita iestājās Maskavas Valsts universitātē, valsts vadošajā augstskolā, kuras durvis tajos laikos bija slēgtas to cilvēku radiniekiem, kuri noziegušies pret valsti.

GR U Peņkovski zināja, ar viņu lepojās, viņu mīlēja.

7

Padomju Savienības lielo kosmisko panākumu laikos tautā bija dzīva oficiālās propagandas pastiprināti uzturēta leģenda par kādu īpašu raķešu brinumdegvielu, kura ļaus Padomju Savienībai pārliecinoši saglabāt līderpozīcijas Visuma iekarošanā.

Oficiālākais no oficiālajiem Padomju Savienības rakstniekiem bija Aleksandrs Borisovičs Cakovskis, Staļina, Ļeņina un Valsts prēmijas laureāts, Sociālistiskā Darba Varonis, septiņu ordeņu, to skaitā četru Ļeņina ordeņu kavalieris, Komunistiskās partijas Centrālās komitejas loceklis, PSRS Augstākās Padomes deputāts, Rakstnieku savienības valdes sekretārs un tā tālāk, un tā joprojām. Oļega Peņkovska nāvessoda gadā rakstnieks Cakovskis publicēja garstāstu Svet daļokoj zvezdi.[18] Sižeta pamatā stāsts par to, kā zinātniece īpaši slēgtā zinātniskā centrā rada kādu pilnīgi neparastu raķešu degvielu…

Nekavējoties tika uzņemta filma ar tādu pašu nosaukumu. Filmēja pats Ivans Pirjevs, Staļina mīlulis, kurš veidojis šedevrus par laimīgo un brīvo dzīvi kolhozā, burvīgām cūkkopēm ar krāšņām frizūrām, nopūderētām un uzkrāsotām eņģeļu sejiņām un koptiem lakotiem nagiem, par dziedošajiem un dancojošajiem Kubaņas kazakiem, kuri starp solo numuriem un ansambļa dančiem novāc bagātīgu ražu.

Garstāsta, bet pēc tam arī filmas Svet daļokoj zvezdi iznākšana sakrita ar dīvainām parādībām padomju kosmiskās programmas attīstībā. Pēkšņi sāka nedaudz, bet pēc tam aizvien redzamāk izpausties mīņāšanās uz vietas, pēc tam arī PSRS atpalikšana no ASV.

Un tautai pavēstīja: nelietis Peņkovskis pārdeva mūsu raķešu degvielas noslēpumu!

Tomēr…

Tomēr visi padomju kosmiskie sasniegumi tika īstenoti ar "Lieliskā septītnieka" — Koroļova raķetes R-7(tā pati 8K71) un tās modifikāciju palīdzību.

Bet "Septītnieks" bija petrolejas raķete. Koroļovu apsteidza dižais vācietis Verners fon Brauns, kurš Amerikai radīja cilvēces vēsturē jaudīgāko raķeti Saturn-5.

Taču ari šīs raķetes degviela bija petroleja.

Tāpēc, ja noticam stāstiem par to, ka Peņkovskis pārdevis Amerikai mūsu raķešu degvielas noslēpumus, būs jāatzīst, ka viņš pārdevis petrolejas ražošanas noslēpumu.

īstenībā Amerika strauji apsteidza Padomju Savienību cietās degvielas radīšanā kaujas raķetēm.

1959.    gada 20. aprīlī notika pirmā veiksmīgā cietās degvielas raķetes Polaris A-l palaišana.

1960.     gada 14. aprīli — šīs raķetes pirmā veiksmīgā palaišana no raķešu atomzemūdenes Gcorge Washington, kura atradās virsūdens stāvoklī.

1960. gada 20. jūlijā veikta veiksmīga raķetes Polaris A-l palaišana no ūdens apakšas.

1960. gada 15. novembri raķeti Polaris A-l pieņēma bruņojumā.

Pēc 20 gadiem, 1980. gada oktobri, Padomju Savienībā eksperimentālā ekspluatācijā pieņēma pirmo zemūdenēm paredzētu padomju cietās degvielas ballistisko raķeti R-31 (3M17). Ar šī tipa raķetēm eksperimentālā kārtā apbruņoja tikai vienu atomzemūdeni K-140. Raķetes nenonāca masveida ražošanā. Pirms paša Padomju Savienības sabrukuma raķetes R-31 izmēģinājumi tika pārtraukti.

Pagāja vēl 30 gadu, un mūsdienu Krievijas Jūras kara flotei joprojām ir lielas problēmas ar zemūdenēm paredzētām cietās degvielas ballistiskajām raķetēm.

Starp citu, Polaris tulkojumā nozīmē Polārā zvaigzne. Lūk, tā pie mums nonāk tālās zvaigznes gaisma.

Secinājumi un nobeigums

Peņkovska lietā ir vairāki jautājumi, uz kuriem sniegtas neskaidras atbildes vai vispār nav atbildēts.

Es piedāvāju savas atbildes. Ja kādam ir pārliecinošāki izskaidrojumi, esmu gatavs uzklausīt, apspriest un piekrist. Tātad, atkārtosim izrunāto…

Jautājums: Kāpēc jāizvieto raķetes Kubā, ja Amerikai var draudēt ar tām raķetēm, kuras atrodas Padomju Savienības teritorijā?

Atbilde: 1962. gadā no Padomju Savienības teritorijas Amerikai nevarēja draudēt praktiski ne ar ko. Kopš atomieroču parādīšanās brīža Padomju Savienība ievērojami atpalika no ASV kodolmunīcijas un tās nogādes līdzekļu skaita ziņā. Divdesmitā gadsimta 50. gadu beigās un 60. gadu sākumā padomu raķešu rūpniecība strādāja ar tendenci uz izrādīšanos. Jaudīgas raķetes nekavējoties izmantoja demonstrēšanai kosmosā, Bruņotajiem spēkiem atlika pārāk maz. 1962. gada oktobrī Padomju Savienībā bija tikai pieci starta laukumi raķetēm 8K74, kuras spēj aizlidot līdz Amerikai. Tie atradās virszemē, bija ārkārtīgi sarežģīti un neaizsargāti. Bruņotajiem spēkiem bija līdz diviem desmitiem augstas viršanas temperatūras komponentu raķetes 8K64. Taču šī raķete vēl nebija pieņemta bruņojumā. Vienīgais Amerikas psiholoģiskās ietekmēšanas veids bija izvietot Kubā raķetes ar 2100 un 4500 kilometru tāldarbību.

Jautājums: Kāda ir reālā Kubā izvietoto kodollādiņu stratēģiskā vērtība? Atbilde: Visai maza. Teorētiski Ameriku varēja apdraudēt 40 stratēģiskās raķetes ar megatonnas klases lādiņiem. Taču tās bija ārkārtīgi un pat neiedomājami neaizsargātas pirms palaišanas. Veikt negaidītu triecienu ar šīm raķetēm nebija iespējams no malas redzamās sagatavošanas ilguma dēļ. Vēl 20 tādas pašas raķetes ar lādiņiem bija bezjēdzīgas. Neviens neatļautu pēc pirmās raķešu zalves izvest no aizsegiem vēl divus desmitus stratēģisko raķešu un gatavot tās startam tajos pašos starta laukumos. Pēc pirmā kodoltrieciena Amerikas Savienotajām Valstīm no Kubas vai pat agrāk sekotu kodoltrieciens no ASV teritorijas Kubai, un nekas no tās nepaliktu pāri.

No 104 padomju taktiskajiem kodollādiņiem, kuri jau bija nogādāti Kubā, teorētiski bīstamas ASV varēja būt tikai sešas bumbas, kas paredzētas sešiem bumbvedējiem II-28A. Taču iespēja, ka tās spētu aizlidot līdz mērķim amerikāņu virsskaņas iznīcinātāju absolūtā pārsvara apstākļos, ir ārkārtīgi maza.

Pārējos 98 taktiskos lādiņus nebija iespējams izmantot pret Ameriku nesēju nepietiekamās tāldarbības dēļ.

Jautājums: Kāds ir praktiskais mērķis spēcīga padomju karaspēka grupējuma izvietošanai Kubā ar pārmērīgu daudzumu kodollādiņu, kuriem nebija piemērotu nesēju?

Atbilde: Padomju karaspēka grupējums bija "apmaiņas fonds" gaidāmajās sarunās par amerikāņu, britu un franču karaspēku izvešanu no Rietumvācijas.

Jautājums: Kā pulkvedis Peņkovskis varēja nodot pilnīgi slepenus dokumentus, kuriem viņam nebija un nevarēja būt piekļuves? Atbilde: Viņš saņēma dokumentus no PSRS Bruņoto spēku augstākās vadības ģenerāļiem un maršaliem, kuri apzinājās iespējamās kodolraķešu krīzes bīstamību un kuriem bija piekļuve visiem noslēpumiem.

Jautājums: Kāpēc viņš neaizbēga? Padomju propaganda apgalvoja, ka viņa rīcības motivācija bija naudaskāre un paaugstināta tieksme pēc sievietēm.

Atbilde: Peņkovskis nebija nodevējs. Viņš nerīkojās pēc paša iniciatīvas un arī ne naudas dēļ, bet pēc GR Upriekšnieka armijas ģenerāļa Serova pavēles.

Jautājums: Kā padomju pretizlūkošana spēja atklāt Peņkovska nodevību?

Atbilde: Tā nespēja nekā. Tikai palīdzība no aizokeāna spēja viņu atklāt. Turklāt ātri un pilnībā. >

Jautājums: Kāpēc KGB vadītāji nepieņēma lēmumu par Peņkovska apcietināšanu uzreiz pēc tam, kad kļuva skaidrs, ka viņš strādā Lielbritānijas un ASV labā? Tas kļuva skaidrs 1961. gada 18. decembri, tomēr

Peņkovskis turpināja nodot pilnīgi slepenus materiālus milzīgos daudzumos līdz pat apcietināšanai 1962. gada 22. oktobrī? Kāpēc KGB vadība neapturēja viņa darbību?

Atbilde: Frols Romanovičs Kozlovs, otrais cilvēks padomju vadībā, centās izmantot Peņkovska lietu pret Padomju armijas vadību un Hruščovu, kurš bija pirmais cilvēks.

Jautājums: Kāpēc Peņkovski neapcietināja ar visiem pierādījumiem, kāpēc viņu apcietināja uz ielas, bet nevis slepeno materiālu nodošanas brīdī?

Atbilde: Padomju Savienības augstākā vadība Hruščova, Brežņeva, Kosigina un Mikojana personā uzzināja par Peņkovska lietu tikai krīzes straujas saasināšanās brīdī.

EPILOGS

Astoņus gadus pēc pulkveža Peņkovska nāvessoda es iestājos pilnīgi slepenās Padomju armijas Militārās diplomātijas akadēmijas Pirmajā fakultātē. Tajā pašā fakultātē, kuru kādreiz bija beidzis pulkvedis Oļegs Vladimirovičs Peņkovskis. Viņa piemiņa bija dzīva gan akadēmijā, gan Ģenerālštāba Galvenajā izlūkošanas pārvaldē, kurai akadēmija sagatavoja kadrus.

Nevienam GRUvadībā un Militārās diplomātijas akadēmijā nebija noslēpums, ka Peņkovskis pildīja savu komandieru pavēli, lai gan oficiālajās runās, praktiskajās nodarbībās un lekcijās viņiem visiem bija jākaunina un jānolād nekrietnais nodevējs. Toties privātās sarunās kā dzirksts nepārtraukti izšāvās mājiens: viss nav tik vienkārši, puiši…

1963. gadā, tūlīt pēc procesa, plašām tautas masām parādīja kinohronikas fragmentus no tiesas zāles. Bet mums pēc daudziem gadiem bija iespēja skatīties šos materiālus daudz pilnākā apjomā.

Mani pārsteidza Peņkovska smaids pēdējā brīdī, kad pēc nāves sprieduma paziņošanas viņu izveda no tiesas zāles. Tas bija laimīga cilvēka smaids.

Kā tad tā? Nāvinieku ved uz briesmīgu nāvessoda izpildi, bet viņš ir laimīgs.

No citas puses, vai tad kaut vienas planētas, lai arī ne tās lielākās, taču visbrīnišķīgākās, izglābšana no bojāejas ir par maz pilnai laimei?

PĒCVĀRDS

Tikai šodien var izdarīt rezumējumu un novērtēt tās dižās desmitgades notikumus, to ietekmi uz valsts un pasaules likteni. Mūsu tagadējā dzīve ir noausta no to lēmumu sekām, kurus pieņēma valsts, tās vadītāji, tauta, katrs no mums, kas dzīvoja tajā laikā.

Nekur pasaulē nebija tik liels bezdibenis starp reālo lietu stāvokli un varas solījumiem: gaišajā nākotnē viss mums, pilsoņi, būs pēc vajadzībām, bet tagad — kartītes atbaidošas kvalitātes produktiem.

Taču Maskavai nedrīkstēja darīt pāri. Maskavā ir ārzemnieki. Viņiem jāparāda, ka Maskavā dažreiz tiek pārdota desa. Un maize Maskavā gandrīz bez rindas. Reizumis pārdod olas, pienu un pat gaļu!

Sistēma bija vienkārša un saprotama. Visa valsts baroja un ģērba Maskavu. No visas valsts uz Maskavu veda gaļu un sviestu, sieru un desu, drēbes un apavus, olas un pienu, biezpienu un krējumu. Ret pēc tam visi valsts iedzīvotāji sabrauca Maskavā, to visu uzpirka un izvadāja atpakaļ pa visu valsti.

Ļaudis ieradās galvaspilsētā no tālienes, ieņēma vietu rindā jau naktī, stāvēja visu dienu, vakarā nopirka siera gabalu, kura nosaukums nez kādēļ bija Holandes, desu, kura uztaisīta no nezināma produkta, veļas pulveri un naktī atgriezās mājās. Katru vakaru no Maskavas uz visām valsts pusēm devās simtiem vilcienu, līdz augšai pietūcīti ar laimīgiem cilvēkiem, kuriem izdevies pakampt lielāku kumosu. Tauta šos vilcienus tā arī dēvēja par desiniekiem.

Kremļa vadībai ar to bija jācīnās. Citādi atbraucēji izmēza visas preces, iztukšojot veikalu plauktus. Maskavieši apvainojās. Pēdējais Padomju Savienības vadonis Mihails Gorbačovs bija šausmīgi talantīgs. Atrada izeju. Ieviesa Maskavā "Pircēja vizītkarti". Ja tu dzīvo Maskavā, tev izsniedz šādu kartīti, tu ej uz veikalu un pērc visu, ko vēlies. Bet, ja nedzīvo Maskavā, tad nesaņem pircēja kartīti! Grūsties rindā kaut nedēlu, tev neko nepārdos.

Gorbačovam bija sīks trūkums: viņš nekad nedomāja par savu ģeniālo lēmumu sekām.

Jā, Maskavā ieviesa "Pircēju vizītkartes", un atbraucējiem neko bez šīm kartītēm nepārdeva. Taču tad atbraucējiem nebija, kur likt savu naudu. Savā pilsētā nekā nav, bet Maskavā svešajiem pārdot nav ļauts. Ko lai dara ar naudu, par kuru neko nevar nopirkt? Padomju tirdzniecības vadītāji ātri aptvēra, kā izmantot situāciju. Kāpēc lai pārdod "Pircēja vizītkartes" īpašniekam ziepju gabalu par valsts cenu, ja valstī ir naudas pārpilnība un melnajā tirgū šo preci paņems par krietni vien augstāku cenu?

Un visas preces aizgāja pa kreisi. Maskavas veikali kļuva tukši.

Gorbačova ģeniālajam lēmumam bija arī citas sekas. Svešie pārstāja braukt uz Maskavu, viņiem tur tik un tā nepārdos. Un tad ārpus Maskavas vispār beidzās pārtika. Tauta provincēs sakustējās. Un ja nu kas, tad vadību graus tieši tur, kur nav "pircēju kartīšu", kur tukši veikali: Vladimirā un Jaroslavļā, Rjazaņā un Tulā, Kuibiševā un Kaļiņinā.

Vietējie kņaziņi sāka satraukties: bada dumpja gadījumā sitīs taču mūs, nevis Maskavas vadoņus! Un sašuta: mūsu cilvēki Maskavā pat smirdīgu desu nevar nopirkt! Lai tā būtu. Bet no kurienes tā ir Maskavā? Taču ne jau Sarkanajā laukumā audzē govis un cūkas. Un ari ne Gorkija ielā. Bet kur? Pie mums taču! Mēs, blakus apgabali, barojam Maskavu, nosūtot turp produktus. Nu, nē, balodīši, jūs Maskavā tieciet galā, kā vēlaties, bet gaļu no sava apgabala uz Maskavu nesūtīšu. Kuru tad aiz kājām piekārs, ja sāksies sacelšanās?

Un kaimiņu apgabali pārstāja apgādāt Maskavu ar pārtiku. Tad Maskavas iedzīvotāji apvainojās: kas gan te notiek?

Tātad valsts drukā naudu, par kuru neko nevar nopirkt. Ko lai dara vadoņi? 1991. gada janvārī PSKP CK ģenerālsekretārs, PSRS prezidents Mihails Gorbačovs parakstīja dekrētu par 1961. gada parauga 50 un 100 rubļu naudaszīmju izņemšanu no apgrozījuma trīs dienu laikā. Inženiera alga tolaik bija 150 rubļu mēnesī. Ļaudis strādā, taisa kosmiskos kuģus un zemūdenes, tankus un ložmetējus, viņiem par darbu maksā naudu. Taču veikalos nekā nav. Un Gorbačovs pasludina viņa valdības nodrukāto naudu par nederīgu. Bija tev bankā noguldīta nauda, tu esi nolēmis to paņemt, bet mēs nedosim! Tā ir norakstīta. Citādi valstī savairojies pārāk daudz naudas.

Man patīk Makovska dižā glezna "Bankas krahs". Bankrotējušas finanšu iestādes zālē baronese kaut ko pierāda policistam, sašutis ģenerālis cenšas izgāzt dusmas uz savu jauniņo sievu, kupcis, bēdās nokāris galvu, samierinājies ar domu, ka visam beigas, viss zaudēts. Bet stūrītī izmanīgs švīts no bankas valdes, zaglīgi atskatoties, ātri slēpj iekškabatā kaut kādus papīrus.

Sī glezna uzgleznota simt gadu pirms Padomju Savienības kraha. Taču tā precīzi atspoguļo visu, kas notika izmanīgā švīta valdīšanas laikā: ļaudis noguldīja naudu bankā (valsts bankā!), banka izputēja, naudiņa pazuda dziļajās vadības kabatās.

Gorbačovs aplaupīja savu tautu par miljardiem. Turklāt aplaupīja divreiz.

Pirmā reize: piedāvāja noguldīt naudu bankā un neatdeva naudu.

Otrā reize: atstāja bez naudas tos, kuri neticēja valstij un naudu glabāja nevis valsts bankā, bet gan zem matrača.

Naudaszīmju maiņa pēkšņa. Maiņai trīs dienas. Taču mainīt drīkst tikai mazu summu. Ar pārējo vari aplīmēt sienas mazmājiņā. Viņi vairāk nepieņem.

Bet, ja esi ģeologs tuksnesī, kā tu vecā parauga naudu samainīsi pret jauno? Ja tu septiņas diennaktis kraties vilcienā no Vladivostokas? Ja esi atomzemūdenes kapteinis un okeānā iebaidi naidnieku ar kodolieroču spēku? Ja esi virsnieks un piedalies manevros Tockas poligonā? Ja esi kosmonauts kosmiskajā lidojumā? Ja esi raķešnieks kaujas dežūrā raķešu šahtā? Ja esi aktieris filmas uzņemšanā?

Gorbačovam atbilde viena: pagalam jūsu naudiņa! Ks savējo apmainīt taču paspēju.

Iedomājieties, ka esat izdarījis darbu, pasūtītājs ar jums norēķinājies, bet pēc tam paziņo, ka nauda, ko viņš jums iedevis, ir viltota. Tieši tā Gorbačovs izrīkojās ar Padomju Savienības tautām: to naudu, kuru viņa valdība drukāja un maksāja tautai, pasludināja par nederīgu, nevērtīgiem papīrīšiem. Gorbačovs un viņa valdība naudiņu tautai nospēra, nočiepa, nocēla.

Atkārtoju simt tūkstoš reižu: Padomju Savienību vadīja muļķi un noziedznieki. Paskaidroju savu domu ar Rietumu iemīļotā Gorbačova piemēru. Acīm redzami: Gorbačovs ir noziedznieks, jo, parakstīdams dekrētu par naudas reformu, viņš aplaupīja savu tautu. Pie tā piebildīšu: vēl arī dumiķis. Padomāsim: kurš pēc tādām finanšu mahinācijām saglabās viņam uzticību? Kurš viņu atbalstīs? Vai viņš vēl ilgi pēc tam sēdēs Kremlī?

Reiz dzirdēju uzslavu Gorbačovam: runāja, ka viņš it kā pārtraucis auksto karu.

Viņš to nepārtrauca, bet gan zaudēja, izgāza ar savu "gudro" valsts vadību, aplaupot tās tautu un atstājot saplosīšanai citiem, vēl jo niknākiem un plēsīgākiem plēsoņām.

Ret gribu ticēt: ja pasaule atkal nokļūs pie bīstamās robežas, starp mums atkal atradīsies varoņi, kuri to izglābs no bojāejas.

Bristole 2011. gada 11. jūnijs

VIKTORS SUVOROVS PAR SAVĀM GRĀMATĀM UN SEVI

Man gadījās piedzimt Tālajos Austrumos 1947. gadā. Bērnība pagāja tālos un pat ļoti tālos garnizonos — Barabaša, Jančiha, Slavjanka, atkal Barabaša, Rjazanovka… Un tur bija viss, kas cilvēkam nepieciešams pilnai laimei: pašgājēji lielgabali Su-76 un Su-100, zenīdielgabali 52-K, bruņutransportieri BTR-40, BTR-152 un pat BTR-50P, haubices M-30 un i>7, artilērijas vilcēji, tanki PT-76 un vēl daudz, daudz visa kā, ieskaitot pamestu nocietinātu rajonu visas Klusā okeāna piekrastes garumā.

Barabaša bija izvietota divīzija, Slavjankā arī, tāpēc skolas tur bija lielas, bet Rjazanovka mums bija viena skolotāja visām četrām klasēm. Viņa vienlaikus bija ari skolas direktore un apkopēja. Vienā istabā sēdēja gan pirmā, gan otrā klase; pēc tam otrajā maiņā tajā pašā istabā — trešā un ceturtā. Pa pieciem sešiem bērniem katrā klasē. Skolotāja vadīja pusi stundas ar pirmo klasi, otro pusi stundas — ar otro, bet pēc pusdienām pirmo stundas pusi — ar trešo klasi, otro — ar ceturto.

1957. gada septembrī manu tēvu pēc divpadsmit dienesta gadiem Tālajos Austrumos pārcēla uz Kijevas kara apgabalu. Konotopā mēs dzīvojām Garmatnas ielā, proti, Lielgabalu vai Artilērijas, ja pārtulko krievu valodā. Es mācījos 8. skolā. Pirmās četras klases — piecas dažādas skolas. Kad braucām prom no Rjazanovkas, skolotāja izplēsa lapu no burtnīcas un uzrakstīja izziņu: "Volodja Rezuns septembri saņēma teicamas atzīmes tādos priekšmetos…" Zīmoga viņai, skaidra lieta, nebija.

Skaidri un konkrēti: Filipa grāmata.[19] Un tad tēvs štābā apstiprināja šo dokumentu ar Portartūras Aleksandra Ņevska ordeņa 72. mīnmetēju gvardes pulka zīmogu.

1958. gada augustā iestājos Voroņežas Suvorova karaskolā. Suvorova karaskolas (SVU) tika izveidotas pēc biedra Staļina pavēles 1943. gadā. Viņa laikā bija piecpadsmit šādu skolu. Bez tam — divas NKVD Suvorova karaskolas. Šiem bija nevis sārti uzpleči, zīmotnes un lampasi, bet gan zili. Viņus sauca par "arakčejeviešiem". Pēc Staļina Aizsardzības ministrijas sistēmā tika izveidotas vēl divas SVU: Ļeņingradas un Minskas. Visu Suvorova karaskolu organizāciju bija noteicis pats biedrs Staļins: karaskolas priekšnieks — ģenerālmajors, viņam trīs pulkveži vietniekos: pirmais vietnieks, mācību daļas priekšnieks un politiskās nodaļas priekšnieks. Katrā karaskolā — septiņas rotas. Rotu komandieri — apakšpulkveži, vadu komandieri — majori. Praporščiku tolaik nebija, bija virsdienesta kareivji. Katrā rotā — rotas vecākais, katrā vadā — vada komandiera vietnieks. Proti, katrā rotā pa četriem virsdienesta kareivjiem vai praporščikiem, ja pārceļam mūsdienu apzīmējumos.

Vadā — 25 suvorovieši, rotā — 75, karaskolā — 525. Tomēr meta ārā no turienes bez žēlastības. Pēc pirmā mācību gada parasti notika neliela papildu uzņemšana. Pēc tam nederīgos izmeta, bet jaunu uzņemšanu neorganizēja, tāpēc karaskolā bija nepilnīga komplektācija, kura katrā rotā palielinājās līdz ar izlaiduma tuvošanos.

Manā mācību laikā Voroņežas SVU priekšnieks bija pulkvedis Ivanovs, pēc tam ģenerālmajors Dudorovs. Rotas komandieris bija apakšpulkvedis Mcrkulovs, pēc tam — apakšpulkvedis Istomins. Vada komandieri secīgi bija majors Fjodorovs, kapteinis Dementjcvs, majors Stepanskis un majors Panferovs. Rotas staršina visus gadus bija virsdienesta staršina Černihs, vada komandiera vietnieks — virsdienesta staršina Uskovs.

Kara pilsētiņa, kurā atradās karaskola, bija celta Aleksandra Trešā laikā speciāli soda bataljonam. Divstāvu ķieģeļu ēkas, kas būvētas gadsimtu stāvēšanai. Centrā — liela celtne, kuras pirmajā stāvā daži desmiti vieninieka kameru, pie griestiem — cietuma lodziņi ar restēm un dzelzs slēģi. Mūsu laikā šajās kamerās bija karaskolas noliktavas, no ieroču līdz mantu un pārtikas noliktavai, — kameru bija daudz. Bet otrajā stāvā bija milzīgas zāles. Manā laikā tur bija izvietota grandioza bibliotēka un lasītava. Bibliotēka bija ne tikai grandioza, bet lepna. Kara laikā vācieši atradās upes labajā pusē, tur, kur bija pilsēta, bet uz kreiso pusi viņus nelaida. Tā bija piepilsēta, tās nosaukums — Pridača. Lūk, un šīs kazarmas atradās Pridačā. Pirms kauju sākuma, bet kaujas Voroņežā bija tikpat niknas, cik Staļingradā, pilsētas bibliotēku izveda uz nesagraujamām kazarmām.

Līdz 1917. gadam Voroņcža bija tirgotāju un rūpniecības pilsēta, bet vēl agrāk Pēteris Pirmais šeit būvēja floti izbraukšanai Azovas un Melnajā jūrā. Pilsētas bibliotēka bija pilna ar XIX gadsimta grāmatām. Kara laikā pilsēta tika burtiski noslaucīta no zemes virsas, bet kazarmas Pridačā nostāvēja, un tikai uz dažām ēkām palika šķembu pēdas.

Pēc kara pilsētai nebija laika domāt par bibliotēku, to tāpat nebija kur izvietot, tāpēc tā arī palika mūsu karaskolā. Galvenajā grāmatu glabātavā, saprotams, nevienu nelaida, tās grāmatas nevienam nedeva. Izņēmums bija tie atsevišķie, ne visai normālie grāmatmīļi, kuri svētdienās nāca brīvprātīgi kārtot, šķirot, izvietot grāmatu kaudzes, sastādot katalogus. Darbs virzījās lēni, taču neviens arī nesteidzināja. Pēc kara bija pagājuši gandrīz divi desmiti gadu, bet darbs aizvien vēl nebija pabeigts. Kas ar to dārgumu glabātavu notika pēc tam, nezinu. Taču man ir aizdomas, ka pilsētas vara vienkārši aizmirsa par to, uz kurieni bija nosūtījusi bibliotēku kara laikā. Viņiem par to neviens ari neatgādināja.

Ap ēku ar vieninieka kamerām un bibliotēku necaursitamā taisnstūri stāvēja visas pārējās būves: štābs, kazarmas, mācību korpusi, ēdnīca, divas sporta zāles, sanitārā daļa, pirts un viss pārējais. Visām pārējām ēkām logi bija normāli, bet katrā loga ailē slējās gaisā stipri, no restēm pāri palikuši tērauda stieņi, kurus izzāģēja, pārvēršot soda bataljona pilsētiņu par vietu augošās armijnieku paaudzes sagatavošanai. Skatītāju zāle bija iekārtota plašajā un augstajā bataljona baznīcā, kurai nojauca zvanu torni un altāra vietā uzbūvēja skatuvi.

Dienas kārtība bija stingra un precīza: celšanās septiņos, rita vingrošana, tualete, rīta apgaita, brokastis, sešas stundas nodarbības, pusdienas, divas stundas brīvais laiks, divas stundas obligāta pašsagatavošanās, vakariņas, stunda neobligāta pašsagatavošanās (vari pildīt uzdoto, bet vari lasīt grāmatu), vakara pastaiga (proti, ierindā ar dziesmām), vakara apgaita un naktsmiers.

Trīspadsmit gadu vecumā uzrakstīju savu pirmo romānu par mehānisku kaķi, kuru izmantoja izlūkošanas un teroristiskiem mērķiem. Notikums sens, taču dažreiz sānos baksta velniņi ar dakšām: vai tik neatjaunot tekstu? Sanāca taču amizanti.

Mūs mācīja labi un pēc īpašas programmas. Parastās skolās — desmit klases, SVU— vienpadsmit. Katra mācību gada beigās kārtojām eksāmenus. Pēc eksāmeniem — nometnes, kur sagatavošana turpinājās. Kad paaugāmies, katru vasaru — stažēšanās karaspēkā: karavīra formas tērps, tikai nevis kirzas zābaki, bet ādas zābaki kā virsniekiem. Dienas režīms stažēšanās laikā kā armijniekiem ar celšanos sešos un kaujas apmācību bez atlaidēm un vienkāršošanas.

Bet mani pieķēruši atmaskotāji: 11 gadu vecumā iestājies Suvorova karaskolā! Lūk, korupcija! Lūk, blati!

Lai būtu krietni pārliecinošāk, atmaskotājiem vajadzētu pavēstīt: viņš taču 11 gadu vecumā iestājās, bet visi pārējie, raugi, kādā vecumā… Bet atmaskotāji nez kādēļ neprecizēja. Jo, ja būtu paziņojuši, ka visiem pārējiem bija 15—16 gadi, tad rastos neskaidrība: ko tad es darīju starp lielajiem? Mani mācīja pēc īpašas programmas, vai kā? Bet kad tos lielos izlaida un nosūtīja un augstākajām karaskolām, kas ar mani notika? Vai atstāja atkārtot kursu?

Tad, lūk, pilsoņi, visus tolaik pieņēma 11 gadu vecumā. Tā jau 1943. gadā bija noteicis biedrs Staļins. Pirmā rota bija visjaunākā. Nākamajā gadā tai piešķīra nākamo kārtas numuru: rota kļuva par otro, vēl pēc gada — par trešo un tā tālāk. Sestā rota — gadu pirms beigšanas, septītā — beidzēji. Pirmajā rotā mūs ieskaitīja pēc ceturtās klases 11 gadu vecumā. Kad mums bija 12 gadu, rota kļuva par otro, bet, kad 17, — par septīto rotu. Astoņpadsmit gadu vecumā karaskolu beidzām.

Kadetu brālība dzīvoja iekšēja cildenuma, un es pat teiktu — aristokrādsma atmosfērā. Nelieši un maitas šajā atmosfērā neizdzīvoja. Mūsu kadetu kolektīvi no Pēterburgas līdz Usurijskai atšķīrās no visiem pārējiem. Aizej no rīta uz skolu, pēc tam atgriezies mājās. Bērnu labošanās iestādēs vieni ierodas uz īslaicīgu, citi uz ilgu termiņu; uzrodas jauni draugi un ienaidnieki, aiziet iepriekšējie. Bet mēs uz septiņiem gadiem bijām sapresēti vienotā ģimenē. Un no pirmās dienas vecāko rotu kadeti skaidroja kadetu uzvedības noteikumus un pastāvīgi tos atkārtoja. Bez žēlastības tika sodīta ziņu pienešana un jebkādas citas nekrietnības. Pirmajā gadā izdarītu pārkāpumu atcerējās vienmēr. Tas, kurš nespēja iekļauties kolektīvā, aizgāja pats. To, kurš nespēja izturēt slodzi, atskaitīja.

Manā nodaļā iestājās astoņi cilvēki. Pēc pirmā mācību gada padzina Zeņķu Maslovu, pielika Vaņu Sarhošjanu. Pēc otrā gada izdzina Volodju Solopovu. Pēc trešā Vitju Šilovu pārcēla uz Kijevas SFt/, Sašu Slukinu atskaitīja veselības stāvokļa dēļ. Pēc ceturtā gada izmeta Kostju Baraškinu un Vaņu Sarhošjanu. Pēc sestā gada — Volodju Lifšicu. Līdz izlaidumam tika divi — es un Saša ļurins. Sveiks, Saša!

Jāatzīst, ka mūsu gadījums ir nestandarta. Bet kopumā aina bija šāda: rotā uzņēma 75 cilvēkus, pēc gada pielika desmit, pēc septiņiem gadiem izlaida 49 cilvēkus.

1963. gadā Voroņcžas SVUizformēja. Mani pārcēla uz Kaļiņinas SVU, kuru es beidzu 1965. gadā.

Un atkal atmaskotāji gavilē: viņu par blatu iekārtoja…

Apmulsināsim atmaskotājus ar jautājumu: ja mani par blatu pārcēla uz citu karaskolu, kas tad notika ar maniem biedriem?

Izgaisināsim miglu: 1960. gadā Ņikita Hruščovs uzbruka armijai. Tā tika samazināta par miljonu un divsimt tūkstošiem cilvēku. Reorganizācija skāra ari Suvorova karaskolas. Tika nolemts mācību laiku saīsināt no septiņiem līdz trijiem gadiem. Taču, ja saīsina laiku, tad tajās pašās kazarmās un mācību korpusos var sagatavot divreiz vairāk nākamo virsnieku. Tātad Suvorova karaskolu skaitu var samazināt. Aizsardzības ministrijas sistēmā to bija 17, nolēma atstāt deviņas. Reorganizāciju veica prātīgi. 1960. gadā uz trijiem gadiem tika pārtraukta uzņemšana visās Suvorova karaskolās. Tāpēc tā gada rudenī visās karaskolās palika pa sešām rotām. Vairs nebija pirmo rotu — tās neuzņēma. Visās karaskolās parādījās brīvas kazarmas un mācību korpusi. Tajā pašā gadā tika izformēta Saratovas SVU. Sešas rotas no turienes sadalīja pa citām karaskolām. Turklāt rotas nesaraustīja daļās, izveidojušos kolektīvus neizjauca.

Nākamajā gadā visās Suvorova karaskolās vairs nebija ne tikai pir mās, bet ari otrās rotas. Un tika izformētas trīs karaskolas: Orenburgas, Tulas un Tambovas. Mūsu Voroņcžas SVU ieradās divas rotas no Tulas. Pirmās un otrās rotas mums nav, toties ir divas sestās un divas septītās.

1962.    gadā visās karaskolās nebija vairs arī trešo rotu. Togad tādā pašā kārtībā tika izformēta Novočerkaskas un Stavropoles karaskola.

1963.    gadā pienāca arī mūsu kārta. Trīs atlikušās Voroņežas suvoroviešu rotas pārcēla uz Kaļiņinu. Tajā pašā gadā tika atjaunota uzņemšana. Taču tagad uzņēma jau 15 gadu vecumā. Mēs šos puišus saucām par kutuzoviešiem. Viņi bija jauki un pareizi, tomēr mēs uzskatījām, ka Suvorova karaskolu sistēmā kaut kas bija uz visiem laikiem neatgriezeniski zaudēts.

1964. gadā tika izformēta Kuibišcvas SVU. Tajā pašā gadā mainīja rotu numerācijas sistēmu. Tagad rotas numurs neatspoguļoja vecuma pakāpi. Tas neko neatspoguļoja — vienkāršs numurs. Mēs ncsalūstot nogājām no pirmās līdz sestajai, to ieskaitot, bet viscerētākās un godpilnākās septītās rotas vietā pēkšņi nokļuvām ceturtajā. Iztēlosimies, ja parastā skolā desmito klasi pēkšņi nosauktu par sesto vai piekto.

Manas mācību laikā Kaļiņinas SVU priekšnieks bija ģenerālmajors Kostrovs, manas rotas komandieris — apakšpulkvedis Prohožajevs, vada komandieris — majors Toporkovs, rotas staršina — virsdienesta staršina Alfērovs, vada komandiera vietnieks — vecākais seržants Maslovs.

Uzskatīsim, ka uz Kaļiņinas SVU mani pārcēla pa blatu, taču, lai nebūtu garlaicīgi, kopā ar mani tādā pašā veidā pārcēla vēl trīs rotas ar maniem biedriem. Bet kopumā reorganizācijas piecu gadu laikā "pa blatu" pārvietoja 2410 suvoroviešu no astoņām izformētajām un deviņām palikušajām karaskolām.

Nezinu, vai kādreiz Suvorova karaskolās ir bijuši slikti komandieri vai slikti pasniedzēji. Es septiņu gadu laikā tādu nesastapu. Bet sārtos kadeta uzplečus ar burtiem u Kl SVU" es glabāju joprojām.

Pēc SVU iestājos divreiz ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotās Frunzcs Kijevas Augstākās vispārējās komandējošā sastāva karaskolas otrajā kursā — tā tikko bija pārcelta no Odesas uz Kijevu. Stāsts te, lūk, kāds. Kijevā bija daudz karaskolu. Starp tām viena ar ļoti pieticīgu nosaukumu KKTU— Kijevas komandējošā sastāva tehniskā skola. Nosaukumā nav pat vārda "kara". Taču, ja tā ir komandējošā sastāva skola, tpd jau skaidrs, ka tā nav civilistiem. Kursantiem bija tankistu emblēmas, skolu komandēja artilērijas ģenerālmajors Muhačevs. Tur sagatavoja stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka virsniekus dienestam daļās un vienībās, kuras apbruņotas ar izstrādājumiem 8K63, 8K64 un 8K65, proti, ar vidējas un starpkontinentālas tāldarbības stratēģiskajām raķetēm. Biedrs Hruščovs pievērsa sevišķu uzmanību raķetēm un izveidoja varenu komandējošā un inženiertehniskā sastāva kadru sagatavošanas sistēmu, taču drīzumā kļuva skaidrs, ka stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēkam tāds virsnieku daudzums nav vajadzīgs. 1965. gadā KKTUnotika pēdējais "tankistu" izlaidums, un to slēdza.

Tolaik Odesas Augstākai vispārējai komandējošā sastāva karaskolai kļuva par šauru dzimtajās sienās. Par šauru kļuva tāpēc, ka tur bez padomju virsniekiem gatavoja ari nacionālo atbrīvošanās kustību cīnītājus. Tagad visa pasaule cīnās ar starptautisko terorismu. Taču, pirms cīnīties ar starptautisko terorismu, tāds ir jāizveido. Lūk, to tad Padomju Savienībā veidoja ar dažādu organizāciju un resoru pūlēm. Šai svarīgajai nodarbei roku pielika arī Ģenerālštāba Galvenā izlūkošanas pārvalde (GRU GS). Ideja bija vienkārša: iedvesmot Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas tautas cīņai ar kapitālistiem, vispirms — ar amerikāņu. Pēc tam ar šo ļoti svarīgo jautājumu sāka nodarboties amerikāņi un briti. Arī ļoti vienkārša ideja: pacelt musulmaņus pret Padomju Savienību. Un viņus cēla — baroja, dzirdīja, mācīja, apgādāja ar ieročiem un naudu, pārsvieda uz Afganistānu…

Tagad kopīgiem spēkiem veiksmīgi cīnāmies ar šo vispasaules ļaunumu. Taču šīs sērgas izplatīšana sākās no mūsu valsts.

Tolaik bija septiņas augstākās vispārējā komandējošā sastāva karaskolas. Katrai no tām bija sava savdabība, sava ievirze. Odesas VOKU atšķīrās no pārējām ar to, ka to slepeni kontrolēja GRU. Cilvēki no GRU, nepievēršot sev uzmanību, novēroja kadetus, lai nākotnē dažus absolventus izvietotu pa visiem militārās izlūkošanas stāviem. Ne kursanti, ne zemākā un vidējā ranga komandieri to nedrīkstēja zināt. Lielākā daļa absolventu turpināja dienestu motorizēto strēlnieku un tanku apakšvienībās un daļās bez jebkādas saistības ar militāro izlūkošanu.

Vienlaikus GR U Odesas VOKU gatavoja nacionālo atbrīvošanās kustību cīnītājus, vienkāršāk sakot, teroristus no Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas valstīm. Viņiem bija īpaša fakultāte. 1960. gadu vidū šo cīnītāju kļuva tik daudz, ka ar vienu fakultāti vairs nepietika. Jā, un arī padomju kursantu kontaktēšanās ar šķiru cīņas brāļiem nebija vēlama.

Tāpēc rika nolemts atdot "brāļiem" visu karaskolu, bet padomju kursantus pārcelt uz kādu citu vietu. Uz kurieni? Lūk, Kijevā taču vieta atbrīvojusies! Tā Odesas Augstākā vispārējā komandējošā sastāva karaskola 1965. gada vasarā kļuva par Kijevas karaskolu, izvietojoties pilsētiņā, kura atbrīvojās pēc KKTU izformēšanas. No Odesas atbraukušie kursanti nepavisam nebija priecīgi par tādu likteņa pavērsienu. Viņi rakstīja uz sienām: "Labāk Odesa ar triperi, nekā Kijeva ar kastaņām."

Tieši tobrīd, 1965. gada augustā, es iestājos Kijevas VOKU. Tur gatavoja nopietni. Pabeidzu ar izcilību. Piedalījos Cehoslovākijas atbrīvošanā no kapitālisma trūdošās un kaitīgās ietekmes. Pēc atgriešanās saņēmu norīkojumu uz Piekarpatu kara apgabala 66. Poltavas Sarkanā Karoga gvardes divīzijas 145. Suvorova un Bogdana Hmeļņicka ordeņa Budapeštas motorizēto strēlnieku gvardes mācību pulku. Norīkojums uz mācību divīziju mūsu laikā bija apbalvojums un paaugstinājums. Ierindas daļās vada komandierim griesti — vecākais leitnants, rotas komandierim — kapteinis. Mācību daļās vada komandierim — kapteinis, rotas komandierim — majors. Arī dienesta alga mācību daļās un vienībās bija lielāka. Mana pulka nosaukums bija motorizēto strēlnieku pulks, bet gatavoja seržantus izlūkošanas apakšvienībām un daļām motorizēto strēlnieku un tanku divīzijās Piekarpatu kara apgabalā un divās karaspēka grupās, Centrālajā un Dienvidu, proti, padomju karaspēkam Cehoslovākijā un Ungārijā.

Sagatavošana, maigi sakot, bija barga. Tolaik izlūkošanas apakšvienību un daļu galvenais uzdevums kaujā bija ienaidnieka kodolieroču un to piegādes līdzekļu meklēšana un iznīcināšana. Atklājot pretinieka aizmugurē kodolfugasu, raķešu bateriju vai 203 mm pašgājēju haubici, izlūkošanas apakšvienībai vajadzēja ziņot par to štābam un uzbrukt, lai kādas būtu izredzes gūt panākumus. Mūsu iespējamie (un gandrīz neiespējamie) pretinieki to saprata, tāpēc jau miera laikā veica īpaši svarīgu objektu apsardzes un aizsardzības pasākumus. Uz to Padomju armija atbildēja ar izlūkošanas apakšvienību pastiprināšanu.

Iepriekš motorizēto strēlnieku un tanku divīziju izlūkošanas bataljonu galvenais triecienspēks bija peldošie tanki PT-76. Manā laikā tos nomainīja ar 7-55 un T-64.

Dienests mācību divīzijā nešķita medusmaize. Mācību divīzija jebkurā brīdī pēc trauksmes pārtapa par kaujas divīziju. Šādu trauksmju bija gana. Tāpēc mums visiem bija it kā divi dienesti vienlaikus: gan seržantu sagatavošana, gan vienības mobilizācijas gatavības saglabāšana. Taču tas nav viss. Kad divīzijā beidzās trauksme, turpat palika otrs bruņojuma, bruņutehnikas, transporta un munīcijas komplekts un tā sauktais kodols (proti, virsnieku grupa) rezervistu pieņemšanai un otrā formējuma divīzijas izvēršanai. Dienesta laikā es pabiju gan pirmajā sastāvā, gan arī kodolā.

Ātri pārliecinājos, ka mūsu dzimtā vara velti nevienam naudu nemaksā un nelutina ar dienesta pakāpēm nejaušības pēc. Komandējošo kadru trūkums nebūt nebija pēdējais no dienestu apgrūtinājumiem. No divīzijas pastāvīgi ņēma virsniekus ilgiem ārvalstu komandējumiem uz Kubu, Ēģipti, Sīriju, Vjetnamu un vēl velns zina kur. Taču bija aizsardzības ministra pavēle: ilgstošos komandējumos aizbraukušo vietas neaizņemt. Amati palika vakanti, bet aizbraukušo vietā kādam jāstrādā. Manā bataljonā, piemēram, nebija štāba priekšnieka — viņš karoja Āfrikā, un jaunu viņa vietā atsūtīt nevarēja. Tāpēc pirmās rotas komandieris uz laiku (trīs gadiem) pildīja viņa pienākumus, bet, ja rotas komandiera nav uz vietas, pirmā vada komandieris strādā viņa vietā. Pulkā nebija izlūkošanas priekšnieka. Tā paša iemesla dēļ. Tāpēc viens rotas komandieris pildīja viņa pienākumus…

Seržantu sagatavošanas kurss ilga pusgadu. Saņēmām jauniesauktos ešeloniem un pēc sešiem mēnešiem, pēc divīzijas komandiera pavēles piešķīruši uzšuves, sūtījām uz karaspēku. Nokārtoji eksāmenu — jaunākais seržants, nokārtoji uz "teicami" — seržants. Būtībā izlūkus gatavoja pašnāvnieciskām darbībām, bet ar izlūkošanas grupu bojāeju nodrošināja galveno spēku izdzīvošanu.

66. mācību motorizēto strēlnieku gvardes divīzijā uztaisīju četrus teicamus izlaidumus. Nākamais dienesta kāpņu pakāpiens — Pie volgas kara apgabala štāba izlūkošanas nodaļa. Kuibiševa bija slepenā Padomju Savienības rezerves galvaspilsēta. Apgabala štābs Volgas krastā, bet aiz tā grandiozs laukums. Runā, ka viena no lielākajām Eiropā, ja pat ne pasaulē. Zem tā laukuma, kā visi tagad zinām, bija biedra Staļina slepenais komandpunkts. Salīdzinājumā ar to Hitlera un Cērčila komandpunkti izskatās pat loti nesolīdi un nenopietni.

Starp citu, par Cērčilu. Paklausīsimies, kā šo vārdu izrunā briti. Manuprāt, šajā vārdā skan "e".1 Velti mēs aizmirstam šo burtu, velti izmetam no valodas. Mūsu valoda jau tā ir kļuvusi nabadzīga pēdējās desmitgadēs. Šim burtam ir tāds mīkstums un maigums, kāda tik ļoti trūkst nejūtīgajām sirdīm.

Un, ja reiz par šo skaisto burtu ir runa, tad padomāsim par to, kāpēc mūsu labā tauta cenšas visu laiku salikt punktus uz "h", kuri nemaz nav jāliek. Un kāpēc mūsu tauta punktus uz "ē" nesteidz salikt? Tādas lietas varu izskaidrot vienīgi ar noslēpumainās krievu dvēseles īpašībām.

Bet atgriezīsimies pie rezerves galvaspilsētas.

Hruščova un Brežņeva laikā Kuibiševa saglabāja valsts slepenās rezerves galvaspilsētas lomu. Tāpēc Picvolgas kara apgabala štābam bija slepena papildu slodze — starptautiskā stāvokļa saasināšanās gadījumā šeit izvietotos Augstākā virspavēlnieka Stavkas un Ģenerālštāba rezerves komandpunkts, kā arī stratēģiskais sakaru mezgls. Pievolgas kara apgabala štāba izlūkošanas nodaļas gaitenī liktenis saveda mani kopā ar to, par kuru "Akvārijā" es minēju tikai vienā rindiņā, — ar ņipru meitenīti no kontroles grupas.

Pēc dienesta gada šajā štābā — trīs gadi Padomju armijas Militārās diplomātijas akadēmijā, četri darba gadi aģentūras informācijas ieguvē un aiziešana.

Atmaskotāji meklē un atrod neatbilstību Viktora Suvorova un Vladimira Rezuna biogrāfijās.

Velti pūlaties, pilsoņi, atbilstībai nav jābūt. Ja es precīzi nosauktu vārdus, vietas un datumus, tā būtu nekrietnība attiecībā pret maniem biedriem, dienesta biedriem un komandieriem. Tāpēc vēstījumā ieviesu vietas un laika nobīdi, mainīju vārdus. Savās grāmatās pilnīgi apzināti veicu "pazemināšanu".

"Atbrīvotājā" un "Akvārijā" Viktors Suvorovs ir kolhoza šoferis, kurš tirgū pārdod arbūzus un indē Dņepru ar indīgiem mēsliem, bet Vladimiru Rezunu no vienpadsmit gadu vecuma gatavoja īpašās militārajās mācību iestādēs.

Viktors Suvorovs iestājās Harkovas gvardes tanku komandējošā sastāva karaskolas pirmajā kursā, bet Vladimirs Rezuns — uzreiz otrajā kursā divreiz ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotajā Frunzes Kijevas Augstākajā vispārējā komandējošā sastāva karaskolā.

Viktors Suvorovs dienēja Piekarpatu kara apgabalā, bet Vladimirs Rezuns — Pievolgas kara apgabala štābā, Padomju Savienības slepenajā rezerves galvaspilsētā.

Viktors Suvorovs nokļuva Centrālās komitejas nomenklatūrā kā vecākais leitnants, bet ņiprais Rezuns — jau kā leitnants, pārsitot visus rekordus.

"Akvārijā" vienā rindiņā pieminēju ņipro meiteni no kontroles grupas, bet Rezuna dzīvē ar to vien nekas nebeidzās.

Visiem Militārās diplomātijas akadēmijas Pirmās fakultātes absolventiem vēl vismaz viens gads jāpavada apmācībā dažādās GRUpārvaldēs. To gadu piedzīvoja ari Viktors Suvorovs, bet īstajā dzīvē es nokļuvu kaujas postenī ārzemēs pats pirmais no visa izlaiduma, izlaižot šo papildu sagatavošanas gadu.

Viktors Suvorovs strādāja Vīnē — nozīmes ziņā otrajā vispasaules spiegošanas centrā, bet Rezuns — Zenēvā, pirmajā centrā, galvenajā tā galvaspilsētā.

"Akvārijā" man ir viens Navigators, bet īstajā dzīvē nomainījās trīs rezidenti: divi gudri, trešais — ne visai. Kad dažus gadus pēc visa notikušā šis trešais nomira, neviens no GRUneatnāca viņu apglabāt, lai gan viņš bija ģenerālmajors. Visi viņu neganti ienīda — gan priekšnieki, gan padotie. Strīpainās bikses viņš nopelnīja tikai tāpēc, ka viņa brālis bija biedra Brežņeva palīgs. Šis ģenerāļa biksēs tērpies gudrinieks auga Maskavas augstajos kabinetos, un viņa pirmais amats ārvalstīs, augstākais no iespējamiem — GRUrezidents Zenēvā. Viņš iegāza visu, ko vien varēja iegāzt. Ar viņa tēlu es nolēmu nepieķēzīt savu grāmatu. Un īstos aiziešanas iemeslus nekad neesmu paskaidrojis.

Viktors Suvorovs bēga viens un no Austrijas, Vladimirs Rezuns — ar sievu un maziem bērniem un no Šveices.

Uz ko cs vedinu? Uz to, ka gan "Atbrīvotāja stāsti", gan "Akvārijs" tika uzrakstīts un publicēts biedra Brežņeva un Andropova laikā, kad sojuz ņerušimij respubļik svobodnib[20] bija liela un varena, kad reti kurš ticēja, ka tā drīz pazudīs. "Akvārijs" nav par mani, nav par manām gaitām, bet gan par to, kā strādā militārā izlūkošana no bataljona un uz augšu, līdz pašām svarīgākajām rezidentūrām. Un man bija divas iespējas.

Pirmā: nosaukt vārdā visus, ar kuriem nācies dienēt, un sagandēt daudziem dzīvi.

Otrā: mainīt visus vārdus, sākot ar savējo, nobīdīt darbību laikā un telpā. īpaši piesardzīgs biju, kad runāju par aģentūru. Lūdzu ņemt vērā, ka pēc manas aiziešanas nav bijis neviena spiegu procesa. Nevienu neapcietināja un nenotiesāja.

Varbūt slikti strādāju un neko nezināju?

To, kurš stratēģiskajā aģentūras izlūkošanā slikti strādā, padzen pēc pirmā gada. Savukārt es sabiju pilnu komandējuma termiņu, visus trīs gadus. Izņēmuma kārtā mani atstāja uz ceturto gadu un īpaša izņēmuma kārtā — uz piekto.

Lai nevienam nesagādātu neērtības, nosaucu sevi svešā vārdā un nolēmu pseidonīmu nekad neatklāt. Pirmais mani atklāja GR Upriekšnieks ģenerālpulkvedis J. L. Timohins: "Pseidonīmu "Suvorovs" pieņēma bijušais majors Vladimirs Bogdanovičs Rczuns." (Krasnaja zvezda, 1992. gada 29. aprīlī)

Un, lūk, tagad kritiķi man pārmet: vajadzēja taču nodot visus, kurus pazini! Vajadzēja visus nosaukt īstajos vārdos, precīzi norādīt darbību vietu un laiku, lai būtu viegli izskaitļot ne tikai tos, kuri bija līdzās, bet arī tos, kuri tālu! Un vajadzēja atklāt tikšanās vietas, vārdus, paroles! īpaši detalizēti un spilgti vajadzēja izgaismot ārzemju aģentūru, lai visus sašņorētu un iesēdinātu!

Paldies par padomu, dārgie biedri. Tomēr šajā dzīvē eju tikai pa to ceļu, kuru izvēlējos pats.

Tagad par galveno.

Bet kas man ir galvenais?

Galvenais — "Ledlauzis".

Padomju Savienībā Lielā Tēvijas kara izpēti aizliedza un vajāja. Dziedāt sirsnīgas dziesmas par karu — to laipni lūdzam! Neglītu sievišķi Staļingradā salipināt — naudas nav žēl. Bet tas, ka betons pēc pāris desmitiem gadu saplaisās un statuja rokām celtajā kurgānā neizbēgami sašķiebsies un nosēdīsies, nevienu neinteresēja. Dodiet budžetu tagad, bet problēmas lai risina nākamās paaudzes. Tad, lūk: mūsu dzimtā valsts cēla ciklopiskus elkus kurgānos, nežēloja naudu, lai veicinātu (un budžetu sadalītu) patriotismu, bet piekļuvi kara gadu arhīviem pilnībā slēdza. Tieši tas pievērsa manu uzmanību. Karš it kā ir Liels, it kā ir arī Tēvijas, tikai detaļās iedziļināties nav ieteicams. Kaut kas tur tiek slēpts. Interesanti, kas tieši?

Akadēmijā sēžu lekcijā, rūdīts aģentūras informācijas iegūšanas vilks skaidro, kādas pazīmes izlūkam jāmeklē, lai noteiktu, vai naidnieks ir vai nav gatavs uzbrukumam. Starp šīm pazīmēm: pretinieks pievelk pie robežas štābus un komandpunktus, sakaru mezglus un degvielas, munīcijas un inženierijas iekārtu stratēģiskās rezerves, izvērš lidlauku tīklu… Bet nākamajā lekcijā cits pulkvedis lasa par mūsu kliedzošo 1941. gada muļķību: neko nesajēdzošie Staļina ģenerāļi un maršali pievilka pie robežas štābus un komandpunktus, sakaru mezglus un degvielas, munīcijas un inženierijas iekārtu stratēģiskās rezerves, izvērsa lidlauku tīklu. Vienlaikus valsts rietumu rajonos būvēja 254 lidlaukus! Turklāt ar betona skrejceļiem! Saveda tur degvielu, pārtiku, bumbas, saraka zemnīcas un sacēla teltis, vācieši atnāca uz visu gatavu: noliktavās kartupeļi tonnām, kāposti mucās, sanitārajā daļā — saites, pat padomju bumbas vāciešiem noderēja, lidmašīnai viens pīpis, kādas bumbas tai piekarina. Ja nebūtu šo lidlauku, vācu lidotājiem nebūtu tādas brīvības mūsu debesīs, īpaši atkušņa laikā.

Un mēs visi smējāmies par biedra Staļina un viņa ģenerāļu muļķību. Par mums joprojām visa pasaule smejas. Bet nevajag smieties. Nevis Hitleram un viņa asiem tos lidlaukus gatavojām, bet gan tāpēc, lai negaidīti uzbruktu Hitleram. Un nekā nosodāma tur nav. Tas taču Hitlers!

Nav jābūt septiņsprīžu pierei, lai aptvertu: Staļins gatavoja uzbrukumu. Kad tas aptverts, var ņemt jebkuru izpausmi, kā valsts gatavojas karam, un mēs ar neapbruņotu aci ieraudzīsim pierādījumus šim vienkāršajam apgalvojumam. Lūk, miera laikā tika sagatavotas partizānu vienības — tās izformēja tieši pirms kara. Kāpēc? Tāpēc, ka gatavojās karot svešā teritorijā. Sagatavoja neiedomājamu daudzumu izpletņlēcēju, kas aizsardzības karā nemaz nav vajadzīgi. Kāpēc? Aizvien tā paša iemesla dēļ.

Daudzus jautājumus savās grāmatās neesmu aplūkojis — tēma taču ir neizsmeļama. Taču ņemiet jebkuru nesaprotamu jautājumu, un "Ledlauzis" kā zelta atslēdziņa jums atklās atbildi.

Bet man saka: īstajā zinātnē rīkojas citādi — vāc laktus, analizē tos, pēc tam izdara secinājumus. Bet tev ir otrādi: vispirms izdarīji secinājumu, ber pēc tam ar šo secinājumu jebkurus faktus kā riekstus pārkod. Tā nav zinātniska pieeja!

Tā patiesi nav zinātniska pieeja. Tā ir izlūkošanas pieeja — fiksēt kādu mazu dīvainību, kādu sīkumiņu. Lūk, pārlauzts zariņš uz taciņas. No kā tas pēkšņi? Atrast šim dīvainajam faktam izskaidrojumu, bet pēc tam jau kļūs saprotams ari viss pārējais. Starp citu, tā rīkojas ne tikai izlūkošana. Vai esat lasījuši grāmatas par Scrloku Holmsu? Lūk! Ari Holmss pievērsa uzmanību kaut kādiem gruzīšiem, zāles stiebriņiem un traipiņiem, atrada loģiku no pirmā acu uzmetiena neloģiskās lietās, un pēc tam visi pārējie fakti kļuva saprotami.

Militārās izlūkošanas analītiķis strādā kā izmeklētājs. Neviens viņam neatklās notikumu gaitas loģiku. Atrast šo loģiku ir viņa darbs. Un seifus izlūkam neviens nevērs vaļā. Starp citu, ari vēsturniekam ne! Tāpēc vēsturnieks un izlūks ir cieši saistītas profesijas. Viņu uzdevums iekļūt noslēpumu glabātavās. Bet, ja nesanāk piekļūt tiem dokumentiem, tad atliek vien izskaitļot tos noslēpumus, kurus slēpj seifos un glabātavās. Vēstures noslēpumu izzināšana ir pagātnes izlūkošana. Un vēsturniekam vajadzīga tikpat liela drosme. Viņš riskē ar dzīvību tāpat kā izlūks: var taču noraut galvu. Varbūt vēl kaut ko.

Es piesēdos rakstīt "Ledlauzi" jau pirmajā naktī pēc aiziešanas. Domāju iekļauties vienā rakstā. Uzrakstīju to, taču aptvēru, ka tā saprašanai jāuzraksta vēl divi skaidrojoši raksti, bet to saprašanai — vēl četri. Raksti vairojās, pārtopot par nodaļām, tomēr vajadzēja līdzekļus iztikai. Nācās, nepārtraucot darbu pie galvenās tēmas, priekšplānā izvirzīt citu. Dažu mēnešu laikā uzrakstīju "Atbrīvotāja stāstus". Šim darbam nebija jāveido kartotēka, no jauna jāvāc ziņas par divīzijām un korpusiem, par ģenerāļiem un maršaliem, jāpārlasa pusaudžu un jaunības gadu grāmatas.

"Atbrīvotāja stāsti" ir par to, kā es biju kursants, kā sēdēju virssardzē, kā tīrīju ģenerāļu atejas, kā kļuvu par virsnieku, kā atbrīvoju brālīgo valsti, kura lūkoja nogriezties no pareizā ceļa.

Literārā aģenta, izdevēja un tulkotāja atrašana, tulkojuma pārbaudīšana, rediģēšana — tas viss prasīja laiku, pacietību un nervus. Grāmata iznāca tikai 1981. gadā. Izdevējs uzstāja, lai tā tiek publicēta ar manu īsto vārdu. Tādā gadījumā grāmata garantēti kļūtu par bestselleru. Bija visi apstākļi, lai tā notiktu: neitrālajā Šveicē pazudis padomju diplomāts Vladimirs Rezuns ar sievu un dieviem bērniem.

Diplomāts ir nevis privātpersona, bet oficiāls savas valsts pārstāvis. Jebkura ranga diplomāta pazušana ir sensācija. Aukstais karš pilnā plaukumā. Divas superlielvalstis nostājušās viena otrai pretī pa visu pasauli no Kubas un Čīles līdz Ēģiptei un Sīrijai, no Indonēzijas un Vjetnamas līdz Cehoslovākijai un Vācijai. Jebkurā brīdī var rasties saasinājums ar neparedzamu iznākumu visai cilvēcei. Tā jau ne reizi vien bijis. Bet sarunas par kodollādiņiem un to nogādes līdzekļiem, zemūdenēm un pretraķešu aizsardzību, tankiem un lielgabaliem notiek Zenēvā, PSRS pastāvīgās pārstāvniecības ANO nodaļā.

Un, lūk, pazūd nevis vienkāršs diplomāts no kādas vēstniecības, bet gan diplomāts no šīs pašas PSRS pastāvīgās pārstāvniecības. Un Foreign Office[21] paziņo, ka aizbēgušajam diplomātam sniegts patvērums Lielbritānijā. Radio, televīzija un prese nepacietīgi gaida un ir gatavībā: lūk, avīžu pirmās slejas, lūk, žurnālu vāki fotogrāfijām, lūk, ētera laiks ziņu raidījumos. Taču bēglis klusē. Presē visneticamākās versijas par notikušo. Visi meklē skaidrojumu, kāpēc nav publiskas uzstāšanās ar liecībām un atmaskošanu. Izsaka minējumus, ka diplomātija Rezunam bijusi tikai piesegs kādai slepenai darbībai. Tas ir vēl interesantāk. Presē parādījās pat bikla versija: vai tik viņš nav no GR U>. No KGB ir daudz pārbēdzēju. Bet no GR U cilvēks pēdējo reizi aizbēga pirms 32 gadiem, 1946. gadā. Bez tam no GR U bija pulkvedis Peņkovskis. Taču viņš neaizbēga. Ja šis ir no GRU, tad… Izdevēji vēršas Foreign Office— lūk, līgumi, gatavi nopirkt grāmatu, ja viņš sadomās to rakstīt. Maksājam tagad, maksājam bagātīgi, nav svarīgi, kas tajā grāmatā būs, galvenais — ātrāk un lai uz vāka būtu autora vārds: Vladimirs Rezuns!

Tomēr es tā arī neparādījos ne ekrānos, ne avīžu pirmajās slejās. Nekad. Vladimirs Rezuns pazuda uz visiem laikiem. Nolēmu ielauzties literatūrā nevis uz lētas sensācijas viļņa, bet, tā sakot, "pēc vispārējiem noteikumiem" un atrast ceļu pie lasītāja nevis ar vārdu uz vāka, bet ar grāmatu saturu. Tāpēc sāku no nulles: lūk, grāmata, kuras autoru neviens nepazīst. Ielauzties izrādījās visai sarežģīti. Pēc daudziem mēģinājumiem beidzot atradu izdevēju, kurš nolēma izdot nezināma autora grāmatu par Padomju armiju. Un reiz viņš man jautāja: vai tu gadījumā neesi Rezuns? Un, uzzinājis, ka tā ir, nopriecājās: mēs tak tūlīt ar īsto vārdu! Mēs pasaulei parādīsim bestselleru! Taču es negribēju nevienam sagādāt nepatikšanas, tāpēc stingri nolēmu — tikai ar pseidonīmu. Ja reiz tā, tad avanss būs niecīgs, tirāža — kā sanāks, nekādu veiksmes garantiju.

Es pastāvēju pie sava: tikai ar pseidonīmu. Tad radās jautājums: ar kādu? Izdevējs saka: jābūt kaut kam krieviskam, labāk trijās zilbēs un ar armiju saistītam, bet lai lasītājs nezina, kā tieši saistīts. Kaut ko kaut kur esmu dzirdējis, bet neesmu pārliecināts.

Es saku: Kalašņikovs! Viņš: nē, šo mēs zinām. Un arī zilbes ir četras. Vajag īsāk. Es viņam: Suvorovs. Bet kas tas tāds? — jautā. Rija tāds — atbildu.

Tā arī izlēmām. Es biju domājis vienreiz pajokot, bet pēc tam izdomāt kaut ko nopietnu. Līdz Padomju Savienībai mani opusi tik un tā nekad neaizkļūs, bet tc, Lielbritānijā, par Suvorovu zina ne vairāk kā par ģeniālo karavadoni vikontu dc Turēnu, Francijas maršalu.

Un, lūk, kāds gudrs atmaskotājs mani grauž: vai raksti ar savu vārdu, vai ar pseidonīmu, honorārs taču tik un tā ir vienāds! Lūk, ir pierādījums: grāmatas tu neraksti pats!

Mīļais cilvēk, pseidonīmu izvēlējos tikai pirmajai grāmatai, tai, kurā par Kijevas virssardzi. Vaļera Simonovs, mans labs paziņa no Kijevas Augstākās vispārējās komandējošā sastāva karaskolas, vēlāk armijas izlūkošanas priekšnieks, lūk, ko uzrakstīja: "Es personīgi, lasot grāmatu "Atbrīvotājs", biju satriekts, cik precīzi autors attēlo Kijevas garnizona virssardzi. Neslēpšu, man pašam nācās tur atsēdēt, kopumā ņemot, vairāk nekā piecdesmit diennaktis." (Moskovskaja pravda, 1994. gada 31. jūlijā)

Tomēr, ja ticam nevis manam draugam, kurš tur nosēdēja krietnu strēķi vairāk par mani, bet atmaskotājam, tad sanāk, ka krievu cilvēks (ar ukraiņu saknēm), kurš tur pabija un izgāja tam cauri, nav spējīgs izstāstīt par saviem iespaidiem, un tikai gudrie briti, kuri tur nebija, kuri netīrīja ģenerāļu atejas, spēja to aprakstīt manā vietā. Nav divu domu, ka vēstījuma precizitāti panācu nevis es, bet tajās atejās iekļuvušais visuresošais britu izlūkdienests.

Un vārds uz vāka, pilsoņi atmaskotāji, arī nav pēdējā vietā liekams. Uzraksti ar savu vārdu — viena lieluma honorāri, ar pseidonīmu — pavisam cita. Nesaprast to var tikai tas, kuram nekad nav bijusi darīšana ar izdevēju pasauli. Tad, lūk: autora vārds (īstais vai pseidonīms) bieži ir svarīgāks par saturu.

Manā gadījumā situācija izskatījās vienkārša.

Pasaulē pastāvēja diža supcrlielvalsts, vārdā Padomju Savienība. Superlielvalsts vadoņi mācīja visiem, kā jādzīvo, ar tankiem uzspiežot savu kārtību, bet paši savā valstī nespējot nodrošināt iedzīvotājus ar apģērbu un apaviem.

Supcrlielvalsts bez maksas piebāza pilnu pasauli ar tankiem 7-54, Vladimirova ložmetējiem un Kalašņikova automātiem, raķetēm S-75 un granātmetējiem RPG-7, bet nespēja sevi pabarot.

Superliclvalsts palīdzēja visiem, no Angolas un Etiopijas līdz Mozambikai un Lībijai. Taču šī supcrlielvalsts nespēja uzbūvēt mitekļus saviem virsniekiem.

Supcrlielvalsts pirmā nosprauda ceļu kosmosā, taču nekādi nespēja nodrošināt savas skolas ar siltām atejām, bet dzemdību namus — ar karstu ūdeni.

Superlielvalsts teju ierāva pasauli kodolkatastrofa, lai Kubā uzvarētu komunisms.

Superlielvalsts turēja savus barotājus kolhozos, nedodot viņiem iekšzemes pases, lai neaizmūk, un neatlaidīgi cīnījās par Āzijas un Āfrikas apspiesto tautu brīvību.

Superlielvalsts nemaksāja saviem zemniekiem naudu, bet, kad pēc tam sāka maksāt, par šo naudu nebija iespējams neko nopirkt. Un šī pati superlielvalsts katru gadu izveda simtiem tonnu zelta uz Ameriku apmaiņā pret graudiem: lai amerikāņu fermeris ir bagāts un laimīgs, lai nopērk sev māju, automašīnu un traktoru.

Superlielvalsts cīnījās uz dzīvību un nāvi ar kapitālismu, ar sava vadoņa muti paziņojot visai pasaulei: mēs apglabāsim jūs! Bet, ja superlielvalsts apglabās nolādētos kapitālistus, kas tad to baros?

Tad, lūk: no šīs superlielvalsts Ģenerālštāba aizbēga virsnieks. Un uzrakstīja grāmatu par Padomju armiju. Iztēlojieties, ka izdevējs paziņo: lūk, viņa īstais vārds, lūk, fotogrāfija, lūk, biogrāfija. Šajā gadījumā interese ir nodrošināta. Grāmatas panākumi tajā laikā, tajos apstākļos bija atkarīgi tikai no vārda uz vāka.

Lūk, cita situācija. Iznāk tā pati grāmata par Padomju armiju. Taču par autoru ir zināms tikai tas, ka viņu sauc, piemēram, Aleksandrs Sergejevičs Makedonskis. Gan lasītāji, gan kritiķi pret tādu grāmatu, saprotams, izturēsies ar neuzticību. Šajā gadījumā garantēt panākumus nekādi nevar. Tāpēc ari avanss pašķidrs.

Es gribēju, lai grāmatu novērtē nevis pēc vārda uz vāka, bet gan pēc satura.

Un to novērtēja. Un tā kļuva par bestselleru.

Pēc tam situācija mainījās pretējā virzienā.

Tagad lasītājs grib jaunas grāmatas, kurām uz vāka ir šis dīvainais vārds. Piedāvā izdevējam rakstīt ar citu pseidonīmu vai pat ar īsto vārdu, bet viņš vairs nepiekrīt.

Kamēr tulkoja "Atbrīvotāju", kamēr gatavoja izdošanai, — bet tā ir ilga un ķcpīga padarīšana, — es sacerēju otro grāmatu. Izdomāju jaunu pseidonīmu, taču izdevējs atcirta: par vēlu, brālīt, tu tagad esi slavens ar pseidonīmu Suvorovs.

Otro grāmatu nosaucu "Padomju armija: problēmas un risinājumi". Izdevējs nosaukumu noraidīja. Grāmata iznāca ar nosaukumu Inside the Soviet Army ("Padomju armijā"). Šī grāmata bija par visvienkāršākajām lietām: zābaka pārākumu pār kurpi, par to, kāpēc padomju bataljonus ne vienmēr komandē apakšpulkveži, bet mēdz būt arī majori vai pat kapteiņi. Es skaidroju elementārākās lietas.

Par mums tolaik smējās. Krieviem ir 76 mm kalibrs. Viņiem bija gan zenītartilērijas, gan kuģu artilērijas, gan tanku, gan pulku un divīziju artilērijas lielgabali ar šo kalibru. Bet viņi, dumiķīši, SPG-9 vajadzībām nez kādēļ izgudroja jaunu kalibru — 73 mm. Viņiem ir 122 mm kalibrs — tās ir gan haubices, gan tanku lielgabali, gan uz IS-2 bāzes būvēts pašgājējs, gan korpusa lielgabals. Taču viņi nez kādēļ taisa pašgājēju haubici ar tādu pašu 122 mm kalibru, bet tankiem izdomājuši jaunu kalibru — 125 mm! Kur standartizācija? Kur loģika? Muļķība, un tikai. Un kā atbalsis abpus Atlantijas okeānam dārdēja smiekli.

Grāmatā ar šo un citiem piemēriem es paskaidroju: nē, kungi, te viss ir pareizi, loģiski. Jums pašiem nav gudri izgudrojumi. Līdz tam jāaizdomājas: Rietumvācijā ir 120 mm mīnmetējs un 120 mm tanka lielgabals. Tanka lielgabala lādiņi taču mīnmetējam neder. Kāpēc tad jums vajadzīga tāda standartizācija? Tā rada tikai jucekli. Kanonādes dārdoņā kaujas laikā jāpasūta tāda un tāda kalibra munīcija, bet pēc tam vēl jāauro tālruņa klausulē, kas tieši bija domāts.

Šo grāmatu rakstīju armijniekiem, pierādot vienu ideju: mūs nevajag uzskatīt par muļķiem, neesam dumjāki par jums, kungi. Nez kādēļ šo grāmatu pirka ne tikai armijnieki, bet ari studenti, pensionāri, skolēni un mājsaimnieces. Grāmata kļuva ne tikai par bestselleru, bet ari par ASV "mēneša grāmatu". Tas ļāva man vienā paņēmienā samaksāt visus parādus un nopirkt māju ar marmora kamīnu. Tagad varēju visu dzīvi vispār neko nedarīt vai ari darīt tikai to, kas patīk. Bet man patīk rakstīt grāmatas. Pēc tam sekoja "Akvārijs", "Kontrole", bija ari citas grāmatas.

1985. gadā pabeidzu "Ledlauzi". Izdevniecību te daudz, bet grāmatu izdot neizdevās. Ievietoju dažus fragmentus avīzē Russkaja mtsf, žurnālā Kontinent un Karaliskā konsultatīvā aizsardzības un drošības izpētes institūta (Royal United Services Institute for Defence and Security Studies) žurnālā. Neatlaidīgi meklēju izdevēju. Darbu pie grāmatas pa to laiku turpināju. Pievienoju jaunas nodaļas, pārrakstīju iepriekšējās. Grāmatu pirmo reizi izdevās publicēt vācu valodā 1989. gadā, angļu valodā — 1990. gadā. Krievu valodā ārzemēs "Ledlauzis" tā arī nekad nav iznācis. Daži uzņēmās, bet pēc tam paziņoja, ka vajadzētu pamainīt stilu. Citādi kaut kāds nezinātnisks.

Es viņiem: bet man zinātnisku nevajag. Kam mēs rakstām grāmatas? Pareizi — tautai. Lūk, tad rakstīsim tādā valodā, kāda mūsu tautai ir saprotama un tuva. Lai rakstītu zinātniskā valodā, gudrību nevajag. Rakstīt zinātniskā valodā ir spējīgs jebkurš akadēmiķis. Bet jūs pamēģiniet, lūk, uzrakstīt tā, lai būtu interesanti gan skolēniem, gan mājsaimniecēm, gan karavīriem, gan virsniekiem, gan mežcirtējiem, gan muzikantiem.

Tīšuprāt nemēģināju savu teoriju pierādīt akadēmiskajā lauciņā, nestrīdējos ar mūsu platpierainajicm un gudrajiem. Rakstīju tā, lai manu domu saprastu plašas tautas masas un lai tās tad jautā platpierainajicm un pieprasa atbildes.

Pa to laiku Padomju Savienībā sāka plosīties tā saucamā Јļlasnosķ,x kuras aizsegā iznīcināja tonnām arhīvu dokumentu. Žurnāls Ņeva publicēja "Akvāriju" un vērsās pie manis: dod vēl kaut ko! Es viņiem: nenodrukāsiet taču. Bet viņi: dod, pie mums ir vārda brīvība. Iedevu viņiem "Ledlauzi", un iestājās klusums. Zvanu pēc mēneša: nu, kā? Atbild, ka vareni, vienīgi, lūk, nav tāda datuma, kuram varētu pieskaņot publikāciju. Iet mēneši, pienāk datums: piecdesmitā gadadiena kopš Lielā Tēvijas kara sākuma! Zvanu: kā tad būs? Saproti, atbild, mēs taču nevaram tādā dienā darīt pāri veterāniem.

Pēc tam viss atkal apklusa. Iemesls aizvien tas pats: nav datuma, kuram varētu pieskaņot. Bet, ja vienkārši tāpat publicētu, kurš gan to lasītu? Tā ari neviens nesadūšojās pat pēc tam, kad sabruka Padomju Savienība.

"Ledlauža" izdošanai ķērās klāt Sergejs Leonidovičs Dubovs. Šaubījās: kādai jābūt tirāžai? Viņš bija piesardzīgs cilvēks, viņam nepatika riskēt, tāpēc sākumā izdarīja biklu mēģinājumu — tikai 320 tūkstoši. Pēc tam aptvēra, ka maz, un, kamēr drukāja izmēģinājuma tirāžu, pielika pirmo miljonu.

Bet man pilna vācelīte cini grāmatu. Kamēr nebiju sācis rakstīt "Ledlauzi", domāju, ka iztikšu ar vienu lielu rakstu. Pēc daudziem gadiem kļuva skaidrs, ka arī ar vienu grāmatu nepietiek. Lai paskaidrotu vairākus "Ledlauža" momentus, nācās uzrakstīt "M dienu" un "Pēdējo republiku", bet "Pēdējā republika" savukārt izvērsās trijās grāmatās.

Nācās izstrādāt arī paralēlās tēmas, kuras radās darba gaitā. Man centās iestāstīt: nu nevarēja šie krievi ko tādu plānot, viņi taču bija pilnīgi negatavi karam. Uz to nolēmu atbildēt ar spēcīgu rakstu: jūs paskatieties uz Hitleru! Uz viņa karapūli, gatavību karam. Tikko apsēdos rakstīt, raksts tūlīt izvērtās par grāmatu "Pašnāvība": dulluma Hitlera valstī un armijā nebūt nebija mazāk kā pie mums. Sarakstījis grāmatu, aptvēru, ka tēma skarta tikai garāmejot. Būs laiks, es pie tās atgriezīšos.

Kritiķi nerimstas: Staļins nevarēja gatavot uzbrukumu, viņš taču pats iznīcināja savas armijas vadību. Uz to nolēmu atbildēt ar spēcīgu rakstu, kurš izvērtās par grāmatu "Attīrīšanās": priecājieties par Tuliačevski un viņam līdzīgajiem "ģēnijiem". Arī šī tēma izrādījās neizsmeļama. Es to tikai pavēru. Varbūt arī pie tās atgriezīšos. Nav laika visam, cita problēma aizmigloja apvārsni: mums bija tik ģeniāls karavadonis, uzvārdā Zukovs, tik loti talantīgs… Vajadzēja arī uz to atsaukties ar rakstu, kuram bija nepieciešami divi skaidrojoši raksti, kuriem nepieciešami… Rezultātā man tagad par Žukovu ir tikai divas grāmatas — "Uzvaras ēna" un "Ņemu savus vārdus atpakaļ". Bet līdz viņam es atkal reiz noteikti tikšu.

Jau ceturtdaļgadsimtu "Ledlauzi" apstrīd, šķistu, ar nokautējošu argumentu: viens cilvēks ko tādu nevarēja uzrakstīt, te strādāja ekspertu grupa no britu izlūkdienesta.

Vecs paņēmiens. Šim paņēmienam ir daudzi simti gadu. Kad puišiem no Svētās inkvizīcijas — tiem pašiem, kuriem aukstas sirdis un karstas galvas, — nebija, iemesla aizturēšanai, viņi paziņoja: ne jau tu to rakstīji, tavu roku vadīja Sātans! Un viss. Ej nu pierādi, ka tā nav. Šis gājiens ir labs tāpēc, ka ļauj uzreiz aiziet no jautājuma būtības apspriešanas: tas ir Sātana darbs, par ko lai vēl strīdas?

Tad, lūk, britu izlūkdienesta argumenta izmantošana ir gļēvulības izpausme un mēģinājums izvairīties no patiešām svarīgu jautājumu apspriešanas. Drīz jau būs trīsdesmit gadu, kopš es pieprasu: izvirziet jel ekspertu grupu pret mani, cīnīsimies televīzijas kameru priekšā, lai tauta izlemj.

Taču ne aizsardzības ministrs, ne Ģenerālštāba priekšnieks, ne Zinātņu akadēmijas prezidents, ne augstāki vadoņi pagaidām uz šo aicinājumu nav atsaukušies. Un nekad neatsauksies. Tāpēc, ka viņu viedoklis ir neloģisks un dziļi amorāls. Viņi aizstāv divus postulātus, kuri izslēdz viens otru.

Pirmais: Sarkanā armija izglāba Eiropu no nacisma.

Otrais: Padomju Savienība bija uzticama sabiedrotā Hitleram, nekad neuzbruktu Vācijai, nevienu negrasījās un neplānoja atbrīvot.

Kāpēc tas tiek darīts? Kāpēc vadoņi un viņu ideoloģiskie apkalpotāji trakās dusmās pierāda nepierādāmo? Tāpēc, ka ir jāizlaupa valsts bijušās varenības un bagātību paliekas, taču zagt no gudriem cilvēkiem nav vienkārši. Tādēļ viņi jāapmuļķo. Un, lūk, rezultāts — desmitiem miljoni draudzīgi atkārto: Padomju Savienība atbrīvoja Eiropu no brūnā mēra, bet negribēja atbrīvot un nebija uz to nemaz spējīga, jo nebija karam absolūti gatava.

Draudzība un sadarbība ar Hitleru, līdzdalība viņa noziegumos, stratēģisko izejvielu piegāde, bez kurām karš un Eiropas sagrābšana nebūtu iespējama, ir mūsu nacionālais negods. Es sagandēju savu dzīvi, sagandēju dzīvi radiniekiem, draugiem un tuviniekiem tādēļ, lai pierādītu valstij un pasaulei: savienība ar Hitleru bija taktisks paņēmiens, uzmanības novēršanas manevrs. Bet Staļina stratēģiskā iecere — Vācijas sagrāve un Eiropas atbrīvošana no brūnā mēra. Būt Hitlera draugam ir kauns un neiedomājama nelietība. Uzbrukt Hitleram — svēta lieta. To paziņojot, es glābju savas valsts, tautas un armijas godu. Par to ir visas manas grāmatas.

Uzrakstīt grāmatu kāda cita vietā ir viegli. Taču uzrakstīt labu grāmatu kāda vietā ir neiespējami.

Agrā jaunībā, kad vēl sacerēju stāstu par mehānisko kaķi, centos atminēt mīklu: kas gan tas ir — laba grāmata? Kādām prasībām tai jāatbilst?

Ilgi domāju, gudroju un prātoju un, lūk, pie kā nonācu.

Ļaujiet padalīties: manuprāt, labai grāmatai ir jāatbilst tikai vienai prasībai — tai jābūt interesantai.

Iebildīs: kā tad tā! Tai taču jābūt vēl ari gudrai, prātīgai, saturīgai, izglītojošai, mudinošai, mobilizējošai, iedvesmojošai un sirsnīgai. Un vēl kaudzi dažādu prasību.

Iebildīsim iebildumam: ja grāmata ir interesanta, vai ar to nav pateikts viss? Vai ar to nav uzreiz izsmelti visi iespējamie raksturojumi? Vai pie tā vēl kaut kas ir jāpiebilst?

Apspriedīsim, ja grāmata ir interesanta, vai tā var būt vēl ari muļķīga? Ja ir interesanta, vai var būt bezjēdzīga? Nesaturīga? Tukša? Bezjūtīga?

Interesanta grāmata vienmēr ir gan gudra, gan sakarīga, gan izzinoša un dvēseliska.

Kā to par tādu padarīt? Runā, ka savā daiļdarbā jāieliek gabaliņš dvēseles.

Nč, pilsoņi! Nelolojiet ilūzijas! Ar gabaliņu nepietiks!

Nenoskaudiet! Nežmicdzieties! Neskopojieties! Nepietaupiet!

Lieciet to visu! Veselu! Bez atlikuma!

Bet kā tad pēc tam? Ja ieliksi visu dvēseli, kas tad paliks?

Nomierinieties, skeptiķi, ciniķi un pesimisti. Tā taču ir nemirstīga. Ielieciet dvēseli savā daiļdarbā, un jums nekļūs mazāk. Tieši otrādi, jūsu dvēsele pēc tam pacelsies augstāk, kļūs plašāka, dziļāka un tīrāka.

Interesanti, kas ir vienkāršāk: sacerēt interesantu grāmatu vai nofilmēt interesantu filmu?

Te nevar būt divu domu. lai nofilmētu interesantu filmu, jāiegulda dvēsele un nauda. Bet grāmatai pietiek tikai ar dvēseli. Piekritīsim: tintes trauks, spalvaskāts no zoss astes un papīrs — nav tik lieli izdevumi. Kopumā ņemot, investēta vien dvēsele.

Un tas ir viss?

Un tas ir viss.

Taču ari te viss nav nemaz tik vienkārši. Ne jau katrs ir spējīgs savu dvēseli atkailināt un izlikt. Un ne jau katram tā ir. Dažs varbūt pat gribētu to izlikt, bet nevar tā iemesla dēļ, ka tās nemaz nav. Tāpēc laba grāmata nebūt nav sastopama katru dienu. Tāpēc labu grāmatu kāda vietā uzrakstīt nav iespējams. Savu dvēseli svešos vākos neieliksi.

Un, kad maniem pretiniekiem izsīkst argumenti, viņi sāk sacerēt par mani neķītrus un nekrietnus melu stāstus. Mani tas satrauca. Bet liktenis dzīvesbiedres personā man sūtījis ņipru meiteni no kontroles grupas. Šeit viņai dažreiz jautā: jums ir tik skaists akcents, jūs laikam esat zviedriete? — Jā, — viņa atbild, — zviedriete no Poltavas apkaimes. — Šī gudrā sieviete, ar kuru nesen nosvinējām rubīna kāzas, mani reiz nomierināja: lai runā! Lai skaļāk runā! Lai kliedz, spiedz un brēc! Tas taču ir apliecinājums tam, ka viņiem nav nekā iebilstama. Tā ir atzinība.

Viktors Suvorovs, viņš arī Vladimirs Rezuns 2011. gada 21. augusta

VIKTORA SUVOROVA GRĀMATAS

Atbrīvotājs Akvārijs Ledlauzis M diena Uzvaras ēna

Pašnāvība

Attīrīšanas

Kuzjas māte

Triloģija "Pēdējā republika":

Pēdējā republika

Svēta lieta

Sagrāve

Romāni:

Kontrole

Izvēle

Publicēti angļu valodā: Inside the Soviet Army Soviet Military Intelligence Spetsnaz

The Chief Culprit

Kinoscenāriji:

Kontrole

1 Suhoj— sauss (krievu vai.).

Paika — sarunval., uzturs, pārtika (krievu vai.).

1 NKVD— Narodtiij komissariat vnutreņņih del (Iekšlietu tautas komisariāts — krievu vai.).

1 Ja gribi būt tēvs, / Aptin galu ar svinu. (Krievu vai.)

1 Mēs varmācības troni grausim, / Grūs netaisnība, trūkums skarbs. / Mēs jaunu pasauli sev celsim, / Kur valdīs taisnība un darbs. (Krievu vai.)

1 Ponti — žargonvārds, mūsdienu krievu valodā dažadas nozīmes, starp kurām — stilošana, izrādīšanās, sociālā statusa uzsvēršana u.c.

1 Expect unexpected— gaidi negaidīto jeb gaidīt neparedzamo (angļu vai.).

1 Kurkulēns —ļjolovastik (krievu vai.). No vārda jjolova — galva. Iesauka radusies, norādot uz šo cilvēku darba specifiku, strādājot ar raķešu galviņām, nevis uz līdzību kurkuļiem.

3 Bufetniecei Ņurkai, / Gagarinam Jurkam, / Hruščovam un Brežņevam. / Pārējiem tāpat kā iepriekš. (Krievu vai.)

1 Kommuņizm u berejjov Ameriki— Komunisms pie Amerikas krastiem (krievu vai.).

1 FKR —frontovaja krilataja raketa (spārnotā kaujas raķete — krievu vai.).

1 Kirdik — vienkāršrunas vārds, apzīmējot beigas, bojāeju (krievu vai.).

1 Jā, tieši tā, lai gan dziesmā dzied otrādi (autora piezīme).

1 CIK— Centraļnaja izberakeļnaja komisija (Centrālā vēlēšanu komisija — krievu vai).

1 Glasnosķ — atklātība (krievu vai.), viens no PSRS vadītāja Mihaila Gorbačova reformu pamatelementiem līdzās perestroikai.

[6] jangels strādā mums, bet Koroļovs —TASS (krievu vai.).

[7] maijpuķītes, maijpuķītes, / gaišā maija sveiciens, / Maijpuķītes, maijpuķītes — / Balts pušķis (krievu vai.).

[8] ielīdīsim meldros, / paņemsim uz krūts no sirds, / Kāda velna pēc mums šis maijpuķītes… (krievu vai.).

[9] ka gagarins un titovs, / Esi gatavs! / Vienmcr gatavs! (Krievu vai.)

[10] trinitrotoluols jeb tnt ir dzeltenīga, kristāliska viela, ko iegūst, nit rējot toluolu. TNT tiek plaši lietots par sprāgstvielu sastāvdaļu. So vielu mēdz dēvēt arī par trotilu. Nosaukums "TNT" vairāk izplatīts rietumos, savukārt, "trotils" — austrumos.

[11] tici, biedri, tā nāks, / Šņabja vecā cena, / Un ari uzkodai būs atlaide, — / Aizies pensijā Ņikitka. (Krievu vai.)

[13] raķete Titan 1 bija aprīkota ar MK4 itFnesējkonteineru, kurā ievietots lādiņš W3H, kā arī paredzēti radaru maldināšanas līdzekļi, proti, viltus mērķu (folija balonu) izmešana.

[13] Kozlovs citē pārveidotu rindu no A. S. Puškina "Vara jātnieka" ievada, kurā Pēteris I, stāvot vietā, kur viņš dibinās Sanktpēterburgu, domā: "No šīs vietas draudēsim mēs zviedriem…"

[14] fēlikss Čujevs. Molotov. Poluģeržavnij vlastclin. Maskava, Olma-press, 1999, 458. lpp. (Autora piezīme.)

[14] Norāde uz Lielo franču revolūciju un Mariju Antuaneti.

[15] mums cita ccļa nav, un rokās mums ir šautene (krievu vai.) — rindas no 20. gs. 20. gadu dziesmas Naš parovoz (Mūsu lokomotīve), Kijevas dzelzceļa darbnīcu komjauniešu teksts, P. Zubakova mūzika.

[17] kpfsr 1960. gada Kriminālkodeksā 64. pants "Dzimtenes nodevība" noteica nāvessodu ar mantas konfiskāciju kā bargāko sodu (autora piezīme).

[19] e — burts "jot" krievu valodā.

[22] latviešu valodā izdots ar nosaukumu "uzvaras ēna II" izdevniecībā "Dienas Grāmata", 2011. (Šeit un turpmāk — tulkotāja piezīmes, ja nav norādīts citādi.)

[23] romānu "kontrole" un "izvēle" pirmā daļa, kas krievu valodā iznākusi vēlāk nekā abi turpinājumi — 2011. gada rudenī izdevniecībā Dobraja kņiga.

Content

Suvorovs Viktors Kuzjas māte

Saturs

PROLOGS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

Secinājumi un nobeigums

EPILOGS

PĒCVĀRDS

VIKTORS SUVOROVS PAR SAVĀM GRĀMATĀM UN SEVI