Suvorovs Viktors

Ledlauzis: Kurš sāka Otro pasaules karu?

Viktors Suvorovs

Ledlauzis: Kurš sāka Otro pasaules karu?

"Rietumi ar saviem imperiālistiskajiem cilvēkēdājiem pārvēršas par tumsas un verdzības perēkli. Mūsu uzdevums ir izārdīt šo perēkli par prieku un mierinājumu visiem pasaules darbaļaudīm." J.Staļins 1918. g

Manam krievu lasītajam

Piedodiet man.

Ja nespējat piedot, nelasiet talak šīs rindas, noladiet mani un manu gramatu. Ta dara daudzi.

Es esmu pacēlis roku pret pašu svētako, kas ir mūsu tautai, es esmu pacēlis roku pret vienīgo svētumu, kas tautai ir palicis, - atmiņu par Karu, par ta saucamo „lielo tēvijas karu". Šo jēdzienu es lieku pēdiņas un rakstu ar mazo burtu.

Piedodiet man.

Otrais pasaules karš - tas ir termins, kuru komunisti mūs pieradinaja rakstīt ar mazo burtu. Bet es šo terminu rakstu ar lielo burtu un pieradu, ka Padomju Savienība - galvena ta vaininiece un galvena ta iniciatore. Padomju Savienība - Otra pasaules kara dalībniece no 1939. gada, no ta pašas pirmas dienas. Komunisti uzrakstīja leģendu par to, ka mums uzbruka un no šī paša brīža sakas „lielais tēvijas karš".

Šo leģendu es izsitu no kaju apakšas, ka bende izsit tabureti. Jabūt cietsirdīgam vai vispar bez sirds, lai stradatu par bendi, vēl jo vairak - par bendi, kurš nogalina lielas tautas, savas tautas nacionalo svētumu. Nav neka briesmīgaka, ka stradat par bendi. Es šo lomu uzņēmos brīvpratīgi. Un ta mani noved līdz pašnavībai.

Es zinu, ka miljonos mūsu majas un dzīvokļos ir to cilvēku fotografijas, kuri neatgriezas no kara. Tadas fotografijas ir arī manas majas. Es negribu aizvainot miljoniem kritušo piemiņu, bet noraujot svētuma oreolu karam, kuru uzsaka komunisti ka mūsu kopēju nelaimi, es netieši aizvainoju to cilvēku piemiņu, kuri no kara neatgriezas.

Piedodiet man.

Tagad Krievija ir zaudējusi tai varmacīgi uzspiesto ideoloģiju, un tapēc piemiņa par taisnīgu karu ir palikusi ka vienīgais sabiedrības balsts. Es to izpostu. Piedodiet man un meklējiet citu balstu.

Tikai nedomajiet, ka, izpostot un aizvainojot svētumu, es sevī rodu mierinajumu. „Ledlauzis" man nav atnesis prieku. Otradi. Darbs pie gramatas ir iztukšojis mani. Man ir tukša dvēsele, bet smadzenes parpildītas ar divīziju numuriem. Ilgi tadu gramatu turēt galva es nevarēju. To VAJADZĒJA uzrakstīt. Bet tapēc vajadzēja bēgt no valsts. Tapēc vajadzēja kļūt par nodevēju. Es par tadu kļuvu.

Šī gramata ir atnesusi daudz bēdu mana maja. Mans tēvs - Rezuns Bogdans Vasiļjevičs - piedalījas kara no pirmas līdz pašai pēdējai dienai, viņš bija ievainots vairakas reizes, smagi, gandrīz navējoši. Es esmu viņu padarījis par nodevēja tēvu. Ka viņš ar to sadzīvo? Nezinu - man trūkst drosmes to iedomaties… Bez ta visa es esmu sagravis viņa priekšstatus par lielo, atbrīvošanas, tēvijas karu. Mans tēvs bija mans pirmais upuris. Es viņam lūdzu piedošanu. Viņš man nepiedeva. Un, atkal, es lūdzu piedošanu savam tēvam. Visas Krievijas priekša. Uz ceļiem.

Šī gramata ir nesusi sapes visiem kas man līdzas. Lai uzrakstītu „Ledlauzi", es ziedoju visu, kas man bija: gramatas laba savu dzīvi, kas man neko nedod, ka vienīgi negulētas naktis un asus kritiķu uzbrukumus. Pašlaik „Ledlauzis" ir atzīts daudzas valstīs. Bet vienmēr ta nebija.

Es esmu pelnījis sev piešķirtos spriedumus. Es nelūdzu piedošanu par savu nodevību un nevēlos piedošanu. Piedodiet par gramatu. Man piespriestie naves sodi ir pareizi līdz pēdējam punktam. Lai nepriecajas tie, kam tie j aizpilda: es pats sevi sodīšu.

No naves es nebaidos. Briesmīgi būtu nomirt, neuzrakstot šo gramatu, neizsakot visu to, kas man atklajas. Briesmīgi bija, kad krievu gramatu izdevēji Rietumos rupji vai laipni man atteica. Gramata jau ir iznakusi vienpadsmit valodas. Vacija ir izturējusi astoņus izdevumus, Polija trīs izdevumi tikai 1992. gada maija. Sakot no 1980. gada neviena izdevniecība ta arī neuzdrošinajas publicēt visu gramatu krievu valoda. Tas tiešam bija briesmīgi. Pašlaik pirmais no trijiem sējumiem, beidzot, iznak krievu valoda, un tapēc es ne no ka vairak nebaidos. Lamajiet gramatu, lamajiet mani. Noladiet.

Bet noladot - mēģiniet saprast un - piedodiet.

Daudzi ir piedevuši manu bezkaunīgo grāmatu, manu izaicinājumu sabiedrībai. No krievu grāmatu ārzemju izdevniecībām drosminieki neuzradās, bet „Ledlauža" nodaļas publicēja brīvās krievu avīzes un žurnāli. Mani uzreiz un līdz galam atbalstīja disidenti Vladimirs Bukovskis, Eduards Kuzņecovs, Irina Ratušinskaja, Igors Geraščenko. Arina un Aleksandrs Ginzburgi, Irina Aļeksejevna Ilovaiskaja - avīzes "Русская мысль" galvenā redaktore, kas septiņu gadu laikā publicēja manas grāmatas nodaļas, liela pateicība radio BBC krievu nodaļai - Leonīdam Vladimirovam, Vsevolodam Novgorodcevam, Aleksejam Ļeoņidovam. Manas dzīves grūtākajos brīžos mani atbalstīja daudzi cilvēki, un katram no viņiem esmu pateicīgs. Es biju spiests „Ledlauzi" „izsist cauri", pierādīt un uzstāt, atņemt daudziem laiku un nervus. Aizstāvot savu ideju man vajadzēja dot pretsparu, apvainot pretiniekus un oponentus, dažreiz arī - griezt rīkles. Visus, kurus esmu neapzināti aizvainojis, vēlreiz lūdzu: piedodiet man. Es esmu nodevējs. Tādiem nepiedod, bet es tik un tā lūdzu: PIEDODIET MAN. Viktors Suvorovs, Bristole, 1992. gada 21. oktobris.

Kurš saka Otro pasaules karu?

Rietumi ar to imperialistiskajiem cilvēkēdajiem ir parvērtušies par tumsas un verdzības perēkli. Mūsu uzdevums ir sagraut šo perēkli par prieku un mierinajumu visu valstu darbaļaudīm. J. Staļins, 1918. gads

KURŠ SĀKA OTRO PASAULES KARU?

Uz šo jautajumu atbild dažadi. Vienota viedokļa nav. Piemēram, padomju valdība ir neskaitamas reizes mainījusi savu viedokli šaja jautajuma.

1939. gada 18. septembrī padomju valdība oficiala nota paziņoja, ka šī kara vaininiece ir

Polija.

1939. gada 30. novembrī Staļins avīzē „Pravda" nosauca vēl citus "vaininiekus": "Anglija un Francija uzbruka Vacijai, uzņemoties atbildību par šo karu."

1941. gada 5. maija slepenaja runa kara akadēmiju audzēkņu izlaiduma Staļins nosauca vēl vienu vaininieci — Vaciju.

Pēc kara beigam vaininieku loks paplašinajas. Staļins paziņoja, ka Otro pasaules karu sakušas visas pasaules kapitalistiskas valstis. Līdz Otrajam pasaules karam visas suverēnas valstis pasaulē, izņemot PSRS, Staļina skatījuma bija kapitalistiskas. Ja ticam Staļinam, tad visasiņainako karu cilvēces vēsturē ir sakušas visu valstu valdības, ieskaitot Zviedriju un Šveici, bet izņemot PSRS.

Staļina uzskats par to, ka vainīgi visi, izņemot PSRS, uz ilgu laiku nostabilizējas komunistiskaja mitoloģija. Hruščova, Brežņeva, Andropova un Čerņenko laikos visas pasaules apsūdzība tika atkartota daudzas reizes. Gorbačova laika Padomju Savienība mainījas daudz kas, bet ne Staļina uzskats par kara vaininiekiem. Ta Gorbačova laika padomju armijas galvenais vēsturnieks ģeneralleitnants P. A. Žiļins atkarto: "Kara vaininieki bija ne tikai Vacijas imperialisti, bet arī visa pasaule." („Krasnaja zvezda", 1985. gada 24. septembris.)

Uzdrīkstos paziņot, ka padomju komunisti apsūdz visas pasaules valstis Otra pasaules kara izraisīšana tikai tapēc, lai slēptu savu kaunpilno kara kurinataju lomu.

Atcerēsimies, ka pēc Pirma pasaules kara Vacija zaudēja tiesības uz varenu armiju un uzbrukuma ieročiem, ieskaitot tankus, smago artilēriju, kaujas lidmašīnas. Vacijas komandieriem bija atņemtas iespējas sava teritorija gatavoties agresīvam karam. Līdz zinamam laikam Vacijas komandieri neparkapa aizliegumus un negatavojas agresīvam karam savos poligonos, viņi to darīja. Padomju Savienības teritorija. Staļins piešķīra vacu komandieriem visu to, uz ko viņiem nebija tiesību: tankus, smago artilēriju, kaujas lidmašīnas. Staļins atvēlēja vacu komandieriem macību klases, poligonus, šautuves. Staļins ļava vacu komandieriem apmeklēt pasaulē visvarenakas tanku rūpnīcas: skatieties, atcerieties, macieties.

Ja Staļins gribētu mieru, viņam būtu vajadzējis visadi traucēt vacu militarisma triecienspēka atdzimšanu: jo tad Vacija militara ziņa joprojam būtu palikusi varga. Militara ziņa vaja Eiropa būtu arī Lielbritanija, kurai nebija varena sauszemes karaspēka, Francija, kura gandrīz visu savu militaro budžetu tērēja tikai aizsardzības programmai, ceļot sienas gar savu robežu līdzīgi Lielajam Ķīnas mūrim, un citas militara un ekonomiska ziņa vēl vajakas valstis. Tada situacija Eiropa nebūtu tik ugunsnedroša. Bet Staļins, kaut kada mērķa vadīts, netaupīja līdzekļus, spēkus un laiku Vacijas triecienspēka atdzimšanai. Kapēc? Pret ko? Protams, ne jau pret sevi! Pret ko tad? Atbilde viena: pret visu parējo Eiropu.

Atjaunot Vacija varenu armiju un tikpat varenu kara rūpniecību — ir puse darba. Pat visagresīvaka armija pati karus nesak. Ir nepieciešams arī fanatisks, nepratīgs līderis, kurš ir gatavs karu uzsakt. Un Staļins izdarīja ļoti daudz, lai pie Vacijas vadības tiktu tieši tads līderis. Ka Staļins

radīja Hitleru — tā ir atsevišķa liela tēma. Es gatavoju grāmatu par šo tēmu. Par to saruna vēl priekšā, bet tagad mēs atcerēsimies tikai to, ka pie varas nokļuvušos nacistus Staļins centīgi un uzstājīgi grūda pretī karam. Šo pūļu virsotne ir Molotova—Ribentropa pakts. Ar šo paktu Staļins garantēja Hitleram rīcības brīvību Eiropā un būtībā atvēra Otrā pasaules kara slūžas. Kad mēs ar sliktu vārdu atceramies suni, kas sakodis pusi Eiropas, neaizmirsīsim arī par Staļinu, kurš šo suni uzaudzināja, bet vēlāk palaida vaļā no ķēdes.

Vēl pirms nākšanas pie varas padomju līderi piedevēja Hitleram slepenu titulu — Revolūcijas Ledlauzis. Precīzs un ietilpīgs vārds. Staļins saprata, ka Eiropa ir ievainojama tikai kara gadījumā un ka Revolūcijas Ledlauzis spēs padarīt Eiropu ievainojamu. Ādolfs Hitlers attīrīja ceļu vispasaules komunismam, nemaz nenojaušot par to. Hitlers ar zibenīgiem kariem grāva Rietumu demokrātijas, tajā pašā laikā izkaisot un izmētājot savus spēkus no Norvēģijas līdz Lībijai. Revolūcijas Ledlauzis veica lielāko ļaundarību pret pasauli un cilvēci un ar savām darbībām deva Staļinam morālas tiesības jebkurā brīdī sevi pasludināt par Eiropas Atbrīvotāju, nomainot brūnās koncentrācijas nometnes pret sarkanaj ām.

Staļins saprata, ka karu neuzvar tas, kurš to uzsāk pirmais, bet tas, kurš sāk pēdējais, un laipni atvēlēja Hitleram kaunpilnās tiesības būt par kara aizsācēju, savukārt pats pacietīgi gaidīja brīdi, "kad kapitālisti sanīdīsies savā starpā" (Staļina runa 1927. gada 3. decembrī).

Es uzskatu Hitleru par noziedznieku un nelieti. Es viņu uzskatu par Eiropas mēroga cilvēkēdāju. Bet, ja Hitlers bija cilvēkēdājs, tas nenozīmē, ka Staļins bija veģetārietis. Ir daudz darīts, lai atmaskotu nacisma noziegumus un atrastu bendes, kas darījuši smagas ļaundarības zem nacisma karoga. Šim darbam jāturpinās, tas jāaktivizē. Taču, atmaskojot fašistus, mums jāatmasko arī padomju komunisti, kuri stimulēja fašistus izdarīt noziegumus un grasīj ās izmantot noziegumu rezultātus.

Padomju Savienībā sen un centīgi iztīrīti arhīvi, bet tam, kas ir palicis, pētnieki gandrīz netiek klāt. Man bija tā laime pavisam nedaudz pastrādāt PSRS Aizsardzības ministrijas arhīvos, taču es pilnīgi apzināti gandrīz neizmantoju arhīvu materiālus. Man ir daudz vācu kara arhīvu materiālu, bet arī tos es tikpat kā neizmantoju. Mans galvenais avots — oficiālas padomju publikācijas. Pat ar to pilnīgi pietiek, lai pieliktu padomju komunistus pie kauna staba un nosēdinātu uz apsūdzēto sola līdzās vācu fašistiem, bet varbūt — pat tiem priekšā.

Mani galvenie liecinieki: Markss, Engelss, Ļeņins, Trockis, Staļins, visi kara laika padomju maršali un daudzi vadoši ģenerāļi. Komunisti paši atzīst, ka ar Hitlera rokām ir uzsākuši Eiropā karu un gatavojuši negaidītu triecienu pašam Hitleram, lai sagrābtu viņa sagrauto Eiropu. Manu avotu vērtība ir tieši tā, ka noziedznieki paši runā par saviem noziegumiem.

Zinu, ka komunistiem atradīsies daudz aizstāvju. Kungi, es pieķēru komunistus pie vārdiem, un ļaujiet viņiem aizstāvēties pašiem.

Viktors Suvorovs

Bristole, 1987. gada decembris

1. nodaļa. Ceļš uz laimi

Mēs partija šķirai, kas dodas pasauli iekarot.

M. Frunze

Markss un Engelss paredzēja pasaules karu 15, 20, 50 gadu garuma. Tada perspektīva viņus nebiedēja. "Komunistiska manifesta" autori neaicinaja proletariatu novērst karu, tieši pretēji, Marksam un Engelsam rītdienas pasaules karš bija vēlams. Karš — revolūcijas mate, pasaules karš — vispasaules revolūcijas mate. Engelss uzskatīja, ka pasaules kara rezultats būs "visparēja novajinašanas un apstakļu radīšana galīgai stradnieku šķiras uzvarai".

Markss un Engelss nenodzīvoja līdz pasaules karam, bet viņiem atradas turpinatajs — Ļeņins. Pirma pasaules kara paša sakuma Ļeņina partija iestajas par savas valsts sagravi. Lai ienaidnieks iznīcina un izputina valsti, lai gaž valdību, lai samīda nacionalus svētumus: proletariešiem, ka zinams, nav dzimtenes. Izputinata, uzvarēta valstī "imperialistisku karu parvērst par pilsoņu karu" ir vieglak par vieglu. Un ta — lai stiprak grand vētra!

Ļeņins cerēja, ka arī citas valstīs atradīsies īsti marksisti, kuri būs spējīgi pacelties "virs šauri nacionalam interesēm" cīņai pret savam valdībam, lai parvērstu pasaules karu par pasaules pilsoņu karu. Bet tadu citas valstīs neatradas, un tapēc pasaules revolūcijas iespējas atvirzījas neaizsniedzama nakotnē. Nekas. Ja nav pasaules revolūcijas, ir vismaz pirmais solis uz to. Jau 1914. gada Ļeņins pieņem savdabīgu minimalo programmu: ja Pirma pasaules kara rezultata nenotiks pasaules revolūcija, norausim vismaz gabaliņu. Ne visa pasaulē, bet viena valstī.

Vienalga kura. No sakuma sagrabt vienu valsti, bet pēc tam izmantot to ka bazi jauna pasaules kara gatavošanai un revolūcijas attīstībai citas valstīs. "Uzvarējušais šīs valsts proletariats celsies pret visu parējo pasauli", kurinot nekartības un sacelšanos citas valstīs, "vai sacelsies pret tam ar bruņotu spēku pa tiešo" ("Par Eiropas Savienoto Štatu lozungu").

Izvirzot minimalo programmu par varas sagrabšanu viena valstī, Ļeņins nezaudēja arī perspektīvu. Gan Ļeņinam, gan arī Marksam pasaules revolūcija paliek ka vadzvaigzne. Taču pēc minimalas programmas Pirma pasaules kara rezultata ir iespējama revolūcija tikai viena valstī. Ka gan pēc tam notiks pasaules revolūcija? Ka rezultata? 1916. gada Ļeņins sniedz skaidru atbildi uz šo jautajumu: OTRA IMPERIĀLISTISKĀ KARA rezultata ("Proletariskas revolūcijas kara programma").

Varbūt es kļūdos, bet izlasījis daudz no ta, ko uzrakstījis Hitlers, es neatradu pilnīgi nekadas norades uz to, ka Ādolfs Šiklgrūbers 1916. gada būtu sapņojis par Otro pasaules karu. Bet Ļeņins, lūk, sapņoja. Turklat Ļeņins jau tolaik teorētiski pamatoja šada kara nepieciešamību, lai uzceltu socialismu visa pasaulē.

Notikumi risinajas zibenīgi. Nakamaja gada notiek revolūcija Krievija. Ļeņins steidzas uz Krieviju. Šeit, haosa un visatļautības mutulī, viņš un viņa neliela, bet pēc kara likumiem organizēta partija ar negaidītu apvērsumu sagrabj valsts varu. Ļeņina gajieni ir vienkarši, bet viltīgi. Pirmaja komunistiskas valsts dibinašanas mirklī Ļeņins pasludina "Dekrētu par mieru". Propagandas nolūkos tas ir pat labi. Taču miers Ļeņinam nav vajadzīgs miera dēļ, bet tapēc, lai noturētos pie varas. Pēc dekrēta miljoniem bruņotu kareivju metas majup no frontes. Ar dekrētu par "mieru" Ļeņins parvērta imperialistisko karu par pilsoņu karu, iedzenot valsti haosa, konsolidējot komunistu varu un palēnam atkarojot teritorijas un pakļaujot tas sev. No frontes atplūdušie karavīri nospēlēja ledlauža lomu, kas salauza Krieviju. Par pilsoņu kara rezultatu kļuva jau Marksam vēlama "visparēja novajinašanas", kas ļava Ļeņinam noturēt un nostiprinat varu.

Iekšpolitika Ļeņina gajieni bija ne mazak viltīgi. Un arī te viņš izmanto to pašu principu: jūs kaujieties, es pagaidam paskatīšos no malas, bet, kad jūs viens otru būsiet novajinajuši…

1918. gada Ļeņins ar Vaciju un tas sabiedrotajiem noslēdz Brestas mieru. Taja laika Vacijas

stāvoklis jau ir bezcerīgs. Vai Ļeņins to saprot? Protams. Tāpēc viņš paraksta mieru, kas:

atraisa Ļeņinam rokas cīņai par komunistiskās diktatūras nostiprināšanu valsts iekšienē;

piešķir Vācijai nozīmīgus resursus un rezerves, lai .varētu turpināt karu rietumos, novājinot gan Vāciju, gan Rietumu sabiedrotos.

Vācijas sakāve jau ir tuvu, bet Ļeņins noslēdz "mieru", pēc kura Krievija atsakās no savām tiesībām uz uzvarētājas lomu, pat vairāk, Ļeņins bez kaujas atdod Vācijai miljonu kvadrātkilometru visauglīgākās zemes un visbagātākos rūpnieciskos valsts rajonus un vēl izmaksā kontribūciju zeltā. Kāpēc?!

Lūk, kāpēc. Brestas "miers" padarīja nevajadzīgus miljoniem krievu karavīru, un šie neviena nevadītie miljoni cilvēku devās māj ās, pa ceļam laužot valstiskuma pamatus un tikko dzimušo demokrātiju. Brestas "miers" kļuva par sākumu nežēlīgākajam pilsoņu karam, daudz asiņainākam un nežēlīgākam par Pirmo pasaules karu. Kamēr visi karoja cits pret citu, komunisti nostiprināja un paplašināja savu varu, bet pēc dažiem gadiem pakļāva sev visu valsti.

Brestas "miers" ir vērsts ne tikai pret Krievijas nacionālajām interesēm, bet arī pret Vāciju. Pēc savas būtības Brestas "miers" ir Molotova— Ribentropa pakta prototips. Ļeņina aprēķins 1918. gadā un Staļina aprēķins 1939. gadā ir vienādi: lai Vācija karo rietumos, lai tā novājina sevi un vienlaicīgi arī Rietumu sabiedrotos līdz pēdējai iespējai. Mēs par katru cenu palīdzēsim Vācijai novājināt pašai sevi līdz galējai robežai, un tad.

Brīdī, kad pēc Ļeņina pavēles Brestā tiek parakstīts „miers" ar Vāciju, Petrogradā noris intensīvs Vācijas valdības gāšanas sagatavošanas darbs. Šajā laikā Petrogradā pusmiljona tirāžā tiek izdota komunistiskā avīze vācu valodā „Die Fackel"; vēl pirms Brestas "miera" parakstīšanas, 1918. gada janvārī izveidota vācu komunistiskā grupa "Spartaks". Avīzes „Die Weltrevolutiori' un „Die Rote Fahne" arī nav radušās Vācijā, . gan komunistiskajā Krievijā pēc Brestas "mieru" ar Vāciju parakstījušā Ļeņina pavēles. Komunisms divdesmitajos gados Vācijā dzina dziļas saknes. Neaizmirsīsim, ka tam savu roku pielicis Ļeņins un, proti, tajā brīdī, kad Vācija karoja nogurdinošā, bezcerīgā karā rietumos, bet Ļeņinam bija "miera" līgums ar Vācijas valdību.

Ļeņina aprēķins ir precīzs: kara novārdzinātā Vācijas impērija neizturēja kara sasprindzinājumu. Karš beidzās ar impērijas sagrāvi un revolūciju. Ļeņins nekavējoties anulēja līgumu. Kara izpostītajā Eiropā uz impēriju drupām rodas komunistiskas valstis, kas pārsteidzoši līdzinās ļeņiniskajam boļševiku režīmam. Ļeņins gavilē: "Mēs esam uz pasaules revolūcijas sliekšņa!" Šajā laikā Ļeņins ir atmetis savu minimālo programmu. Viņš vairs nerunā par Otrā pasaules kara nepieciešamību, ticot, ka pasaules revolūciju var realizēt jau Pirmā pasaules kara rezultātā.

Ļeņins nodibina Kominterni[3], kas sevi pasludina par Vispasaules komunistisko partiju un izvirza sev mērķi izveidot Pasaules padomju sociālistisko republiku.

Bet pasaules revolūcija nesekoja. Komunistiskie režīmi Bavārijā, Brēmenē, Slovākijā un Ungārijā izrādījās vārgulīgi un dzīvot nespējīgi, Rietumvalstu kreisās partijas izrādīja vājumu un ne izlēmību varas sagrābšanas un noturēšanas lietā, bet Ļeņins tolaik varēja tās atbalstīt tikai morāli: visi boļševiku spēki bija novirzīti iekšējā frontē cīņai pret Krievijas tautām, kas nevēlējās komunismu.

Tikai 1920. gadā Ļeņins ir pietiekami nostiprinājis savas pozīcijas Krievijas iekšienē un nekavējoties nosūta milzīgus spēkus uz Eiropu, lai paskubinātu revolūciju.

Labvēlīgais brīdis Vācijā jau palaists garām, un tomēr 1920. gada Vācija ir gluži piemērots lauks šķiru cīņām. Vācija ir atbruņota un pazemota. Visi ideāli piesmieti un apspļaudīti. Valstī ir nežēlīga ekonomiskā krīze: 1920. gada martā Vāciju satrieca vispārējs streiks, kurā, kā ziņo dažādi avoti, piedalījās vairāk nekā divpadsmit miljoni cilvēku. Vācija — pulvera muca, un vajadzīga vien viena dzirkstele. Sarkanās armijas oficiālajā maršā (Budjonnija Maršs)[4] iekļauti vārdi: "uz varšavu! uz berlīni!" padomju komunistu teorētiķis nikolajs buharins avīzē „pravda" pasludina vēl apņēmīgāku lozungu: "tieši pie parīzes un londonas sienām!"

Bet sarkano leģionu ceļā ir Polija. Padomju Krievijai un Vācijai nav kopēju robežu. Lai iekurtu revolūcijas ugunsgrēku, jāsagrauj sadalošā barjera — brīvā, neatkarīgā Polija. Komunistiem par nelaimi padomju karaspēka priekšgalā izrādīj ās komandieris, kas nesaprata stratēģijas būtību, M. N. Tuhačevskis. Tuhačevska armija pie Varšavas tika sasista un kaunpilni bēga. Kritiskajā brīdī Tuhačevskim neatradās stratēģisko rezervju, un tas izšķīra grandiozās kaujas rezultātu. Tuhačevska zaudējums nebija nejaušs: pusgadu pirms padomju "atbrīvošanas gājiena" sākuma uz Varšavu un Berlīni Tuhačevskis "teorētiski pamatoja" kara stratēģisko rezervju nevajadzīgumu.

Stratēģijai ir vienkārši, bet nepielūdzami likumi. Galvenais stratēģijas princips — koncentrācija. Galvenais stratēģijas "noslēpums" — izšķirošā mirklī, izšķirošā punktā sakoncentrēt varenu pārspēku pret pašu ievainojamāko ienaidnieka vietu. Lai sakoncentrētu spēku, tam ir jābūt rezervē. Tuhačevskis to nesaprata un samaksāja par savu nesaprašanu. Bet revolūciju Vācijā nācās atlikt līdz 1923. gadam.

Tuhačevska ordu sagrāve Polijā radīja boļševikiem ļoti nepatīkamas sekas. Krievija, kuru boļševiki, šķiet, bija pilnīgi noslīcinājuši asinīs un pakļāvuši savai kontrolei, pēkšņi saņēmās izmisīgā mēģinājumā gāzt komunistisko diktatūru. Streikot uzsāka strādnieku Pēterburga — revolūcijas šūpulis. Strādnieki pieprasīja maizi. Strādnieki pieprasīja brīvību. Boļševiki apspieda strādnieku sacelšanos, bet strādnieku pusē pēkšņi nostājās Baltijas flotes eskadra. Kronštates matroži, tie paši, kuri uzdāvināja Ļeņinam un Trockim varu, pieprasīja attīrīt Padomes no komunistiem. Valsti pāršalca zemnieku nemieru vilnis. Tambovas mežos zemnieki izveidoja labi organizētu, bet slikti bruņotu antikomunistisku armiju.

Nu ko, Tuhačevski, tiec nu galā. Un Tuhačevskis ar svešām asinīm nomazgāja savas stratēģiskās izgāšanās kaunu. Tuhačevska zvērības Kronštatē ir kļuvušas par leģendu. Šausmīgā zemnieku iznīcināšana Tambovas guberņā ir kļuvusi par vienu no briesmīgākajām lapaspusēm visā cilvēces vēsturē. Un šīs lapaspuses autors — Tuhačevskis. Divdesmitajā gadsimtā ir zināmi daudzi izcili neģēļi: Ježovs, Himlers, Pols Pots. Izlietās asins daudzuma ziņā Tuhačevskis noteikti ir pelnījis vietu vienā rindā ar viņiem, bet laika ziņā Tuhačevskis bija viņu priekšgājējs.

Un es atkal atceros Hitleru. Es viņu neaizstāvu, es vienkārši norādu, ka 1920. gadā viņš publiski neko nerunāja par Otrā pasaules kara neizbēgamību un vēlamību. Bet, lūk, Ļeņins tolaik paziņoja: "Mēs esam pabeiguši vienu karu posmu, mums jāgatavojas nākamajam." Tāpēc arī tiek

ieviests neps. Miers ir atelpa karam. Tā runā Ļeņins, tā runā Staļins, tā runā „Pravda". Neps ir īsa atelpa pirms nākamajiem kariem. Komunistiem ir jāsaved kārtībā sava valsts, j ānostiprina un j ākonsolidē vara, jāiedarbina visvarena kara rūpniecība, jāsagatavo iedzīvotāji nākamajiem kariem, kaujām, "atbrīvošanas karagājieniem". Ar to tad viņi arī ir aizņemti.

Brīvā tirgus elementu ieviešana nebūt nenozīmēja atteikšanos no pasaules revolūcijas un Otrā pasaules kara, kuram jārada tāda revolūcija, gatavošanas. Jau nākamajā gadā tika izveidota Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Deklarācijā par PSRS izveidošanu bija paziņots, ka PSRS ir tikai pirmais izšķirošais solis pretī Vispasaules Padomju Sociālistiskās Republikas izveidošanai: bija iecerēts palielināt republiku skaitu līdz brīdim, kad visa pasaule būs iekļauta PSRS.

Deklarācija par PSRS izveidošanu bija atklāta un tieša KARA PIETEIKŠANA VISAI PĀREJ AI PASAULEI. Šī deklarācija ir spēkā līdz šim. To neviens nav atcēlis. Šī deklarācija atšķiras no Hitlera „Mein Kampf'. Hitlers savu grāmatu uzrakstīja vēlāk, un tā ir viena cilvēka viedokļa atspoguļojums: MANA cīņa. PSRS dibināšanas deklarācija ir oficiāls dokuments, kurā definēts milzīgas valsts galvenais mērķis: sagraut un pakļaut visas pārējās pasaules valstis.

2. nodaļa. Galvenais ienaidnieks

Ja no kada gala saksies Eiropas revolucionara sapurinašana, ta būs Vacija. un revolūcijas uzvara Vacija ir starptautiskas revolūcijas uzvaras nodrošinajums. J. Staļins

1923. gada Vacija atkal ir uz revolūcijas sliekšņa. Ļeņins vairs nepiedalas valsts vadīšana. Valdīšanas grožus gandrīz pilnīgi ir sagrabis Staļins, lai gan ne valsts un pat ne viņa pretinieki partija to vēl nav sapratuši.

Staļina personiskais sekretars Boriss Bažanovs aprakstījis sagatavošanos sīkak. Viņš atzīst, ka Vacijas revolūcijai tika piešķirti milzīgi līdzekļi, bet vēlak tika nolemts līdzekļus vispar neierobežot. Padomju Savienība tika mobilizēti visi vacu izcelsmes komunisti un visi komunisti, kas mak vacu valodu. Viņus sagatavoja un nosūtīja uz Vaciju pagrīdes darbam. Uz Vaciju tika sūtīti ne tikai padomju ierindas komunisti, bet arī augstaka ranga vadītaji, taja skaita arī narkoms[8] V. Šmidts, GPU priekšsēdētaja vietnieks Unšlihts, Padomju CK locekļi Radeks, Pjatakovs un citi.

Padomju polpreds[9] vacija krestinskis izveidoja varenu slepenas aģentūras tīklu. padomju politiska parstavniecība vacija partapa par revolūcijas organizatorisko centru. politiska parstavniecība tika vadīta ar maskavas noradījumiem un naudas straumēm, kas tūlīt parvērtas par vagoniem ar pagrīdes literatūru, par ieroču un munīcijas lavīnam. "unšlihtam bija pienakums gatavot apvērsumam bruņotas sacelšanas vienības, rekrutēt tas un nodrošinat ar ieročiem. viņa pienakums bija organizēt arī vacu Čk buržuazijas un revolūcijas pretinieku iznīcinašanu pēc apvērsuma." (b. bažanovs, vospominaņija bivšego sekretarja staļina (staļina bijuša sekretara atmiņas), 67. lpp.) padomju politbirojs bija izstradajis un apstiprinajis detalizētu apvērsuma planu, un tika noteikts datums — 1923. gada 9. novembris.

Bet revolūcija nenotika.

Daudzu iemeslu dēļ.

Pirmais: masas izvēlēj as zelta vidusceļu — sekoja nevis komunistiem, bet socialdemokratiem. Vacijas kompartijai nebija varas sagrabšanai nepieciešama masu atbalsta, turklat partija sašķēlas divas frakcijas, un abu frakciju līderi neizradīja pietiekamu izlēmību, ka Ļeņins un Trockis.

Otrais: Padomju Savienībai un Vacijai nebija kopēju robežu. Tas šķīra Polija tapat ka pirms trim gadiem. Ja būtu bijusi kopēja robeža, Sarkana armija varētu sniegt palīdzību vacu komunistiskajai partijai un tas neizlēmīgajiem vadītajiem.

Trešais iemesls, šķiet, ir pats svarīgakais: Ļeņins jau sen vairs nevadīja ne Padomju Savienību, ne pasaules revolūciju. Viņš mira. Ļeņinam bija daudz mantinieku: Trockis, Zinovjevs, Kameņevs, Rikovs, Buharins. Līdzas neparprotamajiem pretiniekiem stradaja pieticīgais Staļins, kuru neviens neuzskatīja par pretendentu uz varu, bet kurš, p. Ļeņina vardi em, jau "savas rokas sakoncentrējis neaptveramu varu".

Vacijas revolūcija 1923. gada tika vadīta no Kremļa, bet pie pasaules revolūcijas stūres

norisinājās nežēlīgs kautiņš. Neviens no iespējamiem varas pretendentiem nevēlējās ieraudzīt savu pretinieku Vācijas un vēlāk — Eiropas revolūcijas vadoņa lomā. Vadoņi grūstīj ās pie stūres, dodot padotajiem pretrunīgus norādījumus. Tas nekādi nevarēja beigties ar uzvaru.

Gudrais Staļins šajā situācija nelīda par stūrmani. Viņš nolēma vispirms visu uzmanību veltīt savas vienpersoniskās varas pilnīgas konsolidēšanas jautājumiem un tikai pēc tam nodarboties ar pārējām problēmām, tajā skaitā arī ar pasaules revolūciju.

Tuvākajos gados Staļins nolaidīs visus varas pretendentus stāvu zemāk, bet pēc tam laidīs viņus vēl zemāk un zemāk — līdz pašiem Lubjankas pagrabiem. Sagrābis varu, Staļins novērsīs visas barjeras, kas traucē Vācijas revolūcijai:

viņš savedīs kārtībā Vācijas kompartiju un piespiedīs to bez ierunām izpildīt Maskavas pavēles;

viņš izveidos kopēju robežu ar Vāciju;

viņš iznīcinās vācu sociāldemokrātiju.

Iznīcinās sociāldemokrātiju ne jau ar savām rokām, protams. Vai tad Staļins ir kādu nogalinājis ar savām rokām?

Pēc Marksa un Ļeņina teorijas, revolūcija rodas kara rezultātā. Karš saasina pretrunas, izputina saimniecību, pietuvina nācijas un valstis liktenīgajai līnijai, aiz kuras lūst ierastā dzīves kārtība. Staļins bija īsts marksists- ļeņinietis un ieņēma kara un miera jautājumos principiālu pozīciju: ja sociāldemokrāti ar savu pacifismu novērš proletariātu no revolūcijas (un no kariem, kas dzemdina revolūciju), tas nozīmē, ka sociāldemokrātiem bez žēlastības jāpiesaka karš. 1927. gada 7. novembrī Staļins pameta lozungu: "Nav iespējams tikt galā ar kapitālismu, netiekot galā ar sociāldemokrātismu." („Pravda", Nr. 255,1927. gada 6.—7. novembris.) Nākamajā gadā par komunistu galveno uzdevumu Staļins pasludināja cīņu ar sociāldemokrātiju: "Pirmkārt, nenogurstoša cīņa ar sociāldemokrātismu visās līnijās, ieskaitot buržuāziskā pacifisma atmaskošanu." (11. sējums, 202. lpp.)

Attiecībā uz tiem, kuri gribēja revanšu un karu, piemēram, attiecībā uz Vācijas fašistiem, Staļina pozīcija bija tikpat vienkārša un principiāla: viņi ir jāatbalsta. Lai fašisti iznīcina pacifistus un sociāldemokrātus, lai fašisti sāk jaunu karu. Visiem ir zināms, kas seko lieliem kariem. 1927. gadā Staļins paredzēja fašistu nākšanu pie varas Vācijā un uzskatīja tādu attīstību par vēlamu: "Tieši tas fakts, ka kapitālistiskās valdības fašistizējas, tieši šis fakts ved pie iekšējās situācijas saasināšanās kapitālistiskajās valstīs un strādnieku revolucionārajām kustībām." (Runa apvienotajā CK un CKK plēnumā 1927. gada 1. augustā (pirmo reizi publicēta tikai pēc divdesmit pieciem gadiem). — 10. sējums, 49. lpp.) Hitlera režīmu Staļins apzīmēja ar terminu "teroristiskā diktatūra" un uzsvēra, ka "revolucionārā krīze ātrāk samilzīs, ja buržuāzija aizvien vairāk sapīsies savās kombinācijās, ja biežāk tā izmantos teroristiskas metodes", un atskaites ziņojumā partijas 17. kongresam uzsvēra: "Es nerunāju par fašismu vispār, bet, pirmkārt, par Vācijas fašisma tipu."

Un Staļins atbalstīja fašistus. Dedzīgie staļinisti, piemēram, Vācijas kompartijas Politbiroja loceklis Hermanis Remelle, pilnīgi atklāti atbalstīja Vācijas fašistus, kas rāvās pie varas. Fašisti sagrāba varu Vācijā, un Staļina loma tajā ir milzīga. Grāmata par to vēl būs. Tagad es minēšu tikai Ļeva Trocka viedokli, kuru viņš izteicis 1936. gadā: "Bez Staļina nebūtu Hitlera, nebūtu arī gestapo!" Par Trocka vērīgumu un šī jautājuma pārzināšanu liecina cita viņa piebilde 1938. gada novembrī: "Staļins pilnīgi un galīgi atraisīja rokas gan Hitleram, gan arī viņa pretiniekiem un pastūma Eiropu pretī karam." Tas teikts laikā, kad Čemberlens priecājās, ka kara nebūs, Musolīni uzskatīja sevi par miera uzturētāju, bet Hitlers vēl nebija devis direktīvu par uzbrukuma gatavošanu Polijai, vēl mazāk — uzbrukumu Francijai.

Brīdī, kad Eiropa atviegloti nopūtās un noticēja, ka kara nebūs, Trockis jau zināja, ka tas būs drīz, un zināja, kas pie tā vainojams. Lai pilnīgi noticētu Trockim, paklausīsimies vēl vienu viņa pareģojumu, kas izteikts 1939. gada 21. jūnijā. Šajā brīdī notiek intensīvas pārrunas starp Lielbritāniju, Franciju un PSRS pret Vāciju. Nekas neliecina par jebkādu negaidītības un sarežģījumu iespējamību. Bet Trockis saka: "PSRS pietuvosies ar visu savu masu pie Vācijas robežām tieši tajā brīdī, kad Trešais Reihs būs iesaistīts cīņā par jaunu pasaules sadali." Vācija

karos ar Franciju, bet Staļins "ar visu savu masu", tuvojoties Vācijas robežai, graus neitrālās valstis pie savām rietumu robežām.

Lasot Trocka vispārinājumus un pareģojumus pēc piecdesmit gadiem un tagad novērtējot to precizitāti, mēs uzdodam jautājumu: kā viņš to varēja zināt? Trockis neslēpa. Viņš — komunistiskā apvērsuma autors, Sarkanās armijas izveidotājs, padomju pārstāvis Brestas pārrunās, viņš — pirmais padomju diplomātijas līderis un Sarkanās armijas eksvirspavēlnieks, viņš — bijušais PSRS vadonis un bijušais pasaules revolūcijas stūrmanis. Viņš jau nu zinās, kas ir komunisms, Sarkanā armija un kas — tāds Staļins. Trockis apgalvo, ka visi viņa pareģojumi ir balstīti uz atklātām padomju publikācijām, precīzāk — uz Kominternes sekretāra Dimitrova paziņojumiem.

Trockis pats pirmais pasaulē saprata Staļina spēli, kuru nesaprata Rietumu līderi, kuru sākumā nesaprata arī Hitlers.

Bet Staļina spēle bija pavisam vienkārša. Trockis pats bija tādas spēles upuris, tāpēc arī saprata to. Staļins atstūma Trocki no varas savienībā ar Zinovjevu un Kameņevu, tad Staļins atstūma Zinovjevu un Kameņevu savienībā ar Buharinu, tad Staļins novāca arī Buharinu. Dzeržinska paaudzes čekistus Staļins atstūma no varas ar Henriha Jagodas rokām, tad Henrihu Jagodu un viņa paaudzi Staļins novāca ar Ježova rokām, pēc tam Ježovu un viņa paaudzi Staļins novāca ar Berijas rokām utt. Staļins turpināja savu spēli starptautiskā arēnā, un Trockis to redzēja. Vācijas fašisms Staļinam — tas bija instruments.

Vācijas fašisms — Revolūcijas Ledlauzis. Vācijas fašisms var sākt karu, bet karš — novest pie revolūcijas. Lai Ledlauzis lauž Eiropu! Hitlers Staļinam — attīroša Eiropas vētra. Hitlers var izdarīt to, ko pašam Staļinam darīt ir neērti.

1927. gadā Staļins paziņoja par to, ka Otrais imperiālistiskais karš ir pilnīgi neizbēgams, kā arī neizbēgama ir Padomju Savienības piedalīšanās tajā. Bet gudrais Staļins negribēja sākt karu un būt tās dalībnieks no pirmās dienas: "Mēs iestāsimies, bet iestāsimies pēdējie, lai uzmestu uz svaru kausiem atsvaru, kas varētu dot pārsvaru." (7. sējums, 14. lpp.)

Staļinam ir vajadzīgas krīzes, kari, drupas un bads Eiropā. To visu var izdarīt Hitlers. Jo vairāk noziegumu Hitlers Eiropā paveiks, jo labāk tas būs Staļinam, jo vairāk būs reiz pamata Staļinam ielaist Eiropā Sarkano armiju — atbrīvotāju. Trockis to visu saprata vēl pirms Otrā pasaules kara sākuma un pat pirms Hitlera nākšanas pie varas. 1932. gadā Trockis paskaidroja Staļina attieksmi pret Vācijas fašistiem: "Lai viņi nāk pie varas, lai sakompromitē sevi, bet pēc tam."

Sākot no 1927. gada, Staļins visiem spēkiem (tiesa, publiski to neizrādot) atbalsta fašistus, kuri raujas pie varas. Kad fašisti nāks pie varas, Staļins visiem spēkiem viņus grūdīs pretī karam. Kad viņi uzsāks karu, Staļins pavēlēs demokrātisko valstu komunistiem uz laiku kļūt par pacifistiem un ārdīt Rietumvalstu armijas, pieprasot pārtraukt "imperiālistiskos karus", un traucēt savu valdību un valstu gatavošanos karam.

Bet, vēl tikai stūrēdams Ledlauzi uz demokrātisko Eiropu, Staļins tam sen bija piespriedis nāves spriedumu. Jau piecus gadus pirms fašistu nākšanas pie varas Vācijā Staļins plānoja viņu iznīcināšanu: ".satriekt fašismu, gāzt kapitālismu, nodibināt padomju varu, atbrīvot kolonijas no verdzības." (11. sējums, 202. lpp.)

Fašisms — Eiropas bende. Staļins atbalsta bendi, bet, pirms bende ir sācis savu asiņaino darbu, Staļins tam jau paredzējis tādu pašu likteni, kāds ir viņa upuriem.

3. nodaļa. Kamdēļ komunistiem ieroči?

Ļaudis mirst par metalu.

1933. gada vacu pulkvedis Heincs Gudērians apmeklēja padomju lokomotīvju rūpnīcu Harkova. Gudērians liecina, ka bez lokomotīvēm rūpnīca ražo blakus produkciju — tankus. Saražoto tanku skaits — divdesmit divi diena.

Lai novērtētu BLAKUS produkciju VIENĀ padomju rūpnīca MIERA LAIKĀ, jaatminas, ka 1933. gada Vacija tankus neražoja vispar. Hitleram, 1939. gada sakot Otro pasaules karu, bija 3195 tanki, tas ir — mazak, neka Harkovas lokomotīvju rūpnīca spēja saražot pusgada laika, stradajot miera laika režīma.

Lai novērtētu, ko nozīmē divdesmit divi tanki diena, jaatminas, ka Savienotajam Valstīm jau pēc Otra pasaules kara sakuma, 1940. gada bija TIKAI apmēram četrsimt tanku.

Bet tagad par to tanku kvalitati, kurus Gudērians redzēja Harkovas lokomotīvju rūpnīca. Tie bija tanki, kurus radīja amerikaņu tanku ģēnijs — Dž. U. Kristi. Viņa sasniegumus novērtēja vienīgi krievu konstruktori. Amerikaņu tanks tika nopirkts un parvests uz Padomju Savienību ar viltotiem dokumentiem, kuros tas tika nodēvēts par lauksaimniecības traktoru. Padomju Savienība "traktors", kura īstais nosaukums ir BT jeb atrgaitas tanks, tika ražots milzīgos daudzumos. Pirmajiem BT atrums bija simt kilometru stunda[10]. pēc sešdesmit gadiem katrs tankists skaudīs tadu atrumu.

BT korpusu forma bija vienkarša un racionala. Nevienam ta laika tankam pasaulē, arī ASV armijai ražotajiem tankiem nebija tadas formas bruņas. Labakais Otra pasaules kara tanks T-34 ir tiešs BT pēctecis. Ta korpusa forma — talaka dižena amerikaņu tanku konstruktora idejas attīstība. T-34 priekšējo bruņu plakšņu slīpais izvietojums pēc tam tika izmantots vacu Pantera, bet vēlak arī visiem citiem pasaules tankiem.

Trīsdesmitajos gados praktiski visu pasaules tanku ražošanas shēma bija: dzinējs aizmugurē, transmisija — priekšēja daļa. BT bija izņēmums: dzinējs un transmisija — aizmugurē. Pēc divdesmit pieciem gadiem visa pasaule saprata BT uzbūves priekšrocības.

BT tanki tika nepartraukti uzlaboti. Tie varēja nobraukt līdz pat septiņsimt kilometru. Pat pēc piecdesmit gadiem tas ir lielakas tankistu daļas sapnis. 1936. gada sērijveida BT tanki forsēja dziļas upes gandrīz zem ūdens pa pašu dibenu. Divdesmita gadsimta beigas ne visiem iespējamo Padomju Savienības pretinieku tankiem ir tadas spējas. 1938. gada BT tankus saka ražot ar dīzeļdzinējiem. Parēj a pasaule to saka darīt pēc desmit divdesmit gadiem. Visbeidzot, BT tankiem bija tiem laikiem varens bruņojums. Pasakot tik daudz pozitīva par padomju tanku skaitu un kvalitati, tomēr vajadzētu atzīmēt vienu, pavisam nelielu nepilnību: šos tankus NEBIJA IESPĒJAMS IZMANTOT PADOMJU TERITORIJĀ.

Galvena BT tanka priekšrocība — atrums. Šī priekšrocība dominēja par parējam kvalitatēm tik ļoti, ka pat akcentēta tanka nosaukuma — atrgaitas. BT ir tanks agresors. Pēc visam rakstura iezīmēm BT ir līdzīgs nelielajam, bet ļoti mobilajam jatniekam no Čingishana milzīgajam ordam. Diženais pasaules iekarotajs pieveica visus savus ienaidniekus ar negaidītu, kolosali masveidīgu arkartīgi mobila karaspēka triecienu. Čingishans iznīcinaja savus pretiniekus galvenokart nevis ar ieroču spēku, bet gan zibenīgu manevru. Čingishanam bija nepieciešami nevis smagi, neveikli bruņinieki, bet vieglu, atru un kustīgu karaspēku ordas, kas ir spēj īgas parvarēt milzīgus attalumus, forsēt upes un nonakt dziļa pretinieka aizmugurē.

Lūk, tieši tadi bija BT tanki. Tos saražoja vairak neka VISA veida tankus VISĀS pasaules valstīs līdz 1939. gada 1. septembrim. BT mobilitate, atrums un gaitas attalums bija iegūts uz

racionālu, bet ļoti plānu un vieglu bruņu rēķina. BT varēja izmantot tikai agresīvā karā, tikai ienaidnieka aizmugurē, tikai ātrā uzbrukuma operācij ā, kad tanku ordas negaidīti ielaužas pretinieka teritorijā un, apejot pretošanās perēkļus, steidzas dziļumā, kur pretinieka karaspēka nav, bet kur atrodas viņa pilsētas, tilti, rūpnīcas, lidlauki, ostas, noliktavas, komandpunkti un sakaru mezgli.

Satriecošo agresivitāti BT tanks ieguva ar savu unikālo dzinējmehānismu. Uz lauku ceļiem BT kustēj ās uz kāpurķēdēm, bet, nokļuvis uz laba ceļa, tas nometa smagās kāpurķēdes un tālāk nesās uz priekšu uz riteņiem kā sacīkšu mašīna. Tomēr ir labi zināms, ka ātrums ir apgriezti proporcionāls caurgājībai: vai nu sacīkšu automašīna, kas skrien tikai pa labiem ceļiem, vai — lēngaitas traktors, kas brauc kur vēlas. Šo dilemmu padomju maršali atrisināja par labu ātrgaitas automašīnai: BT tanki bija pilnīgi bezpalīdzīgi uz sliktajiem ceļiem padomju teritorij ā. Kad Hitlers sāka operāciju "Barbarosa", tika pamesti gandrīz visi BT tanki. Pat uz kāpurķēdēm tos ārpus ceļiem izmantot bija gandrīz neiespējami. Bet uz riteņiem tos neizmantoja NEKAD. Lielisko BT tanku potenciāls netika realizēts, taču to arī NEVARĒJA REALIZĒT PADOMJU TERITORIJĀ.

BT tika radīts, lai to izmantotu tikai ārzemju teritorijās, turklāt — tikai tādās, kurās ir labi ceļi. Palūkosimies uz padomju kaimiņiem. Toreiz, tāpat kā tagad, Turcijā, Irānā, Afganistānā, Ķīnā, Mongolijā, Mandžūrijā, Ziemeļkorejā labu ceļu nebija. Žukovs izmantoja BT tankus Mongolijā, taču izmantoja tikai ar kāpurķēdēm un bija neapmierināts: kāpurķēdes lauku apstākļos bieži krita nost, bet nosacīti lielā riteņu spiediena dēļ uz lauka un pat uz lauku ceļiem tanki iegrima zemē un buksēja.

Uz jautājumu, kur tad var veiksmīgi realizēt BT tanku potenciālu, ir tikai viena atbilde — Centrāleiropā un Dienvideiropā. Bet pēc kāpurķēžu nomešanas BT veiksmīgi var tikt izmantoti tikai Vācijas, Francijas un Beļģijas teritorijās.

Uz jautājumu, kas BT tankos ir galvenais — riteņi vai kāpurķēdes, tā laika padomju mācību grāmatas sniedz skaidru atbildi: riteņi. Galvenā BT priekšrocība ir ātrums, kas tiek sasniegts ar riteņiem. Kāpurķēdes ir tikai līdzeklis nokļūšanai svešā teritorijā, piemēram, uz kāpurķēdēm pārvarēt Poliju, bet, nokļūstot uz Vācijas autostrādēm, nomest kāpurķēdes un virzīties uz riteņiem. Kāpurķēdes tika uzskatītas par palīglīdzekli, kuru karā bija paredzēts izmantot tikai vienu reizi, bet pēc tam nomest un aizmirst par to. Tieši tāpat izpletņlēcējs izmanto izpletni tikai tāpēc, lai nokļūtu pretinieka teritorijā. Tur viņš izpletni nomet un darbojas aizmugurē, neapgrūtinot sevi ar smago un vairs nevajadzīgo nastu. Tieši tāda pati attieksme bija pret tanku kāpurķēdēm. Ar BT tankiem bruņotaj ām padomju divīzij ām un korpusiem nebija automašīnu, kas būtu paredzētas kāpurķēžu savākšanai un pārvadāšanai: BT tankiem pēc kāpurķēžu nomešanas bija jāpabeidz karš uz riteņiem, pa lieliskajiem ceļiem aizbraucot dziļā pretinieka aizmugurē.

Dažiem padomju tanku veidiem tika doti nosaukumi par godu komunistiskajiem līderiem: KV— Kļims Vorošilovs, IS — Josifs Staļins, taču lielākā daļa padomju tanku ieguva nosaukumus, kuros bija indekss "T". Reizēm bez indeksa "T" bija arī burti "O" (ugunsmetējs), "B" (ātrgaitas), "P" (peldošs). Starp citu, Padomju Savienība bija vienīgā valsts pasaulē, kura masveidā ražoja tankus, kas spēj peldēt. Aizsardzības karā tankam nekur nav j āpeld, tāpēc, kad Hitlers sāka operāciju "Barbarosa", padomju peldošie tanki bija jāpamet, jo aizsardzības karā tie nebija derīgi, bet to ražošana, tāpat kā BT ražošana, nekavējoties jāpārtrauc.

Bet tā ir atkāpe. Galvenais ir citur. 1938. gadā Padomju Savienībā tika uzsākts intensīvs darbs, lai izveidotu tanku ar pilnīgi neparastu indeksu "A-20". Kas ir "A"? Neviena padomju mācību grāmata uz šo jautājumu neatbild. Iespējams, pēc manas grāmatas izdošanas komunisti ar atpakaļejošu datumu izdomās kādu šī indeksa tulkojumu, bet pagaidām daudziem pasaules ekspertiem indekss paliek neatšifrējams. Es ilgi meklēju atbildi uz jautājumu un atradu to rūpnīcā nr. 183. Tā joprojām ir tā pati lokomotīvju rūpnīca, kas tāpat kā iepriekš ražo ne tikai lokomotīves, bet arī blakus produkciju. Nezinu, vai skaidrojums ir pareizs, bet veterāni runā, ka sākotnēji indeksa "A" nozīme ir autostrādes. Personīgi man skaidrojums šķiet pārliecinošs. Tanks A-20 ir tālāk attīstīts BT tipa tanks. Ja BT galvenais raksturlielums ir parādīts nosaukumā, kāpēc arī A-20 galvenais raksturlielums nevar tikt izcelts nosaukumā? Galvenā A-20 sūtība — uz kāpurķēdēm nokļūt līdz autostrādēm, bet tad pārvērsties par ātruma karali.

Bet tagad atcerēsimies, ka divdesmitā gadsimta beigās Padomju Savienībā nebija neviena ceļa kilometra, kuru varētu apzīmēt ar terminu "autostrāde". Pirms piecdesmit gadiem autostrāžu padomju teritorijā varēja būt vēl mazāk. Un 1938. gadā nevienai blakus esošai valstij arī nebija autostrāžu. Bet, lūk, nākamajā — 1939. gadā — Staļins ar Molotova— Ribentropa paktu sašķēla Poliju un nodibināja kopēju robežu ar valsti, kurai bija un ir autostrādes. Šo valsti sauc Vācija.

Runā, ka Staļina tanki nebija gatavi karam. Tas nav tiesa. Tie nebija gatavi aizsardzības karam savā teritorijā. Tos vienkārši gatavoja karam citās teritorijās.

Padomju tanku skaits un kvalitāte atbilda padomju lidmašīnu skaitam un kvalitātei. Komunistiskie falsifikatori tagad saka: jā, bija daudz lidmašīnu, bet tās bija sliktas lidmašīnas — tās bija novecojušas un nav jāņem vērā, skaitīsim tikai jaunākās padomju lidmašīnas: MiG-3, Jak-1, Pe-2,11-2 un citas, bet tās, kuras ražoja dažus gadus pirms kara, vērā neņemsim — vecas.

Bet, lūk, ko par "vecajām grabažām" domā britu lidotājs Alfrēds Praiss, kurš savā dzīvē ir lidojis ar četrdesmit lidmašīnu tipiem un pavadījis gaisā vairāk nekā četrtūkstoš stundu. Viņa viedoklis par "novecojušu" padomju iznīcinātāju: "Starp pasaules sērijveida iznīcinātājiem vismasīvākais bruņojums 1939. gada septembrī bija krievu I-16, ko konstruējis Poļikarpovs.

Pēc triecienspēka I-16 divas reizes pārspēja Messerschmidt-109E un gandrīz trīs reizes — Spitfaer-1. Starp visiem pirmskara pasaules iznīcinātajiem I-16 bija unikāls tajā ziņa, ka vienīgi tam ap pilotu bija bruņu aizsargs. Tiem, kuri domā, ka krievi pirms Otrā pasaules kara bija atpalikuši zemnieki un pēcāk devās uz priekšu tikai vācu pieredzes izmantošanas iespaidā, ir jāatceras fakti." (A. Praiss, World War IIFighter Conflict, 18.—21.1pp.)

Vēl jāpiebilst, ka 1939. gada augustā padomju iznīcinātāji pirmo reizi pasaulē kā ieroci kaujas apstākļos izmantoja raķetes. Turklāt padomju konstruktori jau bija sākuši konstruēt vienīgo pasaulē lidmašīnu ar bruņu korpusu — īstu lidojošu tanku I1-2, kuram bija superjaudīgs bruņojums ar astoņiem reaktīvajiem lādiņiem.

Kas tad par lietu? Kāpēc padomju aviācija jau no pirmās kara dienas atteicās no kundzības gaisā? Atbilde ir vienkārša: lielākajai padomju lidotāju daļai, ieskaitot iznīcinātāju pilotus, NEMĀCĪJA GAISA KAUJAS. Ko tad viņiem mācīja? Viņiem mācīja dot triecienus mērķiem uz zemes. Padomju iznīcinātāju un bombardēšanas aviācijas reglaments orientēja padomju lidotājus veikt vienu, grandiozu un negaidītu uzbrukuma operāciju, kurā padomju aviācija ar vienu triecienu iznīcina visu pretinieku aviāciju lidlaukos un izcīna kundzību gaisā. Jau 1929. gadā padomju žurnālā „ Voina i revolūcija" fundamentālā rakstā "Kara sākuma periods" parādījās secinājums, kurš pēc tam tika atkārtots padomju aviācijas reglamentā, ieskaitot 1940. un 1941. gada reglamentu: "Diezgan izdevīgi šķiet izrādīt iniciatīvu un uzbrukt ienaidniekiem pirmajam. Ar gaisa flotes uzbrukumu ienaidnieka lidlaukiem un angāriem iniciatīvu izrādījušais pēc tam var rēķināties ar kundzību gaisā."

Padomju aviācijas teorētiķi domāja nevis kaut kādu vispārīgu ienaidnieku, bet visai noteiktu. Galvenais padomju aviācijas teorētiķis A. N. Lapčinskis savas grāmatas ilustrēja ar vissīkākajām standarta bombardēšanas objektu kartēm, starp tām — Leipcigas dzelzceļa mezgls, Fridrihštrāse un Berlīnes Centrālā stacija utt. Lapčinskis paskaidroja, kā jāaizstāv padomju teritorija: "Pārliecinošs sauszemes uzbrukums naidnieku gaisa spēkus pievelk kā magnēts un kalpo par labāko valsts aizsardzības līdzekli pret gaisa pretiniekiem. Valsts gaisa aizsardzība tiek veikta nevis ar manevru no iekšienes, bet ar manevru iekšienē."

Lūk, tieši tamdēļ visa padomju aviācija 1941. gada bija koncentrēta pie pašas robežas. Piemēram, 123. gaisa iznīcinātāju pulka lauka aerodroms atradās divus kilometrus no Vācijas robežas. Kaujas apstākļos tas ieekonomēja degvielu lidmašīnas ielidošanai pretinieka pusē. 123. pulkā, tāpat kā daudzos citos, augstuma sasniegšanai bija jānotiek jau Vācijas teritorijā.

Padomju Savienība līdz karam un kara laikā radīja daudz lielisku un tajā pašā laikā brīnumaini vienkāršu lidmašīnu. Tomēr labākie padomju aviācijas sasniegumi ir nevis to lidmašīnu radīšanā, kas iznīcina ienaidnieka lidmašīnas gaisā, bet gan to lidmašīnu radīšanā, kas iznīcina lidmašīnas un citus ienaidnieka mērķus uz zemes. Augstākais padomju sasniegums aviācijas tehnikas jomā tajā laikā — I1-2, un tas bija paredzēts pretinieka iznīcināšanai uz zemes. Tā

svarīgākais mērķis bija lidlauki. Radījis šo lidmašīnu-agresoru, konstruktors Iļjušins paredzēja nelielu aizsardzības detaļu. Sākotnējā variantā I1-2 bija divvietīgs: lidotājs vada lidmašīnu un iznīcina mērķus, bet aiz viņa muguras šāvējs piesedz aizmugures pussfēru no pretinieka iznīcinātāju uzbrukumiem. Staļins personīgi piezvanīja Iļjušinam un palūdza aizvākt šāvēju ar ložmetēju. I1-2 sāka ražot vienvietīgu. I1-2 Staļinam bija vajadzīgs situācijām, kurās neviens pretinieka iznīcinātājs nepaspēs pacelties gaisā.

Pēc "Barbarosas" sākuma Staļins atkal piezvanīja Iļjušinam un pavēlēja ražot divvietīgus I1-2: aizsardzības karā pat lidmašīnai-agresoram jābūt ar aizsardzības bruņojumu.

1927. gads — gads, kad Staļins pilnīgi, galīgi un stabili ieņēma vietu pašā varas virsotnē. No šī brīža Staļina uzmanība ir centrēta ne tikai uz savas diktatūras nostiprināšanu, bet arī uz visas komunistiskās kustības un pasaules revolūcijas problēmām.

1927. gads — gads, kad Staļins izdarīja gala secinājumu par Otrā pasaules kara neizbēgamību, par noteiktu cīņu pret sociāldemokrātisko pacifismu, kas bremzē kara sākumu, par atbalstu fašistiem, kas raujas pie varas, bet vēlāk ir jāiznīcina.

1927. gads ir PSRS industrializācijas sākuma gads. Virsindustrializācijas. Superindustrializācijas. Industrializācija tika plānota piecgadēs, un pirmā piecgade sākās 1927. gadā. Kāpēc bija vajadzīgas piecgades, var spriest pēc šāda fakta. Pirmās piecgades sākumā Sarkanajai armijai bija deviņdesmit divi tanki, bet tās beigās — vairāk nekā četri tūkstoši. Tomēr militārā sānsvere pirmajā piecgadē vēl nav tik jūtama. Galvenā uzmanība tika pievērsta nevis bruņojuma ražošanai, bet industriālās bāzes, kas vēlāk ražos bruņojumu, sagatavošanai.

Otrā piecgade — industriālās bāzes attīstības turpinājums. Tā ir koksa bateriju un martena krāšņu, gigantisku elektrostaciju un skābekļa rūpnīcu, velmēšanas stāvu un blūmingu, šahtu un atradņu radīšana. Bruņojuma ražošana pagaidām nav galvenais. Lai gan biedrs Staļins par to neaizmirst: pirmo divu piecgažu laikā tika saražotas 24708 kaujas lidmašīnas.

Bet, lūk, trešā piecgade, kurai bija jānoslēdzas 1942. gadā, ir produkcijas ražošana. Militārās produkcijas. Gigantiskos daudzumos un ļoti labā kvalitātē.

Industrializācija tika nopirkta par augstu cenu. Par industrializāciju Staļins maksāja ar iedzīvotāju dzīves līmeni, to visai strauji pazeminot. Staļins ārējā tirgū pārdeva titāniskus zelta, platīna un dimantu krājumus. Staļins dažos gados pārdeva to, ko nācija bija krājusi simtiem gadu. Staļins aplaupīja baznīcas un klosterus, imperatora krātuves un muzejus. Lietā tika liktas ikonas un dārgas grāmatas. Eksportam tika nodotas dižu Renesanses laikmeta mākslinieku gleznas, briljantu kolekcijas, muzeju un bibliotēku dārgumi. Staļins dzina uz eksportu mežus un ogles, niķeli un mangānu, naftu un kokvilnu, ikrus, kažokādas, maizi un daudz ko citu. Bet ar to nepietika. Un tad 1930. gadā Staļins sāka asiņaino kolektivizāciju. Zemniekus ar varu dzina kolhozos, lai pēc tam no viņiem par velti ņemtu maizi. Visu maizi. Komunistiskajā žargonā tas saucās "pārpumpēt līdzekļus no lauksaimniecības smagajā industrijā".

Kolektivizācijas un tai sekojošā bada rezultāts — desmit līdz sešpadsmit miljoni nogalināto, saplosīto, nometnēs bojā gājušo. Pār valsti visā sava auguma varenībā nolīka kanibālisma spoks. Bet Staļins šajos šausmīgajos laikos katru gadu uz ārzemēm pārdeva piecus miljonus tonnu maizes.

Kādēļ vajadzīga kolektivizācija? Industrializācijai. Bet kāpēc vajadzīga industrializācija? Celt tautas dzīves līmeni? Nebūt ne. Līdz industrializācijai un kolektivizācijai dzīve nepa laikā bija samērā ciešama. Ja biedru Staļinu interesē tautas dzīves līmenis, ne industrializācija, ne kolektivizācija nav vajadzīga - jāsaglabā neps.

Industrializācija un kolektivizācija nekādi nebija paredzēta tautas dzīves līmeņa uzlabošanai. Tieši otrādi, tas bija tik šausminošs pagrimums, kāds nebija piedzīvots pat Čingishana laikos. Nesen Roberts Konkvests laida klajā briesmīgu grāmatu par tām asiņainajām piecgadēm ar bērnu-skeletu fotogrāfijām. Šausmīgāk par komunistisko Etiopiju un komunistisko Kambodžu Pola Pota laikos.

Tātad — industrializācija un kolektivizācija tika veikta nevis, lai celtu dzīves līmeni, bet lai gigantiskos apjomos ražotu ieročus. Kam gan komunistiem ieroči? Lai aizstāvētu cilvēkus? Arī - nē. Ja Staļins par autostrāžu tankiem, par izpletņu zīdu, par Rietumu kara tehnoloģijām maksātu nevis ar piecām tonnām maizes gadā, bet tikai ar četrām, miljoniem bērnu paliktu dzīvi. Visās valstis

ieroči kalpo, lai aizsargātu iedzīvotājus, un pirmkārt bērnus — nācijas nākotni — no briesmīgām nelaimēm. Padomju Savienībā viss bija otrādi: iedzīvotājus, un viņu skaitā arī bērnus, pakļāva briesmīgam postam, lai iegūtu ieročus.

Viss Pirmais pasaules karš bija jautrs pikniks, salīdzinot ar Staļina industrializāciju. Četros kara gados taj ā piedalījušās valstis kopā zaudēja desmit miljonus cilvēku, Krievija - divus, komats, trīs miljonus. Bet MIERA laikā autostrādes tanku un lidmašīnu-agresoru dēļ Staļins iznīcināja daudzreiz vairāk cilvēku. KOMUNISTISKĀ PASAULE IZRĀDĪJĀS DAUDZ BRIESMĪGĀKA NEKĀ IMPERIĀLISTISKAIS KARŠ.

Padomju kara varenības palielināšana nekādi nebija ārēju draudu diktēta, jo sākās PIRMS Hitlera nākšanas pie varas. Miljonu bērnu iznīcināšana, lai ražotu ieročus, notika vienlaicīgi ar Staļina gigantiskajām pūlēm apspiest Rietumu pacifistus un atbalstīt fašistus.

Var iebilst, ka Staļins upurēja miljoniem cilvēku, bet radīja ieročus, lai aizsargātu pārējos cilvēkus. Nē, mēs jau redzēj ām un turpmāk redzēsim, ka radītie ieroči savas teritorijas un cilvēku aizsardzībai nemaz nederēja un tos nācās pielietot pretēji tam, kam tiem bija paredzēti, vai vispār izmest.

Ja komunisti radīja gigantisku ieroču arsenālu ne savas teritorijas un iedzīvotāju aizsardzībai, tad kamdēļ?

Biedri komunisti, vārds jums!

4. nodaļa. Kapec Staļins sadalīja Poliju?

Mēs daram darbu, kas veiksmes gadījuma parvērtīs visu pasauli un atbrīvos visu stradnieku šķiru. J. Staļins

1941. gada 22. jūnija Vacija negaidīti un nodevīgi uzbruka Padomju Savienībai. Tas ir vēsturisks fakts. Tomēr tas ir visai dīvains fakts. Līdz Otrajam pasaules karam Vacijai nebija kopēju robežu ar Padomju Savienību, un tapēc ta nevarēja uzbrukt, turklat — negaidīti.

Vaciju un Padomju Savienību viscaur nošķīra neitralu valstu barjera. Lai varētu notikt padomju—vacu karš, bija nepieciešams radīt attiecīgus apstakļus: sagraut neitralo valstu barjeru un izveidot kopēju padomju— vacu robežu.

Katram, kuru interesē 1941. gada 22. jūnijs, pirms sakt noladēt Hitleru un apsūdzēt viņu nodevība, ir vismaz pašam sev jasniedz godīga atbilde uz diviem jautajumiem:

kas sagrava sadalošo neitralo valstu barjeru starp Vaciju un Padomju Savienību?

kamdēļ?

Barjera starp Vaciju un PSRS bija dubultīga un tikai viena vieta — viena valsts. Polija — vienīga valsts, kurai vienlaicīgi bija robeža gan ar Padomju Savienību, gan ar Vaciju. Polija — pats īsakais, pats taisnakais, pats ērtakais ceļš starp PSRS un Vaciju. Polija — pati planaka sadalošas sienas daļa. Skaidrs, ka potencialajam agresoram, kas vēlētos, lai padomju— vacu karš notiktu, vajadzētu izcirst koridoru tieši šeit.

Un otradi, tai valstij, kura padomju—vacu karu nevēl ējas, bija ar visu savu bruņoto spēku varenību, visu savu valstisko gudrību, ar visu savas starptautiskas autori tates spēku japanak sava pretinieka netikšana Polijas teritorija, sliktakaja gadījuma jasak ar to karš jau Polija, nepielaižot pie savam robežam.

Iedomajieties, ka aiz sienas dzīvo cilvēkēdajs, kurš skaļi paziņojis par savu nolūku jūs notiesat.

Parliecinajies, ka jūs pilnīgi skaidri esat sapratis viņa kanibaliskos nolūkus, viņš ir sacis gazt starpsienu. Kada būs jūsu reakcija? Talak — iedomajieties, ka cilvēkēdajs, laužot sienu, ir sastapies ar noteiktam grūtībam un lūdz jūs palīdzēt viņa grūtaja darba. Bez jūsu palīdzības viņš gluži vienkarši nevar izlauzt caurumu siena un pēc tam, protams, — nevar jūs notiesat. Ka jūs reaģētu uz tadu priekšlikumu?

Hitlers paziņoja par saviem nolūkiem pilnīgi atklati. Staļins viņu publiski nosauca par cilvēkēdaju. Taču Hitlers nevarēja uzbrukt Staļinam, jo nebija kopēju robežu.

Hitlers vērsas pie Staļina ar priekšlikumu kopējiem spēkiem izlauzt caurumu starpsiena. Staļins ar sajūsmu piekrita šim priekšlikumam un ar milzīgu entuziasmu lauza Polijas sienu, izcērtot koridoru pretī Hitleram. Hitlera motivacija saprotama. Bet ka paskaidrot Staļina rīcību?

Komunistiskie vēsturnieki ir izdomajuši Padomju Savienības rīcības skaidrojumu.

Pirmais skaidrojums: saplosot un noslīcinot asinīs Poliju, mēs pabīdījam savas robežas uz rietumiem, tas ir, nostiprinajam mūsu drošību. Dīvains skaidrojums. Padomju robežas tiešam tika pabīdītas par divsimt trīssimt kilometriem, bet taja paša laika Vacija pabīdījas uz austrumiem par divsimt trīssimt kilometriem. No ta Padomju Savienības drošība nepalielinajas, tieši pretēji — samazinajas. Taču līdz ar to radas pavisam jauns faktors: kopēja padomju—vacu robeža. Un ka sekas tam — kara, starp citu, arī negaidīta kara iespējamība.

Otrais skaidrojums: iecērtot Polijai mugura cirvi brīdī, kad ta izmisīgi cīnīj as pret fašistiem, mēs centamies novilcinat padomju—vacu kara sakumu. Tas ir skaidrojums no sērijas: mēs uztaisījam ugunsgrēku kaimiņa maja, jo tad ugunsgrēks mūsu maja būs vēlak neka citiem.

Trešais skaidrojums: Francija un Lielbritanija negribēja noslēgt ar mums vienošanos, tapēc. Kadas blēņas! Kapēc Francijai un Lielbritanijai būtu jaaizstav Padomju Savienība, ja Padomju

Savienība ir pasludinājusi par savu mērķi vispārēju demokrātijas gāšanu, tajā skaitā Francijā un Lielbritānijā? Rietumiem katrā gadījumā bija uzspļaut, vai Hitlers ies uz austrumiem vai neies. Taču, lūk, Austrumeiropas valstīm nebija viss vienalga. Ja Hitlers griezīs uz austrumiem, viņas ir pirmie upuri. Tāpēc Austrumeiropas valstis bija dabiskas PSRS sabiedrotās. Ar tām bija jāveido savienība pret Hitleru. Bet Staļins šādu savienību negribēja, bet gadījumos, kuros līgums eksistēja, Padomju Savienība savas sabiedroto saistības nepildīja. Staļins varētu palikt neitrāls, bet viņš tā vietā bija cirvis mugurā tiem, kas cīnījās pret fašismu.

Līdzīgus Staļina rīcības skaidrojumus komunistiskie vēsturnieki ir izdomājuši daudz. Taču katrs no šiem skaidrojumiem nes sevī kādu no diviem trūkumiem:

tie ir izdomāti ar atpakaļejošu datumu;

tie pilnīgi ignorē padomju valsts vadītāju pozīciju, lai gan šī pozīcija ir izskaidrota daudz skaidrāk un saprotamāk nekā Hitlera pozīcija viņa sacerējumos un runās.

Izlauzis koridoru sadalošaj ā siena, Hitlers nolēma, ka tā ir pietiekama, un pievērsās savām Rietumeiropas, Āfrikas, Vidusjūras un Atlantijas problēmām. Kas bija jādara Staļinam, kuram bija izlauzts pieci simti septiņdesmit kilometru plats koridors un rezervē nedaudz laika? Pareizi. Viņam bija steidzami jānostiprina aizsardzība tieši šajā posmā. Gar veco robežu bija spēcīga nocietinātu rajonu līnija. Tā bija steidzami jānostiprina un jāpilnveido. Bet bez tās jāveido otrā aizsardzības līnija, trešā. piektā. Bija steidzami jāmīnē ceļi, tilti, lauki, jārok prettanku grāvji, jāpiesedz tie ar prettanku artilēriju. Nedaudz vēlāk, 1943. gadā, Kurskas lokā Sarkanā armija gatavosies pretinieku uzbrukuma atvairīšanai. Īsā laikā milzīgā frontē padomju karaspēks izveidos sešas nepārtrauktas aizsardzības līnijas, katru simtiem kilometru garuma un divsimt piecdesmit līdz trīssimt kilometru dziļumā. Katrs kilometrs būs pārsātināts ar ierakumiem, tranšejām, sakaru ejām, aizsegiem, uguns pozīcijām. Vidējais minējuma blīvums sasniegs septiņtūkstoš prettanku un kājnieku mīnu katrā aizsardzības frontes kilometrā, bet prettanku ieroči sasniegs zvērīgu līmeni: četrdesmit viens ierocis uz katru kilometru, neskaitot lauka un zenīta artilēriju un zemē ieraktus tankus. Tā klajā laukā ļoti īsā laikā tiks izveidota patiesi nepārvarama aizsardzība.

1939. gadā apstākļi aizsardzībai bija daudz labāki: meži, upes, purvi. Maz ceļu un daudz laika. Padomju karaspēks varēja izveidot spēcīgu robežu uz jaunās padomju—vācu robežas, jo par laimi koridors nebija plats.

Bet šajā brīdī Padomju Savienība pārtrauca prettanku lielgabalu un zenītlielgabalu ražošanu. Tā vietā, lai apvidu padarītu necaurejamu, to steidzami veidoja pieejamāku. Tika būvēti ceļi un tilti, tika paplašināts, pastiprināts un pilnveidots dzelzceļa mezgls. No agrākiem laikiem palikušos nocietinājumus nojauca un aizbēra ar zemi.

Viens no šo notikumu dalībniekiem, GRU1 pulkvedis I. G. Starinovs diezgan atklāti apraksta to tā: "Stāvoklis veidojās muļķīgs. Kad saskaramies ar nosacīti nelielu valstu vārgajām armijām, mūsu robežas tiešām bija ar atslēgu slēgtas. Taču, kad par mūsu kaimiņu kļuva fašistiskā Vācija, aizsardzības inženiertehniskās būves gar agrāko robežu izrādīj ās pamestas un daļēji pat demontētas." (Mini ždut svojevo časa (Mīnas gaida savu stundu), 176. lpp.) "Sarkanās armijas inženieru pārvalde nosūtīja pieprasījumu par simt divdesmit tūkstošiem aizturētas darbības dzelzceļa mīnu. Ar šo skaitu pilnīgi pietiktu, lai vācu armijas iebrukuma gadījumā paralizētu visu dzelzceļa kustību armijas aizmugurē, no kuras tā bija atkarīga. Taču pasūtītā skaita vietā tika saņemtas. simt divdesmit mīnas." (Turpat, 186. lpp.) Bet tostarp — mīna ir pats vienkāršākais, pats lētākais un ļoti efektīvs ierocis.

Padomju Savienībā mīnu ražošanai bija milzīgi apjomi, taču pēc tam, kad bija izveidota eja sienā, mīnu ražošana tika aizklapēta ciet.

Ar ko nodarbojās Staļins bez savas paša aizsardzības graušanas? Viņš nodarbojās ar neitrālo valstu barjeras graušanu. Hitleram ar vienu caurumu sienā pietika. Staļinam — ne. Hitlers (ar Staļina palīdzību) iznīcināja valsts varu tikai vienā sadalošās barjeras valstī. Staļins (bez svešas palīdzības) izdarīja to trij ās valstīs (Igaunij ā, Latvij ā, Lietuvā), mēģināja to izdarīt ceturtaj ā valstī

(Somijā) un aktīvi gatavojās to darīt piektajā valstī (Rumānijā), iepriekš noraujot no tās milzīgu teritorijas gabalu. Hitlers tiecās izveidot tikai vienu caurumu sienā, Staļins — sagraut visu sienu.

Un Staļins savu panāca. Tikai desmit mēnešus pēc pakta "Par neuzbrukšanu" parakstīšanas ar Staļina pūlēm sadalošā barjera tika pilnīgi sagrauta no Ziemeļu Ledus okeāna līdz Melnajai jūrai. Neitrālu valstu starp Staļinu un Hitleru vairs nebija, un ar to bija radīti apstākļi uzbrukumam.

Visi Staļina rietumu kaimiņi šajā īsajā laikā kļuva par viņa upuriem. Staļina verdzībā nokļuva ne tikai valstis, kurām bija kopēja robeža ar Padomju Savienību, bet arī Lietuva, kurai agrāk ar Padomju Savienību robežu nebija vispār. Padomju karaspēka parādīšanās Lietuvā nozīmēja, ka viņi jau ir nonākuši pie īstajām Vācijas robežām. Agrāk padomju—vācu robeža stiepās iekarotajā Polijas teritorijā. Tagad padomju karaspēks nonāca pie Austrumprūsijas robežām. Tagad nu gan vairs nevarēja teikt, ka cilvēkēdājs Hitlers cirta koridorus uz austrumiem, bet dumjais Staļins viņam palīdzēja. Nē, Staļins pats cirta koridorus uz rietumiem bez svešas palīdzības.

Komunistiskie vēsturnieki centās izgudrot atbildes uz jautājumu: "Kāpēc Staļins piekrita palīdzēt Hitleram izcirst nosacīti šauru koridoru caur Poliju?" — lai gan neveiksmīgi. Taču daudz neērtāko jautājumu, kāpēc Staļins sagrāva visu barjeru, viņi labprātāk necilā. Nelauzīsim galvu arī mēs. Vārds Staļinam. Viņš vienīgais ir atbildējis uz šo jautājumu skaidri un gaiši: "Vēsture liecina, ka, ja kāda valsts grib karot ar citu valsti, kas nav tās kaimiņvalsts, tā sāk meklēt robežas, caur kurām tā varētu nokļūt līdz valstij, kurai tā grib uzbrukt." („Pravda", 1936. gada 5. marts.)

Jautājums: "Vai Sarkanā armija grasījās apstāties pie sasniegtajām robežām?"

Padomju Savienības maršala S. K. Timošenko atbilde: "Lietuvā, Latvijā un Igaunijā iznīcināta strādniekiem nīstamā muižnieku un kapitālistu vara. Padomju Savienība būtiski palielinājusies un pabīdījusi savas robežas uz rietumiem. Kapitālistiskajai pasaulei nākas pierauties un dot priekšroku. Bet ne mums — Sarkanās armijas kareivjiem — kļūt iedomīgiem un nomierināties ar sasniegto!" (Aizsardzības tautas komisāra pavēle nr. 400, 1940. gada 7. novembris.)

Tā nav runa un nav TASS13 paziņojums. Tā ir Sarkanās armijas pavēle. Bet vairāk uz rietumiem no padomju robežas — tur ir tikai Vācija vai tai sabiedrotās valstis. Bīdīt robežas tālāk uz rietumiem? Uz Vācijas rēķina? Bet ar to taču parakstīts pakts.

5. nodaļa. Pakts un ta rezultāti

Staļins bija viltīgaks par Hitleru. Viltīgaks un asinskaraks.

A. Antonovs-Ovsejenko

Ārēji viss šķiet līdzīgi: daļa Polijas — Hitleram. Daļa Polijas — Staļinam. Tomēr jau nedēļu pēc Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas Staļins izspēlē pirmo ļauno joku. Hitlers sak karu ar Poliju, bet Staļins paziņo, ka viņa karaspēks vēl nav gatavs. Viņš par to varēja pateikt Ribentropam pirms līguma parakstīšanas, taču viņš to neizdarīja. Hitlers saka karu un izradījas vienatnē.

Lūk, arī pirmais rezultats Hitleram: viņš un tikai viņš ir Otra pasaules kara vaininieks.

Uzsacis karu ar Poliju, Hitlers tūlīt saņēma karu ar Franciju, tas ir, karu divas frontēs. Katrs vacu skolēns zina, ar ko Vacijai galu gala beidzas kari divas frontēs.

Tūlīt pat karu Vacijai pieteica Lielbritanija. Ar Franciju varētu tikt gala, bet Lielbritanija — uz salam. Lai tur nokļūtu, vajadzīga ilgstoša un nopietna sagatavošanas, vajadzīga spēcīga flote, līdzvērtīga britu flotei, vajadzīga kundzība gaisa. Karš tada veida saka parvērsties par ilgstošu karu. Katrs zina, ar ko beidzas ilgstoši kari valstīm ar ierobežotiem resursiem.

Lielbritanijai aiz muguras stavēja Savienotas Valstis, un paša dramatiskakaja brīdī (līdzīgi ka Pirmaja pasaules kara) tas varēja uzmest svaru kausos savu neizsmeļamo spēku. Visi Rietumi kļuva par Hitlera ienaidniekiem. Bet ar Staļina draudzību Hitlers varēja rēķinaties tikai, kamēr viņam bija spēki. Ilgstoša kara ar Rietumiem viņam bija šie spēki jaiztērē, un tad.

Bet, lūk, Staļina stavoklis:

Poliju dalīja nevis Impērijas kanceleja, bet gan Kremlī. Hitlers taja nepiedalījas, klat bija Staļins. Taču Hitlers ir kara sakuma vaininieks, bet Staļins — ne. Staļins — nevainīgs upuris. Staļins — Austrumeiropas atbrīvotajs.

Staļina karaspēks Polijas teritorija veica tadus pašus, bet varbūt pat lielakus noziegumus, tomēr Rietumi kaut kadu iemeslu dēļ viņam karu nepieteica.

Staļins saņēma karu, kuru vēlējas: rietumnieki galinaja cits citu un grava cits cita pilsētas un rūpnīcas, bet Staļins saglabaja neitralitati, gaidot izdevīgu mirkli.

Bet, nokļuvis grūtības, Staļins nekavējoties saņēma Rietumu palīdzību.

Gala rezultata Polija, kuras brīvības dēļ Rietumi iesaistījas kara, brīvību neieguva, bet tika atdota Staļina verdzība kopa ar visu Austrumeiropu, taja skaita — daļu Vacijas. Turklat daži rietumnieki turpina ticēt, ka Otraja pasaules kara viņi bija uzvarētaji.

Rezultata Hitlers beidza dzīvi pašnavība, bet Staļins kļuva par milzīgas, ar Rietumu palīdzību izveidotas antirietumnieciskas impērijas neierobežotu valdnieku. Ar visu to Staļins macēja saglabat naiva, lētticīga vientieša reputaciju, bet Hitlers iegaja vēsturē ka viltīgs ļaundaris! Rietumos izdots daudz gramatu, kas apgalvo: Staļins nebija gatavs karam, bet Hitlers — gatavs. Bet, manuprat, karam ir gatavs nevis tas, kurš par to skaļi paziņo, bet tas, kurš to uzvar, nošķirot savus ienaidniekus un sagrūžot tos ar pierēm.

Vai Staļins grasījas ievērot paktu?

Vards Staļinam: "Jautajums par cīņu. ir jaizskata nevis no taisnīguma redzes punkta, bet no politiska mirkļa prasību redzes punkta, no partijas politisko vajadzību katra konkrēta momenta redzes punkta." (Runa Kominternes Izpildkomitejas sēdē 1926. gada 22. janvarī.)

"Karš var apgriezt kajam gaisa visadas vienošanas." (Josifs Staļins /" Pravda", 1927. gada 15. septembris.)

Partija, kuras kongresos uzstajas Staļins, pareizi saprata savus vadītajus un deva viņiem attiecīgas pilnvaras: "Kongress īpaši uzsver, ka Centralajai Komitejai tiek dotas pilnvaras jebkura brīdī partraukt visa veida savienības un miera līgumus ar imperialistiskajam un buržuaziskajam valstīm, ka arī pieteikt tam karu." (Partijas VII kongresa rezolūcija.) Starp citu, šis partijas lēmums nav atcelts līdz pat šodienai.14

Kad šim brīdim bija jāpienāk?

Staļins: "Ļoti daudz ir atkarīgs no tā, vai mums izdosies novilcināt karu ar kapitālistisko pasauli, kas ir neizbēgams. līdz tam brīdim, kamēr kapitālisti nesāks kauties viens ar otru." (10. sējums, 288. lpp.) "Izšķirošo kauju var uzskatīt par visai nobriedušu, kad visi mums naidīgie šķiru spēki pietiekoši zaudējuši spēkus cīņā, kas nav viņu spēkos." (6. sējums, 158. lpp.)

Staļinam bija nepieciešama situācija, kurā "kapitālisti plēšas kā suņi" (Pravda, 1939. gada 14. maijs.)

Molotova—Ribentropa pakts radīja tieši šādu situāciju. Avīzes „Pravda" sajūsmai nebija gala: "Dreb pasaules pamati, zeme izslīd no kāju apakšas cilvēkiem un tautām. Kvēlo atblāzmas, un ieroču dārdi satricina jūras un kontinentus. Kā pūkas vējā tiek aizpūstas impērijas un valstis. Cik tas ir lieliski, cik brīnumaini skaisti, kad visa pasaule nodreb pašos pamatos, kad bojā iet varenība un tiek gāzts diženums." (1940. gada 4. augusts.) "Katrs tāds karš mūs tuvina tam laimīgajam periodam, kad vairs nebūs slepkavību cilvēku vidū." (1940. gada 18. augusts.)

Šis noskaņojums no pašas augšas tika izplatīts Sarkanajā armijā un partijā. Ģenerālleitnants S. M. Krivošejins apraksta sarunu ar savu vietnieku P. M. Latiševu (tajā laikā Krivošejins komandēja 25. mehanizēto korpusu, nedaudz agrāk viņš kopā ar ģenerāli H. Gudērianu komandēja padomju— vācu kopējo parādi Brestā par godu Polijas asiņainajai sadalīšanai):

"Ar vāciešiem mēs noslēdzām līgumu, bet tas neko nenozīmē. Tagad ir pats brīnumskaistākais laiks galīgai un konstruktīvai visu pasaules problēmu atrisināšanai." (Ratnaja biļ (Kaujas īstenība), 8. lpp.) Krivošejins (ar atpakaļejošu datumu) visu pārvērš jokā. Interesanti, ka viņa korpusā tāpat, kā visā Sarkanajā armijā, tādi joki bija populāri. Bet par to, kā korpuss un visa Sarkanā armija ir sagatavoti aizsardzībai, neviens nerunāja — ne nopietni, ne pa jokam.

Par to, kā padomju komunisti ticēja paktam par neuzbrukšanu un kā viņi grasījās to ievērot, runā Padomju Savienības maršals L. I. Brežņevs. Viņš apraksta partijas aģitatoru sapulci Dņepropetrovskā 1940. gadā:

"Biedri Brežņev, mums ir jāizskaidro par neuzbrukšanu, ka tas ir nopietni, bet tie, kuri netic, runā provokatīvi. Tomēr tauta maz tic. Kā gan mums būt? Izskaidrot vai neizskaidrot?"

Bija visai sarežģīts laiks, zālē sēdēja četri simti cilvēku, visi gaidīja manu atbildi, un nebija iespēju ilgi gudrot.

"Noteikti izskaidrot," es teicu. "Skaidrosim līdz tam brīdim, kamēr no fašistiskās Vācijas akmens uz akmens nepaliks."" (L. I. Brežņevs, Malaja zemļa (Mazā zeme), 16. lpp.)

Situācija, kad "no Vācijas akmens uz akmens nepaliks", Staļinam rādījās 1942. gadā. Taču ātrā Francijas krišana un Hitlera atteikšanās no izsēšanās Lielbritānijā (par to padomju kara izlūkdienests zināja gada beigās) sajauca Staļinam visas kārtis. Eiropas atbrīvošana tika pārcelta no 1942. gada vasaras uz 1941. gada vasaru. Tāpēc jaunais 1941. gads tika sagaidīts ar lozungu: "Palielināsim republiku skaitu PSRS sastāvā!" Četrdesmit Pirmajā mēs svaigus Zemes bagātību slāņus lāpstām skarsim. Un varbūt par kurināmo parastu Urāns kļūs, ar ciklotronu sapurināts. Katrs gads mums — uzvara un cīņa Par oglēm un par metalurģiju!. Un varbūt pie mūsu sešpadsmit vēl klāt Pievienosies citi ģerboņi. (Pravda, 1941. gada 1. janvāris.)

Nē! Viņi nedomāja par aizsardzību. Viņi tai negatavojās un negrasījās gatavoties. Viņi precīzi zināja, ka Vācija jau karo Rietumos un tāpēc nesāks karu Austrumos. Viņi precīzi zināja, ka karš divās frontēs — tā Hitleram būtu pašnāvība. Tā tas arī bija. Bet Hitlers, nezinot, kas notiek viņam

[1] Padomju Savienība sadrupa, bet šī rezolūcija ta an netika atcelta. — V. S.

aiz muguras, bija spiests sākt karu divās frontēs, un viņam tas tiešām beidzās ar pašnāvību.

Pirms kara „Pravda" vispār neaicināja padomju tautu stiprināt aizsardzību. Avīzes „Pravda" tonis bija cits: pakts paliek pakts, bet drīz visa zeme piederēs mums. "Dižena mūsu valsts: zemeslodei jāgriežas deviņas stundas, lai visa mūsu milzīgā padomju valsts ieietu jaunajā savu uzvaru gadā. Pienāks laiks, kad tai vajadzēs nevis deviņas stundas, bet pilnu diennakti. Un kas zina, kur mums nāksies sagaidīt Jauno gadu pēc pieciem, pēc desmit gadiem: uz kādas joslas, uz kādas jaunas padomju meridiānas?" (Pravda, 1941. gada 1. janvāris.)

Jo tuvāk nāca datums (1941. gada jūlijs), kad jāsākas padomju iebrukumam Eiropā, jo atklātāka kļuva „Pravda": "Sadaliet savus ienaidniekus, uz laiku apmieriniet viņu prasības, bet pēc tam pa vienam viņus sasitiet, nepieļaujot iespēju apvienoties." (Pravda, 1941. gada 4. marts.)

Hitlers nolēma, ka gaidīt vairs nav vērts. Viņš sāka pirmais, nesagaidījis atbrīvošanas cirvja triecienu mugurā. Tomēr, sācis karu pat vislabvēlīgākos apstākļos, kādi jebkad pastāvējuši uzbrucējiem, viņš šo karu uzvarēt nespēja. Pat visnelabvēlīgākajos apstākļos Sarkanā armija mācēja "atbrīvot" pusi Eiropas un saimniekot taj ā pusi gadsimta. Interesanti, kā veidotos situācija, ja labākie vācu spēki aizietu no kontinenta uz Āfriku un britu salām, bet aiz to muguras Sarkanā armija iznīcinātu vienīgos Vācijas naftas avotus Rumānij ā?

6. nodaļa. Kad Padomju Savienība iestājas Otrajā pasaules karā?

Tikai viena valsts — Padomju Krievija — visparēja konflikta

gadījuma var uzvarēt.

Hitlers, 1937. gada 19. novembris

Viss, kas attiecas uz Otra pasaules kara sakumu, Padomju Savienība ir necaurredzamas valsts noslēpuma tumsas klats. Starp daudziem briesmīgiem kara noslēpumiem ir viens īpaši apsargajams - datums, kad PSRS iestajas Otraja pasaules kara.

Lai noslēptu patiesību, komunisti palaida apritē falšu datumu - 1941. gada 22. jūniju. Komunistiskie skribenti ir izdomajuši lielu daudzumu leģendu par 22. jūniju. Esmu dzirdējis pat tadu: „Mēs dzīvojam mierīgu dzīvi, bet mums uzbruka." Ja ticam komunistisko propogandistu izdomajumiem, sanak, ka Padomju Savienība nevis pati labpratīgi saka Otro pasaules karu, bet tika taja vardarbīgi ievilkta.

Lai versija par 22. jūniju šķistu vēl ticamaka, padomju propoganda nostiprinaja šo datumu ar specialam stutēm: no vienas puses, ir izdomats „pirmskara periods", kura iekļauti divi gadi pirms 22. jūnija; no otras puses, ir izdomats skaitlis - 1418 kara dienas. Tas gadījumam, ja kads ziņkarīgais nolems pats izskaitļot kara sakuma datumu. Sakot skaitīt no kara beigu brīža Eiropa, viņam noteikti (pēc padomju falsifikatoru aprēķina) būtu jaatduras „taja liktenīgaja svētdiena".

Tomēr atņemt laurus mītam par 22. jūniju ir ļoti viegli. Lai to izdarītu, ir vieglītēm jauzsit pa vienu no stutēm: pa „pirmskara periodu", piemēram. Un visa konstrukcija sagrūs kopa ar „liktenīgo datumu" un 1418 „liela tēvijas kara" dienam.

"Pirmskara periods" nekad nav pastavējis. To izdomaja. Atliek atcerēties, ka "pirmskara perioda VISI PSRS Eiropas kaimiņi kļuva par padomju agresijas upuriem. Sarkana armija ar to pavisam netaisījas ierobežot vai partraukt asiņainos "atbrīvošanas karagajienus" uz rietumiem, bet uz rietumiem no PSRS bija tikai Vacija. (PSRS aizsardzības tautas komisara pavēle nr. 400, 1940. gada 7. novembrī.)

1939. gada septembrī PSRS pasludinaja sevi par neitralu un "pirmskara perioda" sagraba teritorijas ar vairak neka divdesmit trim miljoniem iedzīvotaju. Vai nav par daudz neitralai valstij?

Sagrabtajas teritorijas Sarkana armija un NKVD[11] veica briesmīgas ļaundarības. Padomju koncentracijas nometnes bija parpilnas ar Eiropas valstīs sagūstītajiem karavīriem un virsniekiem. Sagūstītos virsniekus (ne tikai poļu) apšava tūkstošiem. Vai neitrala valsts apšauj sagūstītus virsniekus? Un no kurienes neitralai valstij tūkstošiem sagūstītu virsnieku, turklat vēl "pirmskara perioda"?

Sanak interesanti: Vacija uzbruka Polijai, tas nozīmē, Vacija — Eiropas un arī pasaules kara iniciatore un dalībniece. Padomju Savienība izdarīja to pašu un taja pat mēnesī, bet par kara iniciatori netiek uzskatīta. Un dalību pasaules kara Padomju Savienībai skaita tikai no 1941. gada 22. jūnija. Kapēc?

Poļu karavīrs, kas nogalinats kauja pret Sarkano armiju, tiek uzskatīts par Otra pasaules kara dalībnieku un ta upuri, bet padomju karavīrs, kas viņu nogalinajis, ir "neitrals". Ja šaja paša kauja Polijas teritorija ir nogalinats padomju karavīrs, tiek uzskatīts, ka viņš ir nogalinats nevis kara, bet miera laika, "pirmskara perioda".

Vacija sagraba Daniju — tas ir kara akts, lai gan lielu kauju nebija. Padomju Savienība arī bez kaujam sagraba trīs Baltijas valstis, kas ir ļoti līdzīgas Danijai sava ģeografiska novietojuma, iedzīvotaju skaita, kultūras un tradīciju ziņa. Bet PSRS rīcība par kara aktu netiek uzskatīta.

Vācija sagrāba Norvēģiju — kas jau bija tālāka agresijas attīstība, bet Padomju Savienība pirms tam izlēja asiņu jūru kaimiņos esošajā Somijā. Tomēr Vācijas asiņaino kara noziegumu saraksts sākas 1939. gada 1. septembrī, bet Sarkanās armijas Otrā pasaules kara noziegumu saraksts nezin kādēļ sākas tikai 1941. gada 22. jūnijā. Kāpēc?

"Pirmskara periodā" Sarkanā armija sīvās kaujās zaudēja simtiem tūkstošu karavīru. Vācijas armijas zaudējumi tajā pašā laika periodā bija daudz mazāki. Ja spriežam pēc zaudējumiem, Vācijai ir daudz lielāks pamats tikt uzskatītai par neitrālu 1939. un 1940. gadā.

Sarkanās armijas darbībai "pirmskara periodā" oficiāli ir dots termins "rietumu robežu drošības nostiprināšana". Tā nav taisnība. Robežas bija drošībā, kamēr PSRS kaimiņos atradās Eiropas neitrālās valstis un kamēr nebija kopēju robežu ar Vāciju, attiecīgi, kamēr Hitlers vispār nevarēja uzbrukt PSRS, nemaz nerunājot par pēkšņu uzbrukumu. Tomēr Staļins plānveidīgi iznīcināja Eiropas neitrālās valstis, izveidojot ar Vāciju kopēju robežu. No tā padomju robežu drošība nekādi nevarēja paaugstināties.

Tomēr, ja mēs pat apzīmējam agresiju pret sešām neitrālaj ām Eiropas valstīm ar terminu "robežu drošības nostiprināšana", kāpēc mēs neizmantojam to pašu terminu attiecībā pret Hitleru? Vai tad, iekarojot kaimiņvalstis, viņš nestiprināja savu robežu drošību?

Man iebilst: "pirmskara periodā" Padomju Savienība nekaroja vienu nepārtrauktu karu, tā bija karu un iebrukumu sērija ar pārtraukumiem starp tiem. Bet Hitleram taču arī bija karu sērija ar pārtraukumiem. Kāpēc mēs attiecībā uz viņu izmantojam citus standartus?

Tiek apgalvots, ka Padomju Savienība "pirmskara periodā" formāli nevienam karu nav pieteikusi, tāpēc to nedrīkst uzskatīt par kara dalībnieci. Klausieties, bet arī Hitlers taču ne vienmēr formāli pieteica karu. Pēc padomju propagandas paziņojumiem 1941. gada 22. jūnijā arī neviens nevienam formāli karu nepieteica. Kāpēc tad šis datums tiek uzskatīts par kara un miera nodalītāju?

22. jūnijs — vienkārši diena jau kara laikā, kad sākās vienas valsts bruņoto spēku uzbrukums otras valsts bruņotajiem spēkiem karā, kurā abas valstis jau sen piedalās.

Noķertais noziedznieks sāk izklāstīt notikušo no brīža, kad kāds viņam ir iedevis pa purnu, noklusējot, ka viņš pats līdz tam nodarbojies ar laupīšanām un slepkavojis uz ielas cilvēkus. Sarkanā propaganda līdzīgi notvertam noziedzniekam sāk kara vēstures izklāstu no brīža, kad ārzemju karaspēks parādījies padomju teritorijā, un iztēlo Padomju Savienību par nevainīgu upuri. Pārstāsim to iztēloties par nevainīgu upuri! Atcerēsimies patiesi nevainīgos, kas "pirmskara periodā" gāja bojā zem "atbrīvotājas" armijas durkļiem. Rakstīsim kara vēsturi nevis no 1941. gada 22. jūnija, bet no brīža, kad komunistiskās ordas bez kara pieteikšanas no aizmugures uzbruka asiņojošajai Polijai, kuras varonīgā armija tajā laikā nevienlīdzīgā cīņā centās apstādināt Hitlera virzīšanos uz austrumiem. Rakstīsim kara vēsturi nevis no 22. jūnija, bet no tās dienas, kad Staļins pieņēma lēmumu sākt karu.

1939. gada 1. septembra rītausmā Vācijas armija sāka karu ar Poliju. Bet divdesmitajā gadsimtā karš Eiropā automātiski nozīmē pasaules karu. Karš patiešām ātri aptvēra Eiropu un gandrīz visu pasauli.

Kāda savāda apstākļu sakritība: tieši šajā dienā — 1939. gada 1. septembrī PSRS Augstākās Padomes 4. ārpuskārtas sesijā tika pieņemts lēmums par vispārējo karaklausību. Tāda likuma visā PSRS vēsturē vēl nebija bijis.

Pārsteidzoši: kamēr ar Hitleru baidīja bērnus (un pieaugušos), kamēr Hitlers tika uzskatīts par nezvēru un cilvēkēdāju, PSRS iztika bez vispārējās karaklausības. Taču, lūk, tiek parakstīts līgums par neuzbrukšanu, un steidzami kļūst nepieciešama vispārējā karaklausība.

1939. gada septembris — "savādā kara" sākums Rietumos. Austrumos tajā pašā mēnesī sākās ne mazāk savādi notikumi.

Kamdēļ Padomju Savienībai bija nepieciešama vispārējā karaklausība? Komunisti vienā balsī atbild: šajā dienā sākās Otrais pasaules karš, mēs tajā negribējām piedalīties, bet uzsākām piesardzības soļus. Padomju Savienības maršals K. A. Mereckovs ir viens no daudzajiem, kurš apgalvo, ka likumam bija milzīga nozīme un tas tika pieņemts "apstākļos, kad Otrais pasaules karš jau sācies". (Na službe narodu (Tautas dienestā), 181. lpp.)

Tomēr iedomāsimies Polijas—Vācijas robežu tajā traģiskajā rītā: tumsa, migla, šaušana, motoru rēkoņa. Gandrīz nevienam Polijā nav skaidrs, kas notiek: provokācija vai nesankcionēts konflikts, kas radies pats no sevis. Bet, lūk, PSRS Augstākās Padomes deputāti (čabani no ganībām, kas virs mākoņiem, un dižciltīgi briežkopji no ganībām, kas aiz polārā loka) jau zina: nevis provokācija, nevis konflikts, nevis Vācijas—Polijas un pat ne Eiropas karš, bet pasaules kara sākums. Vajag mums, deputātiem, steidzami (ārpuskārtas sesija!) sapulcēties Maskavā un pieņemt attiecīgus likumus. Tikai nav skaidrs, kāpēc tie paši deputāti nereaģēja tik ņipri, kad līdzīgi notikumi risinājās uz padomju—vācu robežas 1941. gadā?

Pirmā septembra rītā ne tikai Polijas valdība, ne tikai Rietumvalstu valdības nezināja, ka sācies jauns pasaules karš, bet arī pats Hitlers par to nezināja.

Viņš sāka karu ar Poliju cerībā uz to, ka tā būs lokāla akcija, līdzīgi Čehoslovākijas sagrābšanai. Un tā nav Gebelsa propaganda. Padomju avoti liecina to pašu.

Aviācijas ģenerālpulkvedis A. S. Jakovļevs (tajā laikā — personīgais Staļina referents): "Hitlers bija pārliecināts, ka Anglija un Francija par Poliju nesāks karot." (Ceļ žizņi (Dzīves mērķis), 212. lpp.)

Tātad Hitlers nezina, ka viņš sāk Otro pasaules karu, bet, lūk, biedri Kremlī to lieliski zina! Un vēl moments: ceļš līdz Maskavai nav tuvs. Dažiem deputātiem vajadzīgas septiņas līdz desmit un pat divpadsmit dienas, lai nokļūtu Maskavā. Tas nozīmē, ka, lai apspriestu Eiropā sākušos karu, kāds līdz kara sākumam devis deputātiem signālu sapulcēties Kremlī. Teikšu vairāk: līdz Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanai.

Jebkurš mēģinājums noteikt precīzu Otrā pasaules kara sākuma datumu un laiku, kad tajā iesaistījās PSRS, neizbēgami mūs novedīs pie 1939. gada 19. augusta.

Staļins arī agrāk nevienu reizi vien slepenajās sapulcēs bija izklāstījis savu Eiropas "atbrīvošanas" plānu: ievilkt Eiropu karā, pašiem paliekot neitrāliem, un pēc tam, kad pretinieki novārdzinās cits citu, uzmest uz svaru kausiem visu Sarkanās armijas spēku. (6. sējums, 158. lpp.; 7. sējums, 14. lpp.)

1939. gada 19. augusta Politbiroja sēdē tika pieņemts neatgriezenisks lēmums realizēt šo plānu.

Ziņas par Politbiroja sēdi un pieņemtajiem lēmumiem gandrīz nekavējoties nokļuva rietumu presē. Franču aģentūra HAVAS publicēja paziņojumu par pieņemtajiem lēmumiem.

Kā Politbiroja pilnīgi slepenais protokols varēja nokļūt Rietumu presē? Es nezinu. Tomēr varēja būt vairāki veidi. Viens no ticamākajiem varētu būt tāds: viens vai vairāki Politbiroja locekļi, Staļina plāna nobiedēti, nolēma viņu apstādināt. Atklāti protestēt viņi nevarēja. Bija tikai viens veids, kā piespiest Staļinu atteikties no saviem plāniem: publicēt šos plānus Rietumos. Politbiroja locekļiem, īpaši tiem, kuri kontrolēja Sarkano armiju, kara rūpniecību, kara izlūkdienestus, NKVD, propagandu, Kominterni, bija diezgan lielas iespējas. Šis variants nav tik neticams, kā varētu šķist pirmaj ā acumirklī.

1917. gadā Politbiroja locekļi Zinovjevs un Kameņevs, lai izjauktu Oktobra apvērsumu, publicēja Ļeņina un Trocka plānus "buržuāziskajā" presē. Man jāatkārto, ka nezinu, kā dokuments nokļuva Rietumos, es tikai uzsveru, ka eksistēja ceļi, pa kuriem tas varēja tur nokļūt.

Staļins reaģēja uz aģentūras HAVAS paziņojumu zibenīgi un pilnīgi neparasti. Viņš uzstājās avīzē „Pravda" ar atspēkojumu. Staļina atspēkojums — ļoti nopietns dokuments, kas jālasa tikai pilnībā. Lūk, tas:

PAR MELĪGO AĢENTŪRAS HAVAS PAZIŅOJUMU

Avīzes „Pravda" redaktors vērsās pie biedra Staļina ar jautājumu: kāda ir biedra Staļina attieksme pret aģentūras HAVAS paziņojumu par "Staļina runu", kas it kā ir teikta "Politbirojā 19. augustā", kurā it kā ir izteikta doma par to, ka "karam ir jāturpinās pēc iespējas ilgāk, lai novājinātu karojošās puses"?

Biedrs Staļins atsūtīja šādu atbildi:

"Šis aģentūras HAVAS paziņojums, tāpat kā daudzi citi tās paziņojumi, ir meli. Es, protams, nevaru zināt, kurā tieši kafe-šantanē ir safabricēti šie meli. Tomēr, lai kā nemelotu kungi no

aģentūras HAVAS, viņi nevar noliegt to, ka:

nevis Vācija uzbruka Francijai un Anglijai, bet Francija un Anglija uzbruka Vācijai, uzņemoties atbildību par šī brīža karu;

pēc karadarbības uzsākšanas Vācija vērsās pie Francijas un Anglijas ar miera piedāvājumiem, bet Padomju Savienība atklāti atbalstīja Vācijas miera piedāvājumus, jo uzskatīja un turpina uzskatīt, ka pēc iespējas ātrākas kara beigas kardinālā veidā atvieglotu visu valstu un tautu stāvokli;

Anglijas un Francijas valdošās aprindas rupji noraidīja gan Vācijas miera piedāvājumus, gan Padomju Savienības centienus panākt ātrākas kara beigas.

Tādi ir fakti.

Ko šiem faktiem var pretnostatīt kafe-šantanē politiķi no aģentūras HAVAS?

J. Staļins

(Pravda, 1939. gada 30. novembris.)

Lai lasītājs pats lemj — kas ir "meli" — aģentūras HAVAS paziņojums vai Staļina atspēkojums. Es domāju, ka pats Staļins pēc zināma laika diezin vai atkārtotu pats savus vārdus.

Atklāts Staļina atspēkojuma melīgums un Staļinam vēl nebijusi aukstasinības zaudēšana runā par labu aģentūrai HAVAS. Šajā gadījumā ir aizskarta neticami jutīga stīga, tāpēc — tāda rezonanse. Padomju varas desmitgažu laikā Rietumu prese par Padomju Savienību un personīgi par Staļinu ir rakstījusi daudz. Boļševikus un personīgi Staļinu vainoja visos nāves grēkos. Par Staļinu rakstīja, ka viņš ir policijas provokators, ka viņš ir nogalinājis savu sievu, ka viņš ir despots, sadists, diktators, cilvēkēdājs, bende utt., utjpr. Taču parasti Staļins neiesaistījās polemikā ar "buržuāziskiem skribentiem". Kāpēc tad klusējošais, aukstasinīgais Staļins šoreiz pazemojās līdz tirgus lamām un lētiem apvainojumiem? Atbilde viena: aģentūra HAVAS atklāja vispatiesākos Staļina nolūkus. Tieši tāpēc Staļins reaģēja tik neparasti. Viņam bija vienalga, ko par viņa atspēkojumu domas nākamās paaudzes (starp citu, tās par to neko nedomā), Staļinam tajā brīdī bija svarīgi saglabāt noslēpumā savu plānu vismaz tuvākos divus trīs gadus, kamēr Eiropas valstis novājinās cita citu iznīcinošā karā.

Varbūt uz dažām minūtēm piekritīsim Staļina argumentiem: jā, HAVAS paziņojums vienkārši ir "meli, kas safabricēti kafe-šantanē". Šajā gadījumā mums jāizsaka sava sajūsma par aģentūras HAVAS žurnālistiem. Ja viņi patiešām ir izdomājuši savu paziņojumu, tad tas ir izdarīts, pamatojoties uz dziļām marksisma-ļeņinisma zināšanām, Staļina raksturu un rūpīgu Eiropas militāri politiskās situācijas zinātnisko analīzi. Aģentūras HAVAS žurnālisti, protams, saprata situāciju daudz labāk nekā Hitlers un Rietumu demokrātijas līderi. Ja aģentūras HAVAS paziņojums bija vienkārši izdomāts, tas ir tieši tas gadījums, kad izdomājums pilnīgi atbilst realitātei.

Pēc daudziem gadiem, kad visi jau būs aizmirsuši par aģentūras HAVAS paziņojumu un Staļina atspēkojumu, Padomju Savienībā tiks publicēti trīspadsmit Staļina sacerējumu sējumi. Starp Staļina darbiem ir viņa runas CK slepenajās sēdēs. 1939. gadā aģentūras HAVAS žurnālistiem šīs runas nebija pieejamas. Taču Staļina sacerējumu publikācijas apstiprina, ka Staļina plāns bija vienkāršs un ģeniāls, un tas bija tieši tāds, kādu to aprakstīja franču žurnālisti. Jau 1927. gadā CK slēgtajā sēdē Staļins izteica domu par to, ka kara gadījumā ir nepieciešams saglabāt neitralitāti līdz brīdim, kad "karojošās puses būs novājinājušas viena otru ar savstarpēju cīņu, kas nav viņiem pa spēkam". Vēlāk slēgtajās sēdēs šī doma tika atkārtota ne vienu reizi vien. Staļins uzskatīja, ka kara gadījumā Eiropā Padomju Savienība neizbēgami kļūs par kara dalībnieci, bet tai jāiesaistās pēdējai un, ar svaigiem spēkiem tieši spēles finālā pret visiem, kas ir jau cīņā paguruši.

Taču arī Staļina priekšgājēji runāja par to pašu. Pamatojot savu plānu ciešā līdzgaitnieku lokā, Staļins vienkārši citēja Ļeņinu, uzsverot, ka ideja pieder Ļeņinam. Bet arī Ļeņins nav oriģināls. Viņš savukārt smēla idejas no neizsmeļamās marksisma mucas. Šajā ziņā interesanta ir F. Engelsa vēstule E. Bernšteinam 1883. gada 12. jūnijā: "Visiem šiem dažāda veida slaistiem vispirms ir jāsanaidojas sava starpā, citam cits jāiznīdē un jāsakompromitē un ar to jāsagatavo augsne mums."

Staļins atšķīrās no saviem priekšgājējiem un turpinātājiem ar to, ka mazāk runāja, vairāk darīja.

Ir ļoti svarīgi zināt, ko Staļins runāja Politbiroja sēde 1939. gada 19. augustā. Taču, pat ja mēs

nezinātu viņa teikto, mēs labi redzam viņa darbus, un tie daudz skaidrāk rāda Staļina nodomu. Jau četras dienas pēc Politbiroja sēdes Kremlī tika parakstīts Molotova—Ribentropa pakts — pats izcilākais padomju diplomātijas sasniegums visā tās vēsturē un pati spožākā Staļina uzvara visā viņa neparastajā karjerā. Pēc līguma parakstīšanas Staļins priecīgi klaigāja: "Apmānīju! Apmānīju Hitleru!" Staļins patiešām apmānīja Hitleru tā, kā neviens nevienu divdesmitajā gadsimtā nebija mānījis. Jau pusotru nedēļu pēc pakta parakstīšanas Hitleram bija karš divās frontēs, tas ir — Vācija jau no paša sākuma bija nokļuvusi situācijā, kurā tā varēja karu tikai zaudēt (un zaudēja).

Runājot citiem vārdiem, Staļins bija uzvarējis Otro pasaules karu jau 1939. gada 23. augustā, vēl pirms tam, kad tajā iestājās Hitlers.

Tikai 1940. gada vasarā Hitlers saprata, ka viņš ir apmānīts. Viņš pamēģināja apspēlēt Staļinu, bet bija jau par vēlu. Hitlers varēja cerēt tikai uz spīdošām taktiskām uzvarām, bet taktiskais Vācijas stāvoklis bija katastrofāls. Tā atkal nokļuva starp diviem dzirnakmeņiem: no vienas puses — Lielbritānija uz savām nepieejamajām salām (un ASV tai aiz muguras), no otras puses — Staļins. Hitlers pagriezās ar seju pret rietumiem, bet skaidri apzinājās, ka Staļins gatavo uzbrukumu, ka Staļins ar vienu triecienu var pārgriezt naftas aortu Rumānijā un paralizēt visu Vācijas rūpniecību, armiju, aviāciju un floti. Hitlers pagriezās ar seju pret austrumiem, bet saņēma stratēģiskās bombardēšanas un pēc tam — iebrukumu no rietumiem.

Runā, ka Staļins uzvarēja, tikai pateicoties Lielbritānijas un ASV atbalstam. Svēta patiesība! Tieši tas arī ir Staļina diženums, ka viņš, galvenais Rietumu ienaidnieks, mācēja izmantot Rietumus savas diktatūras aizstāvēšanai un nostiprināšanai. Tā arī ir Staļina ģenialitāte, ka viņam izdevās nošķirt savus pretiniekus un sagrūst pierēm. Tieši par šādu notikumu attīstību Rietumu brīvā prese brīdināja jau 1939. gadā, kad Staļins vārdos tēloja neitralitāti, bet darbos bija pats galvenais un pats viltīgākais kara iniciators un dalībnieks.

7. nodaļa. „Kara bāzes paplašinašana"

Vacijas nacionala atbrīvošana — proletariska revolūcija, aptverot Centraleiropu un Rietumeiropu un apvienojot to ar Austrumeiropu Padomju Savienoto Štatu veida. Ļ. Trockis

Pēc Bonaparta izdzīšanas no Krievijas krievu armija ka uzvarētaja iegaja Parīzē. Nesastapusi tur Bonapartu, krievu armija ar dziesmam devas majup. Krievijai kara mērķis bija pretinieku armijas sagrave. Ja Maskavu vairs neviens neapdraud, tad krievu armijai vairs nav ko darīt Rietumeiropa.

Krievijai un Padomju Savienībai bija atšķirīgi kara mērķi. 1923. gada M. N. Tuhačevskis, kurš jau bija ieguvis slavu ka mierīgo iedzīvotaju masu iznīcinašanu vadītajs Centralkrievija, Ziemeļkaukaza, Uralos, Sibīrija un Polija, teorētiski pamatoja kara mērķi — "nodrošinat sev brīvu vardarbības pielietošanu, bet, lai to panaktu, vispirms ir jaiznīcina pretinieka bruņotie spēki". (Voina i revoļucija, nr. 22, 188. lpp.) Pretinieku armijas sagrave un "visparēja tas iznīcinašana" nav kara un vardarbības beigas, bet tikai sakuma stadija — tikai pirmais solis uz "vardarbības brīvu pielietošanu". "Katra mūsu ieņemta teritorija pēc ieņemšanas ir jau padomju teritorija, kura tiks īstenota stradnieku un zemnieku vara." (Padomju Savienības maršals M. N. Tuhačevskis — 1. sējums, 258. lpp.)

Sava darba "Mūsdienu stratēģijas jautajumi" Tuhačevskis pievērš uzmanību tam, ka padomju štabiem "ir savlaicīgi jasniedz noradījumi politiskajam parvaldēm un attiecīgajiem organiem par revkomu[12] un citu vietējo administratīvo aparatu sagatavošanu tiem vai citiem rajoniem" (turpat, 196. lpp.). Citiem vardi em, padomju štabi gatavo "atbrīvošanas" operaciju dziļa slepenība, taču sagatavošanas laika tiem ir pienakums brīdinat komisarus un "attiecīgos organus" par komunistiska administratīva aparata sagatavošanu "atbrīvotajiem" rajoniem: Sarkana armija uz saviem durkļiem atnesīs kaimiņiem laimīgu dzīvi kopa ar iepriekš izveidotiem vietēj as varas organiem.

Iekaroto teritoriju sovjetizacijai ar "brīvas vardarbības pielietošanas" un "atbrīvoto" rajonu, kas domati jaunam "atbrīvošanam", resursu ekspluatacijas metodi, Tuhačevskis deva "zinatnisku" nosaukumu — "kara bazes paplašinašana". Šis termins ievietots pat 1928. gada Lielaja padomju enciklopēdija.

1941. gada 30. marta runa Ādolfs Hitlers saviem ģeneraļiem definēja mērķi karam Austrumos: sasist bruņotos spēkus, iznīcinat komunistisko diktatūru, nodibinat īstu socialismu un parvērst Krieviju par bazi kara turpinašanai. Atšķirību starp Hitlera un Tuhačevska mērķiem praktiski nav. Abi — socialisti, abi murgo par pasaules iekarošanu, abi plano izmantot pakļautas teritorijas "kara bazes paplašinašanai". Gatavojot iebrukumu, Hitlers jau laikus savam jaunajam teritorijam formēja administratīvo aparatu, bet to pašu piedavaja darīt arī Tuhačevskis jau 1923. gada.

Vienas un tas pašas idejas, tikai padomju socialisti tas izteica daudz agrak neka Ādolfs Hitlers. No Tuhačevska iznaktu dižciltīgs "gauleiters", bet viņš nebija stratēģis.

Tuhačevska "tarana stratēģijas" metode, pat izskatot to teorētiski, uzrada pilnīgu nekonsekvenci. Tuhačevska stratēģija — ta ir šahista metode, kurš uz šaha dēļa tiecas ieņemt maksimalu brīvo lauciņu skaitu, uzskatot pretinieka figūru iznīcinašanu par otršķirīgu lietu. Pamēģiniet uz šaha laukuma (tas ir pats primitīvakais divu mini armiju kara modelis, kas neprasa ne naudu, ne maizi un armija ir padevīga jums, līdz pat pašnavnieciskai jebkuras j ūsu pavēles izpildīšanai) izmantot Tuhačevska metodi. Kas sanaks? Sanaks tieši tas pats, kas sanaca Tuhačevskim pie Vislas 1920. gada.

Tagad komunisti cenšas mūs pārliecināt, ka, iznīcinot Tuhačevski, Staļins pilnīgi noliedza viņa metodi. Nē. Staļins noliedza tikai nepieņemamo, neapšaubāmi uz sakāvi vedošo Tuhačevska stratēģisko metodi, saglabājot un ļaujot citiem attīstīt "kara bāzes paplašināšanas" idejas.

Bez Tuhačevska un viņam līdzīgajiem Staļinam bija arī īsti stratēģi. Pirmais un pats spīdošākais bija Vladimirs Triandafillovs — operatīvās mākslas tēvs. Tieši viņš 1926. gadā grāmatā „Razmah operacij sovremennih armif' (Mūsdienu armiju operāciju vēriens) pirmo reizi aptuveni formulēja "Dziļās operācijas" teoriju. Grāmatā „Harakter operacij sovremen nih armij' (Mūsdienu armiju operāciju raksturs) Triandafillovs turpināja attīstīt savas idejas. Šīs grāmatas joprojām ir padomju kara mākslas fundaments. V. K. Triandafillovs atrada cilvēkus, kuri saprata viņa idejas un ieteica tās Ģenerālštābā. Starp Triandafillova skolniekiem bija arī nākamais Ģenerālštāba priekšnieks Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis.

G. K. Žukovs izmantoja Triandafillova idejas visās operācijās, sākot no Halhingolas.

Skaidrs, ka Triandafillovam nevarēja būt normālu attiecību ar "ģeniālo" Tuhačevski. Triandafillovs atklāti izsmēja "vecās stratēģijas" nabadzīgumu, norādot uz Tuhačevska šarlatānisko pieeju kara mākslas jautājumiem un viņa pilnīgo analfabētismu militāro lietu jautājumos. Var brīnīties par Triandafillova drosmi: Tuhačevskis bija viņa tiešais un nepastarpinātais priekšnieks. Tuhačevska greizsirdība un atriebība nevarēja neskart ietiepīgo teorētiķi, un Triandafillovs zināja, ka no likteņa un Tuhačevska naida viņam neizbēgt.

Noliedzot Tuhačevska militāro metodi, Triandafillovs tomēr pilnībā pieņēma un attīstīja Tuhačevska idejas par "atbrīvoto" teritoriju ātru sovjetizāciju. "īsā laikā (divās trīs nedēļās) vajag tikt galā ar veselu valstu sovjetizāciju vai — attiecībā uz daudz lielākām valstīm — ar visai prāvu apgabalu sovjetizāciju trīs četru nedēļu laikā". "Organizējot revkomus, būs ļoti grūti rēķināties ar vietējiem spēkiem. Uz vietas varēs atrast tikai daļu tehniskā personāla un darbinieku ar vismazāko atbildību. Visi atbildīgie darbinieki un pat daļa tehniskā personāla ir jāatved sev līdzi. Šo jaunatkaroto apgabalu sovjetizācijai nepieciešamo darbinieku skaits būs milzīgs." (Harakter operacij sovremennih armij, 177.—178. lpp.)

Triandafillovs pievērsa uzmanību tam, ka nebūtu pareizi izmantot Sarkanās armijas kaujas daļas sovjetizācijas realizēšanai. Būtu gana labi, ja tam būtu paredzētas kādas īpašas daļas. Lai Sarkanā armija sagādā pretiniekam zaudējumu, bet īpašās daļas atkarotajā aizmugurē dibina īstu sociālismu.

Tiesa, arī Hitlers vēlāk pievienojas šim pašam uzskatam: Vērmahts grauj pretiniekus, SS17 — ievieš "jauno kārtību".

Triandafillovam kara māksla bija kā eksaktā zinātne. Viņš izstrādāja matemātiskā aprēķina formulas miljoniem lielu armiju uzbrukuma operācijām dziļā pretinieka aizmugurē. Šīs formulas ir tikpat daiļas, cik ģeometrijas teorēmas. Triandafillovs piedāvāja savas formulas visiem uzbrukuma etapiem, pat padomju politisko līderu skaita aprēķināšanai katrā iekarotās teritorijas administratīvajā vienībā.

Kā piemēru Triandafillovs min administratīvā sastāva skaita aprēķinu piecās poļu vojevodistēs no padomju robežas līdz Sanai. Triandafillovs sovjetizācijas veikšanai rekomendē izmantot ārzemju komunistus, kuri dzīvo PSRS: iekarojumi ir paredzami līdz pašam Atlantijas okeānam, un tikai ar padomju komunistiem vien neiztikt.

Komunistiskie vēsturnieki cenšas mūs pārliecināt, ka Staļins sadalīja Poliju, jo baidījās no Hitlera, gribēja mieru utt., utjpr. Bet komunisti "aizmirst", ka līdz Molotova—Ribentropa paktam un pat līdz Hitlera nākšanai pie varas padomju štābos ar matemātiskām metodēm tika izstrādāti Eiropas sovjetizācijas plāni. Turklāt pēc Molotova—Ribentropa pakta nosacījumiem Polijas teritorijas (no robežas līdz Sanai) pāriešana Padomju Savienības rokās tika izskatīta par vienkāršu un nelielu piemēru tam, kā turpināt Eiropas sovjetizēšanu.

Molotova—Ribentropa pakts atvēra sovjetizācijas vārtus. Staļinam viss bija sagatavots ne tikai teorētiski. Padomju štābi izstrādāja plānus dziļā slepenībā, taču neaizmirsa sniegt norādījumus politiskajiem komisāriem un "attiecīgajiem orgāniem" būt pilnīgā gatavībā sovjetizācijai. 1939. gada 17. septembra naktī NKVD kombrigsn I. A. Bogdanovs deva čekistiem pavēli: "Baltkrievijas frontes armija 1939. gada 17. septembra rītausmā pāriet uzbrukumā ar uzdevumu sadarboties ar sacēlušamies Baltkrievijas strādniekiem un zemniekiem." Un tā, revolūcija Polijā ir sākusies, strādnieki un zemnieki tiks galā paši, bet Sarkanā armija un NKVD ar viņiem tikai sadarbosies. Rezultāti ir zināmi. Katiņa — tā arī ir no "sadarbības" jomas. Starp citu, jāsaka, ka Staļins nemaz tik ļoti nebaidījās no Hitlera, kā to mēģina iztēloties komunisti. Ja Staļins baidītos no Hitlera, viņš saglabātu poļu virsniekus un Vācijas iebrukuma gadījumā atstātu viņus poļu karavīru tūkstošu priekšgalā partizānēt Polijas teritorijā. Taču aizsardzība pret Hitleru neietilpa Staļina plānos. Staļins ne tikai neizmantoja Polijas potenciālu, bet arī izklīdināja savas partizānu vienības, kas iepriekš tika izveidotas kara gadījumam.

Somijas sovjetizācija tika gatavota vēl rūpīgāk. Brīdī, kad "Somijas militāristu kliķe uzsāka bruņotas provokācijas", Staļinam rezervē jau bija Somijas komunistiskais "prezidents", "premjerministrs" un vesela "valdība", ieskaitot "brīvās demokrātiskās Somijas" galveno čekistu. Igaunijā, Lietuvā, Latvijā, Besarābijā un Bukovinā arī atradās "tautas pārstāvji", kas pieprasīja pievienošanos "brālīgajai saimei", (pārsteidzoši ātri) atradās revolucionāro komiteju priekšsēdētāji, tautas piesēdētāji, deputāti utt., utt.

Sovjetizācija pieņēmās spēkā, bet Staļins tik palielināja partijas administratoru rezervi jauniem karagājieniem. 1940. gada 13. martā Politbirojs pieņēma lēmumu par visu partijas nomenklatūras darbinieku atestēšanu un militārās dienesta pakāpes piešķiršanu viņiem visiem. Visa partija no pusmilitāras pārtapa tīri militārā. Politbirojs Aizsardzības narkomatam19 izvirzīja uzdevumu praktiski realizēt visas nomenklatūras atestēšanu un dienesta pakāpju piešķiršanu. Tika nolemts, ka "partijas komiteju darbiniekiem ir pienākums sistemātiski iziet militāro pārkvalifikāciju, lai viņi jebkura RKKA20 un RKKF21 iesaukuma brīdī varētu pildīt darbu amatos, kas atbilst viņu kvalifikācijai". (Politbiroja lēmums "Par militāro pārkvalifikāciju, partijas komiteju darbinieku pāratestēšanu un kārtību, kādā viņi mobilizējami RKKA", 1940. gada 13. marts.) Pievērsiet uzmanību vārdiem "darbu amatos, kas atbilst viņu kvalifikācijai". Kāda gan partijas darbonim kvalifikācija, izņemot raikoma sekretāra prasmes? Tad, lūk — tieši par raikomu, gorkomu, obkomu22 utt. sekretāriem viņus plānoja izmantot arī pēc iesaukšanas armijā.

No 1940. gada maija līdz 1941. gada februārim tika pāratestēti (tas ir, nolika eksāmenus un izgāja komisijas) deviņdesmit deviņi tūkstoši rezerves politdarbinieku, ieskaitot sešdesmit trīs tūkstošus vadošo "partijas komiteju darbinieku". Nomenklatūras pārkvalifikācija noritēja paātrinātā tempā. Un ne tikai pārkvalifikācija. Arī iesaukums. 1941. gada 17. jūnijā vēl trīstūkstoš septiņsimt nomenklatūras amatpersonu saņēma pavēli ierasties un būt armijas rīcībā.

Vai tika gatavota jauna sovjetizācija?

Igauniju, Lietuvu, Latviju, Rietumukrainu un Rietumbaltkrieviju, Besarābiju un Bukovinu sovjetizēja ne tikai partijas bosi — roku pielika ari "attiecīgie orgāni". Aiz "tautas pārstāvju" un "tautas kalpu" mugurām NKVD "palīdz sacēlušamies strādniekiem un zemniekiem nostiprināt proletariāta varu".

Pirmie robežām pāri devās NKVD robežsargi. "Darbojoties nelielās grupās, viņi ieņēma un noturēja upju pārceltuves un ceļu mezglus." (V/Ž23 ,1970. gads, Nr. 7, 85. lpp.) Ziemas karā NKVD robežsargu vienība slepus iekļuva Somijas teritorijā, veica gājienu pāri tundrai un ar negaidītu triecienu ieņēma Petsamo un ostu. Pēc pieciem gadiem karā ar Japānu no robežsargiem tika saformētas "trīssimt divdesmit uzbrukuma vienības ar trīsdesmit līdz septiņdesmit pieciem cilvēkiem katrā, kas bija bruņotas ar ložmetējiem, automātiem, šautenēm un granātām. Dažās

18  Kombrigs—brigādes komandieris (krievu val. командир бригады)

19  Narkomats—tautas komisariāts (krievu val. Наркомат - Народный Комиссариат) - PSRS līdz 1946. gadam, analogs ministrijai

20  RKKA - Strādnieku un zemnieku Sarkanā armija (krievu val. Рабоче-Крестьянская Красная Армия)

21  RKKF - Strādnieku un zemnieku Sarkanā flote (krievu val. РККФ - Рабоче-Крестьянский Красный Флот)

22  Raikoms, gorkoms, obkoms — rajona, pilsētas, apgabala komiteja

23   VIŽ - militārās vēstures žurnāls (krievu val. ВИЖ- Военно-исторический журнал)

vienībās bija līdz simt, pat simt piecdesmit cilvēku". "Sagatavošana tika veikta uz agrāk izstrādātu un precizētu negaidīta uzbrukuma plānu pamata (..) Pirmšķirīga loma panākumu gūšanā bija jāspēlē rīcības pēkšņumam." (VIŽ, 1965. gads, Nr. 8, 12. lpp.)

Arī karā ar Vāciju NKVD robežapsardzes spēki rīkojās tādā pašā veidā. Tur, kur Vācijas karaspēks nebija pārgājis robežu, padomju robežapsardzes spēki pēc savas iniciatīvas pārkāpa valsts robežu: viņi bija tam gatavi. Piemērs: 1941. gada 25. jūnijā uz Rumānijas robežas padomju robežsardzes kuteri izsēdināja desantu Kiļijas rajonā. Desants ieņēma placdarmu, turklāt desantniekiem ar uguni palīdzēja NKVD izlūki, kas bija izsēdušies krastā jau iepriekš (Časovije sovetskih graņic (Padomju robežu sargi), 141. lpp.).

Interesanta lieta. Tādi paši atlasīti un labi trenēti NKVD robežsargi Vācijas uzbrukuma brīdī atradās uz robežas tiltiem, bet viņi nebija gatavi uzbrukuma atvairīšanai un tiltu aizsardzībai un atdeva tos gandrīz bez kaujas. Kad vajadzēja ieņemt robežas tiltu rietumu daļu, robežsargi demonstrēja neparastu sagatavotību, drosmi un varonību. Kad vajadzēja tilta austrumu daļu aizsargāt, tie paši cilvēki demonstrēja pilnīgu nesagatavotību — viņiem vienkārši to nebija mācījuši un uzdevumu aizsargāt neviens nebija devis.

Taču NKVD galvenais spēks tomēr nav robežapsardzes karaspēks. Bez robežsardzes NKVD sastāvā bija liels skaits operatīvo, konvoja un apsardzes pulku un divīziju. Tās visas intensīvi nodarbojās ar "ienaidnieku elementu" iznīcināšanu un "teritoriju attīrīšanu". Ziemas karā ar to nodarbojās astoņi NKVD pulki kopā ar atsevišķiem bataljoniem un rotām, un robežsargu formējumiem. NKVD "aizmugures attīrīšanas" vērienu var komentēt kaut vai operācija, kas tika veikta 1. Baltkrievijas frontes aizmugurē 1944. gadā. Operācijā piedalījās pieci NKVD robežapsardzes pulki, septiņi NKVD operatīvo spēku pulki, četri kavalērijas pulki, atsevišķi bataljoni, izlūkošanas aviācija. Kopējais skaits — piecdesmit tūkstoši cilvēku. "Apstrādājamais laukums" — trīsdesmit tūkstoši kvadrātkilometru (turpat, 181. lpp.). Taču arī pirms Hitlera uzbrukuma NKVD strādāja ar tikpat lielu vērienu, vienkārši dati par operācij ām, kas 1940. gadā tika veiktas Igaunijā, Lietuvā, Latvijā, Rietumukrainā un Rietumbaltkrievijā, Bukovinā un Besarābijā, nekur netiek publicēti. Bet vai tad trūkst publikāciju par šo tēmu — nevis par bendēm, bet par viņu upuriem?

1940. gads NKVD darbības intensivitātes ziņā pārspēja gan 1944., gan 1945. un daudzus turpmākos gadus. Pietiks, ja atcerēsimies, ka 1940. gads ir Katiņas gads. Taču poļu virsniekus iznīcināja ne tikai Katiņā, bet vismaz vēl divās vietās, turklāt — upuru bija ne mazāk kā Katiņā. Bet iznīcināja taču arī lietuviešu un latviešu, un igauņu virsniekus. Un ne tikai virsniekus, bet arī skolotājus, mācītājus, policistus, rakstniekus, juristus, žurnālistus, strādīgus zemniekus, uzņēmējus un visus citus iedzīvotāju slāņus, tieši tāpat kā Sarkanā terora laikā pret krievu tautu. NKVD darbības mērogi auga., bet pēkšņi kaut kas mainījās: 1941. gada februārī NKVD kaujas vienības pieaugošā skaitā tika slepus koncentrētas pie valsts robežām.

Komunistiskie profesori tagad visiem spēkiem cenšas pazemināt Sarkanās armijas spēku un pārspīlēt Vērmahta spēku. Turklāt viņi veic visrupjākos viltojumus un falsifikācijas. Vācijai tiek uzskaitītas visas Vērmahta un SS divīzijas. Padomju Savienībai — tikai Sarkanās armijas divīzijas, savukārt īpaši atlasītās, lieliski sagatavotās, pilnībā nokomplektētās un apbruņotās NKVD divīzijas pilnīgi netiek ņemtas vērā, tās ir "aizmirstas". Komunisti apgalvo, ka tieši uz robežas atradās četrdesmit septiņas sauszemes un sešas jūras vienības (katra apmēram pulka lielumā) un vienpadsmit NKVD operatīvo spēku pulki, kopskaitā apmēram simt tūkstoš cilvēku. Tā ir patiesība. Taču ne pilnīga. Vācijas iebrukuma brīdī tieši uz robežas atradās ne tikai pulki, bet arī daži NKVD bataljoni ar iespaidīgu cilvēku daudzumu, bez tam — arī veselas NKVD divīzijas. Piemērs: NKVD 4. divīzija (komandieris — NKVD pulkvedis F. M. Mažirins) atradās uz Rumānijas robežas, turklāt šīs divīzijas NKVD 57. pulka apakšvienība — tieši uz robežtiltiem. Robežas tuvumā atradās NKVD 8. motorizēto strēlnieku divīzija. Rava-Russkaja rajonā atradās NKVD 10. divīzija, bet šīs divīzijas 16. kavalēristu pulks bija izvietots tieši robežapsardzes posteņos. NKVD 21. motorizēto strēlnieku divīzija atradās uz Somijas robežas. Turpat atradās arī NKVD 1. divīzija (NKVD pulkvedis S. I. Donskovs). NKVD 22. motorizēto strēlnieku divīzija parādās vācu ziņojumos septītajā dienā pēc iebrukuma Lietuvā.

NKVD daļas bija pievirzītas robežām neticami tuvu. Dažas atradās burtiski dažu metru attālumā no robežas. Piemērs: NKVD 132. atsevišķais bataljons atradās Brestas cietokšņa Tiraspoles nocietinājumos. Aizsardzībai? Nē. Cietoksnis netika gatavots aizsardzībai, kara gadījumā tajā tika paredzēts atstāt vienu parastā karaspēka strēlnieku bataljonu. Bet varbūt NKVD bataljonam paredzēts aizsargāt robežu? Nē, tamdēļ līdzās tajās pašās kazarmās atrodas 17. robežapsardzes vienība (pulks), un NKVD 132. bataljons nav robežapsardzes, bet KONVOJA bataljons. Tas tika izmantots "ienaidnieku" konvoj ēšanai no Rietumbaltkrievijas, taču, lūk, tas tiek novietots Rietumu Bugas RIETUMU krastā. Bataljons pagaidām neko nedara — ceļš uz Padomju Savienību būs grūts: vajadzēs čekistus laivās celt pāri Bugai uz veco citadeli, būs jāiet cauri daudziem vārtiem un pāri daudziem tiltiņiem, pāri grāvjiem, jāpāriet Muhaveca un atkal — grāvji, vaļņi un bastioni. Ienaidnieku cietoksnī nav, bet līdz pilsētai tālu. Tāpēc bataljons pagaidām atpūšas. Tiraspoles nocietinājumi (pierobežas sala) — vispār jau tie ir Polijas, precīzāk, taj ā laikā Vācijas teritorij ā, bet, lai nokļūtu Vācijā, ir tikai jāpāriet tiltiņš.

Jebkuru pētnieku sagaida diženi atklājumi, ja vien viņš nodarbosies ar nopietnu NKVD sastāva un spēku dislokācijas izpēti Vācijas iebrukuma priekšvakarā. Bet mēs trauksimies uz priekšu, nav laika pie tā apstāties, jo materiālu pietiek daudziem sējumiem. Teikšu vien, ka 132. bataljons nebija vienīgais.

Esmu atradis informāciju, ka uz pašas robežas bija ne tikai NKVD konvoja bataljoni un pulki, bet arī konvoja divīzijas. Lūk, piemēram, jau pieminētā NKVD 4. divīzija apsegloja robežtiltus pār Prutu. Varbūt lai tos uzspridzinātu stāvokļa saasināšanās gadījumā? Nebūt ne. Tilti bija mīnēti, bet pēc tam tos atmīnēja un līdzās nosēdināja NKVD divīziju. Pēc vienām ziņām, NKVD 4. divīzija ir it kā apsardzes divīzija (analoģiski SS; mēģiniet saprast vārda "apsardze" nozīmi), bet, pēc daudzām citām ziņām (piemēram, VIŽ, 1973. gads, Nr. 10, 46. lpp.), tā tiek dēvēta par konvoja divīziju. Un tad vēl pulkvedis F. M. Mažirins, divīzijas komandieris, — vecs gulaga24 vilks, kas nostrādājis konvojā visu savu karjeru.

Ko tad gulaga apsardze gatavojās konvojēt pār robežas tiltiem?

8. nodaļa. Priekš kam čekistiem haubiču artilērija?

Nobeigsim zvēru viņa paša midzenī.

L. Berija, valsts drošības ģeneralkomisars, 1941. gada februaris

Komunistu soda mašīnai bija divi pamat mehanismi: organi un karaspēks. Protams, ne Sarkanas armija, bet īpašie ČK—GPU—NKVD spēki. Sarkana armija karo pret arējo ienaidnieku, soda karaspēks — pret iekšējo, un tapēc to sauca par iekšlietu karaspēku.

Komunistiskas diktatūras nodibinašanas laika soda karaspēkam bija daudz svarīgaka loma, neka soda organiem. Galvenais sodītaju ierocis tajos slavas pilnajos laikos — bruņumašīna, trīs collu lielgabals, ložmetēji. Iekšējais karš pret savu tautu zvērību un upuru skaita ziņa ne ar ko neatšķiras no parasta iekarošanas kara. Visu soda karaspēka darbību koordinacijai tika izveidota Galvena parvalde (GU). Laiku pa laikam soda mašinērija mainīja savus nosaukumus tikpat viegli, ka čūska savu adu, taja paša laika paliekot ta pati čūska. Taču organs, kas koordinēja soda karaspēka darbību, palika nemainīgs — Galvena parvalde. Šī organizacija un tai pakļautie spēki veica briesmīgas ļaundarības pret visam tautam, kas apdzīvoja Padomju Savienību.

Nostiprinoties komunistiskajai diktatūrai, organi ieguva aizvien nozīmīgaku vietu. Par terora galveno ieroci kļuva čīkstoša spalva denuncianta rokas, vīle zobu novīlēšanai izmeklētaja rokas un "nagana" sistēmas revolveris bendes rokas. Soda karaspēks skaita ziņa nesamazinajas, un ta darbības lauks bija nodrošinats: kratīšanas, masveida tvarstīšanas, apcietinašanas, konvojēšana, soda un "iznīcinašanas" iestažu apsardze. Turklat soda karaspēks apsargaja vadoņus, valdības sakarus, valsts robežas.

Mainījas soda kareivja tēls. Nu tas vairs nebija noziedznieks matroža krekla, bet apsargs plikadas kažoka polaraja vēja: durklis uz priekšu un uzticams suns blakus. Bruņumašīnu sodītajiem vairs nebija. Tas nebija vajadzīgas.

Terors pieņēmas spēka, apdzisa, tad atkal pieņēmas spēka. Lūk, 1937. gads! Komunisti cenšas parliecinat, ka terora sakums ir 1937. gads. Nē. Sakums ir 1917. Augstakais punkts — 1930. Vienkarši — 1937. gada terors, sekojot savai loģikai, nokļuva līdz augšējiem ešeloniem, zem cirvja nokļuva komunisti, tapēc viņi to gadu atceras. Bet kad Jakira un Tuhačevska ļaudis asinīs noslīcinaja veselas guberņas — tas, lūk, netiek uzskatīts par teroru. 1937. — tas nav sakums, tas drīzak ir uzvaras pilnais terora finals. Vēl gads, un tīrīšanas no visparējam parvērtīsies par izlases tīrīšanam. Šaja etapa sodītajiem pat ložmetējus, šķiet, vairs īsti nevajadzēja: viņu kolēģi, nokļuvuši sava personīgaja asinspirtī, īpaši nepretojas.

Pratīgi būtu pieņemt, ka iznīcinatas GU vieta izveidoja kadu jaunu organu, kam būtu tada pati sūtība, tikai zemaks rangs. Ta saka priekša loģika. Taču šaja situacija notika kas pretējs loģikai.

1939. gada 2. februarī vienas Galvenas parvaldes vieta tika izveidotas SEŠAS patstavīgas NKVD Galvenas parvaldes, kas parvaldīja karaspēku un militaros jautajumus:

NKVD robežapsardzes karaspēka GU;

NKVD apsardzes karaspēka GU;

NKVD konvoja karaspēka GU;

NKVD dzelzceļa karaspēka GU;

NKVD militārās apgādes GU;

NKVD militārās celtniecības gu (glavvojenstroj).

Pēc lielās tīrīšanas pabeigšanas notika ne tikai strauja soda karaspēka skaitliska palielināšanās, bet arī kvalitatīvs lēciens: soda karaspēks ar padomju valdības lēmumu no jauna ieņēma vadošo vietu, nobīdot soda orgānus palīglīdzekļa lomā. Lielās tīrīšanas pabeigšana — tas ir sākums vēl nebijušai soda karaspēka varenības palielināšanai. Tā bruņojumā atkal nonāk bruņu vilcieni, jaunākās konstrukcijas bruņumašīnas (BA-10), haubiču artilērija un visbeidzot — tanki un aviācija.

Sākas soda karaspēka formējumu palielināšana un funkciju paplašināšana. NKVD karaspēka sastāvs ir jau tik liels, ka to vadīšanai ievieš speciālu amatu — narkoma vietnieks karaspēka lietās (NKVD ģenerālleitnants I. I. Masļeņņikovs).

Tomēr dīvaini: PADOMJU TERITORIJĀ SODA KARASPĒKS TAČU VAIRS NAV VAJADZĪGS. 1939. gadā PSRS jauna tīrīšana acīm redzami nav paredzēta — valsts ir nolikta uz ceļiem un pilnībā pakļauta Staļinam. Ja arī vēl viena tīrīšana būtu iecerēta, tad revolveru, vīļu, pātagu un pletņu būtu pietiekami. Priekš kam čekistiem haubices?

NKVD karaspēka attīstība notika daudzos virzienos. 1939. gada izveidoja NKVD sprostuguns dienestu. Var iebilst, ka sprostuguns vienības tika izveidotas 1942. gada jūlijā ar NKO21 pavēli nr. 227. Brīvi pieejamo padomju avotu izpēte noved mūs pie vienkārša secinājuma: biedri Trockis, Tuhačevskis, Jakirs, Jegorovs un daudzi citi nevarēja iedomāties karu bez sprostuguns dienesta un Pilsoņu karā izmantoja to plaši un pastāvīgi. Sprostuguns vienību uzdevums — paaugstināt karaspēka noturību kaujā, īpaši — uzbrukumos. Izvietojusies karaspēka aizmugurē, sprostuguns vienība "uzmundrina" savas uzbrūkošās ķēdes ar ložmetēju kārtām pakausī, aiztur karaspēku patvaļīgas atkāpšanās gadījumā, uz vietas apšauj nepakļāvīgos. Skaidrs, ka miera laikā sprostuguns dienests nav vajadzīgs. Uzreiz pēc Pilsoņu kara sprostuguns vienības pārkala soda, apsardzes un konvoja vienībās.

Taču, lūk, 1939. gada jūlijā sprostuguns vienības slepus atdzimst.

Zināms, ka līdz Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanai Padomju Savienība slepus formēja armijas valsts rietumu rajonos. Katras armijas sastāvā bija atsevišķs NKVD motorizēto strēlnieku pulks, kas bija veidots nevis no bataljoniem, bet no sprostuguns vienībām.

Papildus pulkiem, kas ietilpa armijas sastāvā, bija arī atsevišķi NKVD motorizēto strēlnieku pulki, kas ietilpa fronšu sastāvos. Piemērs: 1941. gada jūnijā tikai aiz Dienvidu frontes atradās deviņi NKVD pulki, atsevišķa vienība un atsevišķs bataljons (VIŽ, 1983. gads, Nr. 9, 31. lpp.).

Veidoja ne tikai NKVD motorizēto strēlnieku pulkus, bet arī NKVD sprostuguns vienības, kas nekavējoties tika iekļautas jaunformēto korpusu un armiju sastāvā.

Padomju avotos atrodams daudz norāžu par sprostuguns vienību aktīvo darbību nevis no 1942. gada jūlija, bet no pašām pirmajām kara stundām. Lūk, tipiskas rindas par pirmajām trim kara dienām. Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs: "Es šeit lieku armijas sprostuguns vienību. Viņus apturēja sprostuguns vienības." (Perežitoje (Pārdzīvotais), 108., 143. lpp.)

Apbrīnojami: Vācijas uzbrukumu mēs negaidījām, tomēr neaizmirsām izveidot sprostuguns vienības un izvietojām tās pie pašas robežas.

1939. gada sakuma strauji palielinājās NKVD robežapsardzes karaspēka skaits. Pirms tam, no Ļeņina laikiem, Padomju Savienībā bija seši robežapsardzes apgabali. Tagad to bija jau astoņpadsmit, un katra jauna apgabala skaitliskais lielums salīdzinājumā ar veco ievērojami palielinājās. Jebkurā valstī robežapsardzes spēki aizsargā, bet Padomju Savienība bija neparasta valsts, un mums jau bija iespēja novērot padomju robežsargu agresīvās tieksmes. PSRS robežapsardzes spēki bija spēj īgi ne tikai patstāvīgi iet uzbrukuma kaujās, bet arī, un tas ir galvenais, vienmēr ir kalpojuši par bāzi Osnaz28 formējumu veidošanai. Paraudzīsimies uz kādu robežapsardzes posteni no malas: zaļas naģenes, tīra sirdsapziņa, sunīši vaukšķ, robeža aiz atslēgas, stīdz mierīgi dūmiņi un skan dvēseliska dziesmiņa. Viss kā pienākas. Pēc formas — it kā

21 NKO - Aizsardzības tautas komisariāts (krievu val. НКО - Народный комиссариат обороны)

robežsargi, taču, lūk!, pēc satura — Osnaz.

Osnaz — visagresīvākais padomju soda mašinērijas triecienformējums. Osnaz vienības kļuva slavenas ar cietsirdību (pat pēc VČK29 standartiem) Pilsoņu karā. Pēc tā osnaz skaits tika krasi samazināts. Palika tikai viena OsNaz divīzija Maskavas rajonā (NKVD DON-1, divīzijas komandieris — NKVD kombrigs Pāvels Artemjevs).

Taču 1939. gada augusta sākumā G. K. Žukovs gatavo negaidītu uzbrukumu japāņu spēkiem. Žukova pakļautībā nonāk atsevišķais NKVD Osnaz bataljons, kopskaitā — piecsimt divi cilvēki. Nav daudz, bet bataljons ir nokomplektēts no īpašiem puišiem, kuriem slepkavība ir visai ierasta lieta. Galvenais Osnaz bataljona uzdevums — "pierobežas aizmugures attīrīšana" (Časovije sovetskih graņic, 106. lpp.). Osnaz pastrādāja godam, un Žukovs bija apmierināts.

Šis bataljons acīmredzot bija pirmā bezdelīga, kurai sekoja jaunu Osnaz formējumu bars. To radās veseliem kāšiem, un tie tika veidoti no īpaši atlasītām robežapsardzes daļām tur, kur drīzumā bija paredzama kārtējā "atbrīvošana" un "kardinālas sociālpolitiskas izmaiņas". Lūk, no Kijevas apgabala robežapsardzes spēku politnodaļas 1939. gada 17. septembra ziņojuma, piemēram, uzzinām par to, ka Osnaz bataljoni ir tikko saformēti un gatavi jebkura uzdevuma izpildei.

Osnaz bataljoni pirmie pārgāja robežu Polijas, Besarābijas, Bukovinas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Somijas "atbrīvošanas" laikā. To uzdevums: ar negaidītu triecienu padarīt nekaitīgus pretinieku robežapsardzes posteņus, pēc tam, darbojoties uzbrūkošā karaspēka priekšā, ieņemt tiltus, pārgriezt sakarus, iznīcināt nelielas pretinieku grupas, terorizēt iedzīvotājus. Pēc tam kad Sarkanās armijas daļas ir apdzinušas Osnaz bataljonus, tie var pāriet pie teritorijas tīrīšanas, nevēlamo elementu izņemšanas un iznīcināšanas. Ziņas par NKVD Osnaz bataljoniem mēs varam atrast oficiālajā robežapsardzes spēku vēsturē (Pograņičnije voiska SSSR, dokumenti nr. 185, 193). Bet, lūk, darba rezultāti — "pār robežu konvojēti apmēram sešsimt gūstekņi, to skaitā — virsnieki, muižnieki, mācītāji, žandarmi, policisti." (Turpat, dokuments nr. 196.) Mūsdienu publikācijā teikums aprauts pusē, un mēs nezinām, kāda veida "gūstekņi" vēl tur bija. ("Mācītājus" un "muižniekus" mūsdienu padomju cenzūra, nekautrējoties atstāja "gūstekņu" skaitā, bet kaut ko tomēr mūsdienu tekstā nācās svītrot, lai ap cilvēku ar zaļo naģeni un suni neizgaisinātu varonības oreolu.) Dokumenta datējums — 1939. gada 19. septembris, un tajā aprakstīta situācija tikai vienā mazā NKVD robežapsardzes postenī. Tā ir padomju "atbrīvošanas karagājiena" Polijā trešā diena. (Šobrīd šī atbrīvošana tiek skaidrota kā centieni padarīt drošas savas robežas pret Hitleru. Ja tā, tad vismaz nevajadzēja noskaņot vietējos iedzīvotājus pret sevi. Kādēļ dzīt "mācītājus" un "muižniekus" pāri robežai uz Savienību un pasludināt viņus par gūstekņiem? Starp citu, Osnaz lielāko daļu "gūstekņu" nenodeva gulagā, bet atstāja savā rīcībā. Piemēram, Osnaz sagūstīto igauņu virsnieku nometnes indeksā bija burti "O" un "N". Ar to pilnīgi pietiek, lai secinātu: biedrs Staļins šos cilvēkus neplānoja jelkad atstāt dzīvus.)

Bet atgriezīsimies pie Polijas robežas 1939. gada 19. septembrī. Sešsimt "gūstekņu" — tā ir tikai viena lāse milzīgajā straumē, kas plūda ne jau caur vienu robežapsardzes posteni vien — caur visiem, un tā sāka gāzties pirmajā "atbrīvošanas" dienā, pastāvīgi pieņemoties spēkā. Osnaz bataljonu darba kalngals — 1941. gada 14. jūnijs. Tajā briesmīgajā dienā tika veikta mierīgo iedzīvotāju deportācija no pierobežas rajoniem. Lielākā daļa no viņiem tā arī nekad neieraudzīja dzimtās debesis. Tā bija tā pati diena, kad TASS sniedza tik naivo, tik nomierinošo paziņojumu par to, ka kara nebūs. Jāpiebilst, ka otrpus robežai SS bataljoni veica tieši tādu pašu pierobežas joslas iedzīvotāju pārvietošanas operāciju. Katrs agresors pirms karaspēka ievešanas pierobežas joslā izliek no turienes iedzīvotājus. Vācu iebrukums tika plānots divas nedēļas agrāk nekā padomju, un tāpēc pārvietošanas operācija tai pus robežas notika nevis 14., bet 2. jūnijā.

Pēc 14. jūnija bija kāds notikums, kura nozīmi vēsturnieki mums kautrējas atklāt. NKVD Osnaz soda bataljoni "iztīrīja" visu pierobežas joslu un PALIKA, tajā. Kamdēļ? Ir saprotama sodītāju klātbūtne tur, kur viņiem var atrasties darbs. Ir saprotama hitleriešu sodītāju klātbūtne pierobežas joslā — viņi grasījās tīrīt Krieviju. Bet mūsu pašu padomju sodītāji, ko viņi dara pierobežas joslā? Pēc šīs grāmatas iznākšanas komunisti ar atpakaļejošu datumu paskaidros, ka Staļinam sodītāji uz robežas bija nepieciešami aizsardzībai. Ja tā, vai nav labāk pierobežas joslā turēt parastus kājniekus? Ja to nepietiek, tad arī sodītājus pārkalt par kājniekiem? Taču Staļins neizformēja iepriekš izveidotos NKVD Osnaz bataljonus; viņš veidoja jaunus bataljonus un arī Osnaz pulkus. Lūk, parādījās 2. Osnaz divīzija (DON-2), un tai sekoja arī vesels NKVD Osnaz korpuss (komandieris — NKVD komdivs (divīzijas komandieris Šmirjovs), komisārs — Čumakovs, štāba priekšnieks — NKVD pulkvedis Vinogradovs).

Biedri Staļin, kādas teritorijas vēl jūs esat nolēmis "patīrīt"? Bez Vācijas un tās sabiedrotajiem priekšā neviena nav. Vai tiešām Vāciju?

1941. gada otrajā puse, kad vajadzība piespieda, Staļins izveidoja ne tikai vienkāršus sapieru bataljonus un pulkus, un pat ne brigādes, ne divīzijas un ne korpusus, bet DESMIT SAPIERU ARMIJAS, kas uzraka valsti no jūras līdz jūrai, izveidojot jebkurai pasaules armijai nepārvaramus aizsprostojumus un šķēršļus. Bet tā paša gada pirmajā pusē Staļins sapieru armijas neformēja un neplānoja formēt un neveidoja ne sapieru korpusus, ne divīzijas, ne brigādes. 1941. gada pirmajā pusē Staļins bija aizņemts ar citām problēmām un formēja armijas nepavisam ne aizsardzības uzdevumam.

1941. gada pirmajā pusē NKVD sastāvā tika izveidota vēl viena GU, šoreiz tīri militāra: NKVD GUOV30 . Par GUOV vadītāju Staļins ieceļ Osnaz veterānu Pāvelu Artemjevu, kurš tobrrd ir aizkalpojies līdz NKVD ģenerālleitnanta pakāpei. Jaunā GU nekavējoties pieslēdzas Staļina bezmiega ritmam. Norisinās karaspēka veidošana. Pamata kaujas vienība, kas pakļauta GUOV, — NKVD motorizēto strēlnieku divīzija (MSD). Divīziju skaits pārsniedz desmitus, bet personālsastāva daudzums — simtus tūkstošus. Katras MSD sastāvs: tanku pulks (vai bataljons), divi vai trīs motorizēto strēlnieku pulki, haubiču artilērijas pulks un citas daļas. Katras NKVD MSD apjoms — vairāk nekā desmit tūkstošu cilvēku. Katra jaunizveidotā MSD tiek pārsviesta uz robežu. Tikai uz rietumu robežu. Varbūt — aizsardzībai? Nē. Ja tenisists gaida pretinieka sitienu, labāk taču gaidīt nevis pie paša tīkla, bet tālāk no tā, lai labāk redzētu, uz kurieni sitiens ir virzīts, lai iegūtu laiku pareizi reaģēt. Tā arī operatīvajai vienībai: lai atvairītu triecienu, j āturas tālāk no robežas, lai būtu laiks un telpa aizsardzības manevra veikšanai. Bet, ja tenisists strauji iet uz tīklu (motorizēto strēlnieku divīzija — uz robežu), tas nekādi nav aizsardzībai. Pie paša tīkla — labākā pozīcija sitiena izdarīšanai, bet pretinieka sitiena atvairīšanai — pati sliktākā.

Par čekistu uzbrukšanas iecerēm liecina arī haubiču artilērijas pulku esamība NKVD spēku sastāvā. Mazā un vidējā kalibra lielgabali šauj noklājoši un tāpēc ir labi aizsardzībā: ar klājuguni mēs liekam uzbrūkošajam pretiniekam apstāties, nogulties, ierakties zemē. Taču, kad mēs maināmies lomām — mēs uzbrūkam, bet pretinieks tranšejās aizstāvas —, lielgabali mums maz ko var līdzēt: klājuguns trajektorijā lādiņi lido virs ienaidnieka tranšejām, nenodarot tam ļaunumu, un tad uzbrucējiem ir vajadzīgas haubices. Haubice atšķiras no lielgabala ar krauju stāvuguns trajektoriju. Haubice ir laba pretinieka aizsardzības spēku izkvēpināšanai no ierakumiem un tranšejām. Ja gatavojamies uzbrukuma karam, ražojam haubices, ja aizsardzības — lielgabalus, un, protams, paredzot aizsardzības karu, apbruņojam ar lielgabaliem kaujas, nevis soda karaspēku.

Padomju teritorijā soda divīzijas ar smagajiem uzbrukuma ieročiem nav vajadzīgas: sacelšanās un nemieri sen jau ir apspiesti; Mahno un Antonovs nedraud ar Viskrievijas ugunsgrēku. Jaunajās zemēs, kas ieņemtas saskaņā ar Molotova—Ribentropa paktu, divus gadus valdīja terors, taču arī iztika bez tankiem un haubicēm, bet galējas nepieciešamības gadījumā lūdza palīgā Sarkano armiju. Uzdrošinos izteikt pieņēmumu, ka NKVD motorizēto strēlnieku divīzijas 1941. gada pirmajā pusē tika veidotas iebrukumam Vācijā, situācijai, kad Sarkanās armijas spēki strauji aiziet uz priekšu, neiesaistoties ilgstošās kaujās un atstājot aiz sevis veselus garnizonus un spēcīga pretinieka nesakautās daļas — lūk, pret tām vajadzīgas varenas, labi bruņotas soda divīzijas. Ja ir citi viedokļi, esmu gatavs tos uzklausīt un atspēkot. Aizsardzības versiju lūdzu neizvirzīt. Aizsardzības karā varenās, mobilās, rūpīgi nokomplektētās un lieliski apbruņotās NKVD motorizēto strēlnieku divīzijas ir pilnīgi nevajadzīgas tāpat, kā nevajadzīgas pašās kara beigās pēc Sarkanās armijas ieiešanas Vācijas teritorijā izrādījās SS soda divīzijas. Ar savu iebrukumu 1941. gada 22. jūnijā Hitlers padarīja par bezdarbniekiem Berijas tankistus, motorizētos streļķus un artilēristus. NKVD GUOV karā izrādījās vispār nederīga. Tā novīta kā ziediņš, kas iestādīts nepareizā augsnē. Jau ceturtajā kara dienā (pēc citām ziņām — otrajā) Staļins no GUOV savāca P. Artemjevu, atstājot glavku31 bez galvas. Pēc 1941. gada NKVD MSD vairs netika veidotas, bet visas jau esošās pārtaisītas par vienkāršām Sarkanās armijas strēlnieku divīzijām. Lūk, NKVD 8. MSD pārvērsta par RKKA 63. SD (vēlāk 52. gvardes), NKVD 13. MSD pārtop par RKKA 95. SD (vēlāk — 75. gvardes), NKVD 21. MSD pārvērsta par RKKA 109. SD. Kopumā no NKVD pakļautības RKKA tika nodotas divdesmit deviņas divīzijas (ģenerālmajors V. Ņekrasovs / VIŽ, 1985. gads, Nr. 9, 29. lpp.). Bet aizsardzības karā ir nepieciešami parasti kājnieki, nevis sodītāji.

1944. gadā Sarkanā armija un līdz ar to arī NKVD beidzot parādījās Centrāleiropā un nodibināja strādnieku un zemnieku varu, sociālo taisnīgumu un citus labumus. Bet nevajag domāt, ka laimīgas dzīves celtniecības mehānisms tika veidots un regulēts 1944. gadā. Nē, Staļins to radīja pirms Vācijas iebrukuma. Vienkārši Ādolfs Hitlers neļāva Josifam Staļinam pirms 1944. gada šo mehānismu izmantot un arī papluinīja šo mehānismu tā, ka laimīgu dzīvi izdevās izveidot tikai dažās Eiropas valstīs, nepavisam ne galvenajās, un ne uz mūžīgiem laikiem.

9. nodaļa. Kapec kara priekšvakara tika iznicinātā nodrošinājuma josla?

Mīnas — spēcīga lieta, bet tas ir līdzeklis vajajiem, tiem, kuri aizstavas. Mums ne tik daudz mīnas vajadzīgas, cik atmīnēšanas līdzekļi.

Padomju Savienības maršals G. I. Kuļiks, 1941. gada jūnija sakums

Valsts, kas gatavojas aizsardzībai, izvieto savu armiju nevis uz pašas robežas, bet teritorijas dziļuma. Šaja gadījuma pretinieks nevar ar vienu negaidītu triecienu sakaut galvenos aizsardzības spēkus. Puse, kas aizstavas, pierobežas rajonos jau laikus izveido nodrošinajuma joslu, tas ir, apvidus joslu, kas ir piesatinata ar lamatam, aizsprostiem, šķēršļiem, mīnu laukiem. Šaja josla puse, kas aizstavas, ar nodomu neveic nekadu industrialo vai transporta celtniecību, netur šeit ne lielus karaspēka formējumus, ne lielas rezerves. Tieši pretēji — šaja josla jau laikus spridzinašanai sagatavo visus esošos tiltus, tuneļus un ceļus.

Nodrošinajuma josla — savdabīgs vairogs, kuru aizsardzības puse izmanto pret agresoru. Nokļuvis nodrošinajuma josla, agresors zaudē parvietošanas atrumu, viņa karaspēks piedzīvo zaudējumus vēl pirms tikšanas ar aizsardzības puses galvenajiem spēkiem. Nodrošinajuma josla darbojas tikai nelielas, bet ļoti mobilas aizsardzības puses vienības. Šīs vienības rīkojas no slēpņiem, veic pēkšņus uzbrukumus un atri atiet uz jaunam, iepriekš sagatavotam robežam. Vieglas vienības cenšas sevi uzdot par galvenajiem spēkiem. Agresors ir spiests apstaties, izvietot savus spēkus, tērēt ladiņus uz tukšiem laukumiem, bet pa to laiku vieglas vienības jau slepus un atri ir atkapušas un gatavo slēpņus jaunas robežas.

Nokļuvis nodrošinajuma josla, agresors zaudē savu galveno priekšrocību — pēkšņumu. Kamēr agresors veic nogurdinošu cīņu ar vieglajam piesegšanas vienībam, aizsardzības puses galvenajiem spēkiem ir laiks sagatavoties un sagaidīt agresoru aizsardzībai ērtas robežas.

Jo dziļaka ir nodrošinajuma josla, jo labak. Putru ar sviestu nesabojasi. Cenšoties izrauties caur dziļu joslu, agresors nevilšus parada savas kustības galveno virzienu. Zaudējot pēkšņuma priekšrocību, agresors pats kļūst par ta upuri: nodrošinajuma joslas dziļums viņam nav zinams, tapēc tikšanas ar aizsardzības galvenajiem spēkiem notiek brīdī, kas agresoram iepriekš nav zinams, bet ir zinams pusei, kas aizstavas.

Gadsimtiem un pat tūkstošgadēm, no aizvēsturiskiem laikiem slavu ciltis veidoja masīvas nodrošinajuma joslas kolosalas platības un milzīga dziļuma. Tika izmantoti dažadi aizsprostu izveidošanas paņēmieni. Galvenais no tiem — aizsprostojuma izcirtums. Aizsprostojuma izcirtums — ta ir meža josla, kura kokus cērt cilvēka auguma līmenī ta, lai stumbrs paliktu savienots ar celmu. Koku galotnes sagaž krusteniski pretinieka virziena un piespiež pie zemes ar mietiem. Smalkos zarus apcērt, resnos uzasina. Izcirtuma dziļums — daži desmiti metru tur, kur pretinieka paradīšanas ir gandrīz neiespējama. Taču uz varbūtējiem pretinieka kustības ceļiem izcirtuma dziļums sasniedza baisus izmērus: četrdesmit, līdz pat sešdesmit kilometru necaurejama izcirtuma ar mietu žogiem, rakumiem, vilku bedrēm, briesmīgiem slazdiem, kas spējīgi salauzt zirgiem kajas, un visviltīgakas konstrukcijas lamatam. Krievijas valsts izcirtuma joslas stiepas simtiem kilometru, bet Liela izcirtuma josla, kas tika radīta sešpadsmitaja gadsimta, — vairak neka tūkstoš piecsimt kilometru. Aiz izcirtuma joslam tika celti cietokšņi un pilsētas-cietokšņi. Izcirtumus rūpīgi apsargaja vieglas un kustīgas vienības. Vieglas vienības veica pēkšņus uzbrukumus pretiniekam, un, neiesaistoties ilgstošas kaujas, tūlīt pat pazuda daudzajos labirintos. Agresoram dargi maksaja mēģinajumi tas vajat: izcirtumos tika izveidotas ejas, kuras varēja izmantot tikai to izveidotajs, nezinatajus izcirtuma labirinti ieveda slēpņu un lamatu zonas.

Izcirtumu rajonos tika aizliegts cirst mežu un būvēt ceļus. Pēc Krievijas robežu pavirzīšanas

uz dienvidiem vecās joslas netika iznīcinātas, tās tika pilnība saglabātas un pastiprinātas, bet uz jaunajām robežām tika celta jauna nocietinājumu, cietokšņu un nocietinātu pilsētu līnija, kurai priekšā izveidoja jauna izcirtuma aizsprostu joslas. Septiņpadsmitā gadsimta beigās pretiniekam, kurš sadūšotos uzbrukt Maskavai no dienvidiem, būtu citu pēc citas jāpārvar astoņas izcirtuma joslas ar kopējo platumu astoņsimt kilometru. Nevienai armijai pasaulē, pat mūsdienu armijai, tādas darbiņš nav pa spēkam. Taču, ja pretinieks arī noietu visu šo gandrīz tūkstoš kilometru garo ceļu, no pēkšņa uzbrukuma vienalga nekas nesanāktu: pārāk daudz spēka un laika būtu j āatdod ceļa izveidošanai, pārāk daudz upuru jebkurai armijai sagādātu aizsardzības vieglo vienību negaidītie uzbrukumi. Ja pretinieks tomēr pārvarētu to visu, tad smagā ceļa beigās viņu gaidītu pilnīgi mobilizēta, svaiga, kaujai gatava krievu armija.

Nodrošinājuma joslas nav zaudējušas savu nozīmi arī divdesmitajā gadsimtā, pat pašās tā beigās: gar visu PSRS—Ķīnas robežu tika radīta nocietinātu rajonu un aizsprostu līnija — "Tērauda josta" — divdesmit tūkstošu kilometru kopgarumā un dziļumā no viena, divu līdz divdesmit un vairāk kilometriem, kur izmantoti norobežojumi no tiem, kas apdraudēja robežu pirms tūkstošiem gadu, krietni pirms kodolfugasiem.

Pirms Otrā pasaules kara Sarkanās armijas komandieri lieliski apzinājās nodrošinājuma joslu nozīmi un viņiem bija rūgta pieredze, darbojoties šādās joslās. Viens no piemēriem: 1920. gadā Sarkanā armija nokļuva nodrošinājuma joslā, ko bija sagatavojusi poļu armija. Lūk, kā to apraksta galvenais artilērijas maršals N. N. Voronovs: „Poļu spēki savas atkāpšanās ceļā sagrāva visu: stacijas, dzelzceļus, tiltus, dedzināja ciemus, sējumus, siena kaudzes. Virzīšanās uz priekšu mums sagādāja lielas grūtības. Katru upi nācās forsēt pāri brasliem vai uz ātru roku sarūpētiem palīglīdzekļiem. Kļuva aizvien grūtāk ar munīciju." (Na službe vojennoi (Karadienestā), 34. lpp.)

Būdama ar tādu pieredzi, Sarkanā armija pati radīja spēcīgas nodrošinājuma joslas uz savām robežām, īpaši — rietumu. Speciālas valdības komisijas apsekoja rietumu rajonus un noteica zonas, kas pretiniekam ir visgrūtāk un visvieglāk izejamas. Pēc tam VISI valsts rietumu daļas tilti tika sagatavoti spridzināšanai. Tiltu apsardzes komandas tika apmācītas spridzināšanas darbos un bija gatavas uzlaist tos gaisā. Piemēram, sešdesmit metru garais dzelzceļa tilts pie Oļevskas varēja būt gatavs sprādzienam, izmantojot dublētas spridzināšanas sistēmu, pēc divarpus minūtēm. (I. G. Starinovs, Mini ždut svojevo časa, 24. lpp.) Bez tiltiem spridzināšanai tika gatavotas lielas caurules, depo, ūdenssūkņi, ūdenstorņi, augsti uzbērumi un dziļi ierakumi (turpat, 18. lpp.). Jau 1929. gada beigās Kijevas kara apgabalā vien bija sagatavotas sešdesmit spridzinātāju komandas, kopskaitā — 1400 cilvēku. Viņiem tika sagatavoti "1640 pietiekami gatavi, sarežģīti lādiņi un desmitiem tūkstošu aizdedzes caurulīšu, kuras varēja iedarbināt burtiski acumirklī" (turpat, 22. lpp.). Līdzīgs darbs notika arī citos kara apgabalos.

Bez spridzinātāju komandām valsts rietumu rajonos tika izveidoti dzelzceļa aizsprostbataljoni, kuru uzdevumos ietilpa pilnīga lielo dzelzceļa mezglu iznīcināšana atkāpšanās gadījumā un aizsprostošanas darbu veikšana uz galvenajām maģistrālēm: dzelzceļa sagraušana, aizturētas darbības jaudīgu fugasu uzstādīšana gadījumam, ja pretinieks censtos atjaunot ceļus. Ukrainā jau 1932. gadā bija četri tādi bataljoni. (Turpat, 175. lpp.)

Turklāt evakuācijai tika gatavoti dzelzceļa pārmiju mehānismi, sakaru aparatūra, telegrāfu vadi, bet dažos gadījumos — pat sliedes.

Padomju nodrošinājuma josla tika pastāvīgi pilnveidota. Evakuācijai un spridzināšanai sagatavoto objektu skaits pieauga. Tika izveidoti jauni, grūti pārvarami šķēršļi un aizsprosti, sagāzti meži, izraktas mākslīgas ūdenskrātuves aizsardzības celtņu priekšā, apvidus apgabali tika gatavoti appludināšanai un pārpurvošanai.

1939. gada rudenī Padomju Savienībai krietni paveicās: pēc Molotova—Ribentropa pakta tika pievienotas jaunas teritorijas divsimt trīssimt kilometru dziļumā. Iepriekš izveidotā nodrošinājuma josla kļuva daudz dziļāka. Jaunajās teritorijās pati daba bija parūpējusies, lai tās tiktu pārtaisītas par šādu joslu: meži, pakalni, purvi, ūdeņiem bagātas upes ar purvainiem krastiem. "Apvidus bija labvēlīgs aizsardzībai un aizsprostojumu izveidošanai." (A. I. Jerjomenko, V načaļe voini (Kara sākumā), 71. lpp.)

Visam piedevām — arī ceļu tīkls bija vāji attīstīts. No 6696 kilometriem dzelzceļa tikai 2008 kilometri bija divvirzienu, bet arī tiem bija zema caurlaides spēja. Nepieciešamības gadījumā pārvērst to par vispār neizmantojamu bija pavisam viegli.

Tūlīt pat Sarkanā armija saņēma spīdošu apstiprinājumu tam, ka nodrošinājuma joslas sagatavošana var ļoti atvieglot aizsardzības puses stāvokli. Rudenī Padomju Savienība veica agresiju pret Somiju, taču pēkšņs uzbrukums nesanāca: Somijas pamat spēki atradās tālu no robežas, aiz nodrošinājuma joslas. Sarkanā armija nokļuva somu nodrošinājuma joslā. Nepieciešams atzīmēt, ka Sarkanās armijas neveiksme nav tikai padomju virspavēlniecības pārrēķināšanās rezultāts, daudz svarīgāka ir Somijas armijas gatavība aizsardzībai, gatavība upuriem. Viens no šīs gatavības elementiem bija nodrošinājuma josla pirms galvenās aizsardzības līnijas. Šīs līnijas dziļums bija četrdesmit līdz sešdesmit kilometru. (SVE32 , 6. sēj., 504. lpp.) Josla bija pilna ar mīnu laukiem un aizsprostiem. Ļoti aktīvi darbojās snaiperi, sapieri un vieglās mobilās vienības. Rezultāts: šo joslu Sarkanā armija pārvarēja divdesmit piecās dienās un nonāca līdz galvenajai aizsardzības līnijai ar milzīgiem zaudējumiem, morāli salauzti, bez munīcijas, degvielas, bez pārtikas. Manevrēšanas iespējas bija strikti ierobežotas: solis sāņus no ceļa varēja kļūt par pēdējo soli. Aizmugure atpalika un visu laiku bija somu vieglo vienību, kas lieliski zināja apvidu un kurām bija slepenas ejas mīnu laukos, atkārtotu uzlidojumu apdraudēta. Somu nodrošinājuma joslu par izcilu atzina visi tur karojušie padomju komandieri, un pirmkārt — K. A. Mereckovs, kurš komandēja 7. armiju. (Na službe narodu, 184. lpp.)

Pārvarējis tādu joslu un pienācīgi to novērtējis, Mereckovs tika iecelts par Ģenerālštāba priekšnieku. Kā gan viņš izmantoja savu pieredzi gar rietumu robežām izveidotās padomju nodrošinājuma joslas pastiprināšanai?

Mereckovs pavēlēja:

1.     Iepriekš uz rietumu robežas izveidoto nodrošinājuma joslu iznīcināt, spridzinātāju komandas izformēt, spridzekļus noņemt, mīnas padarīt nekaitīgas, aizsprostojumus nolīdzināt līdz ar zemi.

2.  Jaunaj ās teritorijās nodrošinājuma joslas neveidot.

3.   Sarkanās armijas pamat spēkus izvietot pie pašām robežām, nepiesedzot šos spēkus ne ar kādu nodrošinājuma joslu.

4.   No valsts iekšienes taisni pie robežām sakoncentrēt visas Sarkanās armijas stratēģiskās rezerves.

5.         Steidzami uzsākt gigantiskus aerodromu un ceļu tīklu būvniecības darbus Rietumbaltkrievijā un Rietumukrainā. Vienvirziena dzelzceļus pārvērst divvirzienu dzelzceļos. Visur paaugstināt ceļu caurlaides spēju, būvēt jaunus ceļus pie pašām vācu robežām.

Lūk, šīs politikas rezultāti.

Polija tika sadalīta 1939. gadā. Dažas upes pārtapa par robežupēm. Pār šīm upēm tika saglabāti tilti, kurus neviens neizmantoja. Piemēram, padomju 4. armijas joslā vien bija seši šādi tilti. Saprotamu iemeslu dēļ Vācijas puse neizvirzīja jautājumu par to iznīcināšanu, lai gan miera laikā tie nevienam nebija vajadzīgi. Taču arī padomju puse neizvirzīja jautājumu par to iznīcināšanu. Sākoties karam, visus šos tiltus sagrāba Vācijas spēki, pāri tiem pārcēlās milzīgs karaspēka daudzums, pēkšņi pārsteidzot padomju 4. armiju. Armija cieta graujošu sakāvi. Taču 4. armijas sakāve pavēra ceļu uz visvarenās 10. armijas aizmuguri. Un arī šī armija cieta pilnīgi nebijušu sakāvi. Vairs nesaticis šķēršļus, Gudērians steidzās uz Minsku.

Bijušais 4. armijas štāba priekšnieks L. M. Sandalovs uzjautā: "Bet kāpēc patiesībā 4. armijas joslā tika saglabāti tik daudzi tilti pār Bugu?" (Perežitoje, 99. lpp.). Patiesi — kāpēc? Vācijas virspavēlniecība cerēja izmantot tiltus agresīvā karā, tāpēc neizvirzīja jautājumu par to iznīcināšanu. Bet uz ko cerēja padomju virspavēlniecība?

Vēsturnieki ir izdomājuši labu paskaidrojumu visiem dzīves gadījumiem: padomju komandieri — idioti. Taču paskaidrojums nekādi nepiestāv Sandalovam, kurš bija atbildīgs par  šiem tiltiem. Interesanti, ka neviens viņu par šiem tiltiem nevainoja un pašu pie sienas nepielika. Tieši pretēji, no pulkveža 1941. gada jūnija viņš ļoti ātri kļuva par ģenerālpulkvedi un bija ievērojams daudzās operācijās. Viņa visspilgtākā rakstura iezīme: vienreizēja apdomība un sīkumu ievērošana. Bet mans personiskais viedoklis: reti viltīgs vīrs. Kas gan viņam lēcās 1941. gada jūnijā?

Tālāk Vācijas spēki virzīj ās bez piepūles, sagrābjot tiltus par Daugavu, Berezinu, Nemunu, Pripeti un pat Dņepru. Ja tie nebūtu gatavoti spridzināšanai, mēs to varētu klasificēt kā noziedzīgu nolaidību. Bet tā nebija. Tos sagatavoja spridzināšanai, bet pēc tam, kad bija nodibināta kopēja padomju—vācu robeža, tos atmīnēja. Vispārēja atmīnēšana — tā nebija atsevišķu idiotu iegriba, bet valsts politika. "Rietumos mūsu valsts jau ir cieši saskārusies ar fašistiskās Vācijas stipro kara mašīnu. Anglijai draud iebrukums. Iepazinies ar gatavošanos aizsprostu izveidošanai pierobežas joslā, es biju pilnīgi apstulbis. Pat tas, ko bija izdevies izveidot no 1926. gada līdz 1933. gadam, izrādīj ās faktiski likvidēts. Vairs neeksistēja noliktavas ar gataviem lādiņiem nozīmīgu tiltu un citu objektu tuvumā. Nebija ne tikai brigāžu., bet arī speciālo bataljonu. Uļjanovskas īpašās tehnikas skola — vienīgā mācību iestāde, kurā tika sagatavoti augsti kvalificēti komandieri vienībām, kas nodrošinātas ar radio vadāmām mīnām, — bija reorganizēta par sakaru skolu." (I. G. Starinovs, Mini ždut svojevo časa, 175. lpp.)

Varēja krasi samazināt pēkšņuma faktora iespaidu, ja galvenie spēki netiktu turēti pie pašas robežas. Klaja teritorija, lai arī nekādi neaprīkota, šajā gadījumā kalpotu par sava veida nodrošinājuma joslu, nodrošinot pret negaidītu uzbrukumu. Saņemot signālu no priekšā esošajām vienībām, galvenajiem spēkiem būtu nedaudz laika, lai sagatavotu ieročus kaujas gatavībai. Bet! "Armijām. bija jāizvietojas tieši gar valsts robežu. tieši uz robežas, neraugoties uz tās kontūras pilnīgo nepiemērotību aizsardzībai. Pat mūsu pirmskara pamācībās paredzētā nodrošinājuma josla netika izveidota." (Veļikaja Otečestvennaja voina, 1941—1945 (Lielais tēvijas karš), enciklopēdija, 2. sējums, 49. lpp.)

Tātad Ģenerālštāba priekšnieks K. A. Mereckovs rīkojas pretēji reglamentam. Vai tiešām Staļins viņu neatcēla? Atcēla. Bet ne par to, ka Mereckovs nojauca nodrošinājuma joslu un neizveidoja jaunu, bet par to, ka Mereckovs nerīkoj ās pārāk aktīvi ceļu, tiltu un aerodromu celtniecības jautājumos jaunajos rajonos. Mereckova vietā 1941. gada 1. februārī par Ģenerālštāba priekšnieku kļuva armijas ģenerālis G. K. Žukovs. Un sākās darbs ar īsteni žukovisku vērienu. Līdz šim Sarkanajai armijai bija piecas dzelzceļa brigādes. Žukovs nekavējoties palielināja to skaitu līdz trīspadsmit (katra brigāde sastāvēja no viena pulka, diviem atsevišķiem bataljoniem un apgādes apakšvienībām). Gandrīz visi dzelzceļa spēki bija sakoncentrēti rietumu pierobežas rajonos un veica intensīvus veco dzelzceļu modernizācijas un jaunu dzelzceļu izveidošanas darbus tieši līdz pašai robežai (Krasnaja zvezda, 1984. gada 15. septembris). Lūk, dažas no jaunajām līnijām: Proskurova—Ternopole—Ļvova, Ļvova—Javorova—valsts robeža, Ļvova—Peremišļa, Timkoviči—Baranoviči, Beloveža—Orančica. Jau dzelzceļa galastaciju nosaukumi vien liecina, ka padomju vadība uzskatīja pierobežas joslu nevis par kauju zonu, bet par savu aizmugures zonu, uz kurieni, ja ātri jāvirzās uz rietumiem, būs nepieciešams nogādāt jaunu rezervistu miljonus, miljoniem tonnu munīcijas, degvielas un citu apgādes priekšmetu.

Vienlaicīgi ar dzelzceļu celtniecību norisināj ās intensīva autotransporta ceļu būvniecība uz valsts rietumu rajoniem. Lūk, daži no tiem: Orša—Lepeļa, Ļvova—Peremišļa, Belaja Cerkova— Kazatina, Minska— Bresta. Gatavojoties aizsardzības karam, ir jābūvē rokādes — frontei paralēlus ceļus, lai veiktu manevrus ar rezervēm no pasīvajiem aizsardzības rajoniem uz draudīgajiem. Turklāt ceļus līdztekus frontei jābūvē nevis pie robežas, bet dziļi iekšienē, atstājot pierobežas rajonus, kur vien iespējams, vispār bez ceļiem un tiltiem. Taču Sarkanā armija būvēja gan dzelzceļu, gan autoceļus no austrumiem uz rietumiem, kas tika darīts, gatavojoties uzbrukumam, lai paātrinātu rezervju pārvietošanu no valsts iekšienes uz valsts robežu un turpmākai armijas apgādei pēc tam, kad tā pāries robežu. Jaunie ceļi veda taisni uz pierobežas pilsētām: Peremišļu, Brestu, Javorovu.

Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs atceras: "Automašīnu ceļu tīkls Rietumbaltkrievijā

un Rietumukrainā bija sliktā stāvoklī. Daudzi tilti nevarēja turēt vidēju tanku un artilērijas svaru." (Vospominaņija i razmišļeņija (Atmiņas un pārdomas), 207. lpp.)

Lūk, arī Žukovam prieciņš! Šiem vājajiem tiltiņiem vēl balstus aizzāģēt! Un prettanku mīnas gar krastiem sastūķēt, un snaiperus pa krūmiem sasēdināt, un prettanku lielgabalus! Bet — nē! Žukovs intensīvi būvē ceļus, vecos tiltus nomaina ar jauniem, lai jebkuri tanki un artilērija šeit varētu braukāt!

Sarkanajai armijai šajā grandiozajā darbā milzīgu palīdzību sniedza NKVD un personiski Lavrentijs Pavlovičs. Padomju avotos diezgan bieži sastopami termini "NKVD celtniecības organizācijas" (A. A. Novikovs, V ņebe Ļeņingrada (Ļeņingradas debesīs), 65. lpp.). Taču mēs zinām, ko NKVD izmantoja par darbaspēku. Kamdēļ, sakiet man, tik daudz zeku turēt pierobežas joslā, turklāt kara priekšvakarā?

Bet karš tiešām tuvojās. Oficiālajā "Sarkankarogotā Kijevas kara apgabala vēsturē 1919.— 1972." (Krasnoznamjonnij Uraļskij, 147. lpp.) teikts: "1941. gada sākumā hitlerieši uzsāka tiltu, dzelzceļu atzaru un lauka aerodromu celtniecību." Saprotams, ka tās ir skaidras iebrukuma gatavošanas pazīmes. Bet ko tajā pašā laikā darīja padomju dzelzceļa spēki? Citēsim to pašu grāmatu (143. lpp.): "Dzelzceļa spēki Rietumukrainā veica dzelzceļa tīkla attīstības un pastiprināšanas darbus."

Žukova izveidotās dzelzceļa brigādes padomju teritorij ā veica milzīgu darbu, taču to galvenais uzdevums — darbojoties pretinieka teritorijā, līdz ar uzbrūkošajiem militārajiem spēkiem ātri pārvarēt pretinieka nodrošinājuma joslu, atjaunot ceļus un tiltus un pamatvirzienos pārtaisīt Rietumeiropas šaursliežu dzelzceļu par plato padomju standartu. Pēc kara sākuma šīs brigādes tika izmantotas aizsprostošanas darbu veikšanai, bet ne tādēļ tās tika radītas. Aizsprostošanas darbi — improvizācija, "smaga un nepazīstama lieta". (G. A. Kumaņevs, Sovetskije žeļeznodorožņiki (Padomju dzelzceļnieki), 98. lpp.) Šo brigāžu sastāvā nebija aizsprostošanas bataljonu. Toties to sastāvā bija atjaunošanas bataljoni (Sovetskije Vooružonnije Sili (Padomju bruņotie spēki), 242. lpp).

Kara priekšvakarā padomju dzelzceļa spēki negatavoja evakuācijai un spridzināšanai sliedes, neizveda rezerves no pierobežas rajoniem. Gluži pretēji — tieši uz robežas tie veidoja varenas sliežu, saliekamo tiltu, celtniecības materiālu un ogļu rezerves. Tur šīs rezerves sagrāba Vācijas armija. Par to liecina ne tikai Vācijas dokumenti, bet arī padomju avoti. RKKA inženierijas pārvaldes aizsprostu un mīnēšanas nodaļas priekšnieks Starinovs apraksta pierobežas staciju "Bresta" 1941. gada 21. jūnijā: "Saule apspīdēja ogļu kalnus līdzās dzelzceļa sliedēm un jaunu sliežu krāvumus. Sliedes spīdēja. Viss dvesa mieru." (Mini ždut svojego časa, 190. lpp.)

Katrs zina, ka sliedes ļoti ātri pārklājas ar vieglu rūsas kārtu. Tātad runa ir par sliedēm, kas tikko, tieši kara priekšvakarā, ir atgādātas uz robežu. Kādēļ?

Mums pastāvīgi cenšas ieborēt: "Ak, ja Staļins nebūtu iznīcinājis Tuhačevski, tad viss būtu sanācis citādi!" Pietiek. Tuhačevskis izrādījās šausmīgi cietsirdīgs, apšaujot Tambovas guberņas zemniekus un Kronštates matrožus, bet īstā karā viņu sakāva poļu armija. Pārējās lietās viņš ne ar ko neatšķīrās no citiem padomju maršaliem: "Operācijas sagatavošanā obligāti jāiekļauj koka tiltu sagatavošanas un dzelzceļa atjaunošanas vienību koncentrēšanas pasākumi nepieciešamajos virzienos. pārtaisot šaursliežu dzelzceļu platsliežu dzelzceļā." (M. N. Tuhačevskis, Izbrannije proizvedeņija, (Rakstu izlase), 1. sējums, 62.—63. lpp.)

Papildus dzelzceļa spēkiem pie rietumu robežas bija savākti praktiski visi padomju inženierijas spēki. Pirms kara pierobežas joslā darbojās ne tikai uz robežas sakoncentrēto divīziju, korpusu un armiju sapieru vienības un apakšvienības, bet arī tādu formējumu daļas, kas vēl tikai uzsāka virzīšanos uz Vācijas robežu. Lūk, ar ko nodarbojās padomju sapieri: "Ar uzbrukuma sākuma robežu sagatavošanu, kolonnu ceļu izbūvi, aizsprostu izveidi un pārvarēšanu, operatīvo un taktisko maskēšanos, šturmēšanas grupās ietilpstošo kājnieku un tanku sadarbības organizēšanu, upju forsēšanas nodrošināšanu." (Sovetskije Vooružjonnije Sili, 255. lpp.) Lai lasītāju nemaldina "aizsprostu izveide". Arī pirms "Mannerheima līnijas" izšķirošās šturmēšanas padomju sapieri izveidoja vairākus aizsprostu rajonus, kas bija līdzīgi somu aizsprostiem. Ieradušies paredzamajā

kaujas vietā, padomju spēki vispirms izgāja šos treniņa aizsprostus — pēc tam devās īstajā šturmēšanā.

Ar visu cieņu pret Vācijas armiju ir jāatzīst, ka nopietnam karam tā katastrofāli nebija gatava. Rodas iespaids, ka bezrūpīgais vācu ģenerālštābs vienkārši nezināja, ka Krievij ā reizēm mēdz būt ziema, bet ceļi nedaudz atšķiras no Vācijas ceļiem. Smērviela vācu ieročos salā sastinga, un ieroči nedarbojās. Runā, ka vainīgs bijis sals. Nē. Tā vienkārši bija slikta smērviela. Precīzāk, slikts ģenerālštābs, kas nepasūtīja reāli esošajiem apstākļiem derīgu smērvielu. Runā, ka blickrigs33 nesanāca tāpēc, ka slikti ceļi. Tie ir meli. Ja Hitlers zināja, ka viņam būs jākaro Krievijā, — kāpēc viņš nepasūtīja bruņojumu un tehniku, kas varētu derēt darbībai Krievijā? Ja Vācijas rūpniecība ražoja bruņojumu, kuru varēja izmantot tikai Rietumeiropā un Āfrikā, taču nekādi ne — Krievijā, vai var uzskatīt Vāciju par gatavu karam?

Taču Hitleram paveicās. Tieši kara priekšvakarā PSRS rietumu rajonos tika veikts titānisks ceļu tīkla paplašināšanas un modernizācijas darbs. Protams, ar to vācu armijai arī nepietika. Bet kas gan ar to būtu noticis, ja Žukovs, Mereckovs un Berija tieši kara priekšvakarā neuzbūvētu ceļus? Ja neizveidotu milzīgas sliežu, saliekamo tiltu un celtniecības materiālu rezerves? Ja tiktu iedarbināta varenā pašaizsardzības sistēma: visi tilti uzspridzināti, vilcieni un sliedes evakuētas, visas rezerves iznīcinātas, ceļi izjaukti, appludināti, pārpurvoti un mīnēti? Atbilde ir viena: Vācijas blickrigs sāktu buksēt nevis Maskavas pievārtē, bet daudz agrāk.

Vācijas armijas virzībā uz valsts centru vainojami Mereckovs, Žukovs un Berija. Vai Staļins viņus nošāva? Nē, viņi visi ļoti drīz kļuva par maršaliem. Par ko gan viņus nošaut? Hitlers izmantoja viņu pūles, taču viņi būvēja ceļus un veidoja rezerves, protams, ne jau Hitleram, bet tāpēc, lai bez šķēršļiem un ātri ielaistu Eiropā armiju-atbrīvotāju un apgādātu to graujoša, pēkšņa un nodevīga uzbrukuma gaitā.

Kara priekšvakarā Sarkanajā armijā neviens nedomāja par aizsprostiem, visi domāja par aizsprostu pārvarēšanu ienaidnieka teritorijā. Lūk, kāpēc TASS 13. jūnija paziņojuma aizsegā, pie rietumu robežas (slepus) parādījās padomju maršali un vadošie eksperti aizsprostu jautājumos.

Lūk, Padomju Savienības maršals G. Kuļiks (slepus ieradies Baltkrievijā) sarunājas ar pulkvedi Starinovu, kurš tolaik bija RKKA inženierijas pārvaldes aizsprostu un mīnēšanas nodaļas priekšnieks: "Dod mīnu meklētājus, sapierus, dod traļus!" (Mini ždut svojevo časa, 179. lpp.) Maršals taču runā par Vācijas teritoriju, padomju teritorij ā visas mīnas jau ir padarītas nekaitīgas un aizsprosti noņemti. Turklāt savu mīnu izvietojums ir zināms, tās var padarīt nekaitīgas bez mīnu meklētājiem. Lūk, ko maršals tālāk saka: "Jūsu nodaļa nav nosaukta tā, kā vajadzētu. To vajadzētu nosaukt saskaņā ar mūsu doktrīnu par atsprostošanas un atmīnēšanas nodaļu. Tad arī domātu citādi. Citādi jūs tik maļat: aizsardzība, aizsardzība. Pietiek!" (Turpat. Starinova izcēlumi.) Ar to pašu problēmu ir nodarbināts Rietumu īpašā kara apgabala virspavēlnieks (apgabals jau slepus pārvērsts par Rietumu fronti) armijas ģenerālis D. Pavlovs. Viņš dusmīgi uzsver, ka atsprostošanas jautājumiem netiek pievērsta vajadzīgā uzmanība. Bet interesanta lieta: aizsardzības karā aizsprostu noņemšanas jautājumiem vispār nevajadzētu pievērst uzmanību. Aizsprosti ir tikai jāveido un, tos izmantojot, jānogurdina ienaidnieks, bet pēc tam jāatkāpjas pie citas, iepriekš izveidotas aizsprostu līnijas.

Sarkanajai armijai bija pamācoša somu nodrošinājuma joslas pārvarēšanas pieredze, un tāpēc tā labi ņēma vērā savas kļūdas un tagad ļoti rūpīgi gatavojās vācu aizsprostu līnijas pārvarēšanai. Ak, ja vien padomju maršali būtu zinājuši, ka, ja viņi sāktu karu nevis jūlijā, kā bija plānots, bet 21. j ūnijā, tad nevajadzētu nekādus aizsprostošanas līdzekļus: Vācijas karaspēks, pārkāpjot savu reglamentu, darīja to pašu: ņēma nost mīnas, nolīdzināja līdz ar zemi šķēršļus, koncentrēja savus spēkus tieši pie robežas, kurai nebija nekādas aizsardzības joslas!

Jūnija sākuma Vācijas karaspēks sāka ņemt nost no robežas dzeloņstieples. Padomju Savienības maršals K. S. Moskaļenko uzskatīja, ka tā ir neapstrīdama liecība tam, ka viņi drīz sāks agresiju (Na jugo-zapadnom napravļeņiji (Dienvidrietumu virzienā), 24. lpp.).

Vai varat iedomaties skatu: čekisti no robežas ņem nost dzeloņstieples! Komunistiskie vēsturnieki pasludinaja visus padomju maršalus un ģeneraļus par idiotiem un ta izskaidroja sakaves iemeslus. Paliek vien neskaidrs, kapēc Hitlers visus šos idiotus neiznīcinaja. Labi! Piekritīsim — visi militaristi — idioti. Bet ka paskaidrot varonīgo čekistu rīcību? To pašu čekistu rīcību, kuri tikko bija pabeiguši lielo tīrīšanu? To pašu čekistu, kuri turēja robežu aiz atslēgas? To pašu čekistu, kuri aptina valsti ar dzeloņstieplēm? Kapēc viņi ņēma no robežas nost savas čekistiskas stieples?! Vai viņi grasīj as ielaist vacu spiegus vai izlaist savus bēgļus?

Bet uz pašas robežas taču — kolosals padomju karavīru un virsnieku sakopojums, kas tik ļoti bija tendēts aizlaisties vienalga kur. Un arī zeku pierobežas josla bija daudz.

Interesanti, ka 3. armijas virspavēlnieks, kuram šeit vajadzēs karot, nocietinata rajona komandants, kurš teorētiski ir iecelts aizsardzībai (īstenība — uzbrukumam) un ir augstakas klases Maskavas eksperts, kurs zina, ka karš jau sacies, nekadi nereaģē uz šadu rīcību. Tieši pretēji, aizžogojumu noņemšana laika ziņa sakrīt ar vizīti robežpostenī. Atkal jau jautajums, ko tad viņiem tur īsti vajag?

Vai varam iedomaties padomju robežposteņa komandieri ar NKVD vecaka leitnanta dienesta pakapi, kurš patvaļīgi sacis noņemt dzeloņstieples? Ja viņš dotu tadu pavēli, vai viņa padotie šadu pavēli neuzskatītu par "acīmredzami noziedzīgu"? Taču vecakais leitnants pavēli deva, un padotie to sprigani izpildīja. Acīmredzot Baltkrievijas NKVD robežspēku priekšnieka ģeneralleitnanta I. A. Bogdanova pavēle neizpalika. Varbūt Bogdanovs nesaprata, ka tuvojas karš? Nē, viņš saprata: "1941. gada 18. jūnija Baltkrievijas NKVD robežapsardzes spēku priekšnieks ģeneralleitnants I. A. Bogdanovs pieņēma lēmumu par militarpersonu ģimeņu evakuaciju." (Dozornije zapadnih rubežei (Rietumu robežu patruļnieki);, 101. lpp.)

Vai Bogdanovs varēja pats vienlaicīgi pieņemt šadus lēmumus: evakuēt robežsargu ģimenes un griezt stieples — bez iekšlietu tautas komisara, valsts drošības ģeneralkomisara L. P. Berijas, ziņas? Nevarēja. Un arī Berija pats diez vai par to izšķirtos. Viņš arīdzan neizšķīras.

Berija rīkojas cieša sadarbība ar Žukovu, tas ir, kads no augšas (un visai prasmīgi) koordinē armijas un NKVD darbību. Militarpersonas un čekisti darīja to pašu darbu, turklat saskaņoti: būtība, telpa un laika. Taču koordinēt viņu darbību varēja vienīgi biedrs Staļins.

Mūs grib parliecinat, ka pirmie Sarkanas armijas zaudējumi skaidrojami tadējadi, ka ta negatavojas karam. Blēņas! Ja ta negatavotos karam, tad dzeloņstieple vismaz uz robežas paliktu neskarta. Šaja gadījuma armijas apakšvienībam būtu kaut nedaudz laika sagatavot ieročus kaujai. Tad arī nebūtu tik briesmīgu katastrofu.

Čekisti ņēma nost dzeloņstieples no robežas, protams, ne jau tadēļ, lai Vacijas armija varētu izmantot šīs ejas. Stiepļu noņemšanai bija citi mērķi. Iedomasimies situaciju, kad Vacijas agresija kaut kadu iemeslu dēļ ir aizkavējusies. Ko darītu čekisti uz robežas: iznīcinatu robežbarjeras, paturētu robežu atvērtu un atkal saktu celt aizžogojumus? Protams, nē!

Paliek tikai viens variants: čekisti grieza stieples, lai laistu armiju-atbrīvotaju pretinieka

teritorijā. Tieši tāpat čekisti grieza savas stieples pirms Polijas, Somijas, Igaunijas, Latvijas, Besarābijas un Bukovinas "atbrīvošanas". Tagad bija pienākusi Vācijas kārta.

Runā, ka Staļins gribēja uzbrukt Hitleram 1942. gadā. Tāds plāns tiešām bija, bet šie termiņi tika mainīti.

Ja Staļins gatavotu "atbrīvošanu" 1942. gadā, stieples uz robežas varētu griezt 1942. gadā. Pašā pēdējā brīdī.

10. nodaļa. Kapec Staļins iznicinaja "Staļina līniju"?

Tikai naivi ļaudis doma, ka aizsardzība ir galvenais nocietinato rajonu uzdevums. Nē, nocietinatie rajoni tiek būvēti daudz drošakai uzbrukuma gatavošanai. Tiem droši japiesedz trieciengrupējumu izvietošana, jaatvaira jebkurš ienaidnieka mēģinajums izjaukt izvēršanu, bet mūsu karaspēkam parejot uzbrukuma atbalstīt to ar visu uguns spēku.

Ģeneralmajors P. G. Grigorenko, "Staļina līnijas" celtniecības dalībnieks

Trīsdesmitajos gados gar PSRS rietumu robežu tika uzcelti trīspadsmit nocietinatie rajoni — UR. Šī nocietinato rajonu līnija ieguva neoficialu nosaukumu — "Staļina līnija".

Katrs UR bruņotais formējums personalsastava skaita ziņa ir līdzvērtīgs brigadei, taču ieroču spēka ziņa — līdzvērtīgs korpusam. Katra UR ietilpst virspavēlniecība un štabs, divi līdz astoņi ložmetēju-artilērijas bataljoni, artilērijas pulks, vairakas atsevišķas smagas kaponieru artilērijas baterijas, tanku bataljons, sakaru rota vai bataljons, inženieru-sapieru bataljons un citas apakšvienības. Katrs UR aizņem rajonu, kas frontali ir 100-180 km un dziļuma 30-50 km. Rajons tiek aprīkots ar sarežģītu dzelzsbetona un bruņotu kaujas un apgades celtņu sistēmu. UR iekšienē tiek izveidotas pazemes dzelzsbetona telpas noliktavam, elektrostacijam, hospitaļiem, komandpunktiem un sakaru mezgliem. Pazemes celtnes savienotas ar sarežģītu tuneļu, galeriju un parsegtu sakaru eju sistēmu. Katrs UR izolacijas apstakļos varēja ilgstoši patstavīgi veikt karadarbību.

UR sastavēja no atbalsta punktiem, katram no tiem savukart bija riņķveida aizsardzība un katrs no tiem varēja patstavīgi aizsargaties pilnīga ienaidnieka aplenkuma, piesaistot uz sevi nozīmīgus ta spēkus. Nocietinata rajona kaujas pamatvienība bija DOT[16]. „krasnaja zvezda" (1983. gada 25. februarī) apraksta vienu no "Staļina līnijas" standarta dotiem — 52. UR dots nr. 112, Mogiļevas—Podoļskas rajona: "Ta bija sarežģīta pazemes fortifikacijas būve, kas sastavēja no sakaru ejam, kaponieriem, nodalījumiem, filtracijas iekartam. Taja atradas ieroču, munīcijas un partikas noliktavas, medpunkts, ēdnīca, ūdensvads (kas, starp citu, darbojas joprojam), sarkanais stūrītis, novērošanas punkts un komandpunkts. Dota bruņojums — trīs ambrazūru ložmetēju punkts, kur stacionaras ligzdas stavēja trīs "Maksimi" un divi artilērijas puskaponieri ar 76 mm lielgabalu katra."

Tadu dotu var uzskatīt par vidēju. Bez tam tika uzcelts arī tūkstošiem nelielu kaujas būvju vienam diviem ložmetējiem, tomēr taja paša laika tika celti arī gigantiski fortifikacijas ansambļi.

Ģeneralis P. G. Grigorenko savos memuaros apraksta vienu no tiem, kas celts taja paša Mogiļevas—Podoļskas UR: astoņi vareni doti savienoti sava starpa ar pazemes galerijam. Cits "Staļina līnijas" celtniecības dalībnieks, pulkvedis R. G. Umanskis, sava gramata piemin daudzus kilometrus garu pazemes būvi Kijevas UR (Na bojevih rubežah (Uz kauju robežam) 35. lpp.).

Vēl viens celtniecības dalībnieks, ģeneralpulkvedis A. I. Sebuņins ziņo, ka trīs gadu laika tikai viena — Proskurovas UR tika uzcelts vairak neka tūkstotis dzelzsbetona aizsardzības būvju, no kuram daudzas tika piesegtas ar makslīgiem ūdens šķēršļiem (Skoļko nami proiģeno (Cik esam nogajuši), 58. lpp.).

"Staļina līnijas" celtniecība netika afišēta, ta ka franču "Mažino līnijas" celtniecība. "Staļina līnija" tika celta valsts noslēpuma melnaja tumsa.

Katra atbalsta punkta celtniecības laika NKVD "aiztaisīja" vairakus apgabalus ta, ka "taja nevarēja ielidot neviens nevēlams putns". Celtniecība vienlaicīgi norisinajas visos zemes gabalos,

vienīgi — citos īsta, bet lielākajā daļā — viltus. Ne tikai vietējiem iedzīvotājiem, bet arī pašiem celtniecības dalībniekiem bija maldīgs priekšstats par to, kas kur tiek celts.

Padomju "Staļina līnijai" un Francijas "Mažino līnijai" bija daudz atšķirību. "Staļina līniju" nevarēja apiet gar malu: tās flangi atdūrās Baltijas un Melnajā jūrā. "Staļina līnija" tika celta ne tikai pret kājniekiem, bet vispirmām kārtām pret pretinieku tankiem, un tai bija spēcīgs zenītartilērijas piesegs. "Staļina līnijai" bija daudz lielāks dziļums. Papildus dzelzsbetonam "Staļina līnijas" celtniecībā tika izmantots liels daudzums bruņu tērauda un arī Zaporožjes un Čerkaskas granīts. "Staļina līnija" atšķirībā no "Mažino līnijas" netika celta uz pašas robežas, bet padomju teritorijas dziļumā.

Nocietināto rajonu līnija teritorijas iekšienē nozīmē, ka pirmais pretinieku artilērijas trieciens tiks izdarīts nevis pa militārajām celtnēm, bet pa tukšu vietu. Tas nozīmē, ka pēkšņa uzbrukuma gadījumā garnizoniem ir vismaz vairākas dienas, lai ieņemtu savus kazemātus un pilnībā sagatavotu ieročus un būves. Nocietināti rajoni teritorijas iekšienē nozīmē, ka pretiniekiem, pirms viņi uzsāk to šturmēšanu, ir jānoiet no divdesmit, trīsdesmit līdz simt, pat simt piecdesmit kilometru pa teritorij ām, kas pieblīvētas ar mīnu laukiem, fugasiem un citiem nepatīkamiem pārsteigumiem. Tas nozīmē, ka agresoram jāforsē desmitiem upju un strautu, kuru tilti ir uzspridzināti. Tas nozīmē, ka pretinieka spēki pirms šturmēšanas cietīs milzīgus zaudējumus simtos un tūkstošos sīku lamatu pa ceļam. Nodrošinājuma josla pirms "Staļina līnijas" ne tikai samazināja pretinieka pārvietošanās ātrumu un nogurdināja spēkus, bet kalpoja arī par savdabīgu miglu uz jūras, kas aiz sevis slēpj aisbergu ķēdi. Nezinot precīzu "Staļina līnijas" priekšējās malas izvietojumu, pretinieks sev par pārsteigumu pēkšņi varēja atģisties tieši padomju militāro celtņu priekšā, to nāvi nesošās uguns zonā. "Staļina līnijas" izvietojums padomju teritorijas dziļumā aiz nodrošinājuma joslas deva iespēju uzbrukuma pēkšņumam pretnostatīt aizsardzības pēkšņumu: nocietinātie rajoni bija nomaskēti un noslēpti tā, ka agresora karaspēka sadursme ar Staļina fortiem lielākajā daļā gadījumu agresoram būtu negaidīta. Ar zināmiem nosacījumiem šī sadursme varētu atgādināt "Titānika" sadursmi ar milzīgu, taču miglas dēļ neredzamu aisbergu.

Visbeidzot, "Staļina līnija" atšķirībā no "Mažino līnijas" nebija nepārtraukta: starp nocietinātajiem rajoniem bija atstātas diezgan plašas ejas. Nepieciešamības gadījumā ejas ātri varēja nobloķēt ar mīnu laukiem, visa veida inženiertehniskiem aizsprostojumiem vai ar parastā karaspēka lauka aizsardzības metodēm. Taču ejas varēja palikt arī atvērtas, it kā piedāvājot agresoram nešturmēt nocietinātos rajonus pa tiešo, bet pamēģināt izspraukties starp tiem. Ja pretinieks izmantotu piedāvāto iespēju, tad uzbrūkošo spēku masa tiktu sašķelta vairākās izolētās straumēs un katra no tām virzītos uz priekšu pa koridoru, kas tiek apšaudīts no divām pusēm, tādā veidā ļoti nopietni un pastāvīgi apdraudot savus flangus, aizmuguri un komunikāciju līnijas.

Tālāk mēs uzzināsim, ka ejām starp UR bija arī citi uzdevumi.

Trīspadsmit UR "Staļina līnijā" — tā ir titāniska piepūle un gigantiski izdevumi pirmo divu piecgažu laikā. 1938. gadā tika nolemts pastiprināt visus trīspadsmit UR ar smagās artilērijas kaponieru celtniecību, turklāt "Staļina līnijā" sākās vēl astoņu UR celtniecība. Viena gada laikā jaunajos UR tika iebetonēts vairāk nekā tūkstotis militāro celtņu. Un, lūk, šajā brīdī tika parakstīts Molotova—Ribentropa pakts.

Pakts nozīmēja, ka ir sācies Otrais pasaules karš. Tas pats pakts nozīmēja, ka starp PSRS un Vāciju vairs nav norobežojošas barjeras: tagad tām ir kopēja robeža.

Šajā visai draudīgajā situācijā Staļins varēja izdarīt daudz, lai paaugstinātu padomju rietumu robežu drošību un garantētu PSRS neitralitāti kara gaitā. Staļins, piemēram, varēja:

dot pavēli pastiprināt garnizonus nocietinātajos "Staļina līnijas" rajonos;

pavēlēt rūpnīcām, kas ražo bruņojumu UR vajadzībām, strauji palielināt produkcijas ražošanu;

to pašu pavēlēt rūpnīcām, kas ražo aizsardzības bruņojumu: prettanku lielgabalus un prettanku šautenes;

mobilizēt visu valsts celtniecības tehniku, visus resursus, lai strauji paātrinātu "Staļina līnijas" celtniecību;

pabeidzot "Staļina līnijas" celtniecību un novedot to līdz pilnīgai kaujas gatavībai, uzsākt

otras tādas (vai vēl varenākas) aizsardzības sistēmas celtniecību "Staļina līnijas" priekšā;

papildus divām spēcīgām aizsardzības sistēmām varēja uzcelt arī trešo nocietināto rajonu joslu aiz "Staļina līnijas", piemēram, gar Dņepras austrumu krastu;

pavēlēt Sarkanās armijas spēkiem rakt tranšejas tūkstošiem kilometru garumā, prettanku grāvjus, ierakumus un sakaru ejas no Baltijas līdz Melnajai jūrai, savijot karaspēka lauka aizsardzību ar nocietināto rajonu joslām un izmantojot pēdējās kā pretiniekam nepārvaramas aizsardzības tērauda karkasu.

Staļins varēja tā rīkoties. Bet viņš tā nerīkojās. 1939. gada rudenī Otrā pasaules kara sākumā un kopējas robežas ar Vāciju izveidošanas brīdī visi celtniecības darbi uz "Staļina līnijas" tika pārtraukti (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvig (Nemirstīgs varoņdarbs 35. lpp.). No sākuma nocietināto "Staļina līnijas" rajonu garnizoni tika samazināti, bet pēc tam pilnīgi izformēti. Padomju rūpnīcas pārtrauca fortifikācijas būvēm domātā bruņojuma un speciālā aprīkojuma ražošanu. Esošie UR tika atbruņoti; bruņojums, munīcija, novērošanas, sakaru un apšaudes vadīšanas iekārtas tika nodotas noliktavās (VIŽ, 1961. gads, Nr. 9, 120. lpp.). "Staļina līnijas" iznīcināšanas process uzņēma ātrumu. Dažas militārās būves tika nodotas kolhoziem kā sakņu noliktavas. Lielākā daļa militāro būvju tika aizbērtas ar zemi. Padomju rūpniecība pēc Otrā pasaules kara sākuma pārtrauca ne tikai UR domātā bruņojuma ražošanu, bet arī daudzu citu aizsardzības bruņojuma sistēmu ražošanu. Tā, piemēram, tika pilnībā pārtraukta prettanku lielgabalu un 76 mm lauka un divīziju lielgabalu, kurus varēja izmantot kā prettanku lielgabalus, ražošana (VIŽ, 1961. gads, Nr. 7, 101. lpp.; VIŽ, 1963. gads, Nr. 2, 12. lpp.). Bruņojumā esošos prettanku lielgabalus sāka izmantot ne to tiešajam uzdevumam, bet lai atrisinātu citus kaujas uzdevumus, piemēram, pretinieka ugunspunktu apspiešanai uzbrukuma gaitā (I. P. Roslijs, Posļedņij prival — v Berļiņe (Pēdējā pieturvieta — Berlīne)., 27. lpp.) Prettanku šautenes ne tikai noņēma no ražošanas, bet izņēma arī no Sarkanās armijas bruņojuma (VIŽ, 1961. gads, Nr. 7, 101. lpp.).

Viss, kas bija saistīts ar aizsardzību, tika bez žēlastības nojaukts un iznīcināts.

Patiesības labad jānorāda, ka 1940. gada vasarā tieši uz jaunās padomju— vācu robežas tika uzsākta nocietināto rajonu joslas celtniecība, kura tomēr nekad netika pabeigta. Padomju Ģenerālštābā šos jaunos nocietinājumus ar zināmu daļu ironijas neoficiāli dēvēja par "Molotova līniju". Lēmums par celtniecības uzsākšanu tika pieņemts 1940. gada 26. jūnijā (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvig, 162. lpp.).

Aizsardzības celtniecība uz jaunajām robežām norisinājās ļoti lēni, bet nojaukšana uz vecās robežas ritēja pārsteidzoši ātri.

1941. gada pavasarī "Staļina līnijas" traģēdija sasniedza apogeju. "Es nezinu, kā nākotnes vēsturnieki paskaidros šo ļaundarību pret mūsu tautu. Tagadējie apiet šo notikumu ar pilnīgu klusēšanu, un es nezinu, kā lai to izskaidro. Daudzus miljardus rubļu (pēc maniem aprēķiniem ne mazāk par simt divdesmit) padomju valdība nodīrāja no tautas, lai līdztekus visai rietumu robežai uzceltu ienaidniekam nepieejamus nocietinājumus — no j ūras līdz jūrai, no sirmās Baltijas līdz zilgojošajai Melnajai. Un pašā kara priekšvakarā — 1941. gada pavasarī — sāka dārdēt spēcīgi sprādzieni visā tūkstoš divsimt kilometru nocietinājumu līnijas garumā. Varenie dzelzsbetona kaponieri un puskaponieri, trīs, divu un vienas ambrazūras ugunspunkti, komandpunkti un novērošanas punkti — desmitiem tūkstoši ilglaicīgu aizsardzības celtņu ar Staļina personisko pavēli tika uzlaistas gaisā." (P. V. Grigorenko Vpodpolje možno vstretit toļko kris (Pagrīdē mīt tikai žurkas), 141. lpp.).

Tātad "Staļina līnija" uz vecās robežas jau bija iznīcināta, bet "Molotova līnija" uz jaunās robežas vēl nebija uzcelta. Padomju ģenerāļi un maršali pēc kara un Staļina nāves korī izteica savu sašutumu. Lūk, galvenais artilērijas maršals N. N. Voronovs: "Kā mūsu vadība varēja, neuzceļot aizsardzības joslas uz jaunās 1939. gada rietumu robežas, pieņemt lēmumu par nocietināto rajonu likvidāciju un atbruņošanu uz vecās robežas?" (Na službe vojennoi, 172. lpp.).

Maršala Voronova sašutums ir viltots. Viņš lamā "mūsu vadību". Bet vai tad "Staļina līnijas" iznīcināšanas brīdī viņš neieņēma vienu no augstākajiem komandējošiem posteņiem Sarkanajā armij ā? Vai tad viņam tolaik nebija artilērijas ģenerālpulkveža dienesta pakāpes? Vai tad bez viņa

ziņas no ražošanas tika noņemti prettanku un kaponieru lielgabali? Vai tad viņš nezināja par "Staļina līnijas" artilērijas kaponieru atbruņošanu un iznīcināšanu? Pati Voronova jautājuma būtība ir nepareiza, un tā mērķis ir novērst uzmanību no problēmas būtības. Voronovs izvirza jautājumu: kāpēc vienu līniju iznīcināja, pirms nav uzbūvēta cita? Voronovs ar savu jautājumu attaisno "mūsu vadības" rīcību, pārmetot nevis "Staļina līnijas" iznīcināšanu, bet tikai to, ka šī iznīcināšana tika veikta par agru. Pēc Voronova sacītā sanāk, ka vispirms vajadzēja uzbūvēt "Molotova līniju" un tikai pēc tam izjaukt "Staļina līniju". Taču kāpēc lai neuzdotu citu jautājumu: kamdēļ vispār jaukt "Staļina līniju"? Vai tad divas līnijas nav labāk par vienu? Vai tad aizsardzībā mēdz būt liekas aizsardzības būves, liekas tranšejas, forti un kazemāti, lieki mīnu lauki un stiepļu aizžogojumi? 1940. gads divas reizes apliecināja, ka divas joslas ir labāk nekā viena. 1940. gadā Sarkanā armija ar dārgām asinīm pārrāva somu "Mannerheima līniju"; tas piespieda Somiju uzsākt pārrunas ar Staļinu un piekāpties viņa prasībām. Taču iedomāsimies, ka aiz "Mannerheima līnijas", Somijas teritorijas iekšienē, ir vēl viena līnija. 1940. gadā vācu armija apgāja franču "Mažino līniju", izlauzās operatīvos plašumos, un tas Francijai nozīmēja kara beigas. Iedomāsimies, ka Francijas teritorijas dziļumā ir vēl viena līnija, kuru nevar apiet. Diemžēl ne Francijai, ne Somijai tajā laikā nebija otrās līnijas teritorijas dziļumā. Taču Staļinam tāda līnija bija. Un tieši tajā laikā viņš to intensīvi jauca.

Komunisti notikušajam ir izdomājuši lielu daudzumu skaidrojumu. Daļa no tiem: uz jaunās robežas trūka bruņojuma jauniem nocietinātiem rajoniem. Tāpēc bruņojumu nācās ņemt no "Staļina līnijas". Tāds skaidrojums var apmierināt tikai komunistiskos propagandistus. Bet normāls cilvēks uzdos jautājumu: ja "Molotova līnijai" trūka bruņojuma, kāpēc nedot pavēli artilērijas rūpnīcām palielināt bruņojuma ražošanu? Taču tādu pavēli neviens nedeva, tieši pretēji, tika dota pretēja pavēle: UR bruņojuma ražošanu samazināt vai vispār pārtraukt (Padomju Savienības maršals M. V. Zaharovs / Voprosi istoriji, 1970. gads, Nr. 5, 33. lpp.).

Komunistiem viss ir vienkārši: uz jaunajām robežām nepietika speciālā UR bruņojuma, nācās spert piespiedu soli — atbruņot "Staļina līniju". Vajadzība, redz, piespieda. Taču atcerēsimies, ka "Staļina līnijas" atbruņošana sākās 1939. gada rudenī, turklāt atsavinātie ieroči tika nodoti noliktavās. Citu pielietojumu speciālajam nocietināto rajonu bruņojumam tobrīd neviens nevarēja izdomāt, jo uz jaunās rietumu robežas nekāda fortifikācijas celtniecība netika veikta. "Molotova līnija" neeksistēja, neeksistēja pat lēmums par tās celtniecību. Padomju valdība lēmumu pieņēma daudz vēlāk — 1940. gada 26. jūnijā. Lūk, un sanāk, ka sākumā "Staļina līnija" tika atbruņota, bet pēc tam, gandrīz pēc gada, radās iemesls, vajadzība un nepieciešamība veikt šādu soli. Nē, biedri komunistiskie vēsturnieki, tādu skaidrojumu mēs nevaram pieņemt: sekas nevar apsteigt cēloni. Papūlieties izdomāt iemeslu! Skaidrojumu par ieroču pārvešanas nepieciešamību no "Staļina līnijas" uz "Molotova līniju" mēs nevaram pieņemt arī tāpēc, ka "Molotova līnija", salīdzinot ar "Staļina līniju", bija reta, nosacīti vieglu nocietinājumu ķēdīte, kurai nebija nepieciešams daudz bruņojuma. Piemērs: Rietumu īpašajā kara apgabalā Baltkrievijā uz jaunās robežas tika uzbūvētas 193 militārās celtnes, bet pirms tam uz vecās robežas tika atbruņotas 876 daudz spēcīgākas militārās būves. Citos kara apgabalos attiecība starp jaunuzbūvētajām celtnēm un agrāk atbruņotajām ir vēl jo pārsteidzošāka. Odesas kara apgabalā tika noņemts bruņojums no trim superspēcīgiem UR uz vecās robežas, bet uz jaunās robežas celtniecība vēl netika uzsākta: norisinājās sagatavošanas darbi. Lai apbruņotu "Molotova līniju", pietiktu noņemt no "Staļina līnijas" tikai daļu bruņojuma, turklāt — mazāko daļu. Kāpēc tad no "Staļina līnijas" tika noņemts viss bruņojums?

Taču, ja arī, aizmirstot veselo saprātu, mēs noticēsim komunistiem, tad saņemsim tikai neapmierinošu, muļķiem domātu atbildi uz jautājumu par to, kāpēc "Staļina līnija" tika atbruņota. Taču mums nav nevienas, pat kļūdainas atbildes uz jautājumu, kāpēc gan to iznīcināja?!

Kazemātu ieročus, ložmetējus, munīciju, periskopus, sakaru līdzekļus, gāzes filtrus var noņemt no "Staļina līnijas" un pārvietot uz "Molotova līniju". Bet vai var no vienas līnijas pārvietot uz otru dzelzsbetona konstrukcijas? Pats mazākais — vienas ambrazūras ložmetēju dots — tas ir 350 tonnu smags dzelzsbetona monolīts, kas ierakts zemē "līdz pašām acīm" un kuram pa virsu sagāzti granīta bluķi (lai izraisītu pāragru lādiņa eksploziju), tas viss pārbērts ar zemi, kas jau noaugusi kokiem papildu aizsardzībai un maskējumam. Bet visapkārt — grāvji un dīķi. Vai to var pārvilkt divsimt kilometru uz rietumiem? Nevar. Bet lielāka izmēra konstrukcijas — tās ir tūkstošiem tonnu smagi monolīti dziļi zem zemes. Vai tās var pārvilkt uz "Molotova līniju"? Tāpat — nevar. Ja no vienas brīnišķīgas, izturīgas mājas mēs pārnesām mēbeles uz citu māju, vai tas ir pietiekams pamats, lai pirmo māju uzspridzinātu?

"Nepieciešamība piespieda atbruņot." Lai tā būtu. Kamdēļ tad spridzināt? Lūk, es dzīvoju Lielbritānijā. Klīstu pa piekrastes pauguriem. Visapkārt — tur un šeit — kara laika dzelzsbetona doti. Pēc kara ieročus no tiem izņēma, bet nevienam pat prātā neienāca šīs iespaidīgās celtnes, par kurām ikviens normāls cilvēks var priecāties, spridzināt. Stāv, un — lai stāv. Tās ēst neprasa. Lai stāv — varbūt kādreiz vēl noderēs. Atbruņotu dotu var apbruņot. Sliktākajā gadījumā var parastus kājniekus ar viņu parasto bruņojumu iesēdināt vecajos dotos, un tie divdesmitā gadsimta beigās būs noderīgi tāpat kā pagājušā kara laikos.

Aizsardzības karā kājnieks, kas apbruņots ar šauteni un lāpstu, var izrakt ierakumus, pārvēršot tos grūti pārvaramā, bet citreiz pat pretiniekam nepārvaramā robežā. Bet, ja nosēdina to pašu kareivi ar šauteni (vai rokas ložmetēju) nevis netīrā bedrē lauka vidū, bet vienkāršā, pat neapbruņotā dotā, tad tā paša kareivja dzīves ilgums un noturība palielinās desmit reižu: kareivim virs galvas būs vismaz metru biezs pastiprināts fortifikācijas dzelzsbetons, pusotru metru biezs frontāli un pa metram — flangos. Un tas viss jau iepriekš ir nosegts un nomaskēts pretinieka ziņkārīgajam skatienam. Bet, ja jau iesēdināt tādās, kaut atbruņotās, kastēs simt septiņdesmit pirmās šķiras padomju divīziju, tad izlauzties caur viņu aizsardzību būtu pavisam grūti. Karaspēkam aizsardzībā vienmēr vajag pie kaut kā pieķerties: pie Verdenas atbruņotajiem fortiem, pie aizsardzībai nesagatavotajiem Brestas bastioniem, pie Staļingradas sienām un pat pie divus gadus atpakaļ pamestajām tranšejām Kurskas izvirzījumā, bet pieķērušies kājnieki ieraksies zemē tā, ka ne ar ko viņus no alām un midzeņiem nevarēs izkūpināt. Un viņi pārvērtīs rūpnīcas drupas, deviņpadsmitā gadsimta bastionus vai trīspadsmitā gadsimta citadeli par nepieejamu cietoksni. "Staļina līnija", pat pilnīgi atbruņota, varēja kļūt par to zaru, pie kura pieķērusies, Sarkanā armija varēja izveidot aizsardzības līniju, neielaižot ienaidnieku valsts iekšienē. Un noderētu gan atbruņotie doti, gan pazemes komandpunkti, gan hospitāļi, gan betona aizsargātās noliktavas, noderētu pazemes galerijas un tuneļi, sakaru un vadības līnijas, elektrostacijas un ūdensapgādes sistēmas. Taču Sarkanās armijas Pirmais stratēģiskais ešelons, iznīcinot "Staļina līniju", tika izvests aiz PSRS valsts robežas, kura pastāvēja līdz Otrā pasaules kara sākumam. TASS 1941. gada 13. jūnija paziņojuma piesegā tika uzsākta Otrā stratēģiskā ešelona pārsviešana uz PSRS rietumu rajoniem. Bet arī tā armijas tika izvestas aiz vecās robežas, aiz atbruņotās, pamestās un iznīcinātās "Staļina līnijas".

Aizsardzībai ir pastāvīgi jāpilnveidojas — tā ir militārā reglamenta prasība. Katrs karavīrs zina šo prasību un zina, ko tā nozīmē: neatkarīgi no tā, cik spēcīga ir aizsardzība, katrs karavīrs vismaz desmit stundas diennaktī turpina centīgi rakt zemi. Vai karavīrs atrodas aizsardzībā vienu dienu, vai vienu gadu, tas nemaina situāciju: viņš rok un raks zemi, paplašinot un padziļinot prettanku grāvjus, papildinot pirmo tranšeju ar otro, trešo, piekto. Reglamenta prasība par pastāvīgu un sasprindzinātu aizsardzības pilnveidošanu nozīmē, ka nav situācijas — "pietiekami" un tāda nevar pastāvēt. Ja izrakti desmit prettanku grāvji cits pēc cita, nu ko — rociet vienpadsmito.

Vienkāršo patiesību par to, ka nemēdz būt lieku, tāpat kā nemēdz būt novecojošu aizsardzības veidojumu, visu armiju kareivji zina jau daudzus tūkstošus gadu. Tāpēc jebkuri jauni aizsardzības veidojumi tiek radīti nevis tādēļ, lai aizstātu agrāk uzceltos, bet tādēļ, lai tos pastiprinātu un papildinātu. Paraudzīsimies uz jebkuru pili: centrā — desmitā gadsimta tornis, tam apkārt — trīspadsmitā gadsimta sienas, kuras apjož septiņpadsmitā gadsimta bastionu virkne, kura savukārt ir deviņpadsmitā gadsimta fortu apskauta, un to vēl pastiprina divdesmitā gadsimta doti. "Molotova līnija" varēja kalpot par "Staļina līnijas" papildinājumu, bet nevis par tās aizvietotāju. Tomēr "Molotova līnija" tika radīta nevis kā papildinājums "Staļina līnijai" un arī ne kā tās aizvietotāja. "Molotova līnija" stipri atšķīrās no "Staļina līnijas" ieceres un detaļu ziņā. Ir vismaz četras galvenās atšķirības starp tiem nocietinājumiem, kuri tika izjaukti uz vecajām, un tiem, kuri tika veidoti uz jaunajām robežām:

"Molotova līniju" cēla tā, lai PRETINIEKS TO REDZĒTU;

"Molotova līnija" tika celta OTRŠĶIRĪGOS VIRZIENOS;

"Molotova līnija" netika piesegta ar nodrošinājuma joslu, mīnu laukiem un citiem inženiertehni skiem aizsprostojumiem; celtnieki neizmantoja daudzas "Molotova līnijas" pastiprināšanas iespējas un nesteidzās to celt.

"Molotova līnijas" celtniecība — tāda pati padomju vēstures mīkla kā "Staļina līnijas" nojaukšana. Jauno nocietinājumu celtniecības laikā notika dīvainas lietas. 1941. gadā Ļvovas izvirzījumā Ukrainā bija sakoncentrētas titāniskas padomju karaspēka masas. Spēka ziņā otrais padomju karaspēka formējums bija koncentrēts Belostokas izvirzījumā Baltkrievijā. Padomju maršali skaidro: galveno triecienu mēs gaidījām Ukrainā, bet palīgtriecienu — Baltkrievijā. Ja jau tā, galvenajām "Molotova līnijas" celtniecības pūlēm bija jābūt koncentrētām Ukrainā, bet otrām kārtām — Baltkrievijā. Bet! Pusi visu līdzekļu, kas tika piešķirti "Molotova līnijas" celtniecībai, plānoja iztērēt. Baltijas valstīs! Tas taču ir otršķirīgs virziens?! Kāpēc Baltijas valstīs?! Ceturtdaļa līdzekļu tika plānoti Baltkrievijai un tikai deviņi procenti Ukrainai, kur pēc padomju maršalu apgalvojumiem tika "gaidīts galvenais uzbrukums" (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvig, 164. lpp.). "Molotova līnijas" nocietinājumi ne tikai stratēģiskā, bet arī taktiskā plāna dēļ tika celti otršķirīgā virzienā. Piemēram: Brestas rajonā robežupi šķērsoja veseli seši dzelzceļa un autotransporta tilti. Varšava—Bresta—Minska—Smoļenska—Maskava — tas ir galvenais stratēģiskais kara virziens. Brestas tilti — tie ir vislielākās stratēģiskās vērtības tilti. Brestas rajonā tika celts jauns UR. Taču nevis tur, kur tilti, bet tālu malā, tur, kur nekādu tiltu nav.

"Molotova līnijas" nocietinātie rajoni bija pievirzīti cieši pie robežas. Nocietinātie rajoni no šī brīža netika piesegti ar nodrošinājuma joslu un pēkšņa uzbrukuma gadījumā garnizoniem tagad nebija laika, lai ieņemtu savas militārās celtnes un sagatavotu ieročus kaujas gatavībai. Atšķirībā no "Staļina līnijas", nocietinātajiem "Molotova līnijas" rajoniem bija ļoti mazs dziļums. Viss, ko bija iespējams uzcelt uz robežas, uz tās arī tika celts. Aizmugures aizsardzības robežas netika celtas un pat netika plānotas. (V. F. Zotovs / Na Severo-Zapadnom fronte (Ziemeļrietumu frontē), rakstu krājums, 175. lpp.) Jaunie nocietinājumi tika celti uz aizsardzībai taktiski neizdevīgām robežām, taču gar valsts robežu, atkārtojot visus tās izliekumus un līkumus. Jaunās militārās celtnes netika piesegtas ar dzeloņstieplēm, mīnām, grāvjiem, prettanku tumbām, ežiem un tetraedriem, un nekādi inženiertehniskie aizžogojumi celtniecības rajonā netika būvēti. Jaunās konstrukcijas NETIKA MASKĒTAS. Piemēram, Vladimiras—Volinskas UR "no 97 militārajām celtnēm ar zemi tika apbērtas piecas līdz septiņas, pārējās faktiski bija demaskētas" (VIŽ, 1976. gads, Nr. 5, 91. lpp.) Ja mans lasītājs reiz šķērso robežu Brestas rajonā, lai viņš pievērš uzmanību pelēkaj ām betona kārbām gandrīz pašā krastā — tie ir Brestas UR dienvidgala doti. Tie netika apbērti ar zemi toreiz un tādi kaili stāv līdz pat šodienai. Agrāk dotus uz "Staļina līnijas" cēla slepus, tālu no robežas, un pretinieks nevarēja zināt, kur atrodas nocietinājumi, kur ir ejas starp tiem un vai tādas ejas vispār ir. Tagad pretinieks no sava krasta varēja ne tikai redzēt celtniecību un precīzi zināt, kur atrodas nocietinājumi, bet varēja pilnīgi precīzi izšķirt katru atsevišķo celtni un pat noteikt katras ambrazūras šaušanas virzienu. Tā viņš varēja noteikt savu apšaudes sistēmu. Zinot apšaudes virzienu sektorus, pretinieks varēja izvēlēties neapšaudītus rajonus, aizkļūt līdz demaskētajiem dotiem un aizbāzt ambrazūras ar smilšu maisiem, ko, starp citu, pretinieks arī izdarīja 1941. gada 22. jūnijā.

Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs liecina: "Nocietinātie rajoni tiek celti pārāk tuvu robežai un tiem ir pavisam neizdevīga operatīvā konfigurācija, īpaši — Belostokas izvirzījuma rajonā. Tas ļauj pretiniekam uzbrukt no Brestas un Suvalku rajona visa mūsu Belostokas grupējuma aizmugurei. Bez tam nocietinātie rajoni to mazā dziļuma dēļ nevar ilgi noturēties, jo viscaur ir artilērijas apšaudāmi." (G. K. Žukovs, Vospominaņija i razmišļeņija, 194. lpp.).

Ja pretinieks var uzbrukt no Brestas un Suvalkiem, kāpēc neizmantot pamestos vecos krievu pierobežas cietokšņus Brestu, Osovecu, Grodņu, Peremišļu, Kauņu? Katrs no šiem cietokšņiem

varenības ziņā neatpaliek no Verdenas. Katrs no šiem cietokšņiem, ja tos iekļauj padomju karaspēka aizsardzības sistēmā, var pārvērsties nepieejamā bastionā, kas palielinātu visas aizsardzības sistēmas noturību. Bez veciem cietokšņiem šajos pašos rajonos atradās veci, ne tik vareni nocietinājumi: kaponieri — katrs vienai strēlnieku rotai. Sienu un pārsegumu biezums — trīs fortifikācijas dzelzsbetona metri. Trīs metru biezums — vai nav par maz? Piekrītu. Bet tas taču ir labāk nekā nekas. Ja trīs metru biezums neapmierina, tad biezumu taču var uzaudzēt. Tātad, kurp raugās GVIU36 ? "GVIU priekšnieks piedāvāja izmantot vecos krievu pierobežas cietokšņus un izveidot aizsprostojumu zonas. Šis priekšlikums nekad tā arī netika pieņemts. Rau, nav vajadzīgs." (I. G. Starinovs, Mini ždut svojevo časa, 177. lpp.).

1941. gada februārī Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieka amatu ieņēma G. K. Žukovs — divdesmitā gadsimta dižākais karavadonis. Mūsu gadsimtā nebija neviens ģenerālis vai maršals, kurš atradies tādos augstumos un kuram tajā pašā laikā nav bijusi neviena militāra sakāve. Un tā dižais Žukovs (viņa diženums jau pierādīts japāņu 6. armijas pēkšņajā sakāvē pie Halhingolas) uzņēmās gandrīz vai augstāko militāro varu. Viņš tad nu gan savedīs kārtībā "Molotova līniju"! Bet, nē. Nesteidzieties. Pēc Žukova nākšanas pie varas "Molotova līnijas" celtniecībā nekas pozitīvs nenotika. Tieši pretēji, atsevišķu nocietināto rajonu celtniecība, piemēram, Brestas, tika pārklasificēta par otršķirīgu (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvig, 166. lpp.). Lasītājam, kas ir pazīstams ar padomju realitāti, nevajag skaidrot "otršķirīgas celtniecības" vārdu nozīmi. Praksē tas nozīmēja gandrīz pilnīgu celtniecības iesaldēšanu. Bet šai medaļai ir arī otra puse. Tieši par Brestas nocietināto rajonu ir zināms vairāk nekā par citiem. Proti, no vācu 48. motorizētā korpusa trofejas dokumentiem ir zināms, ka Vācijas virspavēlniecībai veidojās pavisam cits priekšstats: Vācijas karaspēks redzēja intensīvu celtniecību, kas neapstājās ne dienu, ne nakti, turklāt naktīs "krievi ceļ savus dotus pilnā apgaismojumā".

Kā gan to saprast? Vai tiešām viņi ir tādi idioti, ka celtniecības laukumus pie pašas robežas katru nakti pilnībā demaskē ar pilnu apgaismojumu?! Un kā sasaistīt "otršķirīgu celtniecību" ar "dienu un nakti pilnā apgaismojumā"?! Vai tiešām demonstrēšana?! Tieši tā. Mēs vēl ne reizi vien atgriezīsimies pie "Molotova līnijas" celtniecības, kuru Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans raksturoja kā "tīšu demonstrāciju".

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs savos memuāros (Perežitoje, 64. lpp.) sniedz Brestas nocietinātā rajona komandanta ģenerālmajora K. Puzirina teikto: "Nocietinātā rajona izveidošana pie pašas robežas — nepierasta lieta. Agrāk mēs cēlām dotus zināmā attālumā no robežas. Bet šeit neko nevar darīt. Mums jāievēro ne tikai militārie, bet arī politiskie apsvērumi."

Un atkal mīkla: padomju spēki tiek slēpti mežos, tiem ir aizliegums parādīties. Iemesls — "lai neizprovocētu karu". Bet tajā pašā laikā, ievērojot kaut kādus mums nezināmus politiskos apsvērumus, dienām un naktīm pretiniekam tiek uzmācīgi demonstrēta intensīva gatavošanās aizsardzībai, nebaidoties radīt jebkādus diplomātiskus un militārus sarežģījumus.

Un tātad — kā lai visas šīs mīklas atmin? Kā lai apvieno visus šos pretrunīgos faktus vienā paskaidrojumā? Mums kāds saka priekšā: muļķi ir šie sarkanie komandieri, idioti, visa pamatā ir muļķība. Es jau būtu ar mieru pieņemt šo paskaidrojumu, bet, lūk, neraža: "Staļina līnijai" un "Molotova līnijai" bija viens un tas pats "tētis" — inženierijas spēku ģenerālleitnants D. M. Karbiševs.

Veidojot "Staļina līniju", viņš visu darīja pareizi, pasaules standartu līmenī un vēl labāk. "Staļina līnijā" viņš visu bija paredzējis: gan katra dota rūpīgu maskēšanu, gan katra UR milzīgo dziļumu, gan aizsprostojumus, gan nodrošinājuma joslu, gan daudzas, daudzas citas lietas. Taču, kad tiek parakstīts Molotova—Ribentropa pakts, viens no diženākajiem kara inženieriem pasaulē pēkšņi kļūst par muļķi un visu dara nepareizi. Bet Karbiševu taču komandēja diženais Žukovs. Viss viņam vienmēr bijis pareizi. Gan agrāk, gan vēlāk. Un, lūk, 1941. gada pirmajā pusē arī Žukovs pēkšņi pārvērtās par idiotu un deva idiotiskas pavēles. Jo tieši no brīža, kad Žukovs ienāca Ģenerālštābā, "nocietinātie rajoni uz vecajām robežām tāpat kā agrāk tika atbruņoti, bet celtniecība uz jaunajām robežām norisinājās bruņurupuča ātrumā" (Starinovs, 178. lpp.)

Versija par dumjajiem padomju komandieriem neiztur kritiku ari tāpēc, ka tajā pašā laikā vācu ģenerāļi darīja to pašu. Viņi pieņēma tieši tādus pašus lēmumus un neviens viņu rīcību nenosodīja.

Laikā no 1932. līdz 1937. gadam Oderas krastos tika uzcelti superspēcīgi nocietinājumi, kas piesedza Vāciju no austrumu uzbrukumiem. Tās bija pirmklasīgas militārās konstrukcijas, kas iekļāvās apvidū un bija lieliski nomaskētas. Neaprakstīšu to visu detaļās. Lai lasītājs notic vācu precizitātei, rūpīgumam un darba mīlestībai. Nocietinātie rajoni starp Oderu un Vartu var kalpot par paraugu augstākajiem militārās inženierijas domas sasniegumiem mūsu gadsimta pirmajā pusē.

Taču, pēc Maskavā parakstītā Molotova - Ribentropa pakta Vācijas armija izdomā doties uz austrumiem. Un tad vācu komandieri pēkšņi sāk darīt visas tās pašas "muļķības", ko viņu padomju kolēģi. Lieliskie nocietinājumi uz vecās Vācijas robežas tiek pamesti un NEKAD vairs netiek karaspēka ieņemti. Daudzas militārās celtnes tika izmantotas citām vajadzībām: piemēram, Hohvaldes rajonā atradās spēcīgs fortifikācijas ansamblis, kas sevī iekļāva divdesmit divas, ar trīsdesmit kilometru garu pazemes tuneli savienotas, četrstāvu militārās celtnes. Tas viss tika atdots aviācijas rūpniecības vajadzībām aviodzinēju rūpnīcas izvietošanai. Aizejot uz priekšu un Polijas vidienē satiekot Sarkano armiju, Vācijas spēki sāka jaunas nocietināto rajonu līnijas celtniecību. Tā tika celta OTRŠĶIRĪGOS VIRZIENOS, tā bija cieši pievirzīta pie padomju robežas. Nocietināto rajonu priekšā netika veidoti mīnu lauki un aizsprostojumi. Darbi tika veikti dienā un naktī, un padomju robežsargi šo darbu labi redzēja un ziņoja "kur vajadzīgs". (Pograņičnije voiska SSSR, dokumenti nr. 344 un 287.) Celtniecība tika veikta intensīvi līdz 1941. gada maijam; pēc tam, runājot padomju valodā, "celtniecība pārcelta nepirmšķirīgo kategorijā". No astoņdesmit robežupes Sanas krastā iecerētajām militārajām celtnēm tika pabeigtas tikai septiņpadsmit. Un visas ir maskētas nepietiekami. Katru no šīm konstrukcijām, salīdzinot ar tām, kas bija uz vecajām Vācijas robežām, var uzskatīt par vieglām: sienas un pārsegumi — pusotru metru, bruņu detaļas — 200 mm. Vecajās robežās uz Oderas līnijas tika izmantotas daudz spēcīgākas bruņu detaļas — 350 mm.

Tieši tāpat tika darīts padomju pusē. "Staļina līnijā" bija spēcīgi bruņu kupoli un ļoti smagas bruņu detaļas, bet "Molotova līnijas" celtniecībā tās pašas Sanas krastos padomju inženieri izmantoja nosacīti vieglas bruņu detaļas 200 mm biezumā. Savā padomju virsniecības laikā esmu pieredzējis vācu un padomju dotus pretējos vienas un tās pašas upītes krastos. Ja dotu attēlus paradītu ekspertam un palūgtu noteikt, kuri ir vācu, kuri — padomju, viņš neredzētu atšķirību: dvīņi.

Kamēr kaimiņos bija vājā Polija, Vācijas spēki uz savām robežām cēla superspēcīgus nocietinājumus, taču, tikko sagrāva Poliju un nodibināja kopēju robežu ar Padomju Savienību, vecos nocietinājumus pameta un uz jaunajām robežām cēla vien vieglas aizsardzības konstrukcijas, turklāt — bruņurupuča tempā. Viss tāpat, kā Sarkanajai armijai! Vai vācu ģenerāļi arī kļuvuši par muļķiem? Nē, nav kļuvuši. Vienkārši šeit — uz jaunajām robežām — viņi netaisījās ilgi aizsargāties.

Mēdz būt aizsardzības un mēdz būt uzbrukuma fortifikācija. Ja jūs grasāties uzbrukt, tad nocietināto rajonu celtniecībā jāievēro šādus noteikumus:

karaspēka trieciena grupējumus sakopot galvenajos virzienos, drosmīgi atkailinot otršķirīgos virzienus un piesedzot OTRŠĶIRĪGOS virzienus ar nocietinātajiem rajoniem;

necensties maskēt nocietinājumus, — lai pretinieks domā, ka jūs gatavojaties aizsardzībai; netaisīt dziļus UR, visu, ko var novietot tieši robežupes krastos, tur arī novietot, jo, jūsu karaspēkam pārejot uzbrukumā, visi uz robežu pārnestie doti atbalstīs jūsu uzbrukumu ar uguni, bet katrs dots, kas atrodas jūsu aizsardzības dziļumā, ir lemts pasīvai bezdarbībai; nepiesegt dotus ar mīnu laukiem un dzeloņstiepļu aizžogojumiem — ar to jūs traucēsiet paši saviem uzbrūkošajiem spēkiem; netērēt daudz cementa un tērauda UR celtniecībai — jūs taču negrasāties ilgi sēdēt aizsardzībā.

Tieši šos noteikumus ievēroja vācu ģenerāļi. Tieši tāpat rīkojās arī padomju. Nedaudz agrāk,

1939. gada augustā, diženais Žukovs spīdoši izmantoja visus šos noteikumus Halhingolā: "Ar šiem pasākumiem tiecāmies radīt pretiniekam iespaidu par jebkādu uzbrukuma rakstura pasākumu gatavošanas neesamību mūsu pusē, parādīt, ka mēs veicam plaši izvērstus aizsardzības un tikai aizsardzības iekārtošanas darbus." (Žukovs, 161. lpp.) Japāņus izdevās apmānīt, viņi noticēja Žukova "aizsardzības" darbiem un tūlīt pat tika sodīti, nokļūstot zem viņa pēkšņā un graujošajā trieciena. Pēc tam, tikai daudz lielākos mērogos, Žukovs veica to pašu darbu arī uz Vācijas robežas. Taču vācu ģenerāļus viņam apmānīt neizdevās. Lieta tāda, ka viņiem bija pašiem sava, tāda pati pieredze. Žukovs veica uzbrukumu Halhingolā 1939. gada 20. augustā, bet tā paša 1939. gada 22. augustā, Molotova—Ribentropa sarunu brīdī, kā arī Vācijas spēkiem intensīvi gatavojoties ieiet Polijas teritorijā, ģenerālis H. Gudērians saņēma pavēli pārņemt "Pomerānijas fortifikācijas štāba" vadību. Mērķis: nomierināt poļus, inscenējot gatavošanos aizsardzībai, un vienlaicīgi ātri uzcelt nosacīti vieglus nocietinājumus otršķirīgos virzienos, lai atbrīvotu vairāk teritorijas karaspēka galvenajam uzbrukumam. 1941. gada pavasarī un vasarā Gudērians no jauna ir aizņemts ar aizsardzības celtniecību, tagad jau uz padomju robežas.

Ja Gudērians ceļ betona kārbas robežupes krastos, tas nebūt nenozīmē, ka viņš grasās aizstāvēties. Nē, tas nozīmē kaut ko pavisam pretēju. Bet, ja Žukovs demonstratīvi ceļ tieši tādas pašas kārbas to pašu upju krastos, ko gan tas varētu nozīmēt?

"Staļina līnija" bija universāla: to varēja izmantot valsts aizsardzībai, tā varēja kalpot kā placdarms uzbrukumam, un tieši tādēļ tika atstātas platas ejas starp UR: lai izlaistu uzbrūkošās karaspēka masas uz rietumiem. Kad robeža tika pārbīdīta par pāris simtiem kilometru uz rietumiem, "Staļina līnija" pilnībā zaudēja savu nozīmi kā nocietināts placdarms turpmākai agresijai, bet pēc Molotova—Ribentropa pakta aizsargāties Staļins vairs netaisījās. Lūk, kāpēc līniju atbruņoja, bet pēc tam iznīcināja: tā traucēja padomju karaspēka masām slepus sakoncentrēties pie Vācijas robežas; uzvaras pilnā atbrīvošanas karagājiena laikā tā traucētu apgādāt Sarkano armiju ar miljoniem tonnu munīcijas, pārtikas un degvielas. Miera laikā ar UR ejām pilnīgi pietika gan militārām, gan ekonomiskām vajadzībām, bet kara laikā kravu straumes bija jāsadala tūkstoš strautiņos, lai tās būtu pretinieku pretdarbības neievainojamas. Nocietinātie rajoni it kā iespieda transporta straumes nosacīti šauros koridoros. Tas arī izšķīra par nevajadzīgu kļuvušās "Staļina līnijas" likteni.

Hitleram šī situācija bija līdzīga ne tikai uz austrumu, bet arī uz rietumu robežas. Tur trīsdesmitajos gados tika uzcelta "Zigfrīda līnija". Tradicionāli kopš franču—prūšu kara laikiem Vācijas uzbrukums Francijai tika plānots ziemeļos. "Zigfrīda līnija" tika uzcelta vairāk uz dienvidiem no šī virziena, tas ir, otršķirīgā virzienā, ievērojot principu — galvenajā virzienā uzbrūkam, otršķirīgo virzienu piesedzam. 1940. gadā vācu armija aizgāja tālu uz rietumiem un "Zigfrīda līnija" izrādījās nevajadzīga. Tajā laikā Hitleram ne prātā neienāca doma, ka pēc četriem gadiem viņam atkal nāksies aizsargāties uz savām robežām. "Zigfrīda līnija" tika pamesta. To izmantoja visai savdabīgi: militārās celtnes nodeva fermeriem kartupeļu glabāšanai. Daļu militāro celtņu ar neuzlaužamām bruņu durvīm aizslēdza no iekšpuses. Kad nepieciešamība spieda, atslēgas vairs nespēja atrast. (K. Malorijs un A. Otars, Architecture of Agression, 123. lpp.).

Var, protams, saukt par idiotiem izcilus padomju un vācu ģenerāļus. Bet te nav runa par muļķību. Vienkārši gan vieni, gan otri bija agresori. Vieni un otri domāja uzbrukšanas kategorijās, un, kad nocietinājumus vairs nevarēja izmantot uzbrukšanas mērķiem, tos nojauca, lai pavērtu ceļu saviem uzbrūkošajiem spēkiem, vai, ja bija iespēja, atdeva militāros kazemātus fermeriem kartupeļu glabāšanai.

11. nodaļa. partizani vai diversanti

Hitlers, ar galvenajiem spēkiem uzbruks Rietumiem, bet Maskava gribēs pilnība izmantot sava stāvokļa priekšrocības. Ļ. Trockis, 1939. gada 21. jūnijs

Pēc Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas Padomju Savienība uzsaka plānveidīgu neitrālo valstu iznīcināšanu, lai "ar visu savu masu pietuvotos Vacijas robežai tieši tajā brīdī, kad Trešais Reihs ir iesaistīts cīņā par jaunu pasaules pārdali". "Atbrīvošanas karagājieni" noritēja veiksmīgi, taču Somijā sanāca kļūme. Mēs jau zinām, ka Sarkanā armija tur iekļuva somu nodrošinājuma joslā. Lūk, pilnīgi standarta situācija. Padomju tanku, motorizēto kājnieku un artilērijas kolonna dodas pa meža ceļu. Pa labi un pa kreisi noiet no ceļa nedrīkst — mīnas. Priekšā tilts. Sapieri pārbaudījuši — mīnu nav. Pirmie tanki uzbrauc uz tilta un kopā ar tiltu uziet gaisā, jo spridzekļu lādiņi ielikti tilta balstos jau celtniecības laikā; atklāt tos nav tik viegli, taču, ja arī tie tiktu uzieti, jebkurš mēģinājums tos noņemt izraisītu sprādzienu. Tātad daudzus kilometrus kā milzīga čūska garā padomju kolonna ir apstādināta uz ceļa. Tagad ir pienācis somu snaiperu laiks. Viņi nesteidzas: blaukš, blaukš. Un mežā atkal viss ir klusu. Un atkal: blaukš, blaukš. Snaiperi ir kaut kur tālumā. Viņi šauj tikai padomju komandierus: blaukš, blaukš. Un arī komisārus. Izķemmēt mežu nav iespējams: mēs taču atceramies — pa labi un pa kreisi no ceļa ir necaurejami mīnu lauki. Jebkurš padomju sapieru mēģinājums pietuvoties uzspridzinātajam tiltam vai padarīt nekaitīgas mīnas ceļa malās beidzas ar vientulīgu somu snaipera šāvienu: blaukš! Iesprostota uz trim paralēliem ceļiem pie trim uzspridzinātiem tiltiem, padomju 44. strēlnieku divīzija vienas kaujas dienas laikā zaudēja visu komandējošo sastāvu. Un citas divīzijas — tā pati aina: sastinga kolonna — ne uz priekšu, ne atpakaļ. Bet naktī pa kolonnu — mīnmetēju uzbrukums no nekurienes aiz tālā meža. Reizēm naktī pa bezpalīdzīgo kolonnu gara ložmetēju kārta no krūmiem, un atkal klusums.

Runā, ka Sarkanā armija Somijā sevi parādījusi ne īpaši labi. Tiesa kas tiesa. Taču iedomāsimies padomju divīzijas vietā jebkuras citas armijas divīziju. Ko darīt tādā situācijā? Atvilkt kolonnu atpakaļ? Bet smagie artilērijas traktori ar milzīgajām haubicēm uz āķa stumt atpakaļ savas daudztonnīgās piekabes nevar. Un snaiperi — pa traktoru vadītājiem: blaukš, blaukš. Kolonna pusdzīva atpakaļgaitā kāpjas atpakaļ, bet aizmugurē tajā pašā laikā uziet gaisā vēl viens tilts. Kolonna ir iesprostota. Tam — citam — tiltam arī visas pieejas ir mīnētas, un snaiperi tur arī nesteidzas — pa komandieriem, komisāriem, pa sapieriem, pa vadītājiem: blaukš, blaukš. Tālu priekšā gandrīz nepieejamā somu dzelzsbetona nocietinājumu līnija — "Mannerheima līnija". Izrauties caur to bez artilērijas, bez tūkstoš tonnām munīcijas ir neiespējami. Padomju spēki ir atdūrušies pret somu nocietinājumiem, bet smagā artilērija ir tālu atpalikusi, tā ir šeit — uz meža ceļa, snaiperu apšaudīta, starp mīnu laukiem un uzspridzinātiem tiltiem.

Saņēmuši Somijā tādu mācību, padomju komandieri laikam izdarīja attiecīgus secinājumus? Valsts rietumu rajonos droši vien jau miera laikā ir izveidotas vieglas partizānu vienības, lai sagaidītu iespējamo pretinieku iebrukumu? Padomju Savienības rietumu rajoni ir pašas dabas radīti tā, lai tur organizētu partizānu cīņu pret uz austrumiem ejošā agresora komunikācijām. Vai Staļins izveidoja vieglas un mobilas vienības, vai viņš atstāja tās mežos Vācijas uzbrukuma gadījumam? Jā, Staļins izveidoja tādas vienības. Tās tika izveidotas jau divdesmitajos gados. Tikai Baltkrievijā vien miera laikā pastāvēja sešas partizānu vienības, un katrā pa trīssimt līdz piecsimt cilvēku. Lai nelielais skaits nemulsina. Vienības tika komplektētas tikai no komandieriem, organizatoriem un speciālistiem. Katra partizānu vienība miera laikā bija sava veida kodols, kuram apkārt pašā kara sākumā veidojās spēcīgs vairāku tūkstošu cilvēku formējums.

Partizānu vienībām miera laika tika izveidotas slepenas bāzes necaurejamos mežos un uz saliņām bezgalīgu purvu vidū. Miera laikā tika uzceltas pazemes patversmes, hospitāļi, noliktavas, pazemes darbnīcas munīcijas un bruņojuma ražošanai. Tikai Baltkrievijā vien iespējamam partizānu

karam pazemes slēptuvēs tika izvietots bruņojums, munīcija un aprīkojums, ar ko rīkoties piecdesmit tūkstošiem partizānu.

Tika izveidotas slepenas skolas partizānu līderu, organizatoru un instruktoru sagatavošanai. Slepeni zinātniski pētnieciskie centri izstrādāja speciālos partizānu kara līdzekļus, īpašu aprīkojumu, bruņojumu un sakaru līdzekļus. Partizāni regulāri piedalīj ās militārajās apmācībās, turklāt par pretiniekiem apmācībās parasti tika izmantotas NKVD osnaz divīzijas.

Papildus partizānu formējumiem tika gatavotas arī nelielas pagrīdes grupas, kurām agresijas gadījumā nebūtu jāiet mežos, bet gan jāpaliek pilsētās un ciemos. Šo grupu uzdevums bija "iegūt pretinieka uzticību" un "uzsākt sadarbību", un kad uzticība iegūta.

Tāds darbs norisināj ās ne tikai Baltkrievijā, bet arī Ukrainā, Krimā, Ļeņingradas apgabalā un citos rajonos. Bez slepenās policijas darbības tieši tādu pašu darbu paralēli, taču pilnīgi neatkarīgi no NKVD, veica padomju kara izlūkošana: tika aprīkotas slepenas bāzes, patvērumi, slepenie dzīvokļi un tikšanās vietas, tika gatavotas konspiratīvo sakaru līnijas un tika darīts daudz, daudz kas cits. Padomju kara izlūkošanai bija pašai savas slepenās skolas, savi organizatori un instruktori.

Bez NKVD un kara izlūkošanas komunistiskā partija valsts rietumu rajonos gatavoja dažus savu līderus pārejai nelegālā statusā gadījumam, ja ienaidnieks ieņem teritoriju. Komunistiem bija senas kriminālās tradīcijas, viņi mācēja glabāt savus noslēpumus. Divdesmito un trīsdesmito gadu pagrīdes darbības tradīcijas bija saglabātas, un partijas organizācijas nepieciešamības gadījumā varēja no jauna pārvērsties labi konspirētos slepenas cīņas centros.

Neaizmirsīsim, ka partizānu vienības tika veidotas tā saucamaj ās nāves zonās — padomju nodrošinājuma joslā, kur pēc padomju karaspēka atkāpšanās visiem tiltiem jābūt uzspridzinātiem, tuneļiem aizbērtiem, dzelzceļa mezgliem padarītiem par pilnīgi nelietojamiem, pārmij ām, pat sliedēm un telefona kabeļiem — evakuētiem. Partizāniem atlika vien nepieļaut jau nojaukto objektu atjaunošanu. Partizāni bija gandrīz neievainojami, jo partizānu līderi zināja ejas gigantiskos mīnu laukos, bet pretinieki tos nezināja; partizāniem nebija nekādu grūtību nepieciešamības gadījumā aizbēgt no jebkuras pakaļdzīšanās mīnētajos mežos un purvos, kur savukārt pretinieks nevarēja pārvietoties.

Jā, tas viss bija. "Staļina līnija", nodrošinājuma josla tās priekšā un partizānu vienības, kas gatavas no pirmās minūtes darboties sagrautajā zonā, — tas viss veidoja lielisko Padomju Savienības pašaizsardzības sistēmu. Taču Hitlers 1939. gadā nokļuva ļoti nepatīkamā stratēģiskā situācijā, kurā viņam nāksies karot Rietumos. No šī brīža Staļinam vairs nebija vajadzīga aizsardzības sistēma. Vienlaicīgi ar "Staļina līniju" un nodrošinājuma joslu tika likvidēta arī padomju partizānu kustība: partizānu vienības izformētas, ieroči, munīcija, sprāgstvielas — izņemtas, slepenās patversmes un glabātavas — aizbērtas ar zemi, partizānu bāzes — nopostītas. Tas viss notika 1939. gada rudenī. Bet pašās rudens beigās Sarkanā armija sāka Somijas "atbrīvošanu" un tur sastapās ar visiem tiem pašaizsardzības elementiem, kas vēl nesen darbojās arī Padomju Savienībā: dzelzsbetona nocietinājumu līnija, tās priekšā — nodrošinājuma josla un partizānu vieglās vienības šajā joslā. Varbūt, saņēmis nežēlīgu mācību Somijā, Staļins mainīja savu viedokli un no jauna izveidoja partizānu formējumus Padomju Savienības rietumu rajonos? Nē, nemainīja. Nē, neizveidoja.

1941. gada 22. jūnijā sākās daudzskaitlīgas improvizācijas, arī partizānu kustības veidošana. Jā, to izveidoja. Taču izveidoja un pilnā spēkā tā darbojās tikai 1943.—1944. gadā. Ja tā nebūtu iznīcināta 1939. gadā, tad spētu darboties pilnībā jau no pirmajām kara dienām. Tā varēja būt daudzas reizes efektīvāka. Kara gaitā partizāniem par katru uzspridzināto tiltu nācās maksāt ar asinīm. Lai tiltu uzspridzinātu, tas vispirms ir jāieņem, bet to apsargā, un koki visapkārt ir izcirsti, un viss apkārt ir mīnēts. Un kur lai partizāni ņem spridzekli? Ja tas arī ir, vai partizānu grupa var daudz panest? Spridzināšanas sagatavošanā lādiņus nācās steigšus likt nevis tilta balstos, bet uz tilta posmiem. Pēc sprādziena pretinieks varēja ātri tādu tiltu atjaunot, un partizāniem bija jāsāk viss no sākuma. Kamēr pretinieks remontēja vienu tiltu, pārējie tilti darbojās un pretinieks varēja regulēt transporta plūsmu.

Bet iepriekš taču viss bija gatavs, lai uzlaistu gaisā VISUS tiltus. Turklāt uzlaist tā, ka nebūtu

vairs ko atjaunot. Uzlaist tā, lai nebūtu jāizlej partizānu asinis. Varēja uzlaist gaisā, vienkārši nospiežot pogu slepenā partizānu bunkurā, bet pēc tam necaurejamo mīnu lauku dēļ ar snaiperu šautenēm tikai apšaut virsniekus, sapierus un vadītājus. Vācu armijas jutīgā vieta bija ceļi. Tāpēc pilnīga tiltu neesamība, miljoniem partizānu mīnu uz ceļiem, lamatas un snaiperu terors jau pirmajās iebrukuma stundās varēja krasi samazināt vācu blickriga ātrumu.

Kurš tad iznīcināja padomju partizānu kustību OTRĀ PASAULES KARA SĀKUMĀ un kāpēc?

Viens no padomju militārā terorisma tēviem, GRU pulkvedis profesors I. G. Starinovs tolaik komandēja slepeno skolu, kura gatavoja padomju kara izlūkošanai pakļautas partizānu grupas. Pulkvedis savos memuāros nosauc vaininieku: "Zemē droši paslēptie ieroči un sprāgstošās vielas gaidīja savu laiku. Bet pirms šis laiks pienāca, slepenās partizānu bāzes tika izpostītas, neapšaubāmi — ar Staļina ziņu un droši vien pat pēc viņa pavēles." (Mini ždut svojevo časa, 40. lpp.)

Viens no padomju politiskā terorisma tēviem, KGB37 pulkvedis S. A. Vaupšas toreiz komandēja NKVD partizānu vienību Baltkrievijā. Viņš skaidro partizānu formējumu likvidēšanas iemeslu: "Tajos bargajos pirmskara gados valdīja doktrīna par karu svešās teritorijās. Tai bija spilgti izteikts uzbrukuma raksturs." (Na trevožnih perekrjostkah (Trauksmainajās krustcelēs) 203. lpp)

Var piekrist KGB pulkvedim, var viņu apstrīdēt. Bet citu partizānu formējumu un bāzu iznīcināšanas iemeslu neviens pagaidām nav nosaucis.

Divu pulkvežu viedokli mēs esam uzklausījuši, bet tagad palūkosimies uz to, ko viņi paši darīja 1941. gada jūnija sākumā. Bet darīja viņi to pašu, ko citi partizānu līderi un kareivji. Pēc darbībai savā teritorijā domāto partizānu vienību izformēšanas bijušajiem partizāniem pavērās trīs iespējas — doties uz:

gaisa desanta spēku apakšvienībām, kas tieši tajā brīdī pēkšņi piedzīvoja vētrainu izaugsmi;

NKVD osnaz soda formējumiem;

nelielām slepenām grupām, kas mērķtiecīgi tika pulcinātas Vācijas un tās sabiedroto robežu tuvumā vai arī tika pārsviestas pār robežu vēl pirms karadarbības sākšanās.

Kara izlūks pulkvedis Iļja Starinovs bija pēdējo skaitā. Lai pieticīgā pulkveža pakāpe nemulsina lasītāju. Viņš bija īpaša veida pulkvedis un īpašu zinātņu profesors. Jau pirmajās kara dienās pulkvedis Starinovs rīkosies ar aizsardzības narkoma ģenerāļa S. K. Timošenko priekšrakstiem kabatā un būs pakļauts tikai viņam. Drīzumā viņš ieņems partizānu kustības glavkoma vietnieka posteni diversiju jautājumos, tas ir, kļūs par Sarkanās armijas galveno diversantu. 1943. gadā pēc Starinova plāniem un viņa vadībā tiks veiktas operācijas "Koncerts" un "Sliežu karš", kurās katrā vienlaicīgi piedalīsies vairāk nekā simt tūkstoš partizānu un diversantu. Starinovs kļūs par gigantiskās padomju diversantu armijas līderi pavisam ne nejaušības dēļ, viņam bija tam nepieciešamās spējas un vētraina diversanta biogrāfija. Un tā šis pieredzējušais diversiju milzis 1941. gada 21. jūnijā parādās tieši to pašu Brestas tiltu rajonā, kuriem ir tik liela nozīme padomju teritorijas aizsardzībā. Kāda veiksme! Šim cilvēkam atliek pastrādāt uz tiltiem pāris stundu, un tad vācu agresijas gadījumā atliktu vien nospiest pogu. Bet gatavošanās aizsardzībai Starinovu neinteresē, tāpat kā tas neinteresē nevienu augstākstāvošu komandieri. Kāpēc tad viņu nosūtīja uz robežu? Oficiāli — uz mācībām. Vēl neieradies Brestā, Starinovs uzzina, ka mācības ir tikai iegansts. Mācības ir atceltas (bet varbūt nemaz nebija plānotas). Ja nav mācību un gatavošanās aizsardzībai, ko tad tāda ranga diversantam darīt uz pašas robežas? Viņš tā arī neuzzināja savas vizītes iemeslu Brestā. Naktī sākās vācu iebrukums, un pulkvedim Starinovam tomēr nācās nodarboties ar aizsardzības lietām. Vēl viena šīs personības iezīme. Visu kara laiku Starinovam līdzās noies uzticamais, izveicīgais un izdarīgais pavadonis. Uzvārds — Šlegers. Nacionalitāte — vācietis. Tāda mode pēkšņi bija parādījusies padomju komandieru, īpaši, desantnieku, izlūku un diversantu vidē, — vienmēr līdzās turēt īstu vācieti ziņneša, gaitnieka vai pavadoņa lomā. Šī mode radās 1941. gada februārī. Pie tās mēs vēl atgriezīsimies.

Čekists S. Vaupšas bija ne mazāk ievērības cienīga personība. Viņa dzīve bija ne mazāk vētraina: līdz 1926. gadam karoja Polijas mežos. Oficiālais karš ar Poliju jau sen bija beidzies, bet padomju, no ČK un GPU slepkavniekiem nokomplektētās "partizānu vienības" pasaules revolūcijas vārdā slepkavo cilvēkus. Pēc atgriešanās Vaupšas bija liels priekšnieks dižajos gulaga būvlaukumos — tūkstošiem izsalkušu zeku raka Staļina kanālus, bet celtniecību vadīja čekisti. Vaupšas — starp vadītājiem. Pēc tam jau mūsu varonis kontrolēja nevis gulaga zekus, bet Spānijas kompartijas Politbiroju, virzīja republikāniskās pretizlūkošanas un diversijas formējumu darbu. Un pēcāk — Baltkrievija un padomju partizānu sagatavošana gadījumam, ja pretinieks iebrūk padomju zemē. Taču, lūk, parakstīts pakts un partizāni vairs nav vajadzīgi. Vaupšas nokļūst NKVD osnaz formējumā un nodarbojas ar cēlu "teritorijas attīrīšanas no naidīgiem elementiem" darbu "atbrīvošanas karagājiena" laikā. Taču 1941. gada 22. jūniju viņš sagaidīja nevis uz robežas, bet AIZ robežas, "varbūtējā pretinieka" teritorijā ar diplomātisko pasi kabatā. Kāpēc šis sodītājs, terorists, gulaga diplomāts ir aizsūtīts uz ārzemēm? Varbūt valsts drošības stiprināšanas interesēs, "paredzot aizsardzības karu"? Nē, aizsardzības karam viņš tur bija pavisam nevajadzīgs. Kad tāds karš sākās, viņš tika steidzami atsaukts uz Padomju Savienību un nosūtīts uz Baltkrieviju par partizānu, veidot nesen iznīcināto partizānu kustību, sākot no nulles.

Ja tika gatavots aizsardzības karš, kamdēļ visa šī maskarāde ar pārģērbšanos? Vai nav vienkāršāk šo cilvēku (un tūkstošus viņam līdzīgo) turēt iespējamās okupācijas rajonos, lai viņš ir gatavs sagaidīt agresoru pašās pirmajās kara stundās? Bet, nē, — "valdīja doktrīna par karu svešā teritorijā". Tie nav vienkārši tikai KGB pulkveža vārdi. Tas ir vēstures fakts, kuru apstiprina tā cilvēka liktenis, kurš to teica, un tūkstošiem tādu cilvēku likteņu, kā viņējais.

12. nodaļa. Kamdēļ Staļinam desmit gaisa desanta korpusu?

Gaidamajas kaujas mēs darbosimies pretinieka teritorija. Tadi ir mūsu reglamenta priekšraksti.

Pulkvedis A. I. Rodimcevs, runa partijas XVIII kongresa, 1939. gads

Gaisa desanta spēki ir paredzēti uzbrukumam. Ta ir aksioma, kurai nav vajadzīgs pieradījums. Pirms Otra pasaules kara tikai reta valdība planoja agresīvu karu, un attiecīgi — gaisa desanta spēki daudzas valstis netika attīstīti.

Bija divi izņēmumi. Agresīvam karam gatavojas Hitlers un 1936. gada izveidoja gaisa desanta spēkus. Izpletņlēcēju skaits šajos spēkos Otra pasaules kara sakuma brīdī bija četrtūkstoš cilvēku. Otrs izņēmums bija Staļins. Viņš izveidoja gaisa desanta spēkus 1930. gada. Otra pasaules kara sakuma Padomju Savienībai bija VAIRĀK NEKĀ MILJONS teicami sagatavotu desantnieku — izpletņlēcēju.

Ja saskaitītu visus militaros izpletņlēcējus pasaulē Otra pasaules kara sakuma, sanaktu, ka Padomju Savienībai bija apmēram DIVSIMT REIŽU VAIRĀK sagatavotu desantnieku neka visam pasaules valstīm, ieskaitot Vaciju, kopa.

Padomju Savienība bija pirma valsts pasaulē, kura tika izveidoti gaisa desanta spēki. Kad Hitlers naca pie varas, Staļinam jau bija vairakas gaisa desanta brigades, bet valstī plosījas izpletņu psihoze.

Vecaka paaudze atceras laiku, kad katra pilsētas parka bija savs izpletņlēkšanas tornis, kad par katra jauna cilvēka obligatu vīrišķības simbolu bija kļuvusi izpletņlēcēja nozīmīte. Taču saņemt šo nozīmīti nebija nemaz tik viegli. Nozīmīti deva par īstiem lēcieniem no lidmašīnas, bet pie lēcieniem tika tikai tie, kuri iepriekš bija nokartojuši ieskaiti skriešana, peldēšana, šaušana, precizitatē un granatas mešana taluma, šķēršļu parvarēšana, ķīmiskas aizsardzības līdzekļu pielietošana un daudzas citas, kara nepieciešamas iemaņas. Būtība lēcieni no lidmašīnas bija pēdējais posms sparnoto kajnieku kareivja individualaja sagatavošana.

Lai novērtētu Staļina nodomu nopietnību, jaatceras, ka izpletņu psihoze Padomju Savienība plosījas vienlaicīgi ar briesmīgu badu. Valstī no bada uzpūtas bērni, bet biedrs Staļins uz arzemēm pardeva maizi, lai pirktu izpletņu tehnoloģiju, lai uzceltu gigantiskus zīda kombinatus un izpletņu rūpnīcas, lai noklatu valsti ar lidlauku un aeroklubu tīklu, lai uzceltu katra pilsētas parka izpletņlēkšanas torņa skeletu, lai sagatavotu tūkstošiem instruktoru, lai uzceltu izpletņu žavētavas un glabatavas, lai sagatavotu miljonu labi barotu izpletņlēcēju, viņiem nepieciešamo bruņojumu, aprīkojumu un izpletņus.

Aizsardzības kara izpletņlēcēji nav vajadzīgi. Izmantot izpletņlēcēju aizsardzība ka parastu kajnieku — tas ir tas pats, kas parastas tērauda armatūras vieta celtniecība izmantot zelta armatūru: zelts ir mīkstaks par tēraudu.

Desanta apakšvienībam nav tik smagu un spēcīgu ieroču ka parastajiem kajniekiem, un tapēc to noturība aizsardzība ir daudz zemaka neka parastiem kajniekiem. Turklat ir taču dargi izmantot zeltu tērauda vieta. Padomju izpletņlēcēju miljona sagatavošana maksaja dargak par zeltu. Par izpletņlēcēju un izpletņu sagatavošanu Staļins maksaja ar milzīgu skaitu padomju bērnu dzīvību. Kam tika gatavoti izpletņlēcēji? Droši vien ne jau tam, lai aizsargatu bērnus, kuri mira no bada.

Komunisti apgalvo, ka Staļins negatavojas karam, bet mūsu ciemata Ukraina cilvēki atceras jaunu sievieti, kura nogalinaja un apēda savu meitu. Viņu atceras tapēc, ka viņa nogalinaja savu meitu. Visus tos, kuri nogalinaja svešus bērnus, nevar atcerēties. Mana ciemata cilvēki apēda visas jostas un zabakus, apēda zīles netalaja nīkulīgaja mežiņa. Iemesls: biedrs Staļins gatavojas karam.

Tā gatavojās, kā neviens nekad nebija gatavojies. Tiesa, aizsardzības karā visa šī gatavošanās izrādījās nevajadzīga.

Aizsardzības karā desantniekus pretinieka aizmugurē nav jāiemet, vieglāk atkāpjoties atstāt mežos partizānu vienības.

Var iebilst, ka miljons Staļina izpletņlēcēju Otra pasaules kara priekšvakarā — tas ir tikai kaujas apakšvienību izveidošanas materiāls. Tomēr apakšvienības ir ne tikai jāizveido, bet arī intensīvi jātrenē. Vai to Staļins ņem vērā? Ņem. Trīsdesmitajos gados valsts rietumu rajonus ne reizi vien satricināja grandiozi manevri. Katros manevros tikai viena tēma — "Dziļā operācija" — gigantiskas tanku masas pēkšņs uzbrukums lielā dziļumā.

Scenārijs — vienmēr vienkāršs, bet varens.

Pirms sauszemes spēku negaidītā uzbrukuma katrās mācībās bija ne mazāk pēkšņs un ne mazāk iznīcinošs padomju aviācijas trieciens pa "pretinieka" lidlaukiem, kam sekoja gaisa desanta izmešana, lai ieņemtu lidlaukus, bet pēc izpletņlēcēju viļņa — nosēšanās veidā ieņemtajos lidlaukos tiek izsēdināts otrs desantnieku vilnis un smagie ieroči.

1935. gadā slavenajos Kijevas manevros grandiozas operācijas gaitā tika izmests tūkstoš astoņsimt cilvēku liels izpletņlēcēju desants, kuram sekoja smagās tehnikas un piectūkstoš septiņsimt cilvēku liels nosēšanās desants. Tajā pašā gadā Maskavas kara apgabala uzbrukuma manevra gaitā nosēšanās veidā tika desantēta 84. strēlnieku divīzija pilnā sastāvā.

Paredzot "atbrīvošanas karagājienus", 1938. gadā Staļins papildus izveido 6 gaisa desanta brigādes, kopskaitā — 18 000 izpletņlēcēju. 1939. gadā Staļins iznīcina partizānu bāzes un formējumus, kas paredzēti darbībai savā teritorijā, bet to vietā izveido jaunas desanta apakšvienības: pulkus un atsevišķus bataljonus.

Maskavas kara apgabalā, piemēram, tika izveidoti trīs pulki ar trim bataljoniem katrā un daži atsevišķi bataljoni pa 500 līdz 700 izpletņlēcēju katrā bataljonā (Orģena ĻeņinaMoskovskij vojennij okrug (Ar Ļeņina ordeni apbalvotais Maskavas kara apgabals), 177. lpp.).

1940.  gadā Staļins sagrāva visas nošķirošās barjeras — neitrālās valstis — un visur, kur vien varēja, izgāja pie pašām Vācijas robežām. Pēc tam Staļinam, šķiet, vajadzēja samazināt savu gaisa desanta apakšvienību skaitu, jo tālāk uz rietumiem ir tikai Vācija un tai sabiedrotās valstis, bet ar Vāciju ir parakstīts pakts.

Tomēr Staļins savas gaisa desanta apakšvienības neizformēja. Tieši pretēji, 1941. gada aprīlī Padomju Savienībā slepus izveidoti PIECI GAISA DESANTA KORPUSI. Visi korpusi — Padomju Savienības rietumu rajonos.

Bez parastajiem desanta kājniekiem gaisa desanta korpusiem bija diezgan spēcīga artilērija un pat vieglo peldošo tanku bataljoni. Visi desanta korpusi tika izveidoti tādā attālumā no robežas, ka tos varētu izmest pretinieku teritorijā bez papildu pārbāzēšanas. Visi korpusi veica intensīvu gatavošanos paredzamajam desantam. Visi korpusi bija koncentrēti mežos tālu no svešiem skatieniem. Turklāt 4. un 5. korpusu varēja bez pārbāzēšanas izmantot pret Vāciju, 3. — pret Rumāniju, 1. un 2. bez pārbāzēšanas varēja izmantot gan pret Vāciju, gan pret Rumāniju, gan arī pret Čehoslovakiju vai Austriju, lai kalnos pārrautu naftas maģistrāles, kas savienoja Rumāniju ar Vāciju.

1941.    gada 12. jūnijā Sarkanajā armijā tiek izveidota Gaisa desanta spēku pārvalde, bet augustā — vēl pieci gaisa desanta korpusi. Jāatzīmē, ka otrās desanta korpusu sērijas izveide nebija atbilde uz Vācijas iebrukumu.

Aizsardzības karā nav iespējams izmantot tik daudz desantnieku. No visiem otrās sērijas korpusiem neviens nepiedalīj ās karā, pildot savus tiešos uzdevumus. No pirmās sērijas tikai viens korpuss veica savus tiešos uzdevumus un arī tikai vienu reizi, veicot pretuzbrukumu pie Maskavas. Jāpiebilst, ka eksistēja vēl trešā desantu korpusu sērija, no kuras viens tika desantēts 1943. gadā.

Piecu otrās sērijas korpusu izveide — tā ir inerce Sarkanās armijas attīstībā: lēmums par korpusu izveidi tika pieņemts pirms Vācijas iebrukuma, bet pēc tam, pēc Hitlera uzbrukuma, rūpju bija tik daudz, ka lēmumu vienkārši aizmirsa atcelt. Jebkurā gadījumā izpletņi, bruņojums un paši desantnieki otrās sērijas desanta korpusiem tika sagatavoti PIRMS Vācijas iebrukuma.

Papildus gaisa desanta korpusiem, brigādēm un pulkiem parasto padomju kājnieku formējumu sastāvā veidoja ari ievērojamu skaitu izpletņu desanta bataljonu. Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans ziņo, piemēram, ka 55. strēlnieku korpusā tieši uz Rumānijas robežas 1941. gadā notika intensīvs vairāku izpletņu desanta bataljonu sagatavošanas darbs. No Bagramjana apraksta un citiem avotiem secināms, ka tas, kas notika 55. strēlnieku korpusā (tajā brīdī Sarkanajai armijai kopumā bija 62 strēlnieku korpusi), nebija izņēmums, bet gan likumsakarība.

Pārsviešanai pa gaisu un desantēšanai pretinieku teritorijā nosēšanās veidā tika gatavotas arī atsevišķas, ārēji parastas strēlnieku divīzijas. Piemērs: 1941. gada 21. jūnijā Sibīrijas kara apgabala mācību laikā nosacītā pretinieka aizmugurē nosēšanās veidā tika izsēdināta vesela strēlnieku divīzija. Te rodas jautājums: kāpēc agrāk līdzīgi eksperimenti un mācības tika veiktas tikai valsts rietumu daļā, bet te pēkšņi tiek veiktas Sibīrijā? Bet noslēpuma jau nav. Sibīrijas kara apgabala bruņotie formējumi slepus jau ir pārvērsti par 24. armiju un tiek gatavoti pārsviešanai uz Vācijas robežu. Pirms iekraušanas ešelonos 24. armija veic pēdējos manevrus. Ja 24. armija gatavojas aizsardzībai, trenēt divīziju izsēdināšanai pretinieka aizmugurē nav jēgas. Aizsardzības karā nav problēmu iemest karaspēku pretinieka aizmugurē. Tieši pretēji: uzbrūkošā pretinieka tanku ķīļi raujas uz priekšu, nogriežot desmitus un simtus tūkstošus jūsu karaspēka no galvenajiem spēkiem, un aizsardzības spēku problēma ir nevis kā iemest pretinieka aizmugurē vēl vienu divīziju, bet kā kaut vai nedaudzus savus ģenerāļus un kādu divīziju karogus evakuēt no pretinieku ieņemtaj ām teritorijām.

Taču 1941. gada 21. jūnijā padomju armiju komandieri nedomā par aizsardzības karu, viņi grandiozos manevros gatavoja savas divīzijas pavisam citam karam.

Komunistiskie vēsturnieki tērē simtiem tūkstošu tonnu papīra savām vēsturiskajām grāmatām, taču neviena komunistiskā grāmata nepaskaidro, kāpēc 1941. gadā Staļins izveidoja desmit gaisa desanta korpusus.

Vācot materiālus par padomju gaisa desanta karaspēkiem, kuri tika izveidoti 1941. gada pirmajā pusē un kurus plānoja izveidot tā paša gada otrajā pusē, es pievērsu uzmanību interesantai detaļai. Katram padomju desanta komandierim, īpaši — pulkveža vai ģenerāļa līmenī, tuvumā bija vācu izcelsmes karavīrs vai seržants. Tādu pašu ainu var novērot arī kavalērijā. Lai gan (un to mēs tālāk redzēsim) gaisa desantniekiem ir tiešs sakars ar kavalēriju: gan desantnieki, gan kavalēristi ir paredzēti izšķirošam uzbrukumam, drosmīgiem reidiem un negaidītiem uzbrukumiem pretinieka aizmugurei. Abu veidu spēkiem vajadzīgi iniciatīvas pilni komandieri, kas ir spējīgi rīkoties patstāvīgi, atrauti no kaimiņiem štābiem un aizmugures. Kavalērija atmira, bet tās personālsastāvs pārgāja tankistos un desantniekos. Tieši tāpat notika arī Vācijā.

Tad, lūk, vecākie desanta komandieri vai tie, kuri gatavojās nokļūt gaisa desanta spēkos no kavalērijas, pēkšņi iegūst padomju karavīrus-vāciešus. Vienam vācietis — auto vadītājs, citam — ziņnesis, trešajam — sakarnieks. Katrs bijušais komandieris-desantnieks (vai kavalērists) paziņo it kā uzjautrinošu sīkumu: lūk, sākās karš ar vāciešiem, bet mans personiskais radists, kas, jūs domājat, viņš ir? Vācietis! Tiesa, puisis labs, disciplinēts, pārbaudīts. Lūk, 2. gaisa desanta korpusa 2. gaisa desanta brigādes komandiera pulkveža K. Šteina ziņnesis ir kareivis-vācietis, par 3. VDK3S pulka 5. VDBr39 komandiera pulkveža A. Rodimceva šoferi ir iekārtots vācietis. Starp citu, tas ir tas pats Rodimcevs, kurš 1939. gadā partijas kongresā kliedza, ka Sarkanās armijas reglamenta priekšraksti nosaka karot tikai pretinieka teritorijā. Man nācās dzirdēt Rodimcevu, kad viņš bija vairs ne pulkvedis, bet jau ģenerālpulkvedis. Ļoti sakarīgs ģenerālis. Vārdus pa tukšo nemētāja, lieki nepļāpāja. 1941. gadā viņa gaisa desanta brigādi nācās steidzami pārveidot par parastu kājnieku brigādi; brigādei (tāpat kā visiem pārējiem) bija j āatņem izpletņi un to vietā jāiedod pēc iespējas vairāk aizsardzības bruņojuma, un viņa puiši, gan ar lieliem zaudējumiem, pretinieku ugunīs apguvuši aizsardzības iemaņas, galu galā aizsardzībā sevi parādīja pat ļoti labi. Tas bija viņš ar saviem gvardiem, kas 1942. gadā turēja pašas pēdējās mājas Staļingradā pie pašas Volgas. Taču 1941. gada sākumā Rodimcevs un viņa puiši par aizsardzību nedomāja. Viņi locīja izpletņus un

[1] VDK — gaisa desanta korpuss (krievu val. ВДК - воздушно-десантный корпус)

[1] VDBr — gaisa desanta brigāde (krievu val. ВДбр - воздушно-десантная бригада)

mācīj ās valodas, īpašu uzmanību pievēršot vācu valodai.

Gaisa desanta spēki piebriest un aizvien jauni un jauni kavalērijas virsnieki un ģenerāļi vakaros zubrī vācu valodu, jo gaida norīkojumu desantniekos. Starp citu, mūsu varonis, biedrs Rodimcevs — tikko no kavalērijas. Bet kavalērijas pulkvedis (vēlāk ģenerālmajors) Ļevs Dovatovs vēl nav nokļuvis desantniekos, taču vācu valodas un kareivīša-vācieša mode arī viņam nav gājusi secen. Ģenerāļa atraitne atceras 1941. gadu: "Mūsu pulkā bija viens vācietis. Tad, lūk, Ļevs Mihailovičs, miers viņa pīšļiem, katru dienu veda viņu pie sevis uz māj ām, sarunvalodu, tātad, visi trenēja, un kara sākumā viņš jau brīvi runāja vāciski." (Krasnaja zvezda, 1983. gada 17. februāris.) Lūk, cik tālredzīgs izrādījās! Visu dzīvi nodzīvoja bez valodām, bet pirms paša kara pēkšņi sagribēja iemācīties, un ne tikai viņš vien.

Sarkanās armijas sakari ar vācu komunistiem ir seni un cieši. Pats Tēlmans, atbraucot uz Padomju Savienību, nekautrējās parādīties atklātībā padomju militārajā formā. Valters Ulbrihts bija iekļauts 4. Vācijas proletariāta vārdā nosauktās strēlnieku divīzijas sarakstos. Bet tā jau, tā teikt, tikai redzamā daļa, taču bija arī cita — ne tik pamanāma. Jau 1918. gadā, parakstījis ar Vāciju Brestas "mieru", biedrs Ļeņins deva rīkojumu izveidot mācību iestādi nākamās Vācijas Sarkanās armijas komandieru sagatavošanai. Skolai tika dots ar nosaukums — īpašā vācu sarkano komandieru skola. Pirmais skolas priekšnieks — Oskars Oberts. Skola tika mainījusi savu nosaukumu: kļuvusi te slepena, tad — atklāta, drīz atkal slepena. Skolu beidza daudz komandieru, bet viņiem nācās dienēt padomju armijā, jo Vācijas Sarkanās armijas jau nebija. Daži no viņiem aizkalpojās līdz pat ģenerāļa pakāpei. 1941. gada sākumā lielākā daļa šīs un līdzīgu skolu beidzēju kļuva par padomju gaisa desanta spēku karogu aizstāvjiem.

Publikāciju izpēte par 1941. gadā izveidotajiem padomju desanta korpusiem ļauj secināt, ka šajos formējumos to kareivju, seržantu un virsnieku skaits, kam ir nepārprotams vācu uzvārds, maigi sakot, bija krietni lielāks par standartu.

13. nodaļa. Par spārnoto tanku

Aviacija ir jaapspiež un jaiznīcina lidlaukos. Aviacijas sagraušanas panakumi ir atkarīgi no rīcības pēkšņuma. Ir svarīgi sastapt aviaciju lidlaukos.

Padomju Savienības maršals /. S. Koņevs

Sagatavot simtiem tūkstošu desantnieku un izpletņus viņiem — ta ir tikai puse darba: ir vajadzīgas arī militara transporta lidmašīnas un planieri. Padomju līderi to ļoti labi saprata, un lūk, tapēc trīsdesmito gadu izpletņu psihozei sekoja planieru psihoze. Padomju planieristi un planieri bija pasaules standartu līmenī. Der atgadinat, ka līdz Otra pasaules kara sakumam trīspadsmit no astoņpadsmit pasaules rekordiem planierisma piederēja Padomju Savienībai.

Labakie padomju kaujas lidmašīnu konstruktori reizēm novērsa uzmanību no savas pamata nodarbes, lai radītu planierus. Pat nakamais pirma kosmosa pavadoņa radītajs Sergejs Koroļovs tika iesaistīts planieru izstradē. Starp citu, viņam šaja joma bija visai lieli panakumi. Kaujas lidmašīnu un raķešu radītajiem lika nodarboties ar planieru veidošanu acīmredzot ne tikai miera laika rekordu dēļ. Ja Staļinu interesētu rekordi, kapēc gan nelikt labakajiem pratiem veidot jaunus sporta divriteņus?

Padomju planierisma militara tendence ir neapšaubama. Vēl pirms Hitlera nakšanas pie varas PSRS tika radīts pasaulē pirmais kravas desanta planieris G-63, kuru konstruējis B. Urlapovs. Pēc tam PSRS tika radīti smagie planieri, kas bija spējīgi pacelt smago mašīnu. Konstruktors P. Gorohovskis radīja piepūšamu gumijas planieri. Pēc izmešanas pretinieka aizmugurē vairakus tadus planierus varēja iekraut viena transporta lidmašīna un nogadat atpakaļ sava teritorija, lai vēlak veiktu atkartotu manevru.

Padomju ģeneraļi sapņoja ne tikai par simtiem tūkstošu desantnieku-kajnieku, bet arī par simtiem un varbūt — pat tūkstošiem tanku iemešanu Rietumeiropa. Konstruktori intensīvi meklēja visvienkaršakos un lētakos paņēmienus sapņa īstenošanai. Oļegs Antonovs, tas pats, kurš vēlak kļūs par pasaulē lielako militara transporta lidmašīnu izveidotaju, ieteica parastajam sērijveida tankam piestiprinat sparnus un sparnojumu[17], izmantojot tanka korpusu par visas konstrukcijas karkasu. Šī sistēma ieguva nosaukumu KT— tanka sparni. Gaisa stūres pievadi tika stiprinati pie tanka lielgabala. Tanka ekipaža vadīja lidojumu, atrazdamas tanka iekšienē — pagriežot torni un paceļot lielgabalu. KT ir vienreizēja vienkaršība. Protams, lidojuma risks šada tanka, maigi izsakoties, bija augstaks par parastajam normam, taču cilvēka dzīvība Padomju Savienība maksaja pat mazak par tankam piekartajiem sparniem.

1942. gada KT lidoja. Izcila Rietumu eksperta Stīvena Zaloga gramata ir unikalas fotografijas, kuras redzams gaisa lidojošs sparnots tanks ar asti.

Pirms nolaišanas tanka dzinējs tika iedarbinats un kapurķēžu griešanas sasniedza maksimalo atrumu. KT nosēdas pats uz savam kapurķēdēm un pamazam bremzēja. Pēc tam sparni un sparnojums tika nomests un tanks no sparnota atkal parvērtas par parastu tanku.

Oļegs Antonovs ar sparnota tanka izveidi nokavēja kara sakumu, un tas jau arī sakas ne ta, ka bija planojis Staļins, tapēc sparnotie tanki izradījas tikpat nevajadzīgi, cik miljons izpletņlēcēju.

Padomju planieru izveidotaju darbos bija kļūdas un neveiksmes, bija darba partraukumi un zaudējumi. Taču panakumi ir neapšaubami. Kad Padomju Savienība iestajas Otraja pasaules kara, tas īpašuma bija daudz reižu vairak planieru un planieristu neka visai parējai pasaulei. Tikai 1939. gada vien pilotēt planierus tika apmacīti 30 000 cilvēku. Pilotēšanas prasmes bieži bija ļoti augsta līmenī. Piemēram, 1940. gada PSRS tika nodemonstrēts vienpadsmit planieru lidojums, tos velkot

vienai lidmašīnai.

Staļins izdarīja visu, lai savus planieristus nodrošinātu ar pietiekamu planieru skaitu. Runa, protams, ir nevis par vienvietīgajiem sporta, bet par daudzvietīgajiem desanta planieriem.

Trīsdesmito gadu beigās Padomju Savienībā vienlaicīgi vairāk nekā desmit konstruktoru biroju nežēlīgā konkurencē cīnīj ās par labākā transporta-desanta planiera izveidi. Oļegs Antonovs izveidoja ne tikai spārnoto tanku, bet radīja arī daudzvietīgu desanta planieri A-7. V. Gribovskis izstrādāja lielisku desanta planieri G-11. D. Koļesņikovs radīja planieri KC-20 divdesmit karavīru pārmešanai, bet G. Korbula strādāja, veidojot planieri-gigantu.

1940. gada janvārī Centrālā Komiteja nolemj (tas ir, Staļins nolemj) Aviācijas rūpniecības narkomata sastāvā izveidot transporta-desanta planieru ražošanas pārvaldi. 1940. gadā notika intensīvi sagatavošanas darbi, bet 1941. gada pavasarī šai pārvaldei pakļautās rūpnīcas uzsāka masveida desanta planieru ražošanu.

Lūk, nu mēs esam pietuvojušies ļoti interesantam momentam. 1941. gada pavasarī saražotos planierus varēja izmantot 1941. gada vasarā vai, sliktākajā gadījumā, agrā rudenī. Taču saglabāt transporta-desanta planierus līdz 1941. gadam bija neiespējami. Visi angāri, bet to Padomju Savienībā nemaz nebija tik daudz, sen bija piebāzti ar agrāk saražotajiem planieriem. Turēt milzīgo desanta planieri zem skaidras debess rudens lietos un vējos, salā un zem daudztonnīga sniega svara nedrīkst. Masveidā ražot transporta-desanta planierus 1941. gadā nozīmēja nodomu tos 1941. gadā arī izmantot.

Ja Staļins būtu iecerējis 1942. gadā Rietumeiropā izmest simtiem tūkstošu savu desantnieku, tad planieru masveida ražošana būtu jāparedz 1942. gada pavasarī.

Planieris — kravas un bezizpletņu desantnieku nogādāšanas līdzeklis. Desantniekus ar izpletņiem pretinieka aizmugurē nogādā militārā transporta lidmašīnas.

Labākā militārā transporta lidmašīna pasaulē Otra pasaules kara sākumā bija amerikāņu leģendārā lidmašīna S-47. Būtu pareizi uzskatīt, ka, ja labākā militārā transporta lidmašīna ir radīta ASV, tad Padomju Savienība militārā transporta lidmašīnu jomā karā iestājās, būdama nevis pirmajā, bet, augstākais, otrajā vietā.

Tāds pieņēmums nav pareizs. Lieta tāda, ka amerikāņu S-47, tiesa, ar citu nosaukumu (Li-2), bija padomju militārās aviācijas pamats. ASV valdība kaut kādu iemeslu dēļ pirms kara pārdeva Staļinam tās ražošanas licenci un nepieciešamo vissarežģītākā aprīkojuma daudzumu. Staļins izmantoja viņam doto iespēju pilnībā: S-47 PSRS saražoja tik lielās sērijās, ka daži amerikāņu eksperti uzskata, ka kara sākumā PSRS šo lidmašīnu bija vairāk nekā ASV.

Bez S-47 Padomju Savienībai bija vairāki simti novecojušu stratēģisko bumbvedēju TB-3, kas tika pārkvalificēti par militārā transporta lidmašīnām. Visas gigantiskās desanta izmešanas trīsdesmitajos gados tika veiktas ar TB-3. To bija pietiekami daudz, lai vienlaicīgi paceltu gaisā vairākus tūkstošus izpletņlēcēju un smagos ieročus, ieskaitot vieglos tankus, bruņumašīnas un artilēriju.

Lai arī cik daudz militāra transporta lidmašīnu Staļins būvētu, tās nāktos izmantot ļoti intensīvi: dienām un naktīm vairāku nedēļu vai pat mēnešu garumā, lai ar daudziem reisiem vispirms pārsviestu padomju desantnieku masu pretinieka aizmugurē, bet pēc tam viņus apgādātu. Radās problēma: kā pēc pirmā reisa saglabāt militārā transporta lidmašīnas, lai tās varētu veikt otro reisu, un kā saglabāt otrā reisa laikā, lai veiktu nākamos. Lidmašīnu, planieru un desantnieku zaudējumi pirmajā reisā varēja būt milzīgi. Zaudējumi otrajā reisā varēja būt vēl lielāki, jo lidojumi vairs nebūtu pēkšņi. Padomju ģenerāļi to visu lieliski saprata. Bija acīm redzams, ka miljona izpletņlēcēju izmešana varēja notikt tikai gadījumā, ja gaisā ir padomju virskundzība. 1940. gada 27. septembra „Krasnaja zvezda" ir teikts atklāti un tieši, ka izsēdināt tādas desantnieku masas bez kundzības gaisā ir neiespējami.

Galvenais dokuments, kas noteica Sarkanās armijas darbību karā, bija Lauka reglaments. Tajā laikā spēkā bija 1939. gada Lauka reglaments — PU-39. Reglaments viennozīmīgi un precīzi noteica, ka "dziļas operācijas" veikšana vispār un, proti, masveidīga gaisa desanta izmešana var tikt veikta tikai padomju aviācijas kundzības apstākļos. Lauka reglaments, kā arī Aviācijas kaujas

reglamenti un "Instrukcija par patstāvīgu aviācijas izmantošanu" paredzēja kara sākuma periodā gigantiskas stratēģiskas operācijas, lai apspiestu pretinieka aviācijas spēkus. Padomju virspavēlniecība bija iecerējusi, ka šādā operācijā piedalīsies vairāku fronšu un flotes aviācija, virspavēlniecības aviācija un pat PVO41 iznīcinātāju aviācija.

Par galveno operācijas veiksmes ķīlu padomju reglamenti uzskatīja tās pēkšņumu. Negaidītajai pretinieka aviācijas spēku iznīcināšanas operācijai bija jānotiek atbilstoši "kara interesēm kopumā". Citiem vārdiem, negaidītajam triecienam pa lidlaukiem bija jābūt tik spēcīgam, lai pretinieka aviācija nevarētu no tā atkopties līdz pašām kara beigām.

1940. gada decembrī augstākie Sarkanās armijas komandieri Staļina un Politbiroja locekļu klātbūtnē slepenā sapulcē detalizēti apsprieda tieši tādas operācijas. Padomju žargonā tās tika sauktas par "kara sākuma perioda īpašajām operācijām". Padomju aviācijas virspavēlnieks ģenerālis P. V. Ričagovs īpaši uzsvēra, ka nepieciešams rūpīgi maskēt padomju aviācijas gatavošanos pēkšņa uzbrukuma veikšanai, lai "notvertu visu pretinieka aviāciju tās lidlaukos".

Ir pilnīgi skaidrs, ka "notvert pretinieka aviāciju lidlaukos" kara laikā ir neiespējami. Tas ir iespējams tikai miera laikā, kad pretiniekam nav aizdomu par briesmām. Nevar sākt karu, bet pēc tam veikt negaidītu uzbrukumu lielākajai daļai lidlauku cerībā sagraut visu aviāciju stāvvietās, taču var veikt uzbrukumu miera laikā, un šis uzbrukums būtu kara sākums.

Staļins izveidoja tik daudz desanta spēku, ka tos varēja izmantot tikai vienā situācijā: SARKANĀ ARMIJA NEGAIDĪTI UN NODEVĪGI SĀK KARU AR SAVAS AVIĀCIJAS UZBRUKUMU PRETINIEKA LIDLAUKIEM. Jebkurā citā situācijā izmantot simtiem tūkstošu desantnieku un tūkstošiem transporta lidmašīnu un planieru nav iespējams.

14. nodaļa. Līdz pašai Berlīnei!

Stradnieku un zemnieku Sarkana armija būs visuzbrūkošaka no visam jebkad uzbrukušajam armijam. 1939. gada RKKA Lauka reglaments

Hitlers uzgrieza Staļinam muguru, nosūtot savas divīzijas pret Franciju. Pa to laiku Staļins intensīvi iznīcinaja savu aizsardzību un pastiprinaja Sarkanas armijas uzbrukuma spēkus.

Starp daudzajam Padomju Savienības aizsardzības sistēmam bija Dņepras kara flotile. Diža upe Dņepra varēja aizvērt agresoram ceļu no rietumiem uz padomju teritorijas iekšieni. Visi Dņepras tilti 1939. gada tika mīnēti, tos varēja uzspridzinat ta, ka atjaunot vairs nebūtu ko. Visu iepriekšējo kampaņu laika vacu karaspēkam nebija nacies forsēt nevienu ūdens šķērsli, kas būtu līdzīgs Dņeprai. Vacu tanku ķīļus vismaz Dņepras lejtecē un vidustecē noteikti varēja apturēt, nospiežot dažas pogas. Lai nepieļautu forsēšanu un pagaidu parceltuvju uzstadīšanu, trīsdesmito gadu sakuma Dņepra tika izveidota Dņepras kara flotile, kura Otra pasaules kara sakuma bija simt divdesmit karakuģu un kuteru, ieskaitot astoņus jaudīgus monitorus, tilpuma līdz diviem tūkstošiem tonnu katrs, ar bruņu biezumu virs 100 mm un 152 mm kalibra lielgabaliem. Dņepras flotilei bija pašai sava aviacija, krasta artilērija un zenītartilērijas baterijas. Dņepras kreisais krasts ir ļoti ērts upju karakuģu darbībai: ir daudz salu, caurteču, līču un atteku, kas ļauj karakuģiem, ieskaitot pašus lielakos, noslēpties no pretinieka un veikt pēkšņus uzbrukumus, novēršot forsēšanas mēģinajumus.

Varenais ūdens šķērslis — Dņepra, spridzinašanai sagatavotie tilti un upes flotile, kas rīkojas sadarbība ar lauka karaspēku, artilēriju un aviaciju, varēja droši aizvērt ceļus uz Dienvidukrainas industrialajiem rajoniem un PSRS bazēm pie Melnas jūras.

Dņepras robežas Vacijas blickrigu varēja apstadinat vai sliktakaja gadījuma — apturēt uz vairakiem mēnešiem. Šaja gadījuma visa kara gaita būtu pavisam citada. Bet. brīdī, kad Hitlers uzgrieza Staļinam muguru, Staļins pavēlēja atmīnēt Dņepras tiltus un kara flotili izformēt.

Dņepras flotili varēja izmantot tikai Padomju Savienības teritorija un tikai aizsardzības kara. Skaidrs, ka Staļinam tada flotile nebija vajadzīga.

Vienas aizsardzības flotiles vieta Staļins izveido divas jaunas flotiles: Donavas un Pinskas. Vai tas bija aizsardzības flotiles? Palūkosimies.

1940. gada vasara ar bramanīgu "atbrīvošanas karagajienu" Staļins atrava no Rumanijas Bukovinu un Besarabiju. Paša Donavas grīva upes austrumu krasts dažu desmitu kilometru garuma kļuva par Padomju Savienības īpašumu. Turp bez kavēšanas tika virzīta jau iepriekš šim gadījumam izveidota Donavas flotile. Parsviest tas kuģus no Dņepras nebija viegli: mazos kuģus parveda pa dzelzceļu, bet lielos ar īpašu piesardzību un mierīgos laika apstakļos — pa Melno jūru.

Donavas kara flotiles sastava ietilpa apmēram septiņdesmit karakuģu un kuteru, iznīcinataju aviacijas apakšvienība, zenītartilērija un krasta artilērija. Bazes vietas apstakļi bija baisi. Padomju krasts Donavas delta ir pliks un atklats. Kuģi stav piestatnē, bet rumaņu karaspēks atrodas līdzas, dažreiz trīssimt metru attaluma no padomju kuģiem.

Aizsardzības kara gadījuma visa Donavas flotile jau paša kara sakuma iekļūtu slazda: atkapties no Donavas deltas nav uz kurieni — aiz muguras Melna jūra. Manevrēšanai nav vietas. Uzbrukuma gadījuma pretinieks vienkarši ar ložmetējiem varētu apšaudīt padomju kuģus, neļaujot tiem pacelt enkuru un atsiet tauvas. Aizsardzības kara Donavas kara flotile ne tikai savas atrašanas vietas rakstura dēļ nevarētu risinat aizsardzības uzdevumus, aizsardzības uzdevumiem šeit nemaz nevajadzētu rasties. Donavas delta — simtiem ezeru, necaurejami purvi un meldri simtiem kvadratkilometru platība. Pretinieks taču neuzbruks Padomju Savienībai caur Donavas deltu.

Bija iespējams tikai viens Donavas flotiles darbības variants — karadarbība upes augštecē visparēja Sarkanas armijas uzbrukuma laika. Ja jums diženas upes delta ir novietoti septiņdesmit upes kuģi, viņiem nav kurp doties, izņemot ka uz augšu pa upi. Cita virziena nav. Bet augšup pa upi

nozīmē, ka darbībai jānotiek Rumānijas, Bulgārijas, Dienvidslāvijas, Ungārijas, Čehoslovākijas, Austrijas un Vācijas teritorijās.

Aizsardzības karā Donavas flotile nevienam nav vajadzīga un savās atklātajās stāvvietās pie pretinieku apšaudīta krasta ir lemta tūlītējai iznīcināšanai. Taču uzbrukuma karā Donavas flotile bija nāvīgi bīstama Vācijai: atliktu tai aizpeldēt simt trīsdesmit kilometru augšup pa upi un stratēģiskais tilts pie Černovadas nokļūtu tās lielgabalu apšaudē, bet tas nozīmētu, ka naftas padeve no Ploještiem uz Konstancas ostu būtu traucēta. Vēl divsimt kilometru uz augšu pa upi, un visa Vācijas kara mašīna apstātos vienkārši tāpēc, ka vācu tanki, lidmašīnas un karakuģi vairs nesaņemtu degvielu.

Interesanta detaļa: Donavas kara flotiles sastāvā bija vairākas ar 130 mm un 152 mm kalibra lielgabaliem bruņotas, mobilas krasta baterijas. Ja padomju virspavēlniecība patiesi domāja, ka kāds uzbruks PSRS caur Donavas deltu, tad krasta baterijas steidzami bija jāierok zemē un, tikko radīsies izdevība, jāuzceļ tām dzelzsbetona kaponieri. Bet neviens kaponierus necēla, lielgabali bija mobili un arī palika mobili. Bija tikai viena iespēja izmantot to mobilitāti, un bija tikai viens virziens, kurā tie varēja virzīties: uzbrukuma operācij ās mobilas baterijas pavada flotili, virzoties pa krastu un atbalstot karakuģus ar uguni.

Apbrīnojama ir Donavas kara flotiles pavēlniecības reakcija uz padomju— vācu kara sākšanos. Vārds "karš" padomju komandieriem nozīmēja nevis aizsardzību, bet uzbrukumu. Saņēmuši paziņojumu par kara sākšanos, padomju komandieri pabeidza pēdējo gatavošanos desanta operācijas veikšanai. Padomju flotes komandieru, ka arī 14. strēlnieku korpusa komandieru, kuru divīzijas ir sakoncentrētas Donavas deltā, un NKVD 79. robežapsardzes vienības komandieru darbība ir jau iepriekš izplānota un rūpīgi izstrādāta. 1941. gada 25. jūnijā Donavas flotiles karakuģi, strēlnieku korpusa un tajā ietilpstošo divīziju krasta bateriju un artilērijas piesegti, izsēdina Rumānijas pusē NKVD izlūkošanas-diversiju apakšvienības. Tām seko 14. strēlnieku korpusa 51. strēlnieku divīzijas pulku izsēdināšana. Padomju desantnieki rīkojas noteikti, nekaunīgi un ātri. Sarežģītā operācija ar upju kuģu, aviācijas, lauka, krasta un flotes artilērijas, Sarkanās armijas un NKVD apakšvienību piedalīšanos ir izstrādāta ar juveliera precizitāti. Viss ir sagatavots, pabeigts, saskaņots un pārbaudīts daudzas reizes. 1941. gada 26. jūnija rītā virs rumāņu pilsētas Kiļijas centrālās katedrāles tika pacelts sarkanais karogs. Padomju karaspēka rokās bija nokļuvis spēcīgs, septiņdesmit kilometru liels placdarms Rumānijas teritorijā. Donavas flotile gatavojās uzbrukumam augšup pa Donavu. Tai bija jānopeld augšup tikai simt trīsdesmit kilometru, kas nepretošanās (bet pretošanās praktiski nebija) gadījumā varētu aizņemt vienu nakti. Flotilei palīgos varēja tikt izmests 3. gaisa desanta korpuss, kas izvietots Odesas rajonā.

Noiet augšup pa upi vairākus desmitus kilometru Donavas flotile tiešām varēja. Vēlāk tā to pierādīja. 1944. gadā izveidota otrreiz, bez aviācijas un smagajiem monitoriem, Donavas flotile ar kaujām peldēja augšup pa upi divtūkstoš kilometru un pabeidza karu Vīnē. 1941. gadā Donavas flotilei bija daudz vairāk spēka un daudz mazāk pretošanās no pretinieku puses.

Gan Hitlers, gan Staļins labi saprata, ko nozīme teiciens "nafta ir kara asinis". Ģenerālpulkvedis A. Jodls liecina, ka strīdā ar Gudērianu Hitlers paziņojis: "Jūs gribat uzbrukt bez naftas — labi, paskatīsimies, kas no tā sanāks." Staļins sāka nopietni nodarboties ar nākamā Otrā pasaules kara jautājumiem jau 1927. gadā. Galvenais stratēģijas jautājums Staļinam bija nafta. Lūk, viņa paziņojums 1927. gada 3. decembrī: "Karot bez naftas nevar, bet tam, kuram ir pārsvars naftas lietā, tam ir izredzes uzvarēt rītdienas karā."

Paturot prātā šos divus viedokļus, mēģināsim atrast padomju—vācu kara rašanās vaininieku. 1940. gada jūnijā, kad Padomju Savienībai neviens nedraudēja, desmitiem padomju upju kuģu parādījās Donavas deltā. Šim solim nebija nekādas aizsardzības nozīmes, bet tas bija drauds neaizsargātajiem Rumānijas naftas vadiem un tālāk — nāves draudi Vācijai. 1940. gada jūlijā Hitlers veica intensīvas konsultācijas ar saviem ģenerāļiem un nonāca pie nemaz ne mierinoša secinājuma, ka aizsargāt Rumāniju nav viegli: apgādes ceļi ir izstiepti un iet pāri kalniem. Ja lielu karaspēka daudzumu pārsviestu Rumānijas aizsardzībai, Rietumpolija un Austrumvācija ar Berlīni paliktu atklātas padomju triecienam. Ja sakoncentrētu Rumānijā daudz karaspēka un censtos to

noturēt par jebkādu cenu, tas nepalīdzētu: teritorija varbūt tiktu noturēta, bet naftas atradnes vienalga sadegtu apšaudēs un bombardēšanās.

1940. gada jūlijā Hitlers pirmo reizi izsaka domu par to, ka Padomju Savienība var būt ļoti bīstama, īpaši, ja vācu spēki aizies no kontinenta uz Britu salām un Āfriku. 1940. gada 12. novembrī sarunā ar Molotovu Hitlers atklāj, ka viņam nepieciešams turēt Rumānijā lielu vācu karaspēku, tieši norādot Molotovam uz padomju kara draudiem rumāņu naftai. Molotovs ignorēja mājienu. Lūk, kāpēc Hitlers pēc Molotova aizbraukšanas, vēlreiz visu pārdomājis, decembrī dod pavēli operācijas "Barbarosa" īstenošanai.

1940. gada jūnijā, kad Vācijas armija karoja Francijā, Žukovs pēc Staļina pavēles, bez jebkādām konsultācijām ar Vācijas sabiedrotajiem atrāva Rumānijai gabalu — Besarābiju un ieveda Donavas deltā upju kuģus. Ja Hitlers spertu vēl vienu soli uz rietumiem, uz Angliju, vai būtu garantija, ka Žukovs pēc Staļina pavēles nesper vēl vienu soli tajā pašā Rumānijā — tikai simt kilometru garu soli, bet Hitleram nāvējošu?

Hitlers lūdza padomju valdības vadītāju, lai tas novērš padomju draudus Vācijas naftas sirdij. Staļins un Molotovs draudus nenovērsa. Kurš tad ir vainojams kara uzsākšanā? Kurš kuram draudēja? Kurš kuru provocēja uz atbildes gājienu?

Dižais britu kara vēsturnieks Lidels Harts pēc rūpīgas šī jautājuma izpētes ir secinājis, ka Vācijas plāns 1940. gada jūlijā bija ļoti vienkāršs: lai aizsargātu Rumāniju padomju agresijas gadījumā, Vācijai triecienā jāuzbrūk kaut kur citur, tā novēršot Sarkanās armijas uzmanību no naftas laukiem.

Analizējot variantus, tika atzīts, ka uzmanības novēršanas trieciens būs veiksmīgs tikai tad, ja tas būs spēcīgs un negaidīts. Karaspēka daudzums, kam j āpiedalās tādā triecienā, pakāpeniski tika palielināts, līdz beidzot tika atzīts, ka triecienā jāpiedalās praktiski visiem Vācijas sauszemes spēkiem un lielākajai daļai aviācijas.

Hitlera aprēķins attaisnojās: vācu trieciens citur piespieda padomju spēkus atkāpties visā frontē. Donavas kara flotile tika atšķelta no sava karaspēka, un tai nebija iespēju atkāpties. Lielāko daļu tās kuģu nācās uzspridzināt un nogremdēt, bet milzīgās rezerves, kas bija paredzētas, lai nodrošinātu flotiles kustību augšup pa Donavu, vienkārši pamest.

Hitlera trieciens bija spēcīgs, taču — ne nāvējošs. Jau Makjavelli bija ievērojis, ka spēcīgs, taču nāvi nenesošs trieciens nozīmē nāvi tam, kurš šo triecienu veicis. Staļins no pēkšņā uzbrukuma ar grūtībām, bet tomēr atkopās. Staļins izveidoja jaunas armijas un flotiles kara pirmajās dienās zaudēto vietā un arī Vācijas naftas aortu tomēr pārgrieza, tiesa, dažus gadus vēlāk, nekā bija plānojis.

Par to, kāpēc 1940. gada jūnijā Staļins atņēma Rumānijai Besarābiju, vēstī Staļina 1941. gada 7. jūlija telegramma Dienvidu frontes virspavēlniekam armijas ģenerālim I. V. Tjuļeņevam. Staļins pieprasa par katru cenu noturēt Besarābiju, "ņemot vērā, ka Besarābijas teritorija mums ir vajadzīga kā izejas placdarms uzbrukuma organizēšanai". Hitlers jau ir veicis savu negaidīto triecienu, bet Staļins pat nedomā par aizsardzību, viņa galvenās rūpes — organizēt uzbrukumu no Besarābijas. Bet uzbrukums no Besarābijas — tas ir uzbrukums Rumānijas naftas laukiem.

Staļina karjerā bija maz kļūdu. Viena no nedaudzajām, bet pati galvenā — Besarābijas ieņemšana 1940. gadā. Vajadzēja vai nu iekarot Besarābiju un tūlīt pat doties tālāk uz Ploješti, un tas nozīmētu Vācijas sagrāvi, vai gaidīt, līdz Hitlers izsēdīsies Britānijā, un pēc tam iekarot Besarābiju un visu Rumāniju — tas arī būtu "tūkstošgadīgā reiha" gals. Taču Staļins paspēra vienu soli naftas virzienā, sagrābjot placdarmu nākamajam uzbrukumam, un apstāj ās — nogaidīja. Ar to viņš parādīja savu interesi par Rumānijas naftu un izbiedēja Hitleru, kurš līdz tam karoja rietumos, ziemeļos un dienvidos, nepievēršot uzmanību "neitrālajam" Staļinam.

Besarābijas ieņemšana un varenu Padomju Savienības agresijas spēku koncentrēšana tur, ieskaitot gaisa desanta korpusu un Donavas flotili, lika Hitleram palūkoties uz stratēģisko stāvokli no pavisam citas puses un spert attiecīgu piesardzības soli. Bet bija jau par vēlu. Pat negaidīts Vērmahta uzbrukums Padomju Savienībai vairs nevarēja izglābt Hitleru un viņa impēriju. Hitlers saprata, no kurienes sagaidāmas galvenās briesmas, bet — par vēlu. Par to vajadzēja domāt pirms

Molotova - Ribentropa pakta parakstīšanas.

Padomju Savienības maršala G. K. Žukova grāmatā ir karte, kurā redzams padomju jūras kara bāzu izvietojums 1941. gada pirmajā pusē. Starp šīm bāzēm ir viena bāze, kas izvietota Pinskas rajonā Baltkrievijā. Līdz tuvākajai jūrai — ne mazāk par piecsimt kilometriem. Jūras kara bāze Baltkrievijas purvos — tas ir kā mūsu bērnības jokā par "zemūdeni Ukrainas stepēs". Bet šajā gadījumā nav par ko smieties.

Pēc Dņepras aizsardzības kara flotiles izformēšanas daļu tās kuģu pārsvieda uz Donavas deltu, bet citu daļu uzdzina augšup pa upi uz Dņepras pieteku — Pripeti. Kuģus veda gandrīz līdz pašai iztekai, tur, kur upes platums knapi sasniedz piecdesmit metru. Tur tad arī uzcēla jaunās flotiles bāzi.

Pinskas kara flotile sava spēka ziņā neatpalika no Donavas flotiles — tās sastāvā bija ne mazāk par četriem milzīgiem monitoriem un divi desmiti citu kuģu, aviācijas eskadriļa, jūras kājnieku rota un citas apakšvienības. Izmantot aizsardzībā Pinskas kara flotili nevarēja: atnākušie monitori bija pagriezti ar priekšpusi uz rietumiem, bet katru pagriezt atpakaļ — tā jau ir vesela operācija. Ja kuģi ir nepieciešami aizsardzībai, tad tiem vienkārši ir jāatgriežas Dņeprā, bet klusajā meža upē Pripetē tiem nav ko darīt, un arī pretinieks diezin vai līstu šajos necaurejamajos mežos un staignajos purvos.

Pinskas kara flotiles uzdevums tā arī paliktu neskaidrs, ja mēs aizmirstu par Dņepras—Bugas kanālu. Tūlīt pēc Rietumbaltkrievijas "atbrīvošanas" Sarkanā armija sāka rakt simt divdesmit septiņus kilometrus garo kanālu no Pinskas uz Kobrinu. Kanālu raka ziemā un vasarā. Celtniecībā piedalījās 4. armijas sapieru daļas un NKVD celtniecības organizācijas", tas ir, tūkstošiem gulaga zeķu. Par kanāla nepārprotami militāro misiju liecina fakts, ka celtniecību vadīja pulkvedis (vēlāk — inženierijas spēku maršals) Aleksejs Prošļakovs. Apstākļi, kādos tika rakts kanāls, bija patiesi šausmīgi. Tehnika slīka purva dūksnājā, un bija tikai viena iespēja, kā Staļina noteiktajos termiņos uzbūvēt kanālu, — visu darīt ar rokām. Kanālu uzbūvēja. Ar cik cilvēku dzīvībām nācās par to samaksāt, diezin vai kāds zina. Un kurš gan tās dzīvības skaitīja? Kanāls savienoja Dņepras un Bugas baseinus. Kamdēļ? Lai tirgotos ar Vāciju? Bet tirdzniecība taču notika pa Baltijas jūru un dzelzceļiem. Lielas celtspējas kuģi nevarēja kanālā tikt viens otram garām. Un arī ceļš ir pārāk tāls: no Dņepras uz Pripeti, no Pripetes pa kanālu uz Muhavecu, no turienes uz Bugu, kurā, starp citu, tolaik kuģu komercpārvadājumu nebija, bet no Bugas nokļūt Vislā. Nē, tas noteikti nebija komercijas dēļ. Tas bija tīri militārs kanāls. Aizsardzībai pie Bugas? Bet cauri Padomju Savienībai tek tikai mazs gabaliņš Bugas — Brestas rajonā, no turienes Buga strauji pagriežas uz Varšavu. Aizsardzībai šajos rajonos negatavojās, un pat Brestas cietoksnī kara gadījumā bija jābūt tikai vienam bataljonam, turklāt — nevis aizsardzības, bet garnizona dienestam.

Vienīgais kanāla uzdevums — ielaist kuģus Vislas baseinā un tālāk — uz rietumiem. Citu kanāla rakšanas iemeslu neizdomāt. Aizsardzības karā kanālu nācās saspridzināt, lai neielaistu vācu upju kuģus no Vislas baseina Dņepras baseinā. Aizsardzības karā visus Pinskas flotiles kuģus nācās uzspridzināt un pamest.

Taču, lūk, 1943. gada beigās pie Dņepras atkal tika izveidota flotile, un tā atkal devās augšup pa Pripeti, un padomju sapieri atkal izraka kanālu no Pripetes uz maziņo Muhavecas upīti, kura ietek Bugā. Admirālis V. Grigorjevs, kurš 1943. gadā Kijevas rajonā pieņēma jauno flotili, atceras maršala Žukova vārdus: "Pa Pripeti varēsiet pāriet uz Rietumu Bugu, Narevu un Vislu līdz Varšavai, pēc tam pāriet Vācijas upēs. Kas zina, varbūt pat līdz pašai Berlīnei! — Viņš strauji pagriezās, pārbaudoši palūkoj ās uz mani un atkārtoja, uzsverot katru vārdu: — Līdz pašai Berlīnei!" (VIŽ, 1984. gads, Nr. 7, 68. lpp.)

Admirālis Grigorjevs ar savu flotili nonāca līdz Berlīnei. Jebkurā padomju flotes vēstures grāmatā mēs atradīsim simbolisko padomju Jūras kara flotes karoga fotoattēlu uz Reihstāga fona.

Notika tā — Staļins aizgāja uz Berlīni, atbildot Hitlera uzbrukumam. Taču tas nebija variants, kuru paredzēja Staļins. Ja viņš ticētu, ka Vācija uzbruks, viņam būtu vajadzējis pārsviest miljoniem zeķu rakt gar robežu prettanku grāvjus. Staļins grasījās ieiet Berlīnē, nevis atbildot uz uzbrukumu, bet realizējot personisko iniciatīvu. Lūk, kāpēc padomju zeķi un Sarkanās armijas sapieri neraka

prettanku grāvjus, bet aizbēra agrāk izraktos, un turklāt vēl raka kanālu no austrumiem uz rietumiem.

Tad nu neaizmirsīsim arī tos zekus, kurus Staļins nobendēja purvu slīkšņās 1940. gadā, lai komunistu karogs tiktu pacelts pār Trešā Reiha galvaspilsētu.

15. nodaļa. Juras kājnieki Baltkrievijas mežos

Mūs macījuši, ka kari tagad sakas bez bruņnieciska pieteikuma "eju jums virsū".

Padomju Savienības flotes admiralis N. G. Kuzņecovs

Jūras kajnieku Sarkanaja armija nebija. Sauszemes kaujas vieglak un lētak izmantojami parastie kajnieki, bet izsēšanas talos krastos pagaidam netika planota.

Taču, lūk, Hitlers metas uz rietumiem un paradīja Staļinam savu neaizsargato muguru. Šis Hitlera neuzmanīgais solis izraisīja pašas radikalakas strukturalas izmaiņas Sarkanas armijas iekšienē: tika iznīcinatas aizsardzības paliekas un strauji pastiprinata trieciena dūre. 1940. gads ir padomju jūras kajnieku dzimšanas gads. Tie radas jūnija, taja paša mēnesī, kad Hitlers sagrava Franciju. Taja laika padomju bruņoto spēku sastava bija divas okeana, divas jūras flotes un divas upju flotiles: Amūras un Dņepras. Okeanu flotēm jūras kajniekus nepiešķīra. Klusais un Ledus okeans Staļinu pagaidam neinteresēja. Amūras kara flotile apsargaja padomju Talo Austrumu robežas, un arī turp jūras kajniekus nesūtīja. Dņepras kara flotile, ka mēs jau zinam, tika sadalīta divas uzbrukuma flotilēs, turklat — Baltkrievijas mežos izvietota Pinskas flotile tika papildinata ar jūras kajnieku rotu. Vai tiesa, interesanti: okeanos jūras kajnieku nav, bet Baltkrievijas mežos ir. Droši var secinat, kur Staļins gatavoja aizsardzību, bet kur — uzbrukumu.

Baltijas flotes, kuras vienīgie pretinieki varēja būt tikai Vacija un tas sabiedrotie, sastava tika izveidota jūras kajnieku brigade, kopskaita daži tūkstoši cilvēku.

Ugunskristības aizsardzības kaujas padomju jūras kajnieki saņēma 1941. gada 22. jūnija, aizstavot jūras kara bazi Liepaja. Baze atradas nepilnus simts kilometrus no Vacijas robežas; no sauszemes to neaizsargaja un nekadai aizsardzībai ta arī negatavojas. Savukart padomju admiraļu liecības un vacu trofejas dokumenti liecina — Liepaja bija piebazta ar padomju zemūdenēm ka "siļķu muca". PSRS Zinatņu akadēmijas izdota padomju Jūras kara flotes oficiala vēsture atklati atzīst, ka Liepaja ka vistalak uz rietumiem esoša padomju flotes baze tika gatavota uzbrukuma karam uz jūras (A. V. Basovs, Flot v Veļikoi Otečestvennoi voiņe. 1941—1945 (Flote Liela tēvijas kara laika), 138. lpp.).

Liepaja jūras kajnieki atradas tik tuvu Vacijas robežai, ka jau pirmaja kara diena piedalījas aizsardzības kaujas, lai gan jūras kajnieku spēki, protams, tika izveidoti pavisam kam citam. Aizsardzības kaujas parastie kajnieki ir labaki par jūras kajniekiem.

Donavas kara flotilei bija divas sauszemes spēku rotas, taču dokumentos tas oficiali netiek dēvētas par jūras kajniekiem. Tas gan neliecina par miermīlīgiem mērķiem. Mēs jau zinam, ka vēl pirms vacu iebrukuma vismaz divas padomju strēlnieku divīzijas — 14. strēlnieku korpusa 25. Čapajeva un 51. Perekopa divīzija — Donavas deltas rajona gatavojas (un labi sagatavojas) darboties ka jūras kajnieki.

Vēl lielaki spēki bija Melnas jūras flotei. Oficiali tai nebija jūras kajnieku, taču 1941. gada jūnija sakuma no Aizkaukaza uz Krimu tika parsviests ģeneralleitnanta P. I. Batova 9. īpašais strēlnieku korpuss. Korpuss sastava, bruņojuma un militaras apmacības ievirzes ziņa bija pilnīgi neparasts. No 18. līdz 19. jūnijam Melnas jūras flote veica grandiozas uzbrukuma macības, turklat viena no 9. īpaša strēlnieku korpusa divīzijam tika iesēdinata karakuģos un pēc tam veica izsēšanos "pretinieka" piekrastē. Veselas divīzijas izsēšanos no karakuģiem pirms tam Sarkana armija nekad nebija praktizējusi.

Kopīgiem flotes un 9. īpaša strēlnieku korpusa treniņiem Maskava pievērsa īpašu uzmanību. Šos treniņus novēroja speciali no Maskavas ieradušies augsta ranga komandieri.

Viens no viņiem, viceadmiralis I. I. Azarovs, atklati liecina: visi macību dalībnieki juta, ka macības netiek rīkotas tapat vien un drīz naksies iegūtas iemaņas izmantot kara, protams, ne sava teritorija, (Osaždjonnaja Odessa (Aplenkta Odesa), 3.—8. lpp.).

Ja sāksies karš un padomju virspavēlniecība izmantos pastiprināti apmācīto 9. īpašo strēlnieku korpusu, tad kur gan to var izsēdināt? Ne jau padomju teritorijā no j ūras nepieciešams izsēdināt korpusu! Kur tad? Teorētiski ir tikai trīs iespējas: Rumānija, Bulgārija, Turcija. Taču, lai kur korpuss tiktu izsēdināts, tas nekavējoties ir jāapgādā, un tamdēļ būs jāizsēdina papildu spēki vai arī pārējiem padomju spēkiem būs strauji jādodas uz priekšu, lai savienotos ar 9. īpašo strēlnieku korpusu, bet tas jebkurā gadījumā notiks caur Rumāniju.

Dīvainas sakritības pēc tajās pašās dienās Krimā 3. gaisa desanta korpuss arī veica grandiozas mācības ar vadības, korpusa štāba un brigāžu štābu izmešanu.

Padomju vēsturnieki nekad nav saistījuši šos notikumus: 14. strēlnieku korpusa izsēšanās treniņus no Donavas flotiles kuģiem, 3. gaisa desanta korpusa — no lidmašīnām un planieriem, 9. īpašā strēlnieku korpusa — no Melnās jūras flotes karakuģiem. Taču šie notikumi ir saistīti. Tie ir saistīti vietas, laika un mērķa ziņā. Tā ir gigantisku apmēru agresijas gatavošana. Tā ir šīs gatavošanās pēdējā stadija.

16. nodaļa. kas ir piesegšanas armija?

Mūsdienu "piesegšanas armija" dominējoša operatīvas stratēģijas ideja ir aktīvs, pēkšņs iebrukums. No ta ir skaidrs, ka mūsdienu aizsardzības termins "piesegšanas armija" ir drīzak piesegs negaidītam "iebrukuma armijas" uzbrukuma triecienam.

(V. A. Meļikovs, Probļemi strategičeskovo razvjortivaņija (Stratēģiskas izvēršanas problēmas). Izcēlumi. — V. S.)

Padomju Savienības Eiropas daļa bija pieci kara apgabali, kuriem bija kopējas robežas ar citam valstīm. Piecu pierobežas apgabalu karaspēki un trīs flotes veidoja Pirmo stratēģisko ešelonu. Pierobežas un visu citu apgabalu sastava bija divīzijas un korpusi, bet armiju to sastava nebija.

Armijas pastavēja Pilsoņu kara laika, bet pēc ta tika izformētas. Armijas ir parak lieli formējumi, lai tos uzturētu miera laika. Vienīgais izņēmums bija īpaša Sarkankarogota armija. Taču to mēs nevaram ņemt vēra, jo ar šo terminu apzīmēja padomju karaspēku Talajos Austrumos un aiz Baikala, ka arī aviaciju, jūras spēkus, militaros ciematus utt. Šis milzīgais, bezformīgais veidojums sava sastava iekļava pat kolhozus un savas koncentracijas nometnes. Šis formējums bija neparasts, jo tam nebija numura, un gigantiskas organizacijas priekšgala bija Padomju Savienības maršals.

1938. gada pirmo reizi miera laika Talajos Austrumos tika izveidotas divas armijas: 1. un 2. armija. Šis padomju valdības solis ir diezgan saprotams — attiecības ar Japanu bija ļoti sliktas un ilgstošas naidošanas periodi ne reizi vien parvērtas īstas kaujas un cīņas ar milzīgi liela karaspēka piedalīšanos.

Valsts Eiropas daļa kopš Pilsoņu kara laikiem armiju nebija. Hitlera nakšana pie varas, ekonomiskas, politiskas un militaras krīzes Eiropa, tiešas padomju komunistu un fašistu sadursmes Spanija, Austrijas varmacīga pievienošana Vacijai un Čehoslovakijas iekarošana — tas viss un daudz kas cits nebija pietiekams iemesls, lai Eiropa izveidotu padomju armiju.

Taču, lūk, 1939. gada sakuma Padomju Savienība ieiet jauna savas pastavēšanas ēra. Ēras sakumu iezīmē Staļina runa 18. partijas kongresa, kuru Berlīnē, pēc Ribentropa vardi em, "uzņēma ar sapratni". Padomju arpolitika strauji maina kursu: Lielbritanija un Francija atklati tiek pasludinatas par kara kurinatajam. Staļins nepasniedz Hitleram draudzīgu roku, bet padomju diplomatija liek Hitleram skaidri saprast: ja viņš izstieps roku, ta tiks pieņemta. Starp citu, j asaka, ka Hitlera izstiepto roku paspieda nevis Staļins personiski, bet viņa uzticamais kalps Molotovs. Taču ta ir jaunas ēras sakuma redzama daļa, bet, lūk, zemūdens daļa: 1939. gada Padomju Savienība sava Eiropas daļa saka formēt armijas. Ļaujiet būt ziņkarīgam: pret ko? Pret "kara kurinatajam" — Lielbritaniju un Franciju — sauszemes karaspēku izmantot nav iespējams vienkaršu ģeografisku iemeslu dēļ. Pret ko tad? Vai tiešam pret Hitleru, ar kuru tik intensīvi noris aizkulišu parrunas par satuvinašanos?

Un ta — padomju diplomatija "meklē miera ceļus", bet uz rietumu robežam slepus paradas armijas, pēkšņi un veselas sērijas: 3. un 4. armija — Baltkrievija, 5. un 6. armija — Ukraina, 7., 8. un 9. armija — Somijas pierobeža. Armijas pieņemas spēka, bet pa to laiku tam pievienojas jaunas: 10. un 11. — Baltkrievija, 12. — Ukraina.

Komunistiska propaganda reizēm cenšas iztēloties notikumus ta, ka it ka vispirms sakas Otrais pasaules karš un pēc tam Padomju Savienība saka veidot savas armijas. Bet ta tas nenotika. Ir pietiekami daudz pieradījumu tam, ka vispirms Staļins pieņēma lēmumu izveidot armijas, bet pēc tam sakas kari un konflikti. Armiju izveidošanas process pat saskaņa ar padomju oficialajiem avotiem ritēja pilna spara jau pirms Molotova—Ribentropa vienošanas. Par 4. un 6. armiju ir zinams, ka 1939. gada augusta tas jau pastavēja. Ir ziņas par to, ka 5. armija eksistēja jau jūlija. 10. un 12. armija tika izveidotas "līdz Otra pasaules kara sakumam", tas ir, līdz 1939. gada 1.

septembrim. Par pārejām arī ir zināms, ka sākotnēji šīs armijas tika izveidotas nākamo konfliktu rajonos, bet pēc tam šie konflikti izraisīj ās.

Katra no šīm armijām drīz pēc to izveidošanas arī padarbojās: visas septiņas pie Polijas robežas izvietotās armijas "atbrīvoja" Poliju, bet trīs pie Somijas robežas esošās armijas "palīdzēja Somijas tautai nomest apspiedēju važas". Ar trim armijām šeit nepietika — un, lūk, jaunas — trīspadsmitā, četrpadsmitā un piecpadsmitā.

Pēc Ziemas kara četras armijas uz Somijas robežas it kā pagāja ēnā, izgaisa. 15. armija drīzumā parādījās Tālajos Austrumos, 8. — parādījās pie Baltijas valstu robežām, bet 9. — pie Rumānijas robežas. Pēc tam seko "darbaļaužu lūgumi" viņus atbrīvot. Un varonīgās padomju armijas "atbrīvoja" Igauniju, Lietuvu, Latviju, Besarābiju, Ziemeļu Bukovinu. Pēc tam 9. armija atkal pagāja ēnā. Tā, tāpat kā 13. armija, bija gatava parādīties jebkurā brīdī. Un arī parādījās.

Pēc kauju un "atbrīvošanas" karagājienu pabeigšanas neviena no armijām netika izformēta. Tas bija nedzirdēts precedents visā PSRS vēsturē. Līdz šim armijas tika veidotas tikai kara laikā un tikai karam. Un PSRS jau bija "atbrīvojusi" visus, ko vien varēja. Eiropā vairs nebija neviena ko atbrīvot. Tālāk — tikai Vācija. Bet, lūk, tieši šajā brīdī jaunu armiju veidošanas process strauji paātrinājās.

1940. gada jūnija Aizbaikālā tiek formētas divas — 16. un 17. armija. 16. armija tika veidota un izvietota tā, lai to jebkurā brīdī varētu ātri pārsviest uz rietumiem. Taču tā mūs neinteresē. 17. armija — lūk, kas ir interesanti. 17. armijas izveidošana — tas ir īpaši svarīgs notikums. Pilsoņu kara pašā dramatiskākajā asiņainās cīņas brīdī par komunistiskās diktatūras saglabāšanu vislielākais numurs, ar kādu apzīmēja armiju bija "16". Padomju Savienības vēsturē vēl nekad nebija bijis septiņpadsmitā numura. Tas, ka miera laikā parādīj ās armija ar tādu numuru, nozīmēja, ka Padomju Savienība, negaidot uzbrukumu no ārienes, visu ieroču šķiru armiju skaita ziņa bija pārspējusi to līmeni, kas tika sasniegts tikai vienu reizi, tikai uz īsu brīdi un tikai neganta kara laikā.

Padomju līderi absolūti skaidri saprata, ka, izveidojot armiju ar kārtas skaitli "17", Padomju Savienība ir šķērsojusi no malas nevienam neredzamo Rubikonu. Vēl pirms diviem gadiem valsts nevarēja atļauties uzturēt nevienu formējumu, ko pēc militāriem standartiem varētu saukt par armiju. Tagad to ir izveidots tik daudz, cik nav bijis nekad iepriekš, pat vispārējas iedzīvotāju totālās mobilizācijas laikā, pat pilnībā sasprindzinot visu valsts ekonomisko potenciālu, visas sabiedrības garīgos un fiziskos spēkus. Padomju Savienība pārspēja kritisko varenības līmeni, un no šī brīža valsts attīstība notika pavisam jaunos apstākļos, ar kādiem pirms tam nebija saskārusies.

Skaidrs, ka 17. armijas izveidošana bija augstākās kategorijas valsts noslēpums un Staļins izdarīja visu, lai šis noslēpums netiktu atklāts ne aiz robežas un pat ne valsts iekšienē. 16. un 17. armija tika izveidotas tā, lai tās no malas gandrīz nebūtu redzamas. Turklāt tika veikti papildu pasākumi, lai pārtrauktu baumas par padomju militārās varenības augšanu. Pavēli par 17. armijas izveidi 1940. gada 21. jūnijā (aizsardzības narkoma pavēles nr. 4 trešais punkts) parakstīja Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko, bet nākamajā dienā, 22. jūnijā, padomju radio raidīja TASS paziņojumu. Paziņojuma autors, kā vienmēr, bija pats Staļins. Vācijas sūtnis Šūlenburgs nekļūdīgi noteica autoru un tūlīt pateica par savu atklājumu Molotovam. Molotovs nolēma neapšaubīt Šūlenburga "minējumu".

Staļins TASS paziņojumā izmanto savu iemīļotāko paņēmienu: sākumā piedēvē saviem pretiniekiem vārdus, ko viņi nav teikuši, bet pēc tam ļoti viegli atmasko melus. "Klīst baumas, ka uz Lietuvas—Vācijas robežas ir sakoncentrēts varbūt simt, bet varbūt simt piecdesmit padomju divīziju." Tas ir Staļina izdomājums. Esmu pārbaudījis Lielbritānijas, Francijas un ASV avīzes, kuras Staļins atmasko kā melīgas, — neviena avīze nenosauc tik fantastiskus skaitļus. Piedēvējis Rietumu presei to, ko tā nekad nav rakstījusi, Staļins viegli atspēko šos neeksistējošos melus un pāriet pie galvenā:

"Atbildīgajās padomju aprindās tiek uzskatīts, ka šo nejēdzīgo baumu izplatītāji grib sasniegt īpašu mērķi — mest ēnu uz padomju—vācu attiecībām. Bet šie kungi uzdod savas apslēptās vēlmes par īstenību. Viņi acīmredzot nav spēj īgi saprast to acīm redzamo faktu, ka labās kaimiņattiecības, kas izveidojušās starp PSRS un Vāciju pakta par neuzbrukšanu noslēgšanas rezultātā, nevar sašūpot

ar kaut kādām baumām un sīkmanīgu propagandu." (Pravda, 1940. gada 23. jūnijs.)

Staļina paziņojumā ir daļa patiesības: padomju karaspēka formējumi netika veidoti uz pašas robežas. Par to Staļins runā. Taču viņš klusē par to, ka valsts iekšienē, tālu no ziņkārīgiem skatieniem, tiek veidoti superspēcīgi formējumi, kas, cita (arī viltus) TASS paziņojuma piesegti, reiz parādīsies pie Vācijas robežas.

Ir pilnīgi skaidrs, ka "pirmskara perioda" armijas savas manevrēšanas, tehniskā aprīkojuma, uguns, uzbrukuma un kaujas spēju ziņā bija daudz augstākā līmenī nekā Pilsoņu kara armijas. Bet bija arī citas atšķirības. Tolaik armijas bija izkaisītas sešos atšķirīgos virzienos, tagad tās bija savāktas tikai divos virzienos, turklāt pilnīgi nevienmērīgi: pret Japānu, ar kuru nerimst konflikti, — piecas armijas, pret Vāciju, ar kuru parakstīts miers, un tās sabiedrotajiem — divpadsmit armijas.

Ar to vētrainais armiju veidošanas process neapstāj ās. 1940. gada jūlijā pie Vācijas robežas tiek izveidota vēl viena. 26. armija.

Kas tas par numuru? Kā to saprast? Sarkanajai armijai nekad tādu numuru nav bijis un numuru piešķiršanas kārtība vienmēr tika rūpīgi ievērota. Nākamajam numuram būtu j ābūt astoņpadsmit. Kāpēc divdesmit seši? Kāpēc tiek pārkāpta numerācija?

No padomju maršaliem un slaveniem komunistiskajiem vēsturniekiem mēs atbildi uz šo jautājumu nedabūsim. Taču, ja uzmanīgi izpēta visu armiju izveidošanas procesu, tad pati vēsture mums sniedz atbildi. 1940. gadā armiju numerācija netika pārkāpta. Vienkārši šajā laikā ir aizņemti visi numuri no "18" līdz pat "28", to ieskaitot. Izveidojusi piecas armijas pret Japānu un divpadsmit pret Vāciju un tās sabiedrotajiem, padomju vadība 1940. gada vasarā pieņem lēmumu izveidot vēl vienpadsmit armijas. Vienu pret Japānu, desmit — pret Vāciju.

Šajā grandiozajā sērijā 26. armija tika veidota pie pašas robežas, un tās formēšana beidzās ātrāk nekā citu armiju izveide. Taču visas pārēj ās šīs sērijas armijas arī bija formēšanās stadij ā vai, sliktākajā gadījumā, jau bija pieņemts lēmums par to izveidi. Šīs sērijas armijas pabeidza formēšanos nedaudz vēlāk par 26. armiju, bet neapšaubāms ir tas, ka tās tika veidotas PIRMS Vācijas iebrukuma.

23. un 27. armija slepeni parādījās rietumu kara apgabalos 1941. gada maijā. Tajā pašā mēnesī no tumsas iznira mums jau pazīstamā armija-spoks — 13. armija. Pēc dažām nedēļām cita, tāda pati armija — devītā — no izplūdušas mirāžas pārvērtās realitātē. 1941. gada 13. jūnijā, TASS paziņojuma raidīšanas dienā, parādījās arī visi pārējie spoki: 18., 19., 20., 21., 22., 24., 25. (pret Japānu) un 28. armija, kopā ar pārējām izveidojot nepārtrauktu skaitļu līniju.

Jā. Oficiāli visas šīs armijas pabeidza veidošanos 1941. gada pirmajā pusē. Bet tas taču ir tikai procesa nobeigums. Kur tad sākums? To komunistiskie vēsturnieki slēpj, un viņiem ir iemesls to darīt. Šo armiju izveide precīzi atklāj Staļina viltību: kamēr Hitlers bija ienaidnieks, armiju nebija, kamēr dalīja Poliju, kamēr Vācijas un padomju karaspēki bija aci pret aci, Staļinam rietumos pietika ar septiņām līdz divpadsmit armijām, bet tad Hitlers pagrieza Staļinam muguru, palaida Vērmahtu pret Dāniju, Norvēģiju, Beļģiju, Holandi un Franciju ar skaidru nolūku izsēsties arī Lielbritānijā. Vācijas spēku uz padomju robežas gandrīz vairs nebija palicis. Un tieši tajā brīdī Padomju Savienība uzsāka slepenu milzīga armiju skaita veidošanu, starp kurām bija arī 26. armija. Jo tālāk uz rietumiem, ziemeļiem, dienvidiem devās Vācijas divīzijas, jo vairāk padomju armiju tika izveidots karam ar Vāciju. Iedomāsimies, ka Hitlers aiziet vēl tālāk, izsēdinot savus spēkus Lielbritānijā, ieņemot Gibraltāru, Āfriku un Tuvos Austrumus, cik tad armiju uz neaizsargātās Vācijas robežas vēl Staļins izveidotu? Priekš kam?

Un veidoja Staļins armijas jau krietni pirms slavenajiem Čērčila "brīdinājumiem" un pat pirms tam, kad radās "Barbarosas" plāns.

Padomju stratēģijas pamatus veidoja "dziļas operācijas" teorija. Tēlaini sakot, — tā ir teorija par pēkšņu, ļoti dziļu triecienu veikšanu pa pašu vājāko pretinieka vietu. Kopā ar "dziļas operācijas" teoriju radās arī "trieciena armijas" teorija — tas ir instruments, ar kuru tiek veikts uzbrukums. Trieciena armijas tika izveidotas, lai atrisinātu tikai uzbrukuma uzdevumus (SVE, 1. sējums, 256. lpp.). Tās iekļāva savā sastāvā nozīmīgu artilērijas un kājnieku daudzumu, lai izlauztos cauri pretinieka aizsardzībai, un spēcīgu tanku dūri: vienu līdz divus mehanizētos korpusus ar piecsimt

tankiem katrā, lai veiktu superspēcīgu triecienu dziļumā.

Vācu blickriga un padomju "dziļās operācijas" teorijas ir pārsteidzoši līdzīgas ne tikai savā garā, bet arī detaļās. Blickriga veikšanai arī tika veidots īpašs instruments — tanku grupas. Iebrukumam Francijā tika izmantotas trīs tādas grupas, iebrukumam PSRS — četras. Katrā grupā bija no 600 līdz 1000 tankiem, reizēm 1250 tanku un nozīmīgs kājnieku un artilērijas daudzums, lai tie izveidotu eju tankiem.

Padomju un vācu kara mehānismus atšķīra tas, ka Vācijā viss tika saukts īstajā vārdā, turklāt tanku grupām bija sava numerācija, lauka armijām — sava. Padomju Savienībā trieciena armijas pastāvēja teorētiski, bet pēc tam tika izveidotas praktiski, tomēr formāli tām nebija "trieciena armijas" titula. Šis nosaukums tika oficiāli ieviests tikai pēc Vācijas iebrukuma. Pirms tam visām padomju armijām bija vienota numerācija un pēc nosaukuma tās nekādi neatšķīrās cita no citas. Tas maldināja gan toreiz, gan tagad: Vācijā mēs redzam skaidri izteiktus agresijas mehānismus — tanku grupas. Sarkanajā mēs tos tik skaidri neredzam. Bet tas liecina nevis par lielu miermīlību, bet gan par lielu noslēpumainību.

Padomju armija no pirmā acu uzmetiena ir kā karavīri ierindā — visi vienādi. Bet, kad viņos ielūkojamies, atšķirības ieraugāmas ļoti ātri. Piemēram, dažus mēnešus pirms "Somijas agresijas", lai veiktu Somijas "atbrīvošanu", padomju teritorijā izveidotas vairākas armijas. Lūk, to sastāvs 1939. gada decembrī (armiju uzskaitījums no ziemeļiem uz dienvidiem):

14. armija — korpusu nav, divas strēlnieku divīzijas; 9. armija — korpusu nav, trīs strēlnieku divīzijas; 8. armija — korpusu nav, četras strēlnieku divīzijas; 7. armija — 10. tanku korpuss (sešsimt sešdesmit tanku); trīs tanku brigādes (pa trīssimt trīsdesmit tankiem katrā); 10., 19., 34., 50. strēlnieku korpuss (pa trim strēlnieku divīzijām katrā); atsevišķa brigāde; vienpadsmit atsevišķi artilērijas pulki vēl bez tiem, kas atrodas šīs armijas korpusu un divīziju sastāvā; vairāki atsevišķi tanku bataljoni un artilērijas divizioni; armijas aviācija.

Mēs redzam, ka 7. armija, lai arī pēc nosaukuma nekādi neatšķiras no kaimiņiem, tanku un artilērijas skaita ziņā vairākas reizes pārspēj visas trīs pārēj ās armijas kopā ņemtas. Turklāt 7. armiju komandē K. A. Mereckovs — Staļina favorīts, Ļeņingradas kara apgabala virspavēlnieks. Tuvākajā laikā viņš tiks iecelts par Ģenerālštāba priekšnieku, bet pēc tam saņems Padomju Savienības maršala pakāpi. 7. armijā viņš nav viens. Armija ir komplektēta no pašiem perspektīvākajiem komandieriem, kuri jau pirms tam ir ieņēmuši augstus posteņus, bet nākotnē pacelsies vēl augstāk, piemēram, 7. armijas artilērijas štābu vada L. A. Govorovs — nākamais Padomju Savienības maršals. Bet citas armijas komandē komandieri, kuri sevi nekā nav apliecinājuši pagātnē un neapliecinās arī nākotnē.

Interesants ir 7. (trieciena) armijas novietojums. Tur, kur padomju virspavēlniecība izvietoja šo armiju, "Somijas militāristu kliķe" pēc dažiem mēnešiem uzsāka "bruņotas provokācijas" un saņēma "atbildes triecienu". Bet tur, kur bija izvietotas vārgās padomju armijas (būtībā — nevis armijas, bet parasti korpusi), tur "Somijas militāristu kliķe" kaut kādu iemeslu dēļ provokācijas nerīkoja.

Padomju armija atšķīrās ar vienreizēju elastīgumu. Ar vienkāršu korpusu pievienošanu jebkura armija jebkurā brīdī varēja tikt pārvērsta par trieciena armiju un tikpat ātri atgriezties parastajā stāvoklī. Spilgts piemērs — tā pati 7. armija. 1940. gadā pati spēcīgākā, bet 1941. gadā jau pati vājākā — korpusu nav, četras divīzijas — visas strēlnieku.

Lai saprastu, kas patiesībā notika uz padomju—vācu robežas, mums ir precīzi jānosaka, kuras armijas ir trieciena un kuras parastas. Formāli visas armijas ir vienādas un neviena netiek saukta par trieciena armiju. Tomēr dažu armiju sastāvā tanku gandrīz nav, bet citās armijās to ir simtiem. Lai saprastu, kuras ir trieciena armijas, mēs izmantosim elementāru padomju armiju triecienspēka salīdzinājumu ar vācu tanku grupām un padomju pirmskara standartiem, kas nosaka to, kas ir trieciena armija. Elements, kurš pārvērš parastu armiju par trieciena armiju, ir jaunā veida organizācijas mehanizētais korpuss, kura štatā ir jābūt 1301 tankam. Pamēģini iekļaut vienu tādu korpusu parastā armijā, un tā sava triecienspēka ziņā būs līdzvērtīga vai pat pārspēs jebkuru vācu tanku grupu.

Un te nu mēs iegūstam pārsteidzošu atklājumu: 1941. gada 21. jūnijā VISAS padomju armijas uz Vācijas un Rumānijas robežām, kā ari 23. armija uz Somijas robežas pilnīgi atbilst trieciena armijas standartam, lai gan, atkārtoju, formāli šāda nosaukuma tām nav. Pārskaitu tās no ziemeļiem uz dienvidiem: 23., 8., 11., 3., 10., 4., 5., 6., 26., 12., 18., 9. Papildus tām tika krauta ārā 16. armija — tipiska trieciena armija, kuras sastāvā bija vairāk nekā tūkstoš tanku (PSRS Aizsardzības ministrijas Centrālais arhīvs, 208. fonds, 2511. apraksts, 20. lieta, 128. lpp.). Šim standartam pilnīgi atbilda arī slepus uz Vācijas robežu virzītā 19., 20. un 21. armija.

Vācijai bija varens agresijas mehānisms — tanku grupas, Padomju Savienībai principā bija tādi paši agresijas mehānismi. Atšķirība — nosaukumos un daudzumā: Hitleram — četras tanku grupas, Staļinam — sešpadsmit trieciena armijas.

Ne visas trieciena armijas bija pilnībā nokomplektētas ar tankiem. Tas tiesa. Taču, lai pilnībā novērtētu Staļina nolūkus, ir jāņem vērā ne tikai tas, ko viņš ir veicis, bet arī tas, ko viņam neļāva paveikt. Vācijas iebrukums pārsteidza Padomju Savienību vēl nebijuša trieciena armiju daudzuma radīšanas procesā. Bija izveidoti šo briesmīgo mehānismu karkasi, un norisināj ās regulēšanas, uzstādīšanas un celtniecības pabeigšanas process. Ne visas armijas izdevās sagatavot plānotajā līmenī, bet darbs turpinājās. Un Hitlers to pārtrauca, būdams pietiekami prātīgs, lai nesagaidītu, kad visi šie agresijas mehānismi būs pabeigti un noregulēti.

Divdesmitajos gados padomju eksperti izmantoja terminu "iebrukuma armijas". Piekritīsim, ka tāds termins neskan pārāk diplomātiski, īpaši kaimiņvalstīm, ar kurām padomju diplomātija visiem spēkiem centās izveidot "normālas attiecības". Trīsdesmitajos gados pārāk tiešais termins tika nomainīts ar prātīgāku — "trieciena armijas". Čūska ir nomainījusi ādu, paliekot tā pati čūska: padomju avoti uzsver, ka ir notikusi tikai nosaukumu maiņa, neaizskarot būtību — "iebrukuma armija" un "trieciena armija" ir viens un tas pats (VIŽ, 1963. gads, Nr. 10, 31. lpp.). Taču arī mīkstinātais termins "trieciena armija", kā mēs redzam, līdz kara sākumam netiek lietots, lai gan lielākā daļa padomju armiju to būtu pelnījušas. Lai terminu padarītu pavisam skanīgu, padomju eksperti tam pašam jēdzienam piemēroja vēl trešo terminu — "piesegšanas armija". Savā starpā komunisti precīzi noteica šo vārdu viltīgo nozīmi. Komunistiskajā žargonā tādu jēdzienu — vesels tabūns. "Atbrīvošanas karagājiens", "pretuzbrukums", "stratēģiskās iniciatīvas pārņemšana" — nozīmē agresiju, triecienu, pēkšņu uzbrukumu kaimiņam bez kara pieteikšanas. Katrs no šiem terminiem ir līdzīgs čemodānam ar dubultu dibenu: redzamais čemodāna saturs kalpo tikai tam, lai piesegtu slepeno kravu. Ļoti žēl, ka daži vēsturnieki tīši vai nezināšanas dēļ izmanto padomju militāros terminus, neizskaidrojot lasītājiem to īsteno nozīmi.

"Piesegšanas armija" tiešām bija paredzēta Sarkanās armijas mobilizēto galveno spēku piesegšanai. Taču "piesegšanu" plānoja veikt nevis ar aizsardzību, bet ar pēkšņu iebrukumu pretinieka teritorijā, un tieši negaidīts iebrukums tika uzskatīts par pašu labāko piesegu mierīgas RKKA galveno spēku mobilizācijas un iesaistīšanās veikšanai. Jau 1932. gada 20. aprīlī PSRS Revvojensovets42 nolēma, ka piesegšana tiks veikta ar iebrukuma metodi, un tieši šajā nozīmē robežsardzes armijas ieguva "piesegšanas armiju" nosaukumu. Padomju plānotāji uzskatīja, ka ir nepareizi uzskatīt, ka sāksies karš un uzreiz pēc tā sākuma padomju iebrukuma grupas un armijas pāries robežas. Nē, viņi uzskatīja: padomju iebrukuma grupas un armijas no sākuma pāries robežas, un tieši viņu darbība kļūs par kara sākumu.

1939. gada jūlijs — brīdis, kad teorija sāka pārvērsties praksē. Padomju Savienība uzsāka "piesegšanas armiju" masveida veidošanu pie savām robežām. Jo tālāk uz rietumiem gāja Hitlers, jo vairāk padomju diplomāti runāja par mieru, jo vairāk "piesegšanas armiju" tika veidots uz padomju rietumu robežas.

Lai mēs neiekļūtu padomju viltvārdības lamatās, terminu "piesegšanas armija" ir vai nu jāliek pēdiņās un katru reizi jāpaskaidro lasītājam, ka "piesegs" tika plānots ar pēkšņa iebrukuma metodi, vai arī vienkārši jālieto īstais termins — "iebrukuma armijas".

Starp parastajām padomju iebrukuma armijām (viens mehanizētais, divi strēlnieku korpusi un

vairākas atsevišķas divīzijas) mēs sastopam arī ne visai parastas iebrukuma armijas. To ir trīs: 6., 9. un 10. armija. Katrā no tām nav vis pa trim, bet gan pa sešiem korpusiem: divi mehanizētie, viens kavalērijas un trīs strēlnieku. Katra no armijām ir maksimāli pievirzīta robežai, turklāt, ja robežai ir izvirzījums pretinieka virzienā, neparastās iebrukuma armijas atrodas šajos izvirzījumos. Katra no trim armij ām ir bruņota ar jaunākajiem ieročiem, piemēram, 10. armijas 6. mehanizētajam korpusam ir arī 452 jaunākie T-34 un KVtanki, 6. armijas 4. mehanizētajam korpusam ir arī 460 T- 34 un KV tanku. Šo armiju aviācijas divīzijām bija simtiem jaunāko Jak-1, MiG-3, I1-2 un Pe-2 lidmašīnu. Pēc pilnas nokomplektēšanas katrā no šīm trim armijām bija jābūt 2350 tankiem, 698 bruņumašīnām, vairāk nekā 4000 lielgabaliem un mīnmetējiem, vairāk nekā 250 000 karavīru un virsnieku. Papildus pamatsastāvam katrai no šīm armijām bija jāsaņem desmit, divpadsmit smagās artilērijas pulki, NKVD daļas un daudz kas cits.

Nezinu, kā lai nosauc šīs armijas, bet, ja mēs formāli izmantojam to nosaukumus: 6., 9., 10. armija, tad nokļūstam jau 1939. gadā padomju Ģenerālštāba ierīkotajās lamatās. Mēs šajā gadījumā vienkārši zaudējam modrību un iztēlojamies tās par parastām iebrukuma armijām. Bet tās ir pilnīgi neparastas! Ne Vācijā, ne jebkurā citā pasaules valstī nebija nekā līdzīga. Katra no šīm armijām tanku skaita ziņā bija līdzvērtīga apmēram pusei Vērmahta un ar absolūtu kvalitatīvu pārsvaru. Bet arī tas vēl nav viss. Padomju virspavēlniecības rokās bija pietiekams mehanizēto korpusu daudzums, kas neietilpa armiju sastāvos, bet bija izvietoti robežas tuvumā. Vienkārši iekļaujiet vienu atsevišķu mehanizēto korpusu parastas armijas sastāvā, un tā tūlīt kļūs par triecienarmiju. Vai iekļaujiet otru tādu pašu korpusu uzbrukuma triecienarmijas sastāvā, un tā kļūs par supertrieciena armiju (vai kā vēl to lai nosauc). Un tas viss, nemainot ne numerāciju, ne nosaukumu. Bet var supertrieciena armijas sastāvā iekļaut vēl trešo mehanizēto korpusu, un tad tanku skaits vienā armijā pārsniegs visu Vērmahtu. Kā lai mēs tādu armiju nosaucam? Un ja mēs vācu tanku grupu ar 600 līdz 1000 tankiem dēvējam par agresijas mehānismu, kā lai nosaucam armijas ar diviem līdz trim tūkstošiem tanku katrā?

Trīs supertrieciena armijas — izņēmums starp visām citām iebrukuma armijām. Taču starp trim ārkārtīgi spēcīgajām armijām viena īpaši izceļas — 9. armija. Vēl pavisam nesen Ziemas kara laikā 9. armija bija parasts strēlnieku korpuss (trīs strēlnieku divīzijas) ar skaļu nosaukumu. Pēc Ziemas kara 9. armija izgaisa, un, lūk, 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma piesegta, tā atkal parādās no tumsas un nebūtības. Tā vēl nav pilnībā nokomplektēta. Tā ir kā karkass debesskrāpim, kas vēl nav pabeigts, bet ar savu milža masu jau aizsedz sauli. 1941. gada jūnijā 9. armija bija nepabeigts pasaulē visspēcīgākās armijas karkass. Tās sastāvs —6 korpusi, ieskaitot 2 mehanizētos un 1 kavalērijas. 1941. gada 21. jūnijā 9. armijā kopumā ir 17 divīzijas, to skaitā 2 aviācijas, 4 tanku, 2 motorizētās, 2 kavalērijas, 7 strēlnieku. Tas ir ļoti līdzīgi kā citās supertrieciena armijās, bet 9. armijas sastāvā plānots iekļaut vēl vienu mehanizēto korpusu — 27., ģenerālmajora I. J. Petrova korpusu. Korpuss izveidots Turkestānas apgabalā un, vēl nepabeidzot formēšanos, tiek slepeni pārsviests uz rietumiem. Pēc tā iekļaušanas armijas sastāvā būs divdesmit divīziju, ieskaitot sešas tanku. Ja to visu sakomplektēs, septiņos 9. armijas korpusos būs 3341 tanks.

Skaita ziņā tas ir gandrīz viss Vērmahts, kvalitātes ziņā — labāks. Ģenerālpulkvedis P. Belovs (tolaik — ģenerālmajors, 9. armijas 2. kavalērijas korpusa komandieris) liecina, ka pat šīs armijas kavalērijai bija jāsaņem T-34 tanki (VIŽ, 1959. gada, Nr. 11, 66. lpp.).

Vēl nesen 9. armijai bija komandieri, kuri nebija sevi apliecinājuši ne agrāk, ne vēlāk. Nu viss ir mainījies. 9. armijas priekšgalā ir ģenerālpulkvedis. Tajos laikos tā bija ārkārtīgi augsta pakāpe. Visos PSRS bruņotajos spēkos bija tikai 8 ģenerālpulkveži, turklāt superspēcīgajos padomju tanku spēkos neviena, aviācijā — neviena, NKVD — neviena. Trīsdesmit padomju armiju priekšgalā — ģenerālmajori un ģenerālleitnanti. 9. armija starp tām ir vienīgais izņēmums. Bez tam šajā izņēmuma armijā ir savākti ļoti perspektīvi virsnieki un ģenerāļi. Starp viņiem — trīs nākamie Padomju Savienības maršali: R. J. Maļinovskis, M. V. Zaharovs, N. I. Krilovs, nākamais aviācijas maršals un trīskārtējais Padomju Savienības Varonis A. I. Pokriškins, nākamais aviācijas maršals I. P. Pstigo, nākamais armijas ģenerālis I. J. Petrovs, I. G. Pavlovskis, P. N. Laščenko un daudzi citi talantīgi un agresīvi komandieri, kas pierādījuši sevi kaujās, kā divdesmit astoņus gadus vecais

aviācijas ģenerālmajors A. S. Osipenko, vai arī uz kuriem ir liktas cerības (kuras lielākajā daļā gadījumu spīdoši attaisnojās). Rodas iespaids, ka kāda rūpīgā roka centīgi izvēlējās visu to labāko un perspektīvāko šai neparastajai armijai. Kur gan tā atradās?

Lūk, tagad mēs esam pietuvojušies nelielam, bet ievērojamam atklājumam: 1941. gada jūnija pirmajā pusē Padomju Savienībā tika veidota pasaulē visspēcīgākā armija, taču tā NETIKA VEIDOTA PIE VĀCIJAS ROBEŽAS.

Šis satriecošais fakts (katrā gadījumā vismaz man) ir pietiekams pierādījums tam, ka titānisko padomju militārās varenības palielināšanu uz rietumu robežas vispār, kā arī Pirmajā stratēģiskajā ešelonā, ir radījuši nevis Vācijas draudi, bet citi apsvērumi. 9. armijas stāvoklis skaidri norāda uz šiem apsvērumiem: tā tika veidota UZ RUMĀNIJAS ROBEŽAS.

Pēc pirmās pazušanas 9. armija pēkšņi parādās uz Rumānijas robežas 1940. gada jūnijā, bet ne vairs kā otršķirīga armija — tagad tā ir parādījusies jaunā, uzbrukuma triecienarmijas kvalitātē. Priekšā "atbrīvošanas karagājiens" uz Besarābiju, un padomju avoti norāda, ka "9. armija tika radīta speciāli šī svarīgā uzdevuma veikšanai" (VIŽ, 1972. gads, Nr. 10, 83. lpp.). Armijas sagatavošanu veica visagresīvākie padomju komandieri. "Atbrīvošanas karagājiena" priekšvakarā armiju inspicēja no cietuma izlaistais K. K. Rokosovskis. 9. armija tika iekļauta Dienvidu frontes sastāvā kā galvenā noteicošā armija, pildot tādu uzdevumu, kā 7. armija Somijā. Fronti komandēja pats G. K. Žukovs. Pēc īsā "atbrīvošanas karagājiena" 9. armija atkal izgaisa. Un, lūk, 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma piesegā tā atkal parādās tajā pašā vietā, kur pirms gada pabeidza "atbrīvošanu". Tagad tā nav vienkārša iebrukuma triecienarmija, tā ir supertrieciena armija, tā grasās kļūt par visvarenāko armiju pasaulē. Kamdēļ? Aizsardzībai? Acumirkli, bet Rumānijas pusē karaspēka ir pavisam maz, un, ja arī būtu daudz, neviens agresors neveiktu galveno triecienu caur Rumāniju vienkāršu ģeogrāfisko apsvērumu dēļ. Taču jauns 9. armijas "atbrīvošanas karagājiens" uz Rumāniju varētu mainīt visu stratēģisko situāciju Eiropā un pasaulē. Rumānija ir galvenais Vācijas naftas avots. Trieciens Rumānijai — tā ir nāve Vācijai, tā ir visu tanku un lidmašīnu, visu mašīnu, kuģu, rūpniecības un transporta apstāšanās. Nafta ir kara asinis, un Vācijas sirds, lai cik dīvaini tas būtu, atradās Rumānijā. Trieciens pa Rumāniju — tas ir trieciens tieši Vācijas sirdī.

Lūk, kāpēc visperspektīvākie komandieri atradās tieši šeit. 9. armija 1941. gada jūnijā parādījās negaidīti. Taču pēkšņi tas bija tikai svešiniekiem. 9. armija vienmēr tur bijusi, vismaz — kopš 1940. gada vidus.

Vienkārši tas nosaukums kādu laiku oficiāli netika minēts, bet pavēles no apgabala štāba nonāca pa tiešo korpusos. 9. armijas un Odesas kara apgabala (kas, starp citu, izveidots 1939. gada oktobrī) štābi vienkārši saplūda vienotā veselumā un tikpat vienkārši atdalījās. 1941. gada 13. jūnijā notika tieši šāda atdalīšanās.

Pieredze rāda, ka trieciena armijai parādoties pie nelielas valsts robežas, ne vēlāk kā pēc mēneša sekoja pavēle "atbrīvot" kaimiņu teritorijas. Neatkarīgi no tā, kā izvērstos notikumi pēc padomju spēku iebrukuma Vācijā (kura, starp citu, tāpat kā Padomju Savienība aizsardzībai negatavojās), kara iznākums varēja tikt izlemts tālu no galvenajiem kaujas laukiem. Staļins acīm redzami uz to cerēja. Lūk, kāpēc 9. armija bija pati spēcīgākā. Lūk, kāpēc jau 1941. gada martā, kad 9. armija vēl oficiāli pat neeksistēja, šeit parādīj ās jauniņais, bet ārkārtīgi nekaunīgais ģenerālmajors R. J. Maļinovskis. Tas pats Maļinovskis, kurš pēc četriem gadiem pārsteidza pasauli ar satriecošu gājienu pāri tuksnesim un kalniem gigantiskos Mandžūrijas dziļumos.

1941. gadā Maļinovska un viņa 9. armijas biedru uzdevums bija pavisam vienkāršs. Viņiem jānoiet nevis 810 kilometru kā Mandžūrijā, bet 180; un nevis pa tuksnesi un kalniem, bet pa līdzenumu un diezgan labiem ceļiem. Trieciens jāveic nevis pa Japānas, bet pa daudz vājāko Rumānijas armiju. Turklāt bija plānots piešķirt 9. armijai trīs reizes vairāk tanku, nekā 6. gvardes tanku armijai tika 1945. gadā.

Hitlers neļāva tam visam notikt. Vācijas valdības paziņojumā, kas tika nodots padomju valdībai brīdī, kad sākās karš, ir norādīti iemesli vācu akcijai pret Padomju Savienību, starp šiem iemesliem — padomju spēku nepamatota koncentrācija uz Rumānijas robežas, kas Vācijai ir nāvējoši bīstami. Tas viss nav "Gebelsa propagandas" izgudrojums. 9. supertrieciena armija tika

radīta tikai kā uzbrukuma armija. Ģenerālpulkvedis P. Belovs liecina, ka pat pēc Vācijas operācijas sākuma padomju teritorijā 9. armijā "uz katru aizsardzības uzdevumu parasti raudzījās kā uz īslaicīgu" (VIŽ, 1959. gads, Nr. 11, 65. lpp.). Lai gan ar to slimoja ne tikai 9. armija, bet arī visas pārējās padomju armijas.

Daudz interesantāk par noskaņojumu 9. armijā ziņo trīskārtējais Padomju Savienības Varonis aviācijas maršals A. I. Pokriškins (tolaik — vecākais leitnants, 9. armijas iznīcinātāju eskadriļas komandiera vietnieks). Lūk, viņa saruna ar "nepiebeigtu buržuju", kuram atbrīvotāji atņēmuši veikalu. Tas notika "atbrīvotās" Besarābijas teritorijā 1941. gada pavasarī.

"— O, Bukurešta! Redzētu gan jūs, kas tā par pilsētu!

— Gan jau kādreiz ieraudzīšu, — pārliecināts atbildēju.

Saimnieks plaši iepleta acis, gaidot, ko teikšu tālāk.

Vajadzēja mainīt sarunas tēmu." (A. I. Pokriškins, Ņebo voini (Kara debesis), 10. lpp.)

Mēs negribam ticēt Hitleram, ka viņš ar "Barbarosas" plānu aizsargāja Vāciju no padomju spēku nodevīgā trieciena Bukarestei un Ploješti.

Sājā gadījumā ticēsim pretējai pusei! Bet pretējā puse runā to pašu: jā, pat leitnanti zināja, ka drīzumā viņi būs Rumānijā. Kā tūristam padomju virsniekam nav tiesību pastaigāties ārzemēs. Padomju Savienība — tā nav Krievijas impērija ar tās brīvībām. Kādā tad kvalitātē Pokriškins varēja nokļūt Rumānijā, ja ne kā "atbrīvotājs"? Jauniņā virsnieka vārdos nebija nekādas plātības: pēc kara Vecākais Brālis, biedrs Pokriškins, pabija "atbrīvotajā" Bukarestē. Hitlers darīja visu, lai to novērstu. Novērst neizdevās. Izdevās tikai nedaudz novilcināt neizbēgamo "atbrīvošanu".

17. nodaļa. Kalnu divīzijas Ukrainas stepes

Kara kalnu teatros efektīvs būs gaisa desants. Ņemot vēra aizmugures karaspēka, štabu un organu īpašo piesaisti ceļiem, ir iespējams gaisa desantu izmantot pretinieka aizmugurē — viņu komunikaciju, ceļu, komandējošo virsotņu, aizu, pareju, ceļu mezglu utt. ieņemšanai, kas rezultata var novest pie arkartīgi svarīgiem rezultatiem… Ārpus uzbrukuma operacijas ramjiem desanta izmešana vispar ir gandrīz nelietderīga. (Vojennij vestņik, 1940. gads, Nr. 4, 76.—77. lpp.)

Pat īsa iepazīšanas ar padomju Pirma stratēģiska ešelona armijam mums atklaj apbrīnojami rūpīgo gatavošanos karam. Mēs ievērojam, ka ikkatrai armijai bija sava neatkartojama struktūra, savs raksturs un savi uzdevumi. Katra "piesegšanas" armija tika veidota strikti noteikta, tikai tai domata uzdevuma risinašanai paredzamaja "atbrīvošanas" kara.

Ir publicēts pietiekami daudz materialu, lai par katru no trīsdesmit 1941. gada pirmaja pusē pastavējušajam armijam varētu uzrakstīt atsevišķu aizraujošu pētījumu. Ja izpētītu kaut vienas (vienalga kuras) padomju armijas struktūru, dislokaciju un militaras apmacības ievirzi, pat tad padomju gatavošanas "atbrīvošanas" ievirze būtu acīm redzama.

Šai gramata nav vietas visu armiju aprakstam, atļaušos tikai loti īsi apstaties pie vienas no tam. Oficiali ta tiek dēvēta par 12. armiju. To veidoja viens mehanizētais un divi strēlnieku korpusi un citas daļas; kopuma — deviņas divīzijas, to skaita — divas tanku un viena motorizēta. No pirma acu uzmetiena — parasta iebrukuma armija. Ne pēc numura, ne nosaukuma, ne sastava to nevar atšķirt no citam — tadam pašam iebrukuma armijam. Tas vēsture ir tipiska: izveidota Molotova— Ribentropa pakta parakstīšanas brīdī. Dažas nedēļas pēc izveidošanas tiek iesaistīta lieta — "atbrīvo" Poliju. Tolaik tas sastava bija tanku korpuss, divas atsevišķas tanku brigades, divi kavalērijas korpusi un trīs strēlnieku divīzijas. Maz kajnieku un artilērijas — tas nav tapat vien: nav jau jalaužas cauri spēcīgai aizsardzībai. Toties mobilu spēku ir daudz. "12. armija. būtība ir mobila frontes grupa." (SBE[18], 8. sēj., 181. lpp.)

Arī turpmakais šīs armijas liktenis ir tipisks — "atbrīvošanas karagajiens" Polija beidzas, bet armiju kaut kadu iemeslu dēļ neizformēja, to atstaja uz Vacijas robežas. Kamdēļ? Runa, ka Staļins bijis naivs — ticējis Hitleram. Tad kapēc gan viņš neizformēja armijas, ko veido tikai kara gadījumos?

Pēc tam 12. armija pardzīvo tadu pašu transformaciju, ka visas kaimiņos esošas iebrukuma armijas. Tas galvenais trieciena mehanisms tagad saucas nevis tanku, bet gan mehanizētais korpuss. Tas ir tapēc, lai blakusesošas draudzīgas valsts līderi neuztrauktos. Tiesa, nosaukuma maiņas sev līdzi nes nevis tanku daudzuma samazinašanos armija, bet gan ta palielinašanos. Kavalērija no armijas ir aizvakta. Spējas uzplēst pretinieka aizsardzību — palielinatas: strēlnieku divīziju skaits ir palielinats divas reizes, artilērijas daudzums katra divīzija arī palielinats divas reizes, turklat armijas sastavs papildinats ar artilērijas brigadi un četriem atsevišķiem artilērijas pulkiem. Spējas parvarēt pretinieku inženiertehniskos aizžogojumus arī ir paaugstinajušas — armij a ir ieviests atsevišķs inženierijas pulks.

Kas tad šaja armija neparasts? Visas iebrukuma armijas attīstījas apmēram vienadi. Neparasts ir armijas nacionalais sastavs. 1939. gada, gatavojoties iebrukumam Polija, Staļins nokomplektēja 12. armiju ar ukraiņiem, acīmredzot cerot uz senu poļu un ukraiņu naidu. Armijas priekšgala nostajas S. K. Timošenko, bet viņam līdzas mēs atrodam ļoti daudz ukraiņu izcelsmes komandieru. Armija tika veidota Ukraina. Tapēc arī rezervistus iesauca no turienes, un 12. armija tie veidoja

stabilu vairākumu.

Pēc Polijas "atbrīvošanas" 12. armijas nacionālajā sastāvā notiek lēnas un gandrīz nemanāmas izmaiņas. Jau 1940. gadā izmaiņas mēs redzam ļoti dziļas. Lai šīs armijas nacionālā īpatnība nebūtu tik uzkrītoša, tās priekšgalā un dažos būtiskos posteņos ir krievi. Bet pēc sava skaitliskā vairākuma armija vairs nav ne ukraiņu, ne krievu. Tā ir kaukāziešu. Arī citās armijās ir gruzīni, armēņi un azerbaidžāņi. Taču 12. armijā tas jūtams īpaši. Tādus virsnieku uzvārdus kā Parcvanija, Grigorjans, Kabalava, Huseins-Zadē, Sarkosjans mēs sastopam desmitiem un simtiem. Un ne tikai rotu un bataljonu komandieru līmenī. Apgabala virspavēlnieks armijas ģenerālis G. K. Žukovs starp kara akadēmijas pasniedzējiem sameklēja savu izseno draugu armēni, pulkvedi I. H. Bagramjanu, un nosūtīja viņu par operatīvās nodaļas priekšnieku (kara plānošana) nevis uz kaut kādas, bet tieši 12. armijas štābu. Bet tur jau ne tikai pulkveži kaukāzieši, bet arī ģenerāļi.

Pats štāba priekšnieks, armijas ģenerālis Bagrats Arušunjans, ir no Kaukāza.

Apgabala virspavēlnieks G. K. Žukovs šajā armij ā ir biežs ciemiņš, un nebūt ne tāpat vien viņš vāc tajā Kaukāzā dzimušos — armija slepus, bet nenovēršami pārvēršas par kalnu armiju. Žukovs no armijas komandieriem personīgi pieprasa pamatīgas Karpatu kalnu pāreju zināšanas, un ne tikai aprakstos, bet arī praksē. Viņš pavēl "rudenī pāri pārejām visos vairāk vai mazāk izejamos maršrutos nosūtīt speciāli sakomplektētas, no dažādām kaujas mašīnām un transporta līdzekļiem sastāvošas grupas, lai praksē pārliecinātos par tanku, automašīnu, traktoru, pajūgu transporta un nastu dzīvnieku iespējām tās pārvarēt" (Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans / VIŽ, 1967. gads, Nr. 1, 54. lpp.). Runa ir par 1940. gadu. Hitlers, pagriezis Padomju Savienībai muguru, karo Francij ā, bet Žukovs veic kalnu pāreju pārvarēšanas eksperimentus. Žukovs, protams, nezināja, ka pavisam nesen vācu ģenerāļi slepus veica tieši tādus pašus eksperimentus, lai būtu pārliecināti, ka karaspēki, tanki, artilērijas traktori un transports var pāriet Ardēnus.

Bet varbūt Žukovs gatavoja 12. armiju aizsardzībai? Nē. Par kara plānu atbildīgais Bagramjans liecina: "Pētot operatīvos plānus, es biju pārsteigts par šādu faktu: mūsu robežapsardzes armijai nav robežu izveidošanas un piesegšanas plānu." "Pētot plānus" nozīmē, ka 12. armijas operatīvas nodaļas seifs nebija tukšs. Tur bija plāni. Ar tiem nevarēja vienkārši ātri iepazīties. Tie bija sarežģīti dokumenti, kuri bija jāpētī. Taču aizsardzības plānu starp kara plāniem nebija.

Interesants ir 12. armijas mācību apraksts — uz tām ierodas pats Žukovs personīgi. Tiek izstrādāti tikai uzbrukuma uzdevumi, turklāt kartēs karš notiek Vācijas teritorijā. Pirmie zaudējumi uz kartes sākas — padomju karaspēkam forsējot robežupi Sanu. Militārā spēle, izmantojot pilnīgi slepenu izlūkošanas informāciju, notiek nevis pret kaut kādu iedomātu, bet pret reālu pretinieku. Starp Žukovu un armijas komandieri rodas domstarpības. Nē, nē, ne jau par to — uzbrukt vai aizsargāties. Armijas komandieris Parusinovs uzstāj: "Mums jātiecas radīt pretiniekam maksimālus zaudējumus jau pirmajā triecienā." Gudrais Žukovs saprot, ka tie ir labi nodomi — trieciens ir jāveic, tomēr nevis plašā, bet gan ļoti šaurā frontē. Par to arī ir strīds.

Teorētiski sakāvis armijas komandieri, Žukovs pie tā neapstājas. Parusinovu drīzumā atbrīvoja no armijas komandēšanas, bet viņa vietā ielika senu Žukova draugu, ģenerāli P. G. Poņeģeļinu.

Kalnu pāreju pārvarēšanas eksperimenti turpinās. Tos personīgi vada Bagramjans. Šo eksperimentu gaitā viņš nokļūst uz valsts robežas, kur novēro "acīmredzamu aizsardzības darbu demonstrēšanu" — dzelzsbetona nocietinājumi pašā robežupes krastā tiek celti tā, lai pretinieks to labi redzētu.

Apbrīnojami: Žukovu interesē pārejas un to pārvaramība. Taču nepavisam ne no aizsardzības viedokļa. Ja Žukovam būtu nepieciešams padarīt pārejas pretiniekam nepārvaramas, tad vajadzētu iemest karaspēkus kalnos un uzrakt visas kalnu taciņas un ceļus un celt dzelzsbetona nocietinājumus nevis ielejā pie pašas upes, bet šo pašu pāreju rajonos. Būtu gan ekonomiskāk, gan pretinieks neatklātu celtniecību, gan pārejas nevarētu pārvarēt. Un vispār, vai tad kāds uzbruks Padomju Savienībai pāri kalnu grēdām, ja atklātu plašumu tāpat ir daudz? Taču padomju komandieriem kalni ir ārkārtīgi vērtīgi: Vācija un tās galvenais naftas avots ir nošķirts ar divkāršu kalnu barjeru: Čehoslovākijā un pašā Rumānijā. Padomju spēku trieciens pāri kalniem Vācijai būtu

nāvējošs.

Šķērsot savas kalnu pārejas un ieņemt pārejas Čehoslovakijā vai Rumānijā nozīmē to pašu, ko nozīmētu pārgriezt naftas aortu.

Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs: "Vācijas vājā vieta bija naftas ieguve, bet to kaut kādā ziņā kompensēja ar Rumānijas naftas importu." (Vospominaņija i razmišļeņija, 224. lpp.) Viss ģeniālais — vienkāršs. Žukova dzīvē nebija neviena militārā zaudējuma, tāpēc, ka viņš vienmēr ievēroja ļoti vienkāršu principu: atrast pretinieka vājo vietu un pēkšņi uzbrukt tai.

Žukovs zina Vācijas vājo vietu: lūk, kāpēc eksperimenti kalnos turpinās. Katra karaspēka veida, katras kaujas un transporta mašīnas tipa iespējas Karpatu pāreju apstākļos tiek pētītas zinātniski. Tiek noteikti un rūpīgi pārbaudīti standarti, tiek izstrādāti ieteikumi karaspēkam. Centīgi tiek fiksēts un analizēts laiks, kurā dažāda tipa mašīnas pārvar Karpatu pāreju. Tas viss, protams, ir ļoti nepieciešams uzbrukuma operāciju, turklāt — zibenīgu operāciju plānošanai. Šeit, tāpat kā gatavojoties bankas aplaupīšanai, ir jāņem vērā visas sīkākās detaļas un viss jāaprēķina ar lielu precizitāti. Tieši ar to uz pārejām nodarbojas Bagramjans: fiksē laiku, lai plānošana balstītos uz pilnīgi konkrētu pieredzi. Līdztekus jāatzīmē, ka aizsardzībai tas viss ir pilnīgi nevajadzīgi. Lai aizsargātu Karpatu pārejas no pretiniekiem, nav jāmēra ātrums. Ir jāpasaka karavīriem: sēdiet šeit un ienaidnieku garām nelaidiet. Sēdiet gadu, divus, sēdiet kaut vai līdz uzvarai vai līdz pašai nāvei.

Notikumi risinās zibenīgi. Žukovs saņem paaugstinājumu, un līdz ar viņu arī Bagramjans. Bet gan viens, gan otrs neaizmirst tik neparasto 12. armiju. Viņu kontrolē, pēc viņu pavēlēm lēnām, bet nemitīgi mainās tās struktūra.

12. armijā, tāpat kā visās citās padomju armijās, lietas netiek sauktas īstajos vārdos. 1941. gada jūnija sākumā četras strēlnieku divīzijas (44., 58., 60., 96.) tiek pārvērstas par kalnu strēlnieku divīzijām. Turklāt šajā pašā laikā armijas sastāvā tiek iekļauta slepus no Turkestānas pārsviestā, tikko izveidota 192. kalnu strēlnieku divīzija. Kā nosaukt korpusu, kurā ir divas divīzijas un abas ir kalnu strēlnieku divīzijas? Kā nosaukt korpusu, kurā no četrām divīzijām trīs ir kalnu strēlnieku divīzijas? Kā nosaukt armiju, kurā no trim korpusiem divi būtībā ir kalnu strēlnieku korpusi; kurā kalnu strēlnieku divīzijas ir pārliecinošā vairākumā? Es korpusu nosauktu par kalnu strēlnieku korpusu, bet armiju — par kalnu armiju. Taču padomju virspavēlniecībai ir iemesls tā nedarīt. Korpusi joprojām saucas — 13. un 17. strēlnieku, bet armija vienkārši — divpadsmitā.

Šeit mēs redzam tikai uzlabojumu beigu rezultātu, bet pats process mums ir slēpts. Mēs zinām tikai to, ka oficiālu kalnu strēlnieku nosaukumu divīzijas ieguva 1941. gada 1. jūnijā, pavēle tika dota 26. aprīlī, taču divīziju pārveidošana no strēlnieku par kalnu strēlnieku notika vēl 1940. gada rudens sākumā, vēl pirms tam, kad Bagramjans uzsāka savus eksperimentus. Ne tikai 12. armija pārvēršas par kalnu armiju, tā ietekmē arī kaimiņos esošās armijas. 12. armijā sagatavotā 72. kalnu strēlnieku divīzija (ģenerālmajors P. I. Abramidze) tiek nodota kaimiņos esošajai 26. armijai.

12. un 26. armijas aizmugurē slepus tiek izvietota no Ziemeļkaukāza pārsviestā ģenerālleitnanta I. S. Koņeva 19. armija. Tās sastāvā mēs arī atrodam kalnu strēlnieku divīzijas, piemēram, 28. (komandieris — pulkvedis K. I. Noviks). Un lūk, tieši šajā laikā 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma piesegā Austrumu Karpatos starp 12. (kalnu) un 9. (supertrieciena) armiju sākās vēl vienas armijas — 18. — veidošana. Hitlers neatļāva pabeigt tās izveidošanu, un mēs nevaram precīzi noteikt šīs armijas sastāvu tādā veidā, kādā to bija iecerējusi padomju virspavēlniecība. Hitlers izjauca visus padomju plānus un uzsāka ko neiedomājamu. Tomēr ir pietiekami daudz dokumentu, lai varētu secināt, ka 18. armija tās sākotnējā iecerē bija precīza 12. (kalnu) armijas kopija, lai gan arī tai nebija šāda nosaukuma. 12. un 18. armijas arhīvu izpēte pārsteidz jebkuru pētnieku ar to absolūto struktūras līdzību. Tas ir pilnīgi neparasts dvīņu armiju piemērs. Līdzība ir pat tajā, ka 18., tāpat kā 12. armijas, bet nevienas citas, štābu vada ģenerālis kaukāzietis. Tas ir ģenerālmajors (vēlāk armijas ģenerālis) V. J. Kolpakči.

Pārveides procesam uz kalnu specializāciju bija solīda bāze. Kalnu strēlnieku divīzijas bija komplektētas no speciāli atlasītiem un apmācītiem karavīriem. Šīm divīzijām tika piešķirts īpašs statuss, kas krasi atšķīrās no parasto strēlnieku divīziju statusa; tās saņēma speciālu bruņojumu un aprīkojumu.

Kara priekšvakarā Kaukāzā tika izveidota kalnu skola, kurā labākie padomju alpīnisti tika gatavoti par instruktoriem. Sagatavotos instruktorus steidzami sūtīja uz rietumu robežu, jo tieši tur, nevis Kaukāzā vai Turkestānā, 1941. gada jūnijā bija sakoncentrēts milzīgs kalnu strēlnieku formējumu daudzums. Par šo skolu ir īss raksts „Krasnaja zvezda" (1986. gada 1. novembris), kurš tā arī saucas: "Gatavojāmies karot kalnos."

Tagad ir īstais laiks jautāt: KĀDOS KALNOS?

Padomju rietumu pierobežā ir tikai salīdzinoši nelielais Austrumu Karpatu masīvs, kurš lielā mērā ir līdzīgāks lēzeniem pakalniem, nevis kalniem. Veidot spēcīgu aizsardzību Karpatos 1941. gadā nebija vajadzības šādu iemeslu dēļ:

Karpati šajā vietā ir neērti agresijai no rietumiem uz austrumiem. Pretinieks no kalniem nolaižas līdzenumā, un armijas apgāde jāveic pāri visiem Karpatiem, Tatriem, Rūdas kalniem, Sudetiem un Alpiem. Tas agresoram ir ļoti neizdevīgi un bīstami.

Austrumu Karpati — tas ir ieapaļš ķīlis pretinieka virzienā. Ja šeit aizsardzībai sakoncentrētu lielu padomju karaspēka daudzumu, tad jau miera laikā tas būtu no trijām pusēm pretinieka ielenkts. Izmantojot līdzenumus uz dienvidiem, bet īpaši uz ziemeļiem no Austrumu Karpatiem, pretinieks jebkurā brīdī var veikt triecienu pa kalnos nostiprinājušos spēku aizmuguri, nogriežot to apgādes ceļus.

1941. gadā Karpatos pretinieku karaspēks bija nepietiekams, lai veiktu agresiju, un padomju virspavēlniecība to labi zināja (B. Arušunjans / VIŽ, 1973. gads, Nr. 6, 61. lpp.).

Divu padomju armiju koncentrācijai Austrumu Karpatos bija katastrofālas sekas. Neviens šīm armij ām, protams, no frontes neuzbruka. Taču pēc 1. vācu tanku grupas trieciena Rovno padomju virspavēlniecība bija dilemmas priekšā: atstāt Karpatos divas armijas, kur tās aizies bojā bez munīcijas un pārtikas pievedumiem, vai steidzami tās vest ārā no šī peļu slazda. Tika pieņemts otrais lēmums. Divas līdzenumu kaujām nepiemērotas kalnu armijas ar atvieglotiem ieročiem un līdzenumos nevajadzīgu aprīkojumu metās bēgt no kalniem un nokļuva zem vācu tanku ķīļa flanga trieciena. Viegli sakaujot no kalniem bēgošās padomju armijas, vācu karaspēka 1. tanku grupa steidzās uz priekšu, ieejot 9. (supertrieciena) armijas aizmugurē. Tās liktenis bija bēdīgs. Pēc tam vācu spēku priekšā pavērās ceļi uz neaizsargātajām padomju flotes bāzēm, Donbasu, Harkovu, Zaporožji, Dņepropetrovsku — milzīgas nozīmes industriālajiem rajoniem. Tos pazaudējusi, Padomju Savienība kara gados spēja saražot tikai simt tūkstoš tanku. Protams, tas ir daudz vairāk nekā Vācijai, taču nezaudējot šos rajonus, padomju tanku ražošana (kā arī — artilērijas, aviācijas, jūras kara flotes utt.) varēja būt daudz augstāka.

Vācijas spēku nokļūšana Ukrainas dienvidos radīja padomju karaspēkam ļoti smagus apstākļus Kijevas rajonā, kā arī atvēra Vācijai ceļu uz Kaukāzu — Padomju Savienības naftas sirdi — un uz Staļingradu — naftas aortu.

Vēlreiz vārds Bagramjanam: "Iepazīšanās ar Austrumu Karpatiem palīdzēja skaidrāk saprast, cik asa ir nepieciešamība pēc iespējas ātrāk pārformēt smagās, mazkustīgās un darbībai kalnos nepiemērotās strēlnieku divīzijas par atvieglotajām kalnu strēlnieku vienībām. Tagad par to atceroties, es sevi pieķeru pie domas par manu nevilšo maldīšanos. Jo kara sākumā taču šīm divīzijām pārsvarā nācās cīnīties līdzenuma apstākļos, tāpēc pārformēšana par kalnu divīzijām tās padarīja tikai vājākas." (VIŽ, 1976. gads, Nr. 1, 55. lpp.)

Atkārtoju, ka 1941. gadā divas aizsardzības armijas Karpatos bija pilnīgi nevajadzīgas. Taču, ja kādam ienāktu prātā tās izmantot aizsardzībai, tad arī šajā gadījumā nevajadzētu pārformēt smagās strēlnieku divīzijas par vieglajām kalnu strēlnieku. Pirmā pasaules kara pieredze, tajā skaitā arī krievu pieredze, pierādīja, ka smagā kājnieku divīzija zemos un lēzenos kalnos ir labāk piemērota aizsardzībai nekā atvieglotā kalnu strēlnieku divīzija. Ierakušies zemē, pārtvēruši pārejas, kores, virsotnes un augstumus, parastie kājnieki noturēja tās līdz kara beigām, un nebija nekādu militāro iemeslu, kuru dēļ aizsardzība nevarētu turpināties vēl daudzus gadus. To zinot, padomju virspavēlniecība tomēr pārveidoja strēlnieku divīzijas par kalnu strēlnieku divīzijām, kuras pārsvarā var izmantot tikai uzbrukumā. Padomju divīzijās parādīj ās īpaši sagatavotu alpīnistu — klinšu kāpēju grupas. Taču padomju Austrumu Karpatos viņiem acīm redzami nebija ko darīt. Lai viņus

izmantotu, vajadzēja pavirzīt padomju karaspēku uz rietumiem, turklāt — vairākus simtus kilometru.

Visi tie faktori, kas padara Austrumu Karpatus neērtai agresijai no rietumiem uz austrumiem, padara tos ērtai agresijai no austrumiem uz rietumiem:

Karaspēks aiziet uz priekšu kalnos, bet tā apgādes līnijas paliek padomju teritorijā, pārsvarā ļoti līdzenā apvidū.

Austrumu Karpati ieapaļā ķīlī iestiepjas dziļi uz rietumiem, sašķeļot pretinieka grupējumu divās daļās. Tas ir dabisks placdarms, kas ļauj vēl miera laikā, sakoncentrējot milzīgus spēkus, atrasties it kā pretinieka aizmugurē; atliek vien turpināt virzīšanos uz priekšu, apdraudot pretinieka aizmuguri un tādējādi piespiežot to atkāpties visās frontēs.

Karpatos bija nenozīmīgi pretinieku spēki, padomju virspavēlniecība to zināja, un tieši tāpēc koncentrēja tur divas armijas.

Palikt tur divas armijas nevarēja — abām tur nav vietas, aizsardzībai tās nav vajadzīgas un nav arī piemērotas. Vienīgais pielietojums — izmantot šīs armijas karā: doties uz priekšu. Ja pieņemam, ka kalnu armija tiek radīta darbībai kalnos, tad noteikt tās virzienu ir ļoti viegli. No Austrumu Karpatiem stiepjas divas kalnu grēdas: viena uz rietumiem — uz Čehoslovākiju, otra uz dienvidiem — uz Rumāniju. Citu virzienu kalnu armijām nav. Divi virzieni — divas armijas, pietiekami loģiski. Katrs virziens ir vienādi nozīmīgs, jo noved pie galvenajām naftas maģistrālēm. Pilnīgai pārliecībai šīs maģistrāles vislabāk pārgriezt divās vietās. Taču pat vienas armijas panākumi būs Vācijai nāvējoši. Ja abu armiju darbība izrādīsies neveiksmīga, tad arī šajā gadījumā to darbība uz divām kalnu grēdām atslābinātu Vācijas rezervju pieplūdumu Rumānijā. Neaizmirsīsim, ka papildus šiem diviem triecieniem pāri kalniem pa aortu ir arī 9. (supertrieciena) armija, kas ir gatava dot triecienu sirdij. Tās darbību piesedz divas kalnu ķēdes. Lai pasargātu Rumāniju no padomju 9. armijas, vācu spēkiem vajadzēs tās vienu pēc otras pārvarēt, satiekot uz katras kalnu grēdas pa vienai veselai padomju armijai.

Pats galvenais padomju kalnu armiju darbībā — pēkšņums un ātrums. Ja tās spēs ātri ieņemt pārejas, parastajiem lauka spēkiem tās nodzīt nebūs vienkārši. Lai nostiprinātu pāreju drošību, ne visas padomju divīzijas kalnu armijās ir pārformētas par kalnu divīzijām, armiju sastāvos ir papildu tanku un motorizētās divīzijas un smagās prettanku brigādes. Mērķtiecīgs pēkšņs rāviens uz priekšu, un Vācija paliks bez naftas. Lūk, kāpēc Bagramjans ar hronometru uz pārejām trenē tankistus. Bet Žukovs šos eksperimentus ļoti uzmanīgi vēro.

Mēs varam strīdēties par 12. un 18. armijas kalnu strēlnieku divīziju uzdevumiem, jo armijas tomēr atradās Karpatos. Taču par tādas divīzijas uzdevumiem 9. (supertrieciena) armijas sastāvā strīdēties nevaram. 9. armija atradās pie Odesas, taču arī tās sastāvā pēc G. K. Žukova, kurš bija personiski atbildīgs par Dienvidu un Dienvidrietumu fronti, pavēles tika izveidota kalnu strēlnieku divīzija. Kādi gan pie Odesas kalni? 9. armijas "Ar Ļeņina ordeni apbalvoto, KPFRS44 Augstākās Padomes vārdā nosaukto, trīskārt Sarkankar ogoto" 30. Irkutskas kalnu strēlnieku divīziju pēc tās tiešajiem pienākumiem varēja izmantot tikai Rumānijā. Nemaz nav nejauši, ka šī divīzija (komandieris — ģenerālmajors S. G. Galaktionovs) ir ģenerāļa R J. Maļinovska 48. strēlnieku korpusā. Pirmkārt, viņš ir visagresīvākais korpusa komandieris ne tikai 9. armijā, bet visā Dienvidu frontē. Otrkārt, 48. korpuss ir 9. armijas pašā labējā flangā. Padomju teritorijā tam nav nekādas nozīmes. Taču, ja 9. supertrieciena armiju ievestu Rumānijā, tā visa būs līdzenumā, bet labais flangs rāptos pa kalnu grēdu. Tieši šajā situācijā ir prātīgi, ka viena kalnu strēlnieku divīzija atrodas tieši labajā flangā.

Turklāt dzelzceļa ešelonos no Turkestānas slepus virzās pulkveža J. K. Kuļijeva 21. kalnu strēlnieku divīzija. Hitlers ar savu uzbrukumu plānus izjauca, un visu, kas bija paredzēts dienvidiem, nācās pārsviest uz Baltkrieviju, pat 19. armiju ar tās kalnu strēlnieku divīzijām. Turpat nokļuva arī nevienam Baltkrievijā nevajadzīgā, kaujām purvos nepiemērotā 21. kalnu kavalērijas divīzija, kas tur kaunpilni gāja bojā, jo nebija taču paredzēta Balkrievijas apstākļiem.

[1] KPFRS - Krievijas Padomju Federatīvo Republiku Savienība

Komunistiskā propaganda paziņo, ka Sarkanā armija karam negatavojās — no tā visas nelaimes. Tas nav tiesa. Kā piemēru izmantojot kaut vai 12. armiju un tās kopiju — 18., izsekosim, kas varēja notikt, ja Padomju Savienība tiešām negatavotos karam:

1.     Šajā gadījumā būtu ieekonomēti milzīgi līdzekli, kas tika vienkārši nomesti zemē, izveidojot divas kalnu armijas un daudzas atsevišķas kalnu strēlnieku divīzijas parasto iebrukuma armiju sastāvā.

Ja kaut vai daļa šo līdzekļu būtu izmantota prettanku divīziju izveidošanai, tad kara gaita būtu citāda.

2.  Ja Padomju Savienība karam negatavotos, tad Karpatos nebūtu divas armijas, tās nenāktos panikā no šī peļu slazda vest ārā, un tās, atkāpjoties no kalniem, nepakļūtu zem vācu ķīļa trieciena.

3.   Ja karam negatavotos, tad uz ziemeļiem no Karpatiem vācu tanku masas satiktu nevis no kalniem bēgošas vieglās divīzijas, bet gan smagās divīzijas, kas ir piemērotas karam līdzenumos, ar to lielo un spēcīgo, tajā skaitā — arī prettanku artilēriju.

4.   Ja vācu tanku ķīlis pārrautu šo ne uz kurieni nebēgošo divīziju aizsardzību, arī tad sekas nebūtu katastrofālas: uz Rumānijas robežas nebūtu karaspēka drūzmēšanās un trieciens nebūtu vis viņu aizmugurei, bet vienkārši — pa tukšu vietu.

Ja Sarkanā armija nebūtu gatavojusies karam, viss būtu noticis citādi. Taču tā gatavojās, turklāt — ļoti saspringti.

18. nodaļa. Kam bija paredzets pirmais stratēģiskais ešelons?

.. Japatur prata iespēja kara teatri vienlaicīgi veikt divas vai pat trīs uzbrukuma operacijas dažadas frontēs ar nodomu pēc iespējas plašak stratēģiski satricinat pretinieka aizsardzības spējas. Aizsardzības tautas komisars, Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko, 1940. gada 31. decembris

Īsuma atkartosim Pirma stratēģiska ešelona sastavu: 16 armijas; daži desmiti gan armiju sastava ietilpstošu, gan atsevišķu korpusu; kopējais divīziju skaits — 170. Pati spēcīgaka armija — uz Rumanijas robežas. No kopēja armiju skaita — 2 kalnu armijas, kas ir gatavas atgriezt Rumaniju un tas naftu no Vacijas. No korpusu desmitiem — 5 ir gaisa desanta, 1 jūras desanta un daži kalnu strēlnieku.

Kads tad ir Pirma stratēģiska ešelona kopējais uzdevums? Kam tas ir domats? Savu viedokli es neesmu izteicis. Vards padomju maršaliem.

Padomju Savienības maršals A. I. Jegorovs uzskatīja, ka kara piedalīsies desmitiem miljonu karavīru, kurus vēl vajag mobilizēt. Viņš piedavaja negaidīt mobilizacijas beigas, bet sakt iebrukumu pretinieka teritorija mobilizacijas izziņošanas brīdī. Tamdēļ, pēc viņa ieceres, miera laika Pirmaja stratēģiskaja ešelona pastavīgi bija jatur "iebrukuma grupas". To uzdevums: tikko ir sakusies mobilizacija, nekavējoties pariet robežu un tadējadi iztraucēt pretinieka mobilizaciju un piesegt Sarkanas armijas mobilizaciju, dodot galvenajiem spēkiem iespēju izvietoties un iestaties kara vislabvēlīgakajos apstakļos (RKKA štaba priekšnieka ziņojums PSRS Revvojensovetam 1932. gada 20. aprīlī).

Padomju Savienības maršals M. N. Tuhačevskis tam nepiekrita. Iebrukums ir javeic nekavējoties, taču nevis ar iebrukuma grupam, bet — veselam iebrukuma armijam. Iebrukuma armijas ir jaizveido vēl miera laika un jatur pie robežas RKKA Pirma stratēģiska ešelona sastava. "Priekša esošo armiju sastavam un dislokacijai, pirmkart, ir jabūt pakļautiem nekavējošai robežas pariešanas iespējai no mobilizacijas izziņošanas brīža", "mehanizētajiem korpusiem ir jabūt izvietotiem 50 līdz 70 kilometru no robežas, lai jau pirmaja mobilizacijas diena parietu robežu" (M. N. Tuhačevskis, Izbrannnijeproizvedenija, 2. sējums, 219. lpp.).

Tuhačevskis un Jegorovs, protams, kļūdījas. Viņus nacas nošaut, bet militaras varas virsotnē uzkapa valdonīgais, nežēlīgais, nesaliecamais un neuzvaramais G. K. Žukovs. Vismazak viņam patika abstrakti pratojumi. Viņš bija praktiķis, sava dzīvē viņš nebija cietis nevienu militaro sakavi. 1939. gada augusta Žukovs veica pēkšņuma, atruma un nekaunības ziņa parsteidzošu japaņu 6. armijas sagraves operaciju (vēlak šī metode tika izmantota pret vacu 6. armiju pie Staļingradas). Zibenīga japaņu 6. armijas sagrave bija Otra pasaules kara prologs. Saņēmis Žukova 1939. gada 19. augusta telegrammu par to, ka galvenais ir sasniegts — japaņi nenojauš par briestošo triecienu —, Staļins piekrita izveidot kopēju robežu ar Vaciju.

Molotova—Ribentropa darījums notika bargas Žukova mūzikas pavadījuma: Žukovs paveica Mongolija to, kas vēl nebija nevienam izdevies: sakava veselu japaņu armiju. Tūlīt pēc tam uz rietumu robežam sakas visa aizsardzībai paredzēta nojaukšana un grandiozo trieciena formējumu veidošana. Žukovs komandēšanai saņēma pašu svarīgako un pašu spēcīgako padomju kara apgabalu — Kijevas. Pēc tam Žukovs tika paaugstinats vēl vairak — ieņēma Ģeneralštaba priekšnieka posteni. Un tieši tad Ģeneralštabs izdarīja arkartīgi nozīmīgu teorētisko secinajumu: "Iebrukuma armijas uzdevumu izpilde ir javeic visam Pirmajam stratēģiskajam ešelonam." (VIŽ, 1963. gads, Nr. 10, 31. lpp.)

Tatad visas 16 pirma ešelona armijas, kuru sastava atradas 170 divīziju, bija paredzētas

iebrukumam.

Pats interesantākais ir tas, ka Pirmais stratēģiskais ešelons ne tikai saņēma uzdevumu realizēt iebrukuma akciju, bet jau sāka to pildīt. 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma piesegā Pirmais stratēģiskais ešelons sāka virzīties uz Vācijas un Rumānijas robežām.

Jā, Pirmajā stratēģiskajā ešelonā bija tikai apmēram trīs miljoni karavīru un virsnieku, taču arī lavīna sākas no vienas sniegpārsliņas. Pirmā stratēģiskā ešelona spēks strauji pieauga.

Padomju Savienības maršals S. K. Kurkotkins: "Uz valsts robežu pirms kara devušās karaspēka daļas, aizveda sev līdzi visas neaizskaramās mundierējuma un apavu rezerves." (Til Sovetskih Vooržzjonnih Sil v Veļikoi Otečestvennoi voine 1941—1945 gg (Padomju bruņoto spēku aizmugure Lielā tēvijas kara laikā), 216. lpp.). Turpat maršals saka, ka centram rezervēs mundierējuma un apavu nepalika tikpat kā nemaz. Tas nozīmē, ka divīzijas, korpusi un armijas stiepa sev līdzi drēbes un apavus priekš miljoniem rezervistu.

Kālab gan vēl, ja ne rēķinoties ar tūlītēju miljonu iesaukumu?

Runājot par Pirmā stratēģiskā ešelona spēku, ir jārunā ne tikai par to, cik miljonu karavīru tajā bija, bet ir jāatceras arī tie miljoni, kuru iesaukšanu, apģērbšanu un apaušanu robežas tuvumā Hitlers nepieļāva. Pirmā stratēģiskā ešelona izvirzīšana tika iepriekš rūpīgi plānota un saskaņota ar padomju soda mašīnas darbību. Galējais lēmums par izvirzīšanu tika pieņemts 1941. gada 13. maijā. Nākamajā dienā, 14. maijā, tika pieņemts lēmums par iedzīvotāju piespiedu pārvietošanu no rietumu pierobežas joslas. Plānu īstenošana sākās tieši pēc mēneša: 13. jūnijā sākās vispārēja karaspēka izvirzīšana pie robežām, 14. jūnijā sākās pierobežas joslas iedzīvotāju izlikšana. Karaspēks pietuvojās robežām pēc dažām dienām, kad iedzīvotāju tur vairs nebija. Pie valsts robežām Pirmā stratēģiskā ešelona apstāšanās netika paredzēta, lūk, kāpēc padomju robežsargi tīrīja ejas savos aizžogojumos līdz pašiem robežstabiem.

19. nodaļa. Staļins maija

Ārpolitikas joma Staļins sev izvirzījis ļoti svarīgu mērķi, kuru viņš cer sasniegt paša spēkiem.

Grafs fon Šūlenburgs, slepens ziņojums,1941. gada 12. maijs

Lai saprastu 1941. gada jūnija notikumus, mums neizbēgami jaatgriežas maija. Četrdesmit pirma gada maijs — tas vispar ir visnoslēpumainakais mēnesis visa Krievijas komunistiskaja vēsturē. Katra šī mēneša diena un stunda ir pilna notikumu, kuru nozīme vēl jaatklaj. Pat tos notikumus, kas norisinajas visas pasaules acu priekša, neviens vēl nav pilnība izskaidrojis. 1941. gada 6. maija Staļins kļuva par padomju valdības vadītaju. Šis solis samulsinaja daudzus. No trofeju dokumentiem mēs zinam, ka, piemēram, Vacijas vadība ta arī nevarēja šim notikumam atrast nevienu apmierinošu skaidrojumu. Pirmo reizi visa padomju vēsturē augstaka partijas un valsts vara oficiali bija sakoncentrēta vienas rokas. Tomēr tas nebūt nenozīmēja Staļina personiskas diktatūras nostiprinašanos. Vai tad jau pirms tam visa vara nebija Staļina rokas? Ja varu mērītu ar skanīgu titulu daudzumu, Staļins jau pirms desmit gadiem būtu varējis savakt kuplu visu iespējamo titulu kolekciju. Taču viņš pilnīgi apzinati to nedarīja. Kopš 1922. gada, ieņemot ģeneralsekretara posteni, Staļins atteicas no visiem valsts un valdības posteņiem. Staļins pacēla savu komandējošo posteni virs valdības un virs valsts. Viņš kontrolēja visu, bet oficiali ne par ko nebija atbildīgs. Lūk, ka jau 1931. gada Ļ. Trockis aprakstīja komunistiska apvērsuma gatavošanas mehanismu Vacija: "Jaunas politikas panakumu gadījuma visi manuiļski un remeles paziņotu, ka tas iniciatīva pieder Staļinam. Bet neizdošanas gadījuma Staļins saglabaja visas iespējas atrast vaininieku. No ta taču sastav viņa stratēģijas kvintesence. Šaja joma viņš ir spēcīgs. " (BO45 , Nr. 24, 12. lpp.)

Apvērsums nenotika, un Staļins patiešam atrada vaininiekus un pienacīgi tos sodīja. Tapat viņš valdīja arī valsts iekšienē: visas veiksmes — no Staļina, visas neveiksmes — no ienaidniekiem, blēžiem un pielīdējiem karjeristiem, kas izkropļo ģeneralo līniju. "Kolhozu sistēmas uzvara" — Staļina ģēnija radīta, bet miljoniem taja laika mirušo — rajona mēroga atbildīgo biedru "panakumu eiforija". Ar lielajam tīrīšanam Staļinam vispar nekada sakara nav — ježovščina! Un arī paktu ar Hitleru Staļins neparakstīja. Pakts iegajis vēsturē ar Molotova un Ribentropa vardu. Vacija par šo paktu oficiali atbildīgs bija ne tikai Ribentrops, bet arī Ādolfs Hitlers — kanclers, lai gan parakstīšana viņš nepiedalījas. Taču, lūk, Josifam Staļinam, kurš parakstīšana piedalījas, taja brīdī nebija ne valsts, ne valdības amatu. Viņš piedalījas vienkarši — ka pilsonis Josifs Staļins bez jebkadam valsts, valdības, militarajam vai diplomatiskajam pilnvaram un — neatbildot par notiekošo.

Tieši tapat 1941. gada 13. aprīlī tika parakstīts līgums ar Japanu: Staļins ir klat, bet nav atbildīgs par notiekošo. Rezultats: Japanai kritiska momenta Staļins dod triecienu kara nomocītas Japanas mugura. Staļina sirdsapziņa ir tīra: viņš līgumu neparakstīja.

Taču, lūk, kaut kas ir noticis (vai notiks), un Staļins 1941. gada maija uzņemas oficialo atbildības slogu par valsti. Staļinam jauns tituls — nevis varas palielinašanas, bet — ierobežošana, precīzak — pašierobežošana. No šī brīža viņš ne tikai pieņem visus svarīgakos lēmumus, bet ir arī par tiem oficiali atbildīgs. Līdz šim brīdim Staļina varu ierobežoja tikai Padomju Savienības arējas robežas, turklat — ne vienmēr. Kas gan varēja viņu piespiest labpratīgi uzvelt saviem pleciem smago atbildības nastu par savu rīcību, ja viņš varēja palikt nevainības augstumos, piešķirot citiem iespēju kļūdīties?

Šī situacija man kaut kada ziņa atgadina slavenas Hruščova aļņa medības. Kamēr zvērs bija talu, Ņikita klaigaja uz jēgeriem un smējas par savu ļoti veiksmīgo draugu Fidelu Kastro, lai gan

pats nešāva un viņam rokās pat nebija ieroča. Taču, kad zvērs tika atdzīts pie medniekiem un aizšaut garām bija neiespējami, Ņikita paņēma rokās šauteni. Septiņpadsmit gadus Staļins neņēma savās rokās valsts varas instrumentus, bet te pēkšņi. Kāpēc?

Padomju Savienības flotes admirāļa N. G. Kuzņecova (tolaik admirālis, PSRS VMF46 narkoms) liecība: "Kad Staļins uzņēmās Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja pienākumus, vadības sistēma praktiski nemainījās." (VIŽ, 1965. gads, Nr. 9, 66. lpp.) Ja praktiski nekas nemainās, kāpēc Staļinam vajadzīgs šis tituls? Bet "tajā pašā laikā visa Staļina rīcība, darbība un noziegumi ir mērķtiecīgi, loģiski un stingri principiāli" (A. Avtorhanovs, Zagadka smerti Staļina (Staļina nāves noslēpums), 132. lpp.).

Kur tad Staļina loģika?

"Es nezinu nevienu problēmu, kura attiektos uz Padomju Savienības iekšējo stāvokli un būtu tik nopietna, lai izraisītu tādu soli no Staļina puses. Es ar lielu pārliecību varētu apgalvot, ka, ja Staļins ir nolēmis ieņemt augstāko valsts posteni, tad iemesls tam ir jāmeklē ārpolitikā." Tā savai valdībai ziņoja sūtnis Maskavā fon Šūlenburgs. Padomju maršali runā citiem vārdiem, taču to pašu: "Staļina iecelšana ir saistīta ar ārējām problēmām." (I. H. Bagramjans, Tak načinalas voina (Tā sākās karš), 62. lpp.) Bet arī bez tā mēs saprotam, ka iekšējās problēmas Staļinam ir daudz ērtāk risināt, nenoslogojot sevi ar atbildību. Kādas tad ārējās problēmas var piespiest viņu spert šādu soli?

1941. gada maijā daudzas Eiropas valstis bija Vācijas sakautas. Piemēram, attiecību problēmas ar Franciju nemaz nevarēja pastāvēt. Neatkarību saglabājusī Lielbritānija stiepa Staļinam draudzīgu roku (Čērčila vēstule, kas tika nodota Staļinam 1940. gada 1. jūlijā). Rūzvelts izturējās pret Staļinu vairāk nekā draudzīgi: brīdināja par draudiem, un amerikāņu tehnoloģijas jau kā upe plūda uz PSRS. Iespējamie pretinieki bija tikai divi. Japāna, ieguvusi priekšstatu par padomju militāro spēku 1939. gada augustā, taču tikko parakstīja līgumu ar Padomju Savienību un pievērsa savu skatienu padomju robežām pretēj ā virzienā. Tātad tikai Vācija bija iemesls, kas piespieda Staļinu spert šo no pirmā acu uzmetiena nesaprotamo soli. Ko gan Staļins varēja uzsākt attiecībā pret Vāciju, izmantojot savu jauno oficiālo valsts galvas titulu? Ir tikai trīs iespējas:

nodibināt stingru un nepārkāpjamu mieru;

oficiāli vadīt Padomju Savienības bruņoto cīņu Vācijas agresijas atvairīšanai;

oficiāli vadīt Padomju Savienības bruņoto cīņu agresīvā karā pret Vāciju.

Pirmais variants atkrīt uzreiz. Miers ar Vāciju ir jau Molotova rokas parakstīts. Ieņēmis Molotova vietu valsts vadītāja amatā, Staļins neuzsāka pilnīgi nekādus pasākumus, lai satiktu Hitleru un sāktu ar viņu pārrunas. Staļins joprojām izmantoja Molotovu miera pārrunu veikšanai. Ir zināms, ka pat 21. jūnijā Molotovs centās satikties ar Vācijas vadītājiem, bet Staļins tādus mēģinājumus neveica. Tātad — viņš ieņēma oficiālo posteni ne tamdēļ, lai veiktu miera pārrunas.

Komunistiskā propaganda uzstāj, ka īstais ir otrais variants: paredzot Vācijas uzbrukumu, Staļins nolēma personīgi un oficiāli vadīt valsts aizsardzību. Bet šis numurs biedriem komunistiem neies cauri: Vācijas uzbrukums Staļinam bija pēkšņs un acīm redzami negaidīts. Sanāk, ka Staļins uzņēmās atbildību, paredzot notikumus, kurus viņš neparedzēja.

Palūkosimies vēlreiz uz Staļina uzvedību pirmajās kara dienās. Valdības vadītājam 22. jūnijā bija pienākums vērsties pie tautas un paziņot briesmīgo jaunumu. Bet Staļins izvairījās no sava tiešā pienākuma izpildes. To veica viņa vietnieks Molotovs.

Kāpēc gan maijā vajadzēja sēsties Molotova krēslā, lai jūnijā slēptos aiz viņa muguras?

22. jūnija vakarā padomju virspavēlniecība nosūtīja karaspēkam direktīvu.

Vārds maršalam G. K. Žukovam:

"Ģenerālis N. F. Vatutins teica, ka J. V. Staļins ir apstiprinājis direktīvas nr. 3 projektu un pavēlējis uzlikt manu parakstu.

— Labi, — es teicu, — lieciet manu parakstu." (G. K. Žukovs, Vospominaņija i razmišļeņija, 251. lpp.)

No oficiālās vēstures mēs zinām, ka šī direktīva tika izsūtīta ar "aizsardzības tautas komisāra

maršala S. K. Timošenko, VK(b)P CK sekretāra padomes locekļa G. M. Maļenkova un Ģenerālštāba priekšnieka ģenerāļa G. K. Žukova" (Istorija vtoroi mirovoi voini (Otrā pasaules kara vēsture), 4. sējums, 38. lpp.) parakstiem.

Tātad Staļins piespiež citus parakstīt šo pavēli, izvairoties no personiskas atbildības. Kāpēc tad viņš to maijā uzņēmās? Bruņotajiem spēkiem tiek dota pavēle sakaut iebrukušo pretinieku. Visnozīmīgākais dokuments. Kāds gan "sekretāra padomes loceklim" ar to sakars?

Nākamajā dienā tiek izziņots Stavkas (Augstākās virspavēlniecības štābs) sastāvs. Staļins atteicās to vadīt, piekrītot tikt iekļauts šajā augstākajā militārās vadības orgānā tikai kā viens no locekļiem. "Esošās kārtības ietvaros, tā vai citādi, bez Staļina narkoms S. K. Timošenko patstāvīgi nevarēja pieņemt principiālus lēmumus. Tā nu virspavēlnieki bija divi: narkoms S. K. Timošenko — juridiskais saskaņā ar lēmumu un J. V. Staļins — faktiskais" (G. K. Žukovs — turpat). Aizsardzības karā Staļins pielietoja savu pārbaudīto vadības metodi: principiālos lēmumus pieņem viņš, bet oficiāli par tiem ir atbildīgi molotovi, maļenkovi, timošenko un žukovi. Tikai pēc mēneša Politbiroja locekļi piespieda Staļinu oficiāli ieņemt aizsardzības narkoma posteni, bet 8. augustā — Augstākā virspavēlnieka posteni. Vai Staļinam, "paredzot aizsardzības karu", bija vērts uzņemties atbildību, lai no pirmā tāda kara mirkļa enerģiski izvairītos no atbildības? Zinot Staļina manieri vadīt lietas pirmajos aizsardzības kara mēnešos, būtu prātīgi pieņemt, ka tā priekšvakarā viņš centīsies neuzņemties nekādus titulus un nekādu atbildību, izvirzot dekoratīvos posteņos otršķirīgus, pilnīgi viņa kontrolētus ierēdņus. Tātad otrais skaidrojums mūs nevar apmierināt. Tāpēc mēs esam spiesti piekrist trešajai versijai, kuru pagaidām vēl neviens nav atspēkojis: Staļins ar Hitlera rokām ir sagrāvis Eiropu un tagad gatavo slepenu triecienu Vācijai no aizmugures. "Atbrīvošanas karagājienu" Staļins grasās vadīt personīgi kā padomju valdības vadītājs.

Komunistiskā partija gatavoja padomju tautu un partiju tam, ka pavēli uzsākt atbrīvošanas karu Eiropā Staļins dos personīgi. Komunistiskie falsifikatori laiduši apgrozībā versiju par to, ka Sarkanā armija gatavojusi "pretuzbrukumu". Taču tolaik nebija runu par jelkādu pretuzbrukumu. Padomju tauta zināja, ka lēmums uzsākt karu tiks pieņemts Kremlī. Karš sāksies nevis ar kaut kādu ienaidnieku uzbrukumu, bet pēc Staļina pavēles: "Un kad revolūcijas maršals biedrs Staļins dos signālu, simtiem tūkstošu pilotu, stūrmaņu un izpletņlēcēju gāzīsies pār ienaidnieku galvām ar visu savu ieroču, sociālistiskā taisnīguma ieroču, spēku. Padomju gaisa armijas nesīs cilvēcei laimi!" Tas tika teikts brīdī, kad Sarkanā armija jau bija atdūrusies pret Vācijas robežu (Pravda, 1940. gada 18. augusts), un nest laimi cilvēcei varēja tikai pāri Vācijas teritorijai, un gāzt sociālistiskā taisnīguma ieroču spēku 1940. gada augustā varēja vispirms pār vāciešu galvām.

Ieņemot Ģenerālsekretāra posteni, Staļins varēja dot jebkuru pavēli, un šī pavēle tika nekavējoties un precīzi izpildīta. Taču jebkura Staļina pavēle bija neoficiāla — un tieši tā bija Staļina neievainojamības un nevainības būtība. Tagad šāds stāvoklis Staļinu vairs neapmierināja. Viņam jādod pavēle (viņa dzīves Galvenā Pavēle) — un tai arī oficiāli jābūt Staļina pavēlei.

Saskaņā ar Padomju Savienības maršala K. K. Rokosovska liecību (Soldatskij dolg (Karavīra pienākums) 11. lpp.) katra padomju komandiera seifa bija "īpašā slepenā operatīvā pakete" — "Sarkanā pakete Litera M". Atvērt Sarkano paketi varēja tikai pēc Sovnarkom priekšsēdētāja (līdz 1941. gada 5. maijam — Vjačeslavs Molotovs) vai PSRS aizsardzības narkoma (Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko) pavēles. Bet saskaņā ar Padomju Savienības maršala G. K. Žukova liecību Timošenko "bez Staļina vienalga nevarēja pieņemt principiālus lēmumus". Lūk tā: Staļins ieņēma Molotova posteni, lai Galveno Pavēli dotu nevis Molotovs, bet Staļins.

Paketes guļ katra komandiera seifa, taču 1941. gada 22. jūnija Staļins nedod pavēli atvērt Sarkano paketi. Saskaņā ar Rokosovska liecību daži komandieri, uzņemoties personisku atbildību (58. pants par patvaļīgu Sarkanās paketes atvēršanu paredzēja nošaušanu), paši atvēra Sarkano paketi. Bet neko aizsardzībai nepieciešamu viņi tajā neatrada. "Protams, mums bija detalizēti plāni un norādījumi par to, ko darīt "M" dienā. viss bija aprakstīts pa minūtēm un detaļām…. Visi tie plāni bija. Bet, par nožēlu, tajos nekas netika teikts par to, kas būtu jādara, ja pretinieks negaidīti pārietu uzbrukumā." (Ģenerālmajors M. Grecovs / VIŽ, 1965. gads, Nr. 9, 84. lpp.)

Tātad kara plāni padomju komandieriem bija, bet aizsardzības kara plānu — nebija. Augstākā

padomju vadība par to zināja. Lūk, kāpēc pirmajās kara minūtēs un stundās padomju vadība tā vietā, lai dotu īsu pavēli par paketes atvēršanu, nodarbojās ar improvizāciju — sacerēja karaspēkam jaunas direktīvas. Visi plāni, visas paketes — viss "aprakstīts detaļās un pa minūtēm" — aizsardzības karam ar to bija pilnībā pietiekami.

Starp citu, pirmās padomju augstākās vadības direktīvas arī nepavēlēja karaspēkam ierakties zemē. Tādas nu nepavisam nav ne aizsardzības, ne pretuzbrukuma, tādas ir uzbrukuma direktīvas. Padomju vadītāji domā un plāno tikai šādās kategorijās pat pēc piespiedu aizsardzības kara sākšanās. Sarkano pakešu raksturs ir ļoti kategorisks, bet ir zināms, ka neskaidros apstākļos karaspēka tieksme uzbrukt ir jābremzē līdz pilnīgai notikušā noskaidrošanai. Lūk, kāpēc pirmajām direktīvām ir uzbrukuma raksturs, savukārt to uzstādījums: uzbrukt, bet ne tā, kā tas rakstīts Sarkanajās paketēs.

Neskaidros apstākļos Staļins nevēlas riskēt, lūk, tāpēc uz pašām svarīgākajām "lielā tēvijas kara" direktīvām — direktīvām uzsākt karu — nav Staļina paraksta. Viņš bija grasījies izpildīt goda pienākumu — parakstīt citas direktīvas, citos apstākļos — parakstīt nevis direktīvas par piespiedu aizsardzības karu, bet gan par pasaules tautu atbrīvošanas misiju.

Hitlers lasīja gudrā Šūlenburga telegrammu, un arī pats laikam saprata, ka Staļins cer "ārpolitikas jomā sasniegt ļoti svarīgu mērķi ar paša spēkiem". Hitlers saprata, cik ļoti bīstami tas ir, un atņēma Staļinam šo iespēju. Lūk, kāpēc uz Staļinam negaidītajām un piespiedu aizsardzības kara direktīvām parādījās "sekretāra padomes locekļa" paraksts.

Uzņemoties posteni, katrs valdības vadītājs paziņo savas darbības programmu. Bet Staļins? Arī Staļins. Tiesa, Staļina runa, kuru var uzskatīt par programmatisku, tika teikta, bet nekad netika publicēta. 1941. gada 5. maijā, kad Staļina iecelšana jau bija izlemta (bet varbūt jau notikusi), viņš Kremlī uzstājās ar runu pieņemšanā par godu kara akadēmiju abiturientiem. Staļins runā četrdesmit minūtes. Ņemot vērā Staļina spējas klusēt, četrdesmit runas minūtes ir neparasti daudz. Tas ir satriecoši daudz. Nebūt ne katru gadu Staļins runā kara akadēmiju absolventu priekšā. Visā vēsturē ir bijušas tikai divas tādas uzstāšanās. Pirmo reizi — 1935. gadā: pirms dažiem mēnešiem nogalināts Kirovs, pār valsti pacelts soda cirvis, slepus tiek gatavota lielā tīrīšana, bet biedrs Staļins saka runu kara akadēmiju absolventiem: kadri izšķir visu. Diezin vai kāds saprata Staļina vārdu patieso nozīmi. Bet Staļins bija iecerējis ne vairāk un ne mazāk kā pilnīgu savu kadru nomaiņu ar asiņainu finālu lielākajai daļai savu klausītāju.

1941. gada maijā Staļins otro reizi saka ko svarīgu kara akadēmiju absolventiem. Tagad ir iecerēta daudz nopietnāka un tumšāka lieta, tāpēc Staļina runa šoreiz ir slepena. Staļina runa nekad nav tikusi publicēta, un tas ir tās svarīguma papildu garants. Staļins runāja par karu. Par karu ar Vāciju. Padomju avotos pēc trīsdesmit četrdesmit gadiem parādījās atsauces uz šo runu. "VK(b)P CK ģenerālsekretārs J. V. Staļins 1941. gada 5. maijā, uzstājoties ar runu kara akadēmiju absolventu pieņemšanā, lika skaidri saprast, ka Vācijas armija ir visticamākais pretinieks." (VIŽ, 1978. gads, Nr. 4, 85. lpp.) Otrā pasaules kara vēsture (Istorija vtoroi mirovoi voini, 3. sējums, 439. lpp.) apstiprina, ka Staļins runāja par karu un tieši par karu ar Vāciju. Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs iet nedaudz tālāk. Viņš ziņo, ka Staļins sava ierastajā manierē aizskāra jautājumus un pats uz tiem atbildēja. Starp citiem jautājumiem Staļins aizskāra jautājumu par to, vai Vācijas armija ir neuzvarama, un atbildēja noraidoši. Staļins nosauca Vāciju par agresoru, iekarotāju un citu valstu un tautu pakļāvēju un paredzēja, ka tāda politika Vācijai labi nebeigsies (Vospominaņija i razmišļeņija, 236. lpp.).

Zelta vārdi. Bet kāpēc tie jātur slepenībā? Skaidrs, ka 1941. gada maijā Staļinam bija neizdevīgi savu kaimiņu saukt par agresoru un iekarotāju. Taču pēc pusotra mēneša Hitlers uzbruka PSRS, un Staļina maija runu būtu vajadzējis steidzami publicēt. Būtu vajadzējis uzstāties tautas priekšā un teikt: brāļi un māsas, es taču tādu pavērsienu biju paredzējis un savus virsniekus slepus brīdināju jau 5. maijā. (Zālē sēdēja ne tikai kara akadēmiju abiturienti, bet arī visi augstākie militārie un politiskie valsts līderi, un katrs var to apstiprināt.) Un, lūk, jums manas runas stenogramma.

Taču — nē, Staļins neatcerējās savu runu un klausītājus par lieciniekiem nepiesauca. Karš

beidzās, Staļinu iecēla ģenerāli simusa rangā un pasludināja par visgudrāko stratēģi. Tad Staļina sulaiņiem būtu īstais laiks atcerēties 1941. gada 5. maija runu: viņš taču mūs brīdināja jau maijā, ak, ja mēs būtu mūsu diženā skolotāja cienīgi! Taču neviens Staļina dzīves laikā runu neatcerējās. Atcerējās daudz vēlāk, bet nepublicēja. Tam ir tikai viens iemesls: 1941. gada 5. maijā Staļins runāja par karu ar Vāciju, bet par Vācijas uzbrukuma iespēju NERUNĀJA. Staļins bija iedomājies karu ar Vāciju BEZ vācu uzbrukuma PSRS, bet ar kaut kādu citu kara sākuma scenāriju.

Staļina sacerējumi joprojām ir pirmajā vietā pasaulē izdoto sējumu daudzuma ziņā. Ir publicēts daudz, pat piezīmes uz svešu grāmatu malām: tie visi ir dārgi gudrības avoti, taču runa par karu ar Vāciju tā arī palika slepena daudzus desmitus gadu. Turklāt ir pat veikti īpaši pasākumi, lai šo runu aizmirstu uz visiem laikiem. Tūlīt pēc kara miljonu tirāžā daudzās valodās iznāca Staļina grāmata "Par Lielo tēvijas karu". Grāmata sākas ar Staļina uzstāšanos pa radio 1941. gada 3. jūlijā. Grāmatas uzdevums ir skaidrs: iedzīt mums galvā ideju, ka Staļins sāka runāt par padomju—vācu karu tikai pēc Vācijas iebrukuma un runāja viņš tikai par aizsardzību. Bet Staļins taču sāka runāt par karu nevis pēc Vācijas iebrukuma, bet pirms tā, un runāja viņš nevis par aizsardzību, bet par kaut ko citu. Interesanti, par ko?

Mēs jau zinām, ka pēc Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas izcili padomju karavadoņi Žukovs un Mereckovs, visu laiku un tautu izcilākais policejiskais līderis Lavrentijs Berija izdarīja ļoti daudz, lai izjauktu visu, kas saistīts ar padomju teritorijas aizsardzību. Taču, lūk, Staļins sāka runāt par karu ar Vāciju. Sāka runāt slepenā sapulcē, bet tā, lai viņu dzirdētu visi kara akadēmiju absolventi, visi ģenerāļi, visi maršali. Ko gan tādā situācijā darīs Žukovs, Mereckovs un Berija? Varbūt tomēr uzsāks robežu mīnēšanu, liks dzeloņstieples un mīnēs tiltus? Nē. Tieši pretēji. "1941. gada maija sākumā pēc Staļina uzstāšanās kara akadēmiju absolventu pieņemšanā viss, kas tika veikts aizžogojumu un mīnēšanas jomā, vēl vairāk sāka bremzēties." (I. G. Starinovs, 186. lpp.)

Ja mēs neticam GRU pulkvedim Starinovam un viņa patiesi lieliskajai grāmatai, mēs varam palūkoties Vācijas arhīvos un arī tur atrast to pašu: vācu izlūkdienests acīmredzot nekad neieguva pilnu Staļina runas tekstu, bet pēc daudzām pastarpinātām un tiešām pazīmēm vācu izlūkdienests uzskatīja, ka Staļina 1941. gada 5. maija runā ir runa par karu ar Vāciju. Tas pats Vācijas izlūkdienests novēroja padomju mīnu lauku un citu aizžogojumu noņemšanu 1941. gada maijā un jūnijā.

Aizžogojumu noņemšana uz robežas — tas ir pēdējais kara sagatavošanas darbu elements. Ne jau aizsardzības kara, protams.

1941. gada maijā notiek straujš pavērsiens visā padomju propagandā. Līdz tam komunistiskās avīzes slavēja karu un priecājās par to, ka Hitlers iznīcina aizvien vairāk un vairāk valstu, valdību, armiju un politisko partiju. Padomju vadība ir vienkārši sajūsmā: "Mūsdienu karš visa tā šausminošajā skaistumā!" (Pravda, 1940. gada 19. augusts.)

Vai, lūk, kara laika Eiropas apraksts: "Līķu izgāztuve, pornogrāfisks skats, kur šakāļi plēš šakāļus." (Pravda, 1939. gada 25. decembris.) Tajā pašā lapaspusē — Staļina draudzīga apsveikuma telegramma Hitleram. Komunisti grib mūs pārliecināt, ka Staļins ticēja Hitleram un gribēja ar viņu draudzību, un kā pierādījumu bāž mums Staļina telegrammu 25. decembrī: "Vācijas Valsts vadītājam, Ādolfa Hitlera kungam." Lūk tā, tieši pēc Staļina draudzīgās telegrammas — "šakāļi plēš šakāļus". Tas taču ir teikts arī par Hitleru! Kuri šakāļi tad vēl plēš cits citu Eiropas līķu izgāztuvē?

Un pēkšņi viss mainīj ās.

Lūk, avīzes „Pravda" tonis nākamajā dienā pēc Staļina slepenās runas: "Aiz mūsu dzimtenes robežas pland Otrā imperiālistiskā kara liesma. Viss tās neskaitāmo nelaimju smagums gulstas uz darbaļaužu pleciem. Tautas negrib karu. Viņu skatieni ir pievērsti sociālisma valstij, kas bauda mierīga darba augļus. Viņi taisnīgi saskata mūsu Dzimtenes bruņotajos spēkos — Sarkanajā armijā un Jūras kara flotē — drošu miera aizstāvi. Šī brīža sarežģītajā starptautiskajā stāvoklī ir jābūt gataviem visādiem pārsteigumiem." (Pravda, 1941. gada 6. maijs, centrālais raksts.)

Lūk, tā! No sākuma Staļins ar Molotova—Ribentropa paktu atvēra Otrā pasaules kara slūžas un priecājās, nolūkodamies, kā "šakāļi plēš šakāļus", bet tagad atcerējās par tautām, kurām sagribējies miera un kuras ar cerībām raugās uz Sarkano armiju.

Staļins pats 1939. gada martā apsūdzēja Lielbritāniju un Franciju, ka tās grib Eiropu iegrūst karā, pašas paliekot malā, bet pēc tam "uzkāpt uz skatuves ar svaigiem spēkiem — uzkāpt, protams, "miera interesēs" — un nodiktēt novājinātajiem kara dalībniekiem savus noteikumus" (J. V. Staļins, ziņojums 1939. gada 10. martā).

Ko perināja "imperiālisti", es nezinu. Taču pakta, kas kļuva par kara atslēgu, parakstīšanā piedalījās tikai viens līderis — Staļins. Kara uzsākšanas pakta parakstīšanā nepiedalījās ne Japānas, ne Amerikas, ne britu, ne Francijas līderi. Nebija pat Vācijas kanclera. Bet Staļins tur bija. Un tieši Staļins pagaidām palika malā no kara. Un tieši viņš tagad sāka runāt par Sarkano armiju, kura var izbeigt asinsizliešanu.

Pavisam nesen — 1939. gada 17. septembrī, Sarkanā armija veica pēkšņu uzbrukumu Polijai. Nākamajā dienā padomju valdība radio paziņoja — kāpēc — "Polija ir kļuvusi par ērtu placdarmu visādiem gadījumiem un pārsteigumiem, kas var draudēt PSRS. Padomju valdība vairs nevar neitrāli attiekties pret šiem faktiem. Ņemot vērā šos apstākļus, padomju valdība deva rīkojumu Sarkanās armijas galvenajai virspavēlniecībai, lai tā dod karaspēkam pavēli pāriet robežu un pārņemt savā aizsardzībā iedzīvotāju dzīvības un īpašumus." (Pravda, 1939. gada 18. septembris).

Tagad būtu īstais laiks jautāt: "Kurš gan padarīja Poliju par "ērtu placdarmu visādiem gadījumiem"? Bet par to — nākamajā grāmatā.

Molotova (un Staļina) cinismam nav robežu. Hitlers ienāca Polijā "paplašināt dzīves telpu vāciešiem". Bet Molotovs — ar citu mērķi: "Lai atpestītu Polijas tautu no kļūmīgā kara, kurā to iesaistīja nesaprātīgie vadītāji, un sniegtu tai iespēju dzīvot miera dzīvi." (Turpat.)

Bet arī mūsdienās padomju komunisti nav mainījuši savu viedokli par šo notikumu raksturu. 1970. gadā iznāca padomju robežapsardzes spēku oficiālās vēstures un dokumentu krājums (Pograņičnije voiska SSSR. 1939 — ijuņ 1941). Piemēram, dokuments nr.192 apgalvo, ka padomju darbības mērķis 1939. gada septembrī bija "palīdzēt Polijas tautai izkļūt no kara".

Padomju Savienība visiem un vienmēr "nesavtīgi" palīdzējusi atrast ceļu uz mieru. Lūk, 1941. gada 13. aprīlī Molotovs paraksta paktu ar Japānu par neitralitāti: ".uzturēt mierpilnas un draudzīgas attiecības un savstarpēji cienīt teritoriālo veselumu un neaizskaramību. gadījumā, ja viena no paktu Noslēdzošajām pusēm kļūs par kara objektu no vienas vai vairākām trešās puses valstīm, otrai Noslēdzošajai pusei ir jāievēro neitralitāte visa konflikta laikā."

Kad Staļins atradās tuvu bojāejai, Japāna savu vārdu turēja. Bet, lūk, Japāna — uz bojāejas robežas. Sarkanā armija veic pēkšņu graujošu uzbrukumu. Pēc tam padomju valdība paziņo: "Tāda politika ir vienīgais līdzeklis, kas spēj īgs pietuvināt miera iestāšanos, atbrīvot tautas no turpmākajiem upuriem un ciešanām un dot Japānas tautai iespēju atbrīvoties no draudiem un postījumiem." (Padomju valdības paziņojums 1945. gada 8. augustā). Ir jāpiebilst, ka paziņojums formāli izskanēja 8. augustā, bet padomju spēki veica uzbrukumu 9. augustā. īstenībā trieciens tika veikts Tālajos Austrumos pēc vietējā laika, bet paziņojums nāca klajā Maskavā dažas stundas vēlāk, pēc Maskavas laika.

Militārajā valodā tas tiek dēvēts tā: "Sākotnējā uzbrukuma sagatavošana un pēkšņa veikšana ar jaunas stratēģiskās frontes atklāšanu." (Armijas ģenerālis S. P. Ivanovs / Načaļnij period voini (Kara sākuma periods), 281. lpp.).

Politiskajā valodā tas tiek dēvēts tā: "Taisnīgs un humāns PSRS akts." (A. S. Savins / VIŽ, 1985. gads, Nr. 8, 56. lpp.)

Padomju Savienības maršals R. J. Maļinovskis pēc pirmā graujošā uzbrukuma veikšanas vērsās pie saviem karavīriem: "Padomju tauta nevar mierīgi dzīvot un strādāt, kamēr japāņu imperiālisti žvadzina ieročus pie mūsu Tālo Austrumu robežas un gaida izdevīgu brīdi, lai uzbruktu mūsu Dzimtenei." (Kommuņist, 1985. gads, Nr. 12, 85. lpp.) Padomju maršali vienmēr baidījušies, ka viņiem kāds uzbruks. Maļinovskis teica šos vārdus 1945. gada 10. augustā. Hirosimas vairs nav, un Maļinovskis to zina. Vai tiešām "japāņu imperiālistiem" pēc Hirosimas nav ar ko nodarboties, kā "gaidīt izdevīgu brīdi"?

Mūsdienu padomju publikācijas (piemēram, VIŽ, 1985. gads, Nr. 8) uzstāj, ka "PSRS iestāšanās karā ar Japānu atbilda arī Japānas tautas interesēm.", "Padomju Savienība gribēja

sasniegt mērķi atbrīvot Āzijas, tajā skaitā arī Japānas tautas no turpmākajiem upuriem un ciešanām.".

1941. gada maijā padomju prese pēkšņi sāka runāt par to, ka Eiropas tautas ir sagribējušas mieru un ar cerībām raugās uz Sarkano armiju. Tas bija tas pats tonis, tie paši vārdi, kas tiek teikti pirms katras komunistiskās "atbrīvošanas".

1938. gada beigās Padomju Savienība beidzās lielā tīrīšana. Sākās jauns etaps. Jauni laiki — jauni mērķi — jauni lozungi. 1939. gada martā Staļins pirmo reizi ierunājās par to, ka jāgatavojas kaut kādiem "pārsteigumiem" un nevis valsts iekšienē, bet starptautiskā arēnā. 1939. gada augustā Staļins sagādāja pirmo pārsteigumu, pirmo "pārsteigumu", no kura izbrīnā noelšas ne tikai visa padomju tauta, bet arī visa pasaule: Molotova—Ribentropa paktu. Tūlīt Vācijas, bet pēc tam arī padomju spēki iegāja Polijā. Oficiālais padomju skaidrojums: "Polija ir pārvērtusies par dažādu pārsteigumu laukumu." Nu ko, šos draudus likvidē padomju valdības, Sarkanās armijas un NKVD nesavtīgais akts. Bet Staļins aicina būt gataviem "jauniem pārsteigumiem", jo "starptautiskais stāvoklis kļūst aizvien samudžinātāks un samudžinātāks".

Šķiet, kas gan var būt vienkāršāks: miers ar Vāciju parakstīts, kur tad situācijas samudžinātība? Bet Staļins uzstājīgi atkārto savus brīdinājumus neticēt šķietamajai vienkāršībai, būt gataviem pārsteigumiem un kaut kādiem straujiem pagriezieniem un izmaiņām.

1941. gada maijs — tas ir mēnesis, kad lozungs "būt gataviem pārsteigumiem" pēkšņi sāka skanēt pa visu valsti kā trauksmes zvans. Tas sāka skanēt pirmajā maija dienā no pašas pirmās avīzes „Pravda" lapaspuses un tika citu avīžu un simtiem tūkstošu Staļina lozungu masām izskaidrojošu komisāru, politisko darbinieku un propagandistu balsīs atkārtots tūkstoškārtīgi. Uzsaukums "būt gataviem pārsteigumiem" ieskanējās aizsardzības narkoma pavēlē nr. 191, kas tika izziņota "visās rotās, baterijās, eskadrās, eskadriļās un uz kuģiem".

Varbūt Staļins brīdina valsti un armiju par Vācijas negaidītā uzbrukuma iespēju? Nē, protams. Vācijas uzbrukums bija pilnīgi negaidīts arī Staļinam pašam. Viņš taču nevarēja brīdināt par briesmām, kuras pats neparedzēja.

1941. gada 22. jūnijā visas runas par pārsteigumiem izbeidzās, un šis lozungs nekad vairs netika atkārtots. Mūsdienu padomju publikācijās vispār netiek pieminēts lozungs "gatavojieties pārsteigumiem". Bet tas taču ir viens no skanīgākajiem padomju "pirmskara perioda" propagandas motīviem.

No pirmā acu uzmetiena — pārsteidzoši, ka pats Staļins ne reizi pēc tam neatcerējās par savu lozungu. Bet viņš taču varēja kaut kur pateikt: Hitlers uzbruka negaidīti, bet es taču jūs brīdināju būt gataviem pārsteigumiem. Taču Staļins to nekad tā arī nepateica. Maršals Timošenko varētu reiz pēc kara atgādināt: atceraties pavēli nr.191? Es jūs pat pavēlē brīdināju! Mūsdienu padomju vēsturnieki un partijas birokrāti (nenosaucot Staļina un Timošenko vārdu) varētu paskaidrot: lūk, cik mums gudra partija — savas centrālās avīzes lapaspusēs teju katru dienu aicināja gatavoties pārsteigumiem. Taču ne Staļins, ne Timošenko un neviens cits ne reizi neatcerējās 1941. gada maija un jūnija trauksmes lozungu. Kāpēc gan? Tāpēc, ka ar lozungu "gatavojieties pārsteigumiem" tika saprasts nevis Vācijas iebrukums, bet kas pretējs. Ar lozungu "gatavojieties pārsteigumiem" čekisti nevis mīnēja robežas, bet gan atmīnēja tās un zināja, ka tā arī ir gatavošanās Centrālajam pārsteigumam 20. gadsimtā.

Padomju prese, aicinot armiju un tautu būt gatavām starptautiska mēroga pārsteigumiem, nekad neasociēja šo uzsaukumu ar citas valsts iebrukumu un aizsardzības karu savā teritorijā.

Lai mums būtu priekšstats par īsteno lozunga nozīmi, mums, protams, ir jāielūkojas 1941. gada 1. maija avīzes „Pravda" pirmajā lapaspusē. Tieši šī lapaspuse uzdeva toni visam daudzbalsīgajam korim, kurš vienkārši atkārtoja avīzes „Pravda" solo uzstāšanos.

Tātad 1941. gada 1. maija „Pravda" nr. 120 (8528). Galvenajā — pirmajā avīzes lapā starp daudzām tukšām balamutīgām frāzēm tikai divi citāti. Abi — Staļina.

Pirmais — pašā centrālā raksta sākumā: "Tas, kas ir paveikts PSRS, var tikt paveikts arī citās valstīs." (Staļins.)

Otrais — aizsardzības narkoma pavēlē par gatavību nejaušībām un mūsu ārējo ienaidnieku

"fokusiem" (arī Staļins).

Viss pārējais pirmajā lapā: par nežēlīgo karu, kas pārņēmis Eiropu, par darbaļaužu ciešanām, par viņu tiekšanos pēc miera un cerībām uz Sarkano armiju. Šajā kontekstā otrais citāts papildina pirmo.

Pirmā lapa daudz runā par padomju pūlēm saglabāt mieru, bet kā kaimiņa piemērs, ar kuru beidzot ir nodibinātas normālas attiecības, tiek minēta Japāna (tās stunda vēl nav situsi), taču Vācijas starp labajiem draugiem vairs nav.

Protams, saskaņā ar avīzi „Pravda", ienaidnieks — viltīgs un alkatīgs, un mēs atbildēsim uz viņa intrigām, taču — nevis aizsargājot savu teritoriju, bet gan atbrīvojot Eiropas tautas no asiņaina kara nelaimes.

Lūk, tādus pārsteigumus paredzot, piecas dienas pēc dārdošās kampaņas sākšanās visās padomju avīzēs Staļins pieņēma valdības vadītāja posteni un teica savu slepeno runu, kurā nosauca Vāciju par galveno pretinieku.

1941. gada maijā Staļins uzņēmās valsts atbildību, paredzot "pārsteigumus". Jūnijā Hitlers uzbruka, taču tas bija tāds "pārsteigums", kas lika Staļinam intensīvi atkauties no valsts atbildības.

Ir acīm redzams, ka Staļins gatavojās nevis Vācijas iebrukumam, bet gan pretēja rakstura "pārsteigumiem".

20. nodaļa. Vardi un darbi

Vardi ne vienmēr atbilst darbiem.

V. Molotovs

No sarunas ar Hitleru, 1940. gada 13. novembris

Sava 1941. gada 5. maija slepenaja runa Staļins paziņoja, ka "karš ar Vaciju saksies ne atrak par 1942. gadu". Šī fraze ir viszinamakais Staļina slepenas runas fragments. No mūsdienu zinašanu augstumiem uz turpmakajiem notikumiem raugoties, Staļina kļūda ir acīmredzama. Bet nesteigsimies smieties par Staļina kļūdam.

Pievērsīsim uzmanību, lūk, kam. Staļins uzstajas ar slepenu runu, kura nekad netika publicēta. Ja runa ir slepena, tad Staļins noteikti ir ieinteresēts savus noslēpumus slēpt no pretinieka. Taču Kremlī Staļina klausas VISI VISU kara akadēmiju absolventi un VISI VISU kara akadēmiju pasniedzēji, un augstaka valsts politiska vadība, un Sarkanas armijas augstaka militara vadība. Klat pie visa — Staļina slepenas runas saturs tika paziņots visiem padomju ģeneraļiem un visiem pulkvežiem.

No vienas puses, Staļina runa ir slepena, no otras — tas saturu zina tūkstošiem cilvēku. Vai tadam paradoksam ir izskaidrojums? Ir.

No Padomju Savienības flotes admiraļa N. G. Kuzņecova atmiņam mēs zinam, ka pēc G. K. Žukova iecelšanas par Ģeneralštaba priekšnieku tika izstradata "ļoti nozīmīga direktīva, kas nomērķēja apgabalu un flotes komandierus uz Vaciju ka uz visiespējamako nakama kara pretinieku" (Nakanuņe (Priekšvakara), 313. lpp.).

Divus mēnešus direktīva atradas Ģeneralštaba, bet 1941. gada 6. maija tika nodota robežas kara apgabalu štabiem tas izpildei. Ir daudz noražu par to, ka štabi to saņēma taja paša diena. Par to, piemēram, runa Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans. Padomju maršali par šo pilnīgi slepeno direktīvu runa bieži, taču necitē to. Pusgadsimta laika no visas šīs pilnīgi slepenas direktīvas līdz presei nonaca tikai viena fraze: ".būt gataviem pēc virspavēlniecības norades veikt straujus uzbrukumus, lai sakautu pretinieku, lai parnestu karadarbību ta teritorija un ieņemtu nozīmīgas robežas." (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvig, 171. lpp.)

Ja šaja direktīva būtu kaut vards par aizsardzību, maršali un komunistiskie vēsturnieki to noteikti citētu. Taču viss parējais 5. maija direktīvas teksts nekadi neder citēšanai. Direktīva saglaba pilnīgi slepenas direktīvas statusu pat pusgadsimtu pēc kara beigam.

Padomju cenzūra izlaida cauri tikai vienu frazi, taču pat ta viena diezgan labi atklaj visu rūpīgi slēptas direktīvas būtību. Lieta tada, ka aizsardzības karu karavīrs uzsak bez pavēles. Simtiem gadu krievu kareivis uzsaka karu ar agresoru, negaidot pavēles no augšas. Pretinieks pariet robežupi, un kareivim tas nozīmē kara sakumu. Krievijas robežas ir pargajušas milzīgas iekarotaju armijas, un katru reizi kopš aizvēsturiskiem laikiem krievu kareivis, tapat ka jebkuras citas valsts kareivis, zina — kad pretinieks pariet robežu, tas nozīmē karu, — un rīkojas, negaidot pavēles. Tieši tamdēļ ir izgudrots sardzes dienests, lai katrs karavīrs daudzas reizes nokļūtu situacija, kura no viņa tiek prasīts patstavīgs lēmums lietot ieročus. Karavīra tiesības un pienakums — nogalinat katru, kurš cenšas iekļūt apsargajama objekta. Padomju likums īpaši sarga katra karavīra tiesības uz patstavīgu ieroču pielietošanu, un tas pats likums nežēlīgi soda katru karavīru, kurš nav izmantojis

savus ieročus gadījumos, kad apstākļi to prasījuši.

Karavīrs uz valsts robežas — tas ir karavīrs kaujas postenī. Aizsardzības karā viņam nav vajadzīgas pavēles un direktīvas.

Normāls aizsardzības kara sākums — situācija: nakts laika pārsalušais karavīrs, iebakstījis ar kāju savam nomainītājam, jau grasās ietīties šinelī un aizmigt, pēkšņi izberzē acis un ierauga pretinieku, kurš iet pāri upei. Karavīrs atklāj skrejuguni pa naidnieku un ar šaušanas troksni saceļ trauksmi. Pamostas apakšvienības komandieris, lamājas pusnomiedzī un, sapratis, kas notiek, dzen savus pārējos karavīrus uz tranšejām. Bet simtiem kilometru visas robežas garumā jau sākusies šaušana. Uzrodas vada komandieris. Viņš koordinē savu apakšvienību uguni. Uzrodas citi, rangu augstāki komandieri. Kauja kļūst organizētāka. Uz pulka štābu aiztraucas ziņojums, bet no turienes

—   uz divīzijas štābu…

Tā būtu jāsākas aizsardzības karam. Bet 1941. gada 5. maija pilnīgi slepenā direktīva paredzēja miljoniem Sarkanās armijas karavīru iesaistīšanos karā pēc vienotas pavēles, kuru dos padomju virspavēlniecība. Pretinieka uzbrukumu var pamanīt samiegojies karavīrs uz robežas, bet

—   kā biedri Kremlī var zināt, ka sācies karš?

Vienīgi, ja viņi paši ir noteikuši kara sākuma datumu.

Aizsardzības karā vispirms iesaistās karavīrs, tad — seržants, bet pēc tam — vada komandieris. Uzbrukuma karā viss notiek otrādi. To vispirms uzsāk virspavēlnieks, Ģenerālštāba priekšnieks, pēc tam — fronšu, flotes un armiju komandieri. Ierindas karavīrs par agresīva kara sākšanos uzzina pats pēdējais. Aizsardzības karā miljoniem karavīru iestājas cits pēc cita, agresīvā karā — visi uzreiz.

Hitlera karavīri iegāja pretinieka teritorijā visi uzreiz, stundu stundā, minūti minūtē. Staļina karavīri arī vienmēr bija tā darījuši: gan Somijā, gan Mongolijā, gan arī Besarābijā. Tieši tāpat viņiem bija jāiesaistās arī karā ar Vāciju.

5. maija direktīva ir dota, taču kara sākuma termiņš pagaidām paliek pilnīgā slepenībā. Gaidiet signālu un esiet gatavi jebkurā brīdī — direktīva saka padomju ģenerāļiem. Izdevis 5. maija direktīvu, Staļins tūliņ pat ieņem padomju valdības vadītāja posteni, lai pats personiski dotu signālu direktīvu izpildīt.

Hitlers deva saviem karaspēkiem direktīvas izpildes pavēli nedaudz agrāk.

Mēs nezinām un acīmredzot nekad neuzzināsim 1941. gada 5. maija pilnīgi slepenās direktīvas saturu; skaidrs, ka tā bija direktīva par karu ar Vāciju, taču karam bija jāsākas nevis ar vācu iebrukumu, bet kādā citā veidā. Ja starp citiem variantiem būtu bijis paredzēts arī variants, kurā karu uzsāk Vācija, šajā gadījumā 1941. gada 22. jūnijā padomju līderi Kremlī būtu varējuši pa tālruni atklātā tekstā vai jebkurā citā visprimitīvākajā veidā paziņot pierobežas apgabalu komandieriem: "Atveriet seifus, paņemiet 5. maija direktīvu un dariet to, kas tajā rakstīts."

Ja 5. maija direktīvā būtu vairāki varianti, tostarp — aizsardzības variants — varētu vienkārši pa tālruni pateikt pierobežas apgabalu komandieriem: izsvītrojiet pirmos deviņus variantus, bet pēdējo — desmito izpildiet. Taču direktīvā aizsardzības variantu nebija. Lūk, tāpēc 5. maija direktīva nekad netika iedarbināta. No pirmā Vācijas iebrukuma brīža padomju direktīva zaudēja jēgu, tā acumirklī novecoja tieši tāpat, kā "novecoja" visi padomju autostrāžu tanki, ieskaitot pat tos, kuri tika saražoti 1941. gada 21. jūnijā.

Tā vietā, lai īstenotu direktīvu, kas glabājas katra virspavēlnieka seifā, padomju līderi Kremlī no paša kara sākuma brīža bija spiesti improvizēt. Viņi bija spiesti atteikties izpildīt jau gatavu direktīvu, kuru katrs pierobežas apgabala virspavēlnieks turēja savās rokās. Jau gatavās direktīvas izpildes vietā Timošenko un Maļenkovam nācās tērēt laiku jaunas direktīvas sacerēšanai. Pēc tam tiks tērēts laiks šifrēšanai, nodošanai, saņemšanai un atšifrēšanai. Starp citu, 22. jūnijā izdotā direktīva arī ir viscaur agresīva, tomēr tā nedaudz apslāpē padomju karaspēka uzbrukšanas tieksmi.

Nedomājiet, ka 1941. gada 5. maija pilnīgi slepenā direktīva nokļuva seifos un tur gaidīja savu stundu. Nepavisam — nē. Direktīva tika nodota izpildei. Apgabalu virspavēlnieki izdarīja daudz. Saskaņā ar to tika veikta grandioza padomju karaspēka pārgrupēšana pie robežām, pierobežas joslā tika noņemti simtiem kilometru dzeloņstiepļu aizžogojuma un tūkstošiem mīnu, pie pašas robežas tika izvirzītas un noguldītas uz grunts tūkstošiem tonnu munīcijas, uz pierobežas rajoniem tika izvests tūkstošiem tonnu visdažādāko rezervju, kas nepieciešamas drīzam un neizbēgamam karam.

1941. gada 15. jūnijā ģenerāļiem, kuri komandēja armijas, korpusus un divīzijas, pienāca brīdis nedaudz vairāk uzzināt par augstākās padomju vadības nodomiem. Šajā dienā piecu pierobežas kara apgabalu štābi izdeva kaujas pavēles, kas bija veidotas uz 5. maija pilnīgi slepenās direktīvas pamata.

Informēto loks paplašinājās par dažiem simtiem cilvēku. Pavēles, kas tika dotas 1941. gada 15. maijā Sarkanās armijas komandējošā sastāva vidējā līmenī, arī ir palikušas pilnīgi slepenas, tomēr tās bija vairākas, un tāpēc tās tiek citētas biežāk un pilnīgāk. Lūk, vēsturniekiem zināmā frāze no pavēles, kuru Baltijas īpašā kara apgabala štābs 15. jūnijā izdeva šajā kara apgabalā ietilpstošo armiju un korpusu komandieriem: "Mums jebkurā brīdī ir jābūt gataviem kaujas uzdevumu izpildei."

Bet tagad atgriezīsimies pie Staļina 1941. gada 5. maija pilnīgi slepenās runas. Staļins pilnai zālei slepenā runā stāsta par agresīvu karu ar Vāciju, kurš sāksies… 1942. gadā. Tajā pašā dienā ar pilnīgi slepenu direktīvu pierobežas apgabalu komandieri saņem norādījumu būt gataviem agresijai jebkurā brīdī.

Vēl viena sakritība: 1941. gada 13. maijā TASS pārraida paziņojumu par to, ka Padomju Savienība negrasās uzbrukt Vācijai un pārvieto karaspēku uz Vācijas pierobežu mācību dēļ, bet 15. j ūnijā padomju ģenerāļi pierobežas apgabalos saņem pavēli, kas domāta tikai viņu ausīm: jebkurā brīdī būt gataviem robežu ieņemšanai svešā teritorijā.

1941. gada maijā—jūnijā noslēpt padomju gatavošanos Eiropas "atbrīvošanai" vairs nav iespējams. Staļins to zina. Tāpēc viņš TASS paziņojuma visai pasaulei "naivi" pavēsta, ka PSRS uzbrukumam negatavojas. Protams, Hitlers un vācu izlūkdienests tik rupjiem meliem nenoticēs — lūk, tieši šim gadījumam Staļins "slepeni" paziņo tūkstošiem savu virsnieku (un vienlaicīgi arī vācu izlūkdienestam), ka Padomju Savienība uzbruks Vācijai. 1942. gadā.

Nodomus vairs nevar noslēpt, taču termiņu slēpt var, uz to arī mērķēta Staļina "slepenā" runa — Ak tā, tu, Hitler, netici maniem atklātajiem paziņojumiem, nu tad notici "slepenajiem".

Hitleram pietika saprāta nenoticēt ne vienam, ne otram.

21. nodaļa. Zobainais miermiligums

Pretinieks japarsteidz nesagatavots, janotver brīdis, kad viņa spēki ir

izkliedēti.

J. Staļins

Divas dienas pēc Staļina "slepenas" runas, 1941. gada 8. maija, TASS sniedza ētera atspēkojumu. Pēc mēneša, 1941. gada 13. jūnija, TASS sniedz ētera ļoti dīvainu paziņojumu[20]. Lai saprastu šo 13. jūnija TASS paziņojumu, mums vispirms uzmanīgi jaizlasa un jamēģina saprast 8. maija atspēkojumu.

Lūk, tas:

"Japaņu avīzes publicē Domei Cusin aģentūras paziņojumu, kura teikts., ka Padomju Savienība koncentrē lielus militaros spēkus pie rietumu robežam. karaspēka koncentracija pie rietumu robežam notiekot arkartīgi lielos apmēros. Sakara ar to ir partraukta pasažieru parvietošanas pa Sibīrijas dzelzceļu, jo karaspēks no Talajiem Austrumiem tiek parsviests galvenokart uz rietumu robežam. No Vidusazijas turpat tiek parsviesti lieli spēki….Militara misija Kuzņecova vadība ir izbraukusi no Maskavas uz Teheranu. Misijas uzdevums, aģentūra atzīmē, ir saistīts ar jautajumiem par lidlauku piešķiršanu Padomju Savienībai Iranas centralaja un rietumu daļa.

TASS ir pilnvarots paziņot, ka šis aizdomīgi kliedzošais Domei Cusin paziņojums, kas aizgūts no nezinama United Press korespondenta, ir to autoru slimas fantazijas auglis. nekadas "lielu militaro spēku koncentracijas" pie PSRS rietumu robežam nav un tada netiek planota. Daļiņa patiesības, ko satur Domei Cusin paziņojums, kas tika raidīts rupji izkropļota veida, ir ta, ka no Irkutskas rajona uz Novosibirskas rajonu ņemot vēra labakus Novosibirskas dzīvojamo platību apstakļus, tiek parsviesta viena strēlnieku divīzija. Viss parējais Domei Cusin paziņojuma — pilnīga izdoma."

Bet tagad palūkosies, kuram taisnība: Domei Cusin un United Press vai TASS.

Domei Cusin runa par padomju misiju Irana, bet TASS to noliedz. Pēc trim mēnešiem padomju spēki iegaja Irana un patiesi uzbūvēja tur sev lidlaukus (un ne tikai lidlaukus, bet arī daudz ko citu). Par kadu Kuzņecovu ir runa, ej nu uzmini — mums kuzņecovu ir nedaudz mazak par ivanoviem. Taču lieta nav viņa. Lieta tada, ka iebrukums notika. Japaņu avīzes, izmantojot amerikaņu avotus, precīzi paredzēja notikumus. TASS atspēkojums no šī skatpunkta jau šķiet pilnīgi melīgs.

Domei Cusin: ".militaro spēku koncentracija arkartīgi lielos mērogos." Pareizi. Bez visa cita uz Vacijas robežas Staļins sakoncentrēja divdesmit mehanizētos un piecus gaisa desanta korpusus. Kurš cits līdz vai pēc tam visas civilizacijas vēsturē ir koncentrējis tadu tīri uzbrukumam domatu karaspēka masu pret vienu pretinieku?

TASS runa par vienu strēlnieku divīziju "no Irkutskas uz Novosibirsku". Paklausīsimies citus lieciniekus. Ģeneralleitnants G. Šelahovs (tolaik ģeneralmajors, 1. Sarkankarogotas Talo Austrumu frontes armijas štaba priekšnieks): "Saskaņa ar 1941. gada 16. aprīļa NKO direktīvu no Talo Austrumu frontes sastava uz rietumiem nosūtīts 18. un 31. strēlnieku korpuss, 21. un 66. strēlnieku divīzija, 211. un 212. gaisa desanta brigade un dažas īpašo uzdevumu vienības." (VIŽ, 1969. gads, Nr. 3, 56. lpp.) Gaisa desanta spēku parsviešana — drošs apliecinajums uzbrukuma gatavošanai. Gaisa desanta brigažu parsviešana, papildinot piecus gaisa desanta korpusus, kuri jau tiek veidoti valsts rietumu rajonos, liecina par gatavošanos mežonīga mēroga uzbrukuma operacijai, kada nekad agrāk visā vēsturē nav veikta un, dod Dievs, nekad turpmāk netiks veikta. Bet melīgais TASS "atspēkojums", kas slēpj karaspēku, ieskaitot gaisa desanta spēku, pārsviešanu, liecina par to, ka uzbrukuma operācija tiek gatavota pilnīgas slepenības apstākļos kā pretiniekam pilnīgi negaidīta. Žukovs uz tādām iecerēm bija meistars. Starp citu, 212. gaisa desanta brigāde — Žukova iemīļotākā brigāde. 1939. gada augustā tā bija personīgā Žukova rezervē kopā ar NKVD osnaz bataljonu un tika izmantota, veicot pēkšņo graujošo triecienu japāņu karaspēkam. Brigāde tika izmantota noslēdzošajā triecienā japāņu 6. armijas aizmugurei.

Tagad Žukovs šo labāko Sarkanās armijas brigādi slepus pārsviež no Tālajiem Austrumiem uz Rumānijas robežu, uz 3. gaisa desanta korpusu. Hitlers liedza izmantot brigādi un visu 3. gaisa desanta korpusu (lai gan — arī visu pārējo) to tiešo uzdevumu veikšanai. Pēc "Barbarosas" sākuma 3. gaisa desanta korpuss dēļ savas nepiemērotības aizsardzības karam tika pārformēts par 87. strēlnieku divīziju (vēlāk — 13. gvardes), kura patiesi bija īpaša aizsardzības karā. Ja Staļins būtu gatavojies aizsardzībai, kāpēc gan uzreiz neveidot parastas strēlnieku divīzijas gaisa desanta brigāžu un korpusu vietā?

Par Tālo Austrumu militāro spēku slepeno pārvietošanu mēs varam lasīt daudzos avotos. Padomju Savienības maršali G. K. Žukovs un I. H. Bagramjans apstiprina 31. strēlnieku korpusa ierašanos no Tālajiem Austrumiem Kijevas īpašajā kara apgabalā 1941. gada 25. maijā. Tas nozīmē, ka "atspēkojuma" pārraides laikā 31. strēlnieku korpuss bija kaut kur uz Transsibīrijas maģistrāles. Ģenerālpulkvedis L. I. Ļudņikovs ziņo, ka tad, kad bija izveidojis, mobilizējis un uzsācis 200. strēlnieku divīzijas vadību, viņš saņēma pavēli iekļauties 31. strēlnieku korpusa sastāvā. Pēc tam korpuss (tāpat, kā tā daudzie ieroču brāļi) slepus devās tieši uz Vācijas pierobežu. Hitlers neļāva 31. strēlnieku korpusam pabeigt iesākto ceļu.

Citu slepus no Tālajiem Austrumiem pārsviežamo korpusu, divīziju un brigāžu ceļus katrs gribētājs var izzināt pats daudzskaitlīgajās padomju ģenerāļu un maršalu atmiņās, 22. jūnijā pie Vācijas un Rumānijas robežām nokļuvušo, sagūstīto padomju Tālo Austrumu karavīru liecībās, Vācijas izlūkdienesta ziņojumos un daudzos citos avotos.

TASS runā par vienu strēlnieku divīziju, kura tika pārsviesta no Irkutskas uz Novosibirsku, "lai uzlabotu dzīvojamos apstākļus". Daudzus gadus es neveiksmīgi meklēju šīs noslēpumainās divīzijas pēdas. Visus, kuri pasludina TASS paziņojumu par muļķīgu un naivu, un visus, kuri netic šim aizkustinošajam naivumam, lūdzu palīdzēt man un atrast kaut jebkādus 1941. gada pavasarī Novosibirskā izvietotas divīzijas pieminējumus.

Šo ziņu vietā es atrodu daudz citu ziņu: divīzijas Irkutskā un Novosibirskā, Čitā un Ulan-Udē, Blagoveščenskā un Spaskā, Imanā un Barabašā, Habarovskā un Vorošilovā tika gan uzkrautas, taču izvietotas tika nevis pēc simts kilometriem blakus pilsētā, bet pie rietumu robežām. Lūk, arī grāmata, kas tika publicēta tieši Irkutskā (Zabaikaļskij vojennij okrug (Aizbaikāla kara apgabals)), runā par dīvaino divīziju pārvietošanu, un visas — uz rietumu robežu. Lūk, aprīlī slepus tiek uzkrauta pulkveža V. A. Mišuļina komandētā 57. tanku divīzija. Tās uzdevums nav zināms.

57. tanku divīzija nokļūst Kijevas īpašajā kara apgabalā un saņem pavēli uzsākt izvietošanos Šepetovkas rajonā.

Bet pa to laiku pieaug karaspēka plūsma pa Transsibīrijas maģistrāli (un pa visām citām maģistrālēm). Mēs zinām, ka 1941. gada 25. maijā Tālo Austrumu korpusi sāka izvietošanos Ukrainā (piemēram, 31. strēlnieku korpuss Žitomiras rajonā), bet nākamajā dienā Urālu kara apgabala komandieris saņēma pavēli pārsviest divas strēlnieku divīzijas uz Baltijas republikām. (Ģenerālmajors A. Grilovs, profesors V. Hvostovs / Kommuņist, 1968. gads, Nr. 12, 67. lpp.) Tajā pašā dienā Aizbaikāla kara apgabalam un Tālo Austrumu frontei tiek pavēlēts sagatavot nosūtīšanai uz rietumiem vēl desmit divīzijas, ieskaitot trīs tanku divīzijas (turpat). Taču Transsibīrijas maģistrāles ceļu jau bija uzsākusi 16. armija. Uz Transsibīrijas maģistrāli jau devusies arī 22. un 24. armija.

Galvenie TASS "atspēkojuma" meli nav pat par "dzīvojamās platības apstākļiem". "Nekādas koncentrācijas nav un netiek paredzēta" — lūk, tas ir galvenais. Pirmkārt, tā ir, un Vācijas iebrukums apliecināja, ka padomju koncentrācija pārspēja pat visdrosmīgākos paredzējumus.

Otrkārt, visu šo brigāžu un korpusu pārsviešanas brīdī bija gaidāma vēl varenāka un patiesi pasaules vēsturē vēl nebijusi dzelzceļa operācija — Sarkanās armijas Otrā stratēģiskā ešelona pārsviešana.

Karaspēka virspavēlnieka direktīva par Otrā stratēģiskā ešelona pārsviešanas sākšanu tika paziņota 13. maijā. Lūk, to paredzot, tad arī tika publicēts TASS "atspēkojums". Tieši pēc mēneša sākās Otrā stratēģiskā ešelona pārsviešana, un tad TASS no jauna uzstājās ar savu paziņojumu, ka Padomju Savienībā nekas nopietns nenotiek, izņemot parastu rezervistu pārvešanu uz mācībām.

Lai jau TASS raida savas ziņas par parastajiem rezervistiem, bet mēs uzklausīsim citus lieciniekus.

Ģenerālmajors A. A. Lobačevs tolaik bija 16. armijas kara padomes biedrs. Viņš stāsta par 1941. gada 26. maiju:

"Štāba priekšnieks ziņoja, ka no Maskavas ir saņemts ļoti svarīgs šifrējums, kas attiecas uz 16. armiju. Pavēlē no Maskavas tika piedāvāta 16. armijas pārdislokācija uz jaunu vietu. M. F. Lukinam bija steidzami jāierodas Ģenerālštābā, lai saņemtu norādījumus, bet pulkvedim M. A. Saļinam un man bija jāorganizē ešelonu nosūtīšana.

Uz kurieni?—jautāju Kuročkinam.

Uz rietumiem.

Apspriedāmies un nolēmām, ka pirmie tiks nosūtīti tankisti, pēc tam — 152. divīzija un citas vienības un beigās — armijas štābs ar tam piesaistītajām vienībām.

— Ešelonus sūtīt naktī. Neviens nedrīkst zināt, ka armija aiziet, brīdināja komandieris.

Tanku ešelonu aizbraukšanas brīdī atbrauca Kuročkins un Zimins, sapulcēja 5. korpusa priekšniecību, novēlēja ģenerālim Aleksejenko un visiem komandieriem neapkaunot aizbaikāliešu tradīcijas.

Ļaudis klausījās šos karstos vēlējumus, un katrs domāja, ka, zināms, runa drīz būs ne jau par militāro sagatavotību, bet par kaujas darbību." (A. A. Lobačevs, Trudnimi dorogami (Grūtos ceļos), 123. lpp.)

Tālāk ģenerālis Lobačevs stāsta apbrīnojamas lietas. Armijas komandieris ģenerālis Lukins, pats Lobačevs un 16. armijas štāba priekšnieks pulkvedis M. A. Saļins (nākamais GRU priekšnieks) zina, ka 16. armija tiek pārsviesta uz rietumiem, taču nezina — tieši uz kurieni. Visiem citiem 16. armijas ģenerāļiem "slepus" paziņo, ka armijas galapunkts — Irānas robeža: zemāk stāvošam komandējošajam sastāvam tiek paziņots pārvietošanas mērķis — mācības; komandējošā sastāva sievām — armija dodas uz nometnēm.

Aizsardzības karā jau nu ģenerāļus nav jāmāna attiecībā uz virzienu, kurā būs jādarbojas armijai. Tomēr 16. armijā trīs augstākie komandieri zina par rietumu robežām, pārējie ģenerāļi ir saņēmuši iepriekš iecerētu melīgu informāciju par Irānu.

Vācu armij ā tobrīd tika darīts tas pats: tika izplatīti patiesībai ļoti līdzīgi meli par operāciju "Jūras lauva". Iepriekš iecerēta karaspēka mānīšana attiecībā par darbības virzienu — vienmēr ir droša negaidīta uzbrukuma gatavošanas pazīme. Lai slēptu no pretinieka, jāslēpj arī no sava karaspēka. Tā darījuši visi agresori. Tā darīja Hitlers. Tā darīja Staļins.

Interesanti, 1941. gada aprīlī patiesībā visi saprot, ka vispār jau 16. armija dodas karā. Lūk, Lobačeva sieva jautā viņam tieši:

"— Karot brauc?

Kur tu to ņēmi?

Tu domā, es avīzes nelasu, vai?"

Tas ir ļoti interesants psiholoģisks aspekts, pie kura ir vērts atgriezties. Esmu izjautājis simtiem tās paaudzes cilvēku, un viņi visi nojauta karu. Es brīnos: no kā šīs priekšnojautas rodas. Visi atbild: no avīzēm!

Mēs, mūsdienu ļaudis, nodzeltējušajās to laiku lapaspusēs reti atrodam tiešas norādes uz drīzu un neizbēgamu karu. Bet, lūk, tās paaudzes ļaudis, lasot starp rindām, zināja, ka karš neizbēgami tuvojas: nevarēja taču viņi Sibīrijā zināt par Hitlera gatavošanos. Varbūt tieši no padomju gatavošanās viņi juta, ka karš ir neizbēgams?

Bet mēs esam novirzījušies. Atgriezīsimies pie ģenerāļa Lobačeva stāsta. Viņš atceras par neticamu slepenības pakāpi, ar kādu tika pārsviestas armijas: ešeloni tika sūtīti tikai naktī; vilcieni lielās un vidējās stacijās neapstājas; 16. armijas štāba pārsviešana tika realizēta preču vagonos ar pilnībā aiztaisītām durvīm un logiem; nelielās stacijās, kurās apstāj ās ešeloni, iziet no vagoniem nevienam netika ļauts. Tajā laikā pasažieru vilcieni pieveica Transsibīrijas maģistrāli apmēram vienpadsmit diennaktis, bet prečinieki brauca lēnāk. Var jau vest pilnīgi slēgtos vagonos karavīrus un virsniekus. Bet šeit ir runa par armijas štābu. Tāda slepenības pakāpe ir neparasta pat pēc padomju standartiem. 1945. gadā pa Transsibīrijas maģistrāli karaspēka straume plūda pretējā virzienā — negaidīti uzbrukt japāņu karaspēkam Mandžūrijā un Ķīnā. Maskēšanās labad visi ģenerāļi brauca virsnieku formās ar daudz mazāk zvaigznēm uz uzplečiem, nekā bija pelnījuši, tomēr viņi visi brauca pasažieru vagonos. Bet 1941. gadā ģenerāļus veda preču vagonos. Kāpēc?

22. nodaļa. Velreiz par TASS paziņojumu

.Staļins nebija no tiem, kura nodomi tiek paziņoti atklati.

Roberts Konkvests

1941. gada 13. jūnija Maskavas radio parraidīja ne visai parastu TASS paziņojumu, kura tika apgalvots, ka "Vacija ievēro PSRS—Vacijas pakta noteikumus par neuzbrukšanu tikpat nelokami ka Padomju Savienība." un ka "šīs baumas (tas ir, baumas par Vacijas gatavošanos uzbrukt PSRS. — V. S.) ir PSRS un Vacijai naidīgu, turpmaka kara izplatība un izraisīšana ieinteresētu spēku neveikli uzskribelēta propaganda.". Nakamaja diena centralas padomju avīzes publicēja šo paziņojumu, bet vēl pēc nedēļas Vacija saka uzbrukumu PSRS.

Kurš bija TASS paziņojuma autors, ir zinams visiem. Staļinam raksturīgo stilu atpazina gan ģeneraļi padomju štabos, gan zeķi lēģeros, gan Rietumu eksperti.

Interesanti, ka pēc kara Staļins tīrīja TASS, taču nevienam no šīs organizacijas vadītajiem netika celta apsūdzība tada paziņojuma izplatīšana, kuru varētu uzskatīt par "acīmredzami kaitniecisku". Vainu par TASS paziņojuma parraidīšanu Staļins varēja uzvelt jebkuram Politbiroja loceklim (Staļinam izdevīga brīdī). Tomēr arī to viņš neizdarīja un tada veida vēstures priekša personīgi uzņēmas visu vainu.

Gan padomju, gan aizrobežu presē par šo TASS paziņojumu ir rakstījuši ļoti daudzi. Visi, kuri skara šo tēmu, smējas par Staļinu. TASS paziņojums reizēm tiek uzskatīts gandrīz vai par tuvredzības izpausmi. Tomēr 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma noslēpumaina un nesaprotama ir daudz vairak neka smieklīga. Skaidrs ir tikai viens jautajums: par šī paziņojuma autoru. Viss parējais — mīkla.

TASS paziņojums nekadi nesaskan ar Staļina raksturu.

Cilvēks, kurš pazina Staļinu labak neka citi — viņa personiskais sekretars Boriss Bažanovs, raksturoja Staļinu šadi — "noslēgts un arkartīgi viltīgs", "viņam liela mēra piemita klusēšanas spējas, un šaja ziņa viņš bija unikals valstī, kura visi runaja parak daudz".

Bet, lūk, cits raksturojums. "Viņš bija nesamierinams vardu inflacijas — pļapašanas ienaidnieks. Nesaki, ko doma." (A. Avtorhanovs.)

"Kritiskos brīžos Staļina rīcība apsteidza vardu." (A. Antonovs-Ovsejenko.)

Izcilais Staļina laikmeta pētnieks Roberts Konkvests atzīmē Staļina klusēšanu un noslēgtību ka vienu no spēcīgakajam viņa personības iezīmēm — "ļoti atturīgs un noslēgts", "mums joprojam nakas uzmanīgi ielūkoties Staļina arkartīgas noslēgtības tumsa", "Staļins nekad nestastīja, kas viņam prata, pat attiecība uz politiskiem mērķiem".

Maka klusēt, ka precīzi ir izteicies D. Karnegi, starp cilvēkiem ir sastopama daudz retak neka citi talanti. No šī skatu punkta Staļins bija ģēnijs — viņš macēja klusēt. Un ta ir ne tikai spēcīgaka viņa rakstura iezīme, bet arī superspēcīgs cīņas ierocis. Ar savu klusēšanu viņš iemidzinaja pretinieka modrību, tapēc Staļina uzbrukumi vienmēr ir bijuši tik negaidīti un tapēc — grūti atvairami. Kadēļ tad Staļins saka runat, turklat ta, lai dzirdētu visi? Kur noslēgtība? Kur viltība? Kur rīcība, kas apsteidz vardus? Ja Staļinam ir kadi apsvērumi par notikumu talako attīstību, kapēc lai to neparrunatu cieša līdzgaitnieku loka? Kapēc galu gala nepaklusēt? Pie ka vēršas Staļins? Pie Sarkanas armijas? Kurš gan nodod svarīgus paziņojumus (runa ir par karu un mieru, par dzīvību un navi) savai armijai caur galvaspilsētas radio un centralajam avīzēm? Armija, flote, slepenpolicija, koncentracijas nometnes, rūpniecība, transports, lauksaimniecība, visi augsta un zema ranga ļaudis ir valsts sistēmas daļa, un viņi visi ir pakļauti nevis avīžu paziņojumiem, bet saviem priekšniekiem, kuri pa īpašiem (bieži — slepeniem) kanaliem saņem pavēles no augstakiem priekšniekiem.

Staļina impērija bija tik centralizēta ka neviena cita, un valsts parvaldes mehanisms, īpaši pēc lielas tīrīšanas, bija tik ļoti noregulēts, ka jebkura pavēle nekavējoties tika nodots no paša augstaka līmeņa līdz pašiem pēdējiem izpildītajiem un tūlīt tika bez ierunam izpildīta. Grandiozas operacijas, piemēram, Ježova atbalstītāju arests un iznīcināšana un faktiski — visa slepenās policijas vadošā aparāta nomaiņa — tika veiktas ātri un efektīvi, turklāt tā, ka signālu par operācijas sākšanu neviens no malas ne tikai neatšifrēja, bet nav zināms pat tas, kad un kā Staļins devis signālu šīs milzīgās operācijas veikšanai.

Ja 1941. gada jūnijā Staļinam bija kādas domas, kuras nekavējoties vajadzēja paziņot miljoniem izpildītāju, kāpēc viņš neizmantoja parasto vadības mehānismu, kas nodod jebkuras pavēles nekavējoties un bez sagrozījumiem? Ja tas būtu svarīgs paziņojums, visos slepenajos kanālos tas tiktu dublēts.

Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis liecina, ka šim preses paziņojumam "nesekoja nekādi jauni, principiāli norādījumi attiecībā uz bruņotajiem spēkiem, un nebija nekādas agrāk pieņemto lēmumu pārskatīšanas" (Ģelo vsei žizņi (Galvenā dzīves lieta); 120. lpp.). Turpinājumā maršals runā par to, ka Ģenerālštāba un Aizsardzības narkomata darbos nekas nemainījās un "nekam nevajadzēja mainīties".

Paziņojums slepenajos militārajos kanālos netika apstiprināts. Tieši pretēji, mums ir dokumenti par to, ka vienlaicīgi ar slepeno TASS paziņojumu kara apgabalos, piemēram, Baltijas īpašajā kara apgabalā karaspēkiem tika dota pavēle, kas bija pilnīgi pretēja TASS paziņojumam nozīmes un jēgas ziņā (PSRS Aizsardzības ministrijas arhīvs, 344. fonds, 2459. apraksts, 11. lieta, 31. lapa).

Publikācijas militārajās avīzēs (svešiniekiem īpaši nepieejamās) arī bija ar pilnīgi pretēju saturu nekā TASS paziņojums. (Piemēram, viceadmirālis I. I. Azarovs, Osaždjonnaja Odessa, 16. lpp) '

TASS paziņojums nekādā veidā nesaskan ne tikai ar Staļina raksturu, bet ari ar visas padomju mitoloģijas centrālo ideju. Jebkurš komunistiskais tirāns (bet Staļins — īpaši) visu savu dzīvi atkārto vienkāršu un saprotamu frāzi: ienaidnieks ir nomodā. Šī maģiskā frāze ļauj attaisnot gan gaļas trūkumu veikalos, gan "atbrīvošanas karagājienus", gan cenzūru, gan spīdzināšanas, gan masu tīrīšanas un slēgto robežu — un visu, ko vien vēlaties. Frāzes — "ienaidnieks ir nomodā", "mēs esam ienaidnieku ielenkti" — tā ir ne tikai ideoloģija — tas ir asākais partijas ierocis. Ar šo ieroci tika iznīcinātas visas un visādas opozīcijas, ar šo ieroci tika dibinātas un nostiprinātas visas komunistiskās diktatūras. Un, lūk, reiz, vienīgo reizi visu komunistisko režīmu vēsturē, visvarenākā režīmu režīma galva paziņoja visai pasaulei, ka agresijas draudi neeksistē.

Neuzskatīsim TASS paziņojumu par muļķīgu, smieklīgu un naivu. Uzskatīsim šo paziņojumu par dīvainu, nesaprotamu un neizskaidrojamu. Mēģināsim saprast šī paziņojuma jēgu.

1941. gada 13. jūnijs — viens no nozīmīgākajiem datumiem padomju vēsturē. Savas nozīmības ziņā, protams, tas ir svarīgāks nekā 1941. gada 22. jūnijs. Padomju ģenerāļi, admirāļi un maršali savos memuāros šo dienu apraksta daudz sīkāk nekā 22. jūniju. Lūk, pavisam tipisks šīs dienas apraksts.

Ģenerālleitnants N. I. Birjukovs (tolaik — ģenerālmajors, Urālu kara apgabala 62. strēlnieku korpusa 186. strēlnieku divīzijas komandieris): "1941. gada 13. jūnijā mēs saņēmām no apgabala štāba īpaši svarīgu direktīvu, saskaņā ar kuru divīzijai bija jāizbrauc uz "jaunu nometni". Jaunā dzīvokļa adrese netika paziņota pat man, divīzijas komandierim. Un tikai caurbraucot Maskavā es uzzināju, ka mūsu divīzijai ir jāizvietojas mežos uz rietumiem no Idricas." (VIŽ, 1962. gads, Nr. 4, 80. lpp.)

Atgādināsim lasītājam, ka miera laikā divīzijām ir "slepeni", bet dažreiz — "pilnīgi slepeni" dokumenti. "īpaši svarīgs" dokuments var parādīties divīzijā tikai kara laikā un tikai izņēmuma gadījumā, kad runa ir par ārkārtīgi svarīgas operācijas sagatavošanu. Daudzām padomju divīzijām četros kara gados nebija neviena šīs augstākās slepenības pakāpes dokumenta. Pievērsīsim arī uzmanību pēdiņām, kuras ģenerālis Birjukovs izmanto "jaunai nometnei".

Urālu apgabalā 186. divīzija nebija vienīgā, kura saņēma šādu pavēli. VISAS apgabala divīzijas saņēma tādu pašu pavēli.

Apgabala oficiālā vēsture (Krasnoznamjonnij Uraļskij, 104. lpp.) precīzi fiksē šo datumu: "Pirmo uzkraušanos sāka 112. strēlnieku divīzija. 13. jūnija rītā no mazas dzelzceļa stacijas ceļā devās ešelons….Tam sekoja citi ešeloni. Pēc tam sākās 98., 153., un 166. strēlnieku divīzijas nosūtīšana." Nosūtīšanai tika gatavota 170. un 174. strēlnieku divīzija, artilērijas, sapieru, zenītartilērijas un citas daļas. Urālu divīziju vadīšanai tika izveidotas divu korpusu pārvaldes, bet tās savukārt tika pakļautas jaunas - 22. armijas štābam (komandieris - ģenerālleitnants F. A. Jeršakovs).

Visa šī štābu un bruņoto spēku masa, nomierinošā TASS paziņojuma piesegta, slepus devās uz Baltkrievijas mežiem.

22. armija nebija vienīgā.

Armijas ģenerālis S. M. Štemenko: "Pirms paša kara stingrā slepenībā pierobežas apgabalos tika pievilkti papildu spēki. No valsts iekšienes uz rietumiem tika pārsviestas piecas armijas." (Geņeraļnij štab v godi voini (Ģenerālštābs kara gados), 26. lpp.)

Armijas ģenerālis S. P. Ivanovs piebilst: "Vienlaicīgi ar to pārdislokācijai tika gatavotas vēl trīs armijas." (Načaļnijperiodvoini, 211. lpp.)

Rodas jautājums: kāpēc visas astoņas armijas neuzsāka kustību vienlaicīgi? Atbilde ir vienkārša. Martā, aprīlī un maijā tika veikta grandioza slepena padomju militāro spēku pārsviešana uz rietumiem. Viss valsts dzelzceļa transports bija iesaistīts šajā kolosālajā slepenajā operācijā. Tā tika pabeigta laikus, taču desmitiem tūkstošu vagonu bija jāatgriežas tūkstošiem kilometru atpakaļ. Tāpēc 13. jūnijā, kad sākās jauna supermilzīgā slepenā spēku pārsviešana, visām armijām vienkārši nepietika vagonu.

Iepriekšējās pārsviešanas mērogus ir gandrīz neiespējami iedomāties. Precīzu ciparu mums nav. Tomēr, lūk, dažas fragmentāras liecības.

Bijušais valsts kontroles tautas komisāra vietnieks I. V. Kovaļovs: "Maijā — jūnija sākumā PSRS transporta sistēmai nācās realizēt apmēram astoņsimt tūkstošu rezervistu pārvadāšanu….Šai pārvadāšanai bija jānotiek paslepus…" (Transport v Veļikoi Otečestvennoi voiņe (Transports Lielā tēvijas kara laikā), 41. lpp.)

Ģenerālpulkvedis I. I. Ļudņikovs: "Maijā. Žitomiras rajonā un mežos uz dienvidaustrumiem no tās koncentrējās gaisa desanta korpuss." (VIŽ, 1966. gads, Nr. 9, 66. lpp.)

Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans apraksta maiju Kijevas īpašajā kara apgabalā: "25. maijā bruņoto spēku sastāvā no Tālajiem Austrumiem ieradīsies 31. strēlnieku korpusa pārvalde. .Maija otrajā pusē mēs saņēmām Ģenerālštāba direktīvu, kurā tika dots rīkojums no Ziemeļkaukāza kara apgabala pieņemt 34. strēlnieku korpusa pārvaldi, četras divpadsmit tūkstošu divīzijas un vienu kalnu strēlnieku divīziju….īsā laikā bija paredzama gandrīz veselas armijas izvietošana. .Maija beigās apgabalā sāka ierasties ešelons pēc ešelona. Operatīvā nodaļa kļuva līdzīga dispečeru punktam, kurā saplūda visa informācija par atbraukušo karaspēku." (VIŽ, 1967. gads, Nr. 1, 62. lpp.)

Tādi bija apstākļi maijā. Tieši šādos apstākļos 13. jūnijā sākās jauna, nebijusi, slepena spēku pārgrupēšana, kurai vajadzēja izveidot Sarkanās armijas Otro stratēģisko ešelonu.

Savās agrīnajās publikācijās par šo jautājumu es nosaucu Otrā stratēģiskā ešelona skaitlisko sastāvu - 69 tanku, motorizētās un strēlnieku divīzijas, neskaitot desmitiem atsevišķu pulku un simtiem atsevišķu bataljonu. Turpmākie pētījumi pierādīja, ka biju kļūdījies. Šobrīd man ir ziņas par 77 divīzijām un daudziem pulkiem un bataljoniem, kas TASS paziņojuma piesegā uzsāka slepenu virzību uz rietumiem.

Lūk, viena no vairākiem desmitiem liecību par šo tēmu.

Artilērijas ģenerālleitnants G.D. Plaskovs (tolaik - pulkvedis): "53. divīzija, kurā es biju artilērijas priekšnieks, bija dislocēta pie Volgas. Vecākais komandējošais sastāvs tika izsaukts uz mūsu 63. korpusa štābu. Sapulcē ieradās apgabala komandieris V. F. Gerasimenko. Lielās priekšniecības ierašanās darīja nedaudz piesardzīgu: tātad sekos kas nozīmīgs. Korpusa komandieris A. G. Petrovskis, parasti mierīgs, nesatricināms, acīmredzami uztraucās.

Biedri, - viņš teica. - Ir pavēlēts mobilizēt korpusu. Mums jānokomplektē vienības pēc kara laika personālsastāva, kam jāizmanto neaizskaramās rezerves. Ir steidzami jāiesauc pārējais piederošais sastāvs.

Uzkraušanas secības, ešelonu padeves un atiešanas plānu saņemsiet pie korpusa štāba priekšnieka ģenerālmajora V. S. Benskoja.

Sapulce nebija ilga. Viss bija skaidrs. Un lai gan ģenerālis Gerasimenko deva mājienu, ka mēs dodamies uz mācībām, visi saprata, ka lieta ir daudz nopietnāka. Vēl ne reizi uz mācībām netika ņemts līdzi pilns kaujas lādiņu komplekts. Neiesauca cilvēkus no rezervēm." (Pod grohot kononadi (Kanonādēs dārdos), 125. lpp.)

Tagad mēs palūkosimies, kas notika Pirmajā stratēģiskajā ešelonā brīdī, kad padomju radio raidīja tādus, šķietami naivus paziņojumus.

"14. jūnijā Odesas kara apgabala Kara padome saņēma rīkojumu par armijas pārvaldes izveidošanu Tiraspolē." (VIŽ, 1978. gads, Nr. 4, 86. lpp.) Runa ir par 9. armiju. "14. jūnijā Baltijas īpašā kara apgabala Kara padome apstiprināja plānu vairāku divīziju un atsevišķo pulku pārdislokācijai uz pierobežas joslu." (SVE, 6. sējums, 517. lpp.)

"Vienlaicīgi ar karaspēku izvirzīšanu no valsts iekšienes sākās slepena vienību pārgrupēšana pierobežas apgabalu iekšienē. Uzdodot to par vasaras nometņu dislokācijas maiņu, vienības virzījās tuvāk robežai. .Lielākā daļa vienību pārvietojās nakts laikā." (Načalnijperiodvoini, 211. lpp.)

Lūk, dažas absolūti tipiskas liecības par tām dienām:

Ģenerālmajors S. Iovļevs (tolaik 13. armijas 44. strēlnieku korpusa 64. strēlnieku divīzijas komandieris): "1941. gada 15. jūnijā Rietumu īpašā kara apgabala komandieris armijas ģenerālis D. G. Pavlovs pavēlēja mūsu korpusa divīzijām sagatavoties pārdislokācijai pilnā sastāvā. .Gala stacija mums netika paziņota." (VIŽ, 1960. gads, Nr. 9, 56. lpp.)

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs (tolaik - pulkvedis, Rietumu īpašā kara apgabala 4. armijas štāba priekšnieks): "4. armijas dienvidu spārnā parādījās jauna divīzija - 75. strēlnieku. Tā tika izvirzīta no Moziras un izvietoja mežos rūpīgi maskētas telšu pilsētiņās." (Perežitoje, 71. lpp.)

Kijevas kara apgabala oficiālā vēsture: "Ģenerālmajora F. F. Aļabiševa 87. strēlnieku divīzija, maskējoties ar mācībām, 14. jūnijā tika izvirzīta pie valsts robežas." (Kijevskij Krasnoznamjonnij (Kijevas Sarkankarogotais), 162. lpp.) Karaspēku izvirzīšanas metode, maskējoties ar mācībām, - tā nav vietēja mēroga pašdarbība.

Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs (tolaik - armijas ģenerālis, Ģenerālštāba priekšnieks): "Aizsardzības narkoms S. K. Timošenko apgabalu karaspēku komandieriem rekomendēja veikt vienību taktiskās mācības valsts robežas virzienā, lai pēc piesegšanas plāniem pievirzītu spēkus tuvāk izvēršanas rajoniem. Šo narkoma rekomendāciju apgabali īstenoja dzīvē, taču ar vienu būtisku atrunu: virzībā nepiedalījās nozīmīga artilērijas daļa." (Vospominaņija i razmišļeņija, 242. lpp.)

Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis (tolaik - ģenerālmajors, 9. mehanizētā korpusa komandieris) izskaidro vienkāršu iemeslu, kāpēc spēki izgāja pie valsts robežas bez artilērijas - artilēriju bija pavēlēts izsūtīt uz robežu nedaudz agrāk (Soldatskij dolg, 8. lpp.).

Padomju Savienības maršals K. A. Mereckovs (tolaik - armijas ģenerālis, aizsardzības narkoma vietnieks): "Pēc mana rīkojuma tika veiktas mehanizētā korpusa mācības. Korpuss treniņa kārtībā tika izvests pie robežas un tur arī atstāts. Pēc tam es teicu Zaharovam, ka apgabalā ir ģenerālmajora R. J. Maļinovska korpuss, kurš mācību laikā arī ir jāizved pierobežas rajonā." (Na službe narodu, 204. lpp.)

Padomju Savienības maršals R. J. Maļinovskis (tolaik ģenerālmajors, Odesas kara apgabala 48. strēlnieku korpusa komandieris) apstiprina, ka šī pavēle tika izpildīta: "Korpuss jau 7. jūnijā devās no Kirovogradas rajona uz Beļciem un 14. jūnijā bija uz vietas. Šī pārvietošana tika veikta, maskējoties ar mācībām." (VIŽ, 1961. gads, Nr. 6, 6. lpp.)

Padomju Savienības maršals M. V. Zaharovs (tolaik - ģenerālmajors, Odesas kara apgabala štāba priekšnieks): "15. jūnijā 48. strēlnieku korpusa pārvalde, 74. un 30. strēlnieku divīzija, maskējoties ar mācībām, koncentrējās mežos dažus kilometrus uz austrumiem no Beļciem." (Voprosi istoriji, 1970. gads, Nr. 5, 45. lpp.) Maršals atzīmē, ka korpusa pārvaldi, korpusa daļas un 74. strēlnieku divīziju piecēla kājās ar kaujas trauksmi. Viņš saka, ka "mācībās" tobrīd piedalījās arī 16. tanku divīzija.

Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans (tolaik - pulkvedis, Kijevas īpašā kara apgabala operatīvās nodaļas priekšnieks): "Mums nācās gatavot visu operatīvo dokumentāciju, kas bija saistīta ar piecu strēlnieku un četru mehanizēto korpusu izvirzīšanos no pastāvīgās dislokācijas vietas uz pierobežas zonu." (Tak načinalas voina, 64. lpp.) "15. jūnijā mēs saņēmām pavēli sākt. visu piecu strēlnieku korpusu izvirzīšanu pie robežas. Tās paņēma sev līdzi visu nepieciešamo kara darbībai. Slepenības nolūkos virzība tika realizēta tikai naktīs." (Turpat, 71. lpp.)

Ģenerālpulkvedis I. I. Ļudņikovs (tolaik - pulkvedis, 31. strēlnieku korpusa 200. strēlnieku divīzijas komandieris) bija viens no tiem, kurš pildīja šo pavēli.

"1941. gada 16. jūnijā divīzijas štābā ienākušajā apgabala direktīvā bija rīkojums doties pārgājienā. pilnā sastāvā. koncentrēties mežos desmit piecpadsmit kilometru uz ziemeļaustrumiem no pierobežas pilsētas Koveļas. Virzību tika piedāvāts veikt slepus, tikai naktīs, pa mežiem." (Skvoz grozi (Caur negaisu), 24. lpp.)

Padomju Savienības maršals K. S. Moskaļenko (tolaik — artilērijas ģenerālmajors, 1. prettanku brigādes komandieris): "Ieradās aizvien jauni ešeloni ar ļaudīm un kaujas tehniku." (Na jugo-zapadnom napravļeņiji, 19. lpp.)

Padomju Savienības maršals A. I. Jerjomenko (tolaik - ģenerālleitnants, 1. armijas komandieris): "20. jūnijā 13. armijas štābs saņēma Rietumu kara apgabala pavēlniecības rīkojumu pārdislocēties no Mogiļevas uz Novogrudku." (V načaļe voini, 109. lpp.)

Uz valsts robežām tika pārsviestas ne tikai armijas, korpusi un divīzijas. Mēs atrodam liecības par simtiem daudz mazāku apakšvienību pārsviešanu. Piemēram.

Ģenerālleitnants V. F. Zotovs (tolaik - ģenerālmajors, Ziemeļrietumu frontes inženierijas spēku priekšnieks): "Sapieru bataljoni bija mobilizēti pēc kara laika personālsastāva. desmit no Tālajiem Austrumiem ieradušies bataljoni bija pilnībā bruņoti." (Na Severo-Zapadnom fronte, 172. lpp) '

Manā kolekcijā ir ne tikai ģenerāļu un maršalu atmiņas. Zemāka ranga virsnieki runā par to

pašu.

Pulkvedis S. F. Hvaļejs (tolaik 8. armijas 12. mehanizētā korpusa 202. motorizētās divīzijas komandiera vietnieks): "1941. gada 18. jūnija naktī mūsu divīzija devās lauku mācības." (Na Severo-Zapadnom fronte, 310. lpp) Tūlīt pat pulkvedis saka - "tā sanāca", ka divīzijas apakšvienības kara sākumā izrādīj ās tieši aiz robežkontroles posteņiem, tas ir, tiešā valsts robežas tuvumā.

Ir zināms neliels fragments no kaujas pavēles, kuru tajā pašā dienā, 1941. gada 18. jūnijā, saņēma pulkvedis I. D. Čerņahovskis (vēlāk - armijas ģenerālis), tā paša 12. mehanizētā korpusa tanku divīzijas komandieris: ".28. tanku divīzijas komandierim pulkvedim Čerņahovskim pēc šīs pavēles saņemšanas jāizziņo kaujas gatavība visās daļās atbilstoši kaujas trauksmei, taču pašu trauksmi neizziņot. Darbu veikt ātri, bet bez trokšņa, bez panikas un liekām runām; jābūt normās noteiktajām pārnēsājamām un pārvadājamām rezervēm, kas nepieciešamas dzīvei un kaujai." (VIŽ, 1986. gads, Nr. 6, 75. lpp.) Ļoti žēl, ka nav publicēta visa pavēle. Tā paliek slepena tāpat, kā pirms pusgadsimta. Vācu trofejas dokumenti liecina, ka pirmā tikšanās ar 28. tanku divīziju notika pie Šauļiem. Bet divīzijai bija uzdevums iziet pie pašas robežas.

Bruņutanku karaspēka maršals P. P. Polubojarovs (tolaik - pulkvedis, Ziemeļrietumu frontes autobruņutanku pārvaldes priekšnieks): "Divīzijai (28. tanku) bija jāiziet no Rīgas uz PSRS-Vācijas robežu." (Na Severo-Zapadnom fronte, 114. lpp.) Vācijas iebrukums vienkārši pārsteidza šo, tāpat kā daudzas citas divīzijas, ceļā, tāpēc tā vienkārši nepaspēja iziet pie pašas robežas.

Bet, lūk, majora I. A. Hizenko (Oživšije straņici (Dzīvās lappuses)) atmiņas. Pirmās nodaļas nosaukums ir "Ejam uz robežu". Runa ir par 37. strēlnieku korpusa 80. strēlnieku divīziju. ".16. jūnija vakarā pulkvedis Prohorovs (Ģenerālmajors Vasilijs Ivanovičs Prohorovs - 37. strēlnieku korpusa 80. strēlnieku divīzijas komandieris) sapulcēja štāba darbiniekus uz sapulci. Paziņoja Kijevas īpašā kara apgabala komandiera pavēli par divīzijas iziešanu uz jaunu izvietojuma rajonu….Klīst runas, ka gaidāmais maršs būs neparasts."

Šo sarakstu var turpināt bezgalīgi. Manā personīgajā bibliotēkā ir tik daudz dokumentu par karaspēka virzīšanos uz robežām, ka pietiktu materiāla, lai uzrakstītu vairākas biezas grāmatas par šo tēmu. Bet negarlaikosim lasītāju ar ģenerāļu un maršalu vārdiem, armiju, korpusu un divīziju numuriem. Centīsimies iztēloties visu ainu kopumā. Kopā Pirmajā stratēģiskajā ešelonā bija 170 divīziju — tanku, motorizētās, kavalērijas un strēlnieku. 56 no tām atradās cieši pie valsts robežas. Tām pagaidām nebija uz kurieni virzīties. Tomēr arī tur viss, kas vien varēja virzīties uz pašu robežu, kustēj ās un slēpās pierobežas mežos.

Armijas ģenerālis I. I. Feģuņinskis (tolaik - pulkvedis, 5. armijas 15. strēlnieku korpusa komandieris) liecina, ka izvedis "uz mežiem, tuvāk robežai" četrus pulkus no 45. un 62. strēlnieku divīzijas sastāva (Podņatijepo trevoge (Trauksmes modinātie), 12. lpp.).

Pārējās 140 Pirmā stratēģiskā ešelona divīzijas atradās rietumu pierobežas apgabalu teritorijas dziļumā un varēja tikt izvirzītas uz robežu. Mūs interesē jautājums: cik no šīm simt četrpadsmit divīzijām uzsāka kustību uz robežu nomierinošā TASS paziņojuma piesegā? Atbilde - VISAS! "No 12. līdz 15. jūnijam rietumu kara apgabaliem tika dota pavēle: visas dziļumā izvietotās divīzijas izvirzīt tuvāk valsts robežai." (A. Griļovs, V. Hvostovs / Kommuņist, 1968. gads, Nr. 12, 68. lpp.) Pie šīm simt četrpadsmit Pirmā stratēģiskā ešelona divīzijām mēs pieskaitīsim septiņdesmit septiņas Otrā stratēģiskā ešelona divīzijas, kuras, kā jau mēs zinām, arī sāka virzīšanos uz rietumiem vai grasījās to izdarīt.

Tātad 1941. gada 13. jūnijs - civilizācijas vēsturē vislielākās karaspēka pārvietošanas sākums. Tagad ir īstais brīdis no jauna ņemt rokās 13. jūnija TASS paziņojumu un uzmanīgi to pārlasīt. TASS paziņojums skaidri runā ne tikai par Vācijas nodomiem (vēsturnieki nezin kādēļ koncentrē savu uzmanību galvenokārt uz paziņojuma ievada daļu), bet arī par Padomju Savienības rīcību (šo paziņojuma daļu vēsturnieki neuzskata par interesantu).

"Baumas par to, ka PSRS gatavojas karam ar Vāciju, ir nepatiesas un provocējošas. šobrīd veiktās Sarkanās armijas rezervistu pulcēšanās un gaidāmo manevru mērķis nav nekas cits kā rezervistu apmācība un dzelzceļa aparāta darbības pārbaude, kas, kā zināms, tiek veikts katru gadu, un, ņemot to vērā, ir nejēdzīgi iedomāties šos pasākumus kā Vācijai naidīgus."

Salīdzinot šo paziņojumu ar to, kas norisinājās īstenībā, mēs atklāsim zināmu vārdu nesakritību ar darbiem.

TASS paziņojumā ir teikts - "dzelzceļa aparāta pārbaude". Atļausim to apšaubīt. Padomju karaspēka pārsviešana sākās februāra sākumā, martā pastiprinājās, aprīlī-maijā sasniedza grandiozus apmērus, bet jūnijā ieguva īsteni vispārēju raksturu; kustībā nepiedalīj ās tikai tās divīzijas, kuras jau pavisam cieši bija pievirzītas pie robežas, tās, kuras gatavojās iebrukumam Irānā, un tās, kuras bija palikušas Tālajos Austrumos. Pilna padomju karaspēka koncentrācija pie Vācijas robežas tika plānota 10. jūlijā (Načaļnijperiodvoini, 211. lpp.). Gandrīz pusgadu dzelzceļa transportu (galvenais valsts transports) paralizēja slepenie militārie pārvadājumi. 1941. gada pirmā pusgada valsts plāns netika izpildīts ikvienā rādītājā, izņemot militāro. Galvenais tā iemesls bija transports, otrs iemesls - slēptā iedzīvotāju vīriešu daļas mobilizācija jaunformējamās armijās. Apzīmēt valsts plāna izgāšanu ar terminu "pārbaude" nav visai pareizi. Tā, protams, nav pārbaude. TASS paziņojumā teikts "parastas mācības", bet padomju maršali, ģenerāļi un admirāļi to apstrīd:

Ģenerālmajors S. Iovļevs: "Militārās apmācības plānos neparedzētā neparastā pulcēšanās darīja cilvēkus piesardzīgus." (VIŽ, 1960. gads, Nr. 9, 56. lpp.)

Viceadmirālis I. I. Azarovs: "Kā likums, mācības arvien veica tuvāk rudenim, bet te tās sākās vasaras vidū." (VIŽ, 1962. gads, Nr. 6, 77. lpp.)

Ģenerālpulkvedis 1.1. Ļudņikovs: "Parasti rezervistus iesauca pēc ražas novākšanas. 1941. gadā šis noteikums tika pārkāpts." (VIŽ, 1966. gads, Nr. 9, 66. lpp.) Armijas ģenerālis M. I. Kazakovs tajā brīdī atradās Ģenerālštābā un personīgi satika ģenerālleitnantu M. F. Lukinu un citus komandierus, kuri slepus devās uz rietumu robežu. Ģenerālis Kazakovs ir kategorisks: "Skaidrs, ka viņi nebrauca uz manevriem." (Nadkartoi bilih sranžeņij (Pie pagājušo kauju kartes), 64. lpp.)

Pievērsīsim uzmanību tam, ka visi maršali un ģenerāļi lieto terminu - "maskējoties ar mācībām". Mācības ir tikai iemesls, lai slēptu padomju karaspēka koncentrācijas pārdislocēšanas īsto mērķi. Bet kāds ir īstais iemesls - neviens nesaka. Vēl četras desmitgades pēc kara beigām šīs

pārsviešanas īstenais mērķis joprojām paliek Padomju Savienības valsts noslēpums.

Tagad lasītājs var jautāt: bet varbūt Staļins sajuta nelaimi un koncentrēja karaspēku aizsardzībai? Taču nekas no tā, ko iepriekš atklājām, nav aizsardzības pasākumi. Karaspēks, kas gatavojas aizsardzībai, ierokas zemē. Tas ir nepārkāpjams noteikums, ko apguvis jebkurš unteroficieris kopš krievu-japāņu un visu nākamo karu laikiem. Karaspēks, kas gatavojas aizsardzībai, vispirms pārtver visplašākos laukus, pa kuriem uzbruks pretinieks, nosprosto ceļus, uzstāda dzeloņstiepļu aizžogojumus, rok prettanku grāvjus, gatavo aizsardzības celtnes un nocietinājumus aiz ūdens šķēršļiem. Taču Sarkanā armija nedarīja neko tamlīdzīgu. Padomju divīzijas, armijas un korpusi iznīcināja agrāk uzceltās aizsardzības būves. Agrāk uzstādītie dzeloņstiepļu un mīnu aizžogojumi netika papildināti, tie pat tika noņemti. Karaspēks koncentrējās nevis aiz (kas ir ērti aizsardzībai), bet priekšā ūdens šķēršļiem (kas ir ērti uzbrukumam).

Padomju karaspēks nepārtvēra plašus laukus, kas ir ērti pretinieka virzībai, bet slēpās mežos tieši tāpat kā vācu karaspēks, kas gatavojās uzbrukumam.

Varbūt visi šie pasākumi - vienkārša varenības demonstrēšana? Protams, nē. Demonstrācija pretiniekam ir jāredz. Sarkanā armija gluži pretēji - nevis demonstrēja, bet centās noslēpt savu gatavošanos. Un arī pats TASS paziņojums ir uzrakstīts ne jau tāpēc, lai iebiedētu, bet lai nomierinātu pretinieku.

Satriecoši, ka tajās dienās Vācijas armija darīja to pašu: virzījās uz robežām, slēpās mežos, taču šo kustību bija ļoti grūti slēpt. Padomju izlūklidmašīnas "kļūdas pēc" lidoja virs Vācijas teritorijas. Tās neviens netrieca zemē. Virs Vācijas teritorijas lidoja ne tikai ierindas lidotāji, bet arī daudz augstāka ranga komandieri. Lūk, Rietumu īpašā kara apgabala 43. iznīcinātāju aviācijas divīzijas komandieris, aviācijas ģenerālmajors G. N. Zaharovs lūkojas no augšas uz Vācijas karaspēku: "Radās iespaids, ka milzīgas teritorijas iekšienē dzima kustība, kas tika piebremzēta šeit, pie pašas robežas, atduroties tajā kā neredzamā šķērslī un gatava tūlīt, tūlīt pārplūst pār malu." (Povestj ob istrebiteļah (Stāsts par iznīcinātājiem), 43. lpp.)

Interesanti, ka vācu lidotāji arī lidoja virs padomju teritorijas un arī - "kļūdas pēc", viņus arī neviens netrieca zemē, un viņi redzēja tieši tādu pašu ainu! Vecos trofejas arhīvos es atradu vācu lidotāja iespaidus, kurš apraksta padomju karaspēku tieši tādiem pašiem vārdiem.

Vācu kara vēsturnieki ir izdarījuši vairāk nekā citi, lai saprastu 1941. gada jūnija notikumu jēgu. Es ar nodomu necitēju vācu dokumentus, lai neatkārtotu to, kas jau pateikts Vācijā. Es tikai uzsveru, ka padomju virsnieku, ģenerāļu un maršalu teikto pilnībā apstiprina tas, ko teicis vācu izlūkdienests jau 1941. gada 22. jūnijā: Sarkanā armija gigantiskā straumē steidzas uz savām rietumu robežām.

Ir daudz citu neatkarīgu kanālu, un tie visi runā vienu un to pašu. Viens no aviokonstruktora A. N. Tupoļeva vietniekiem G. Ozerovs tajā laikā kopā ar Tupoļevu un visu viņa konstruktoru biroju sēdēja cietumā. Ozerova grāmata tika uzrakstīta Padomju Savienībā, taču tika izplatīta caur Samizdatu, tas ir, apejot cenzūru. No turienes tā nokļuva Rietumos un tika publicēta Rietumvācijā. Pat padomju cietumos bija jūtams Sarkanās armijas gigantiskās kustības baigais ritms, armijai dodoties uz rietumu robežu. "Pie Baltkrievijas un Ventspils ceļiem vasarnīcās dzīvojošie sūdzas - naktis nevar gulēt, tiek dzīti ešeloni ar tankiem, lielgabaliem!" (Tupoļevskaja šaraga, 90. lpp.)

Vēstules raksta ne tikai personīgi man, - daži liecinieki vai viņus labi pazīstoši cilvēki raksta vēstules zinātniskiem žurnāliem, un dažas no šīm vēstulēm ir publicētas. Lūk, vēstule no Lielbritānijas. Lielbritānijas pilsonis Džeimss Rušbruks pievērš uzmanību Stefana Scendes grāmatai "Solījums, kuru Hitlers izpildīja", grāmata ir uzrakstīta 1944. gadā un publicēta 1945. gadā Zviedrijā. Autors - Polijas ebrejs, kurš 1941. gadā atradies Ļvovā. Lūk, viņa atmiņas par dienām pirms 22. jūnija: "Caur Ļvovu uz rietumiem aizvien biežāk un biežāk brauc ar karavīriem un militāro aprīkojumu piekrauti ešeloni. Motorizētas daļas brauc pa pilsētas galvenajām ielām, bet dzelzceļa stacijā visa kustība - tīri militāra." (88. lpp.) Es pateicos visiem, kas raksta man un žurnāliem, pievienojot aizvien jaunas un jaunas liecības par Sarkanās armijas kustību uz rietumiem.

Papildus slepenajiem arhīviem ir arī pietiekams skaits atklātu oficiālu publikāciju, un starp tām - padomju kara apgabalu, armiju, korpusu un divīziju vēstures.

Katrs, kuru interesē šis jautājums, ļoti īsā laikā var atrast simtiem un pat tūkstošiem līdzīga veida paziņojumu: "Pirms paša kara, saskaņā ar Sarkanās armijas Ģenerālštāba rīkojumu, dažas Rietumu īpašā kara apgabala vienības sāka virzīties uz valsts robežu." (Krasnoznamjonnij Belorusskij vojennij okrug (Sarkankarogotais Baltkrievijas kara apgabals), 88. lpp.) Taču, ja kāds neuzskata visus šos avotus par ticamiem, ir apstiprinājums, kuru apgāzt nav iespējams, — tā ir paša kara vēsture. Sagrāvušas Pirmo stratēģisko ešelonu un pārrāvušas tā aizsardzību, vācu avangarda daļas pēkšņi sadūrās ar jaunām divīzijām, korpusiem un armijām (piemēram, jūnija beigās ar 16. armiju pie Šepetovkas), par kuru eksistenci vācu komandieri pat nenojauta. Viss blickriga plāns tika veidots ar aprēķinu zibenīgi sagraut, tieši pie robežas izvietotās padomju armijas, bet, izpildot šo plānu, vācu armija atklāja sev priekšā jaunu armiju sienu — tās tika izvirzītas no Volgas otras puses, Ziemeļkaukāza, Urāliem, Sibīrijas, Aizbaikāla un Tālajiem Austrumiem. Pat vienai armijai ir nepieciešams tūkstošiem vagonu. Tie ir jāpadod uz iekraušanas staciju, j āuzkrauj armija, smagais bruņojums, transports un rezerves un jāpārved tūkstošiem kilometru. Ja Vācijas karaspēks satika Sibīrijas, Urālu un Aizbaikāla armijas jūnija beigās, tas nozīmē, ka to pārvešana uz rietumiem sākusies nevis 22. jūnijā, bet agrāk.

Kopā ar padomju karaspēka masām sakās arī padomju flotes pārvietošana. "Padomju Baltijas flote izgāja no Somu līča austrumu daļas kara priekšvakarā." (Estonskij narod v Veļikoi Otečestvennoi voiņe Sovetskovo Sojuza (Igauņu tauta Padomju Savienības Lielajā tēvijas karā), 1. sējums, 43. lpp.) Paskatīsimies kartē. Ja flote izgāja no Somu līča austrumu daļas, ir tikai viens kustības virziens — uz rietumiem. Flote, protams, nedevās uz mācībām: "Flotei bija uzdevums aktīvi darboties pretinieka jūras komunikācijās." (Turpat.) Apbrīnojami: kara vēl nav, Staļins vēl nezina, ka Hitlers viņam uzbruks, bet padomju flote jau ir izgājusi no bāzēm ar kaujas uzdevumu veikt uzbrukuma darbības!

Vienlaicīgi ar karaspēka pārsviešanu norisināj ās intensīva aviācijas pārbāzēšana. Aviācijas divīzijas un pulki diennakts tumšajās stundās nelielās grupās, maskējoties ar mācībām, tika pārsviesti uz lidlaukiem, no kuriem daži atradās pat tuvāk par desmit kilometriem no robežas. Taču par to runāsim vēlāk. Tagad mēs tikai atgādināsim, ka bez aviācijas kaujas vienību pārsviešanas norisinājās pastiprināta jaunāko, vēl nevienā pulkā un divīzijā neiekļautu lidmašīnu pārvietošana. Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs: "No 15. jūnija mēs sāksim saņemt jaunu kaujas tehniku. Kobrinska un Pružanska iznīcinātāju pulki saņems iznīcinātājus Jak-1 kas bruņoti ar lielgabaliem, trieciena pulks — lidmašīnas I1-2, bombardēšanas pulks — Pe-2" (Na Moskovskom napravļeņiji (Maskavas virzienā), 63. lpp.) Atgādināsim lasītājam, ka katrā iznīcinātāju pulkā tolaik bija 62 lidmašīnas, 63 triecienlidmašīnas, bet bumbvedēji — 60. Tātad tikai vienā divīzijā (10. jauktajā aviācijas) tobrīd bija gaidāma 247 jaunāko lidmašīnu piegāde. Tūlīt pat ģenerālis paziņo, ka divīzija tiešām sāka saņemt jaunu tehniku, bet arī vecās lidmašīnas palika divīzijā. Tādā veidā divīzija pakāpeniski pārvērtās gigantiskā kaujas organismā ar vairākiem simtiem lidmašīnu. Arhīvu dokumenti rāda, ka šis process norisinājās visaptveroši. Piemēram, līdzās esošajai un arī pie pašas robežas izvirzītajai 9. jauktajai bija 176 jaunākie MiG-3, kā arī vairāki desmiti Pe-2 un I1-2. Taču jaunā tehnika nāca un nāca.

Aviācijas galvenais maršals A. A. Novikovs ziņo, ka 21. jūnijā Ziemeļu fronte (kurā viņš tolaik bija VVS virspavēlnieks aviācijas ģenerālmajora pakāpē) saņēma ešelonu ar MiG-3 iznīcinātājiem (VIŽ, 1969. gads, Nr. 1, 61. lpp.).

Taču papildus iznīcinātājiem nepārtrauktā straumē plūda arī tanki, artilērija, munīcija un degviela. "22. jūnija rītausmā Šauļu stacijā pienāca izkraušanai domāts smagās artilērijas pulka ešelons." (Bitva za Leņingrad (Kauja par Ļeņingradu), 22. lpp.). Ne jau viens ešelons, protams, un ne tikai ar lielgabaliem. Lūk, kaut kas par automašīnām — "1941. gada jūnija beigās uz dzelzceļa sliedēm dīkā stāvēja 1320 vilcieni ar automašīnām" (VIŽ, 1975. gads, Nr. 1, 81. lpp.). Vācijas karaspēks uzbruka 22. jūnijā, bet jau jūnija beigās tāds ešelonu skaits ar automašīnām stāvēja dīkā piefrontes joslā. Tā laika standarta militārā ešelona svars — 900 tonnu (45 20 tonnu vagoni). Ja uz katra vagona atradās viena automašīna, tas nozīmē, ka izkraušanu gaidīja 59 400 automašīnu. Tomēr bieži gadījumos, ja pretinieka uzbrukums netika gaidīts (un tas netika gaidīts), automašīnas tika krautas "čūskā": priekšējie automašīnas riteņi tika likti priekšā stāvošās kravas kastē, bet tās kravas kastē savukārt lika nākamās mašīnas riteņus utt. Tādā veidā ekonomējot, vienā ešelonā varēja iekraut vairāk automašīnu. Kāds pirms kara savāca tādu vagonu un automašīnu skaitu, iekrāva automašīnas vagonos un nogādāja pie rietumu robežas. Skaidrs, ka šis process bija sācies vēl pirms kara. Taču, lūk, izkraut šīs mašīnas nepaspēja. Bet tepat līdzās nebeidzamā straumē plūda ešeloni ar munīciju. „Krasnaja zvezda" 1985. gada 28. aprīlī atzīmē: "1941. gada 21. jūnija vakarā Liepājas dzelzceļa stacijas komendantam paziņoja: "Pieņemiet īpašu sastāvu. Tas ir ar munīciju. Tas jāaizgādā uz galamērķi pirmām kārtām."" Liepāja tolaik atradās ļoti tuvu robežai, bet ešelons gāja tranzītā, tas ir, uz pašu robežu.

Visās frontēs munīcija atradās dzelzceļa vagonos, tā parasti tiek darīts, gatavojoties uzbrukumam lielā dziļumā. Aizsardzības karā ir vienkāršāk, drošāk un lētāk izvietot munīciju iepriekš sagatavotās robežās. Izlietojis munīciju vienās robežās, karaspēks tukšām rokām ātri atkāpjas pie otras robežas, kur laikus sagatavota munīcija, pēc tam — uz trešo utt. Savukārt pirms uzbrukuma munīciju izvieto mobilajā transportā, un tas ir ļoti dārgi un bīstami. "Dienvidrietumu frontei tikai mazajā Kaļinovkas stacijā vien bija 1500 vagonu ar munīciju." (G. A. Kumaņevs, Sovetskije žeļeznodorožņiki, 36. lpp.)

Man ir daudz materiālu par munīcijas ešelonu glābšanu 1941. gadā. Bet, protams, ne jau visu izdevās izglābt.

Artilērijas ģenerālpulkvedis 1.1. Volkotrubenko ziņo, ka 1941. gadā Rietumu fronte vien zaudēja 4216 vagonus ar munīciju (VIŽ, 1980. gads, Nr. 5, 71. lpp.). Taču frontes bija piecas, nevis viena. Ne tikai Rietumu fronte zaudēja vagonus ar munīciju. Mēģināsim iedomāties munīcijas daudzumu visās frontēs, kas nokļuva pretinieka rokās, un to, kuru izdevās izglābt. Jūnija vidū tas viss TASS paziņojuma aizgādniecībā aizvērtos vagonos ripoja pa taisno uz Vācijas robežu.

Padomju Savienības maršals S. K. Kurkotkins ziņo, ka jūnija sakumā "padomju valdība pēc Ģenerālštāba ieteikuma apstiprināja plānu pārvietot 100 000 tonnu degvielas no iekšējiem valsts rajoniem" (Til Sovetskih Vooružjonnih Sil, 59. lpp.). Acīmredzot bez šī lēmuma bija arī citi līdzīgi — "dzelzceļa mezglos un pat posmos starp stacijām sakrājās apmēram 8500 dzelzceļa cisternu ar degvielu" (turpat, 173. lpp.) Ja būtu izmantotas tikai pašas mazākās, 20 tonnu cisternas, arī tad runa nebūtu vis par 100 000 tonnām, bet par lielāku daudzumu. Taču pamata cisterna 1940. gadā bija nevis 20, bet 62 tonnas. Un šīs 8500 cisternas ir tikai tās, kas stāv stacijās, gaidot izkraušanu kara pirmajās dienās. Jāņem vērā arī tas, ko pretinieku armija jau paspējusi iznīcināt dzelzceļa stacijās pirmajās kara minūtēs un stundās.

Ģenerālpulkvedis I. V. Boldins (tolaik — ģenerālleitnants, Rietumu frontes komandiera vietnieks) ziņo, ka 10. armijai (visspēcīgākā Rietumu frontē) degvielas rezervju noliktavās un dzelzceļa cisternās bija pietiekami un pirmajās kara minūtēs un stundās tas viss tika zaudēts (Straņici žizņi (Dzīves lapaspuses), 92. lpp.).

Kara priekšvakarā visa šī cisternu masa devās uz robežām kopā ar karaspēku, tehniku, bruņojumu, munīciju.

Kad mēs runājam par Sarkanas armijas zaudējumiem kara sākuma perioda, mēs nezin kādēļ aizmirstam galveno iemeslu: Sarkanā armija atradās vagonos. Jebkurš pētnieks var atrast tūkstošiem šim paziņojumam līdzīgu paziņojumu.

"Kara sākuma brīdī puse 64. strēlnieku divīzijas vagonu atradās ceļā." (VIŽ, 1960. gads, Nr. 9, 56. lpp.)

"Karš pārsteidza lielāko 21. armijas vienību daļu ešelonos, kas bija izkaisīti pa dzelzceļu milzīgā teritorijā no Volgas līdz Dņeprai." (PoprikazuRodini (Pēc Dzimtenes pavēles), 5. lpp.)

"Karš pārsteidza 63. strēlnieku korpusu ceļā. Tikai pirmie ešeloni paspēja 21. jūnijā ierasties izkraušanas vietā Dobrušas un Novobelicas stacijās. Turpmākie pienāca ārkārtīgi nesaskaņoti, līdz pirmajiem jūlija datumiem dažādās stacijās Gomeļas tuvumā. Bet daļa korpusa vienību, piemēram, visi 53. strēlnieku divīzijas pulki, izņemot 110. strēlnieku un 36. artilērijas pulku, neaizbraucot pat līdz Gomeļai, tika pagriezti uz ziemeļiem." (VIŽ, 1966. gads, Nr. 6, 17. lpp.)

Armijas ģenerālis S. P. Ivanovs (tolaik — pulkvedis, 13. armijas štāba operatīvās nodaļas priekšnieks) stāsta par ģenerālmajora S. S. Birjuzova 132. strēlnieku divīziju:

"Pretinieks pēkšņi uzbruka ešelonam, kurā uz fronti brauca daļa divīzijas spēku un tās štābs. Nācās iesaistīties kaujā pa taisno no vagoniem un platformām." (Krasnaja zvezda, 1984. gada 21. augusts.)

Padomju Savienības maršals S. S. Birjuzovs (tolaik — ģenerālmajors, 132. strēlnieku divīzijas komandieris): "Pašā pēdējā brīdī mūs iekļāva 20. mehanizētā korpusa sastāvā. Ne korpusa komandieri, ne štāba priekšnieku es nebiju redzējis un, starp citu, pat nezināju, kur atrodas viņu komandpunkts. Pa kreisi no mums darbojās pulkveža I. T. Grišina komandētā 137. strēlnieku divīzija. Tā bija ieradusies no Gorkijas. Mūsu labējais kaimiņš bija iemests kaujā tāpat kā mēs — pa taisno no vagoniem, kad visi ešeloni vēl nebija ieradušies izkraušanas vietā." (Kogda gremeļi puški (Kad dārdēja lielgabali), 21. lpp.)

Armijas ģenerālis S. M. Štemenko (tolaik — Ģenerālštāba operatīvās pārvaldes pulkvedis): "Ešeloni dodas uz rietumiem un dienvidrietumiem nepārtrauktā straumē. Drīz vienu, drīz otru no mums sūta uz izkraušanas stacijām. Apstākļu sarežģītība un mainīgums nereti spieda pārtraukt izkraušanu un sūtīt ešelonus uz kādu citu staciju. Gadījās, ka divīzijas komandējošais sastāvs un štābs tika izkrauts vienā vietā, bet pulki — citā vai pat vairākās vietās ievērojamā attālumā." (Geņeraļnij štab v godi voini, 30. lpp.)

"Ienaidnieka aviācija sistemātiski veica uzbrukumus dzelzceļa stacijām un pašiem dzelzceļiem. Kustības grafiki tika izjaukti. Izkraušana nereti tika veikta nevis galamērķa stacijā, bet citos punktos. Bija gadījumi, kad apakšvienības nokļuva kaimiņu armijā un tur tika iesaistītas kaujā." (V. A. Anfilovs, Proval blickriga (Blickriga izgāšanās), 463. lpp.)

"Ceļā atradās vienpadsmit 20., 21. un 22. armijas divīzijas. Novietošanos nepabeidza ģenerāļa I. S. Koņeva 19. armija un ģenerāļa M. F. Lukina 16. armija." (Istorija vtoroi mirovoi voini, 4. sēj., 47. lpp.) '

"Milzīgs vagonu sablīvējums gandrīz pilnībā paralizēja daudzu mezglu darbu. Lielākajā daļā staciju bija palikušas tikai vienas brīvas sliedes vilcienu izlaišanai." (L. V. Kovaļovs, Transport v Veļikoi Otečestvennoi voiņe, 59. lpp.)

Ģenerālpulkvedis A. S. Kļemins runā par jūlija sākumu: "Uz ceļiem atradās 47 000 vagonu ar militārajām kravām." (VIŽ, 1985. gads, Nr. 3, 67. lpp.)

Var pieņemt, ka tas viss ir uzkrauts un aizsūtīts uz fronti pēc 22. jūnija. Bet tas būtu nepareizs pieņēmums. Pēc 22. jūnija frontes pieprasīja tikai tukšus vagonus, lai izvestu bruņojuma un munīcijas kaudzes, degvielu un citas, pie robežām jau sakoncentrētās militārās rezerves.

Lai iztēlotos traģisko situāciju, ir vērts vēlreiz atcerēties kaut vai ģenerāli M. F. Lukinu. Viņš kā armijas komandieris jau karoja pie Šepetovkas, bet viņa armijas štābs vēl atradās Aizbaikālā. Viņa armijas ešeloni bija izstiepusies tūkstošos kilometru. Tad ieradās štābs, bet sakaru bataljons joprojām atradās ceļā. Tādas situācijas radās visur: vienās stacijās tika izkrauti štābi, citās vietās — karaspēka formējumi bez štābiem. Sliktāk bija tad, kad ešeloni apstājās nevis stacijās, bet lauka vidū. Tanku bataljons ir milzīgs spēks. Taču ešelonā tas ir neaizsargāts. Ja karš ir pārsteidzis ešelonu ar smago tehniku tur, kur nav vietas tās izkraušanai, nākas vai nu iznīcināt, vai pamest ešelonu.

Taču arī tās divīzijas, kuras atradās Pirmajā stratēģiskajā ešelonā un virzīj ās uz robežu saviem spēkiem, neatradās labākā stāvoklī. Ceļā esošas divīziju kolonnas ir teicams mērķis aviācijai. Visa Sarkanā armija bija viens lielisks mērķis.

Daudzi bija redzējuši padomju karaspēku pārsviešanu, tomēr katrs redzēja tikai tās daļu. Nav daudz tādu, kas iztēlojas tās patiesos apmērus. Vācijas militārais izlūkdienests uzskatīja, ka notiek gigantiska spēku palielināšana, taču pat tā redzēja tikai Pirmo stratēģisko ešelonu, nenojaušot par Otrā pastāvēšanu (un Trešā, par kuru būs runa vēlāk). Es domāju, ka daudzi padomju ģenerāļi un maršali, izņemot pašus izcilākos vai šajā pārsviešanā tieši iesaistītos, arī nevar iedomāties tās īstenos apmērus un — arī tās nozīmi. Tieši tāpēc daudzi no viņiem tik mierīgi par to stāsta. Kopējo apstākļu un padomju karaspēka koncentrācijas patieso apmēru nezināšana nepavisam nav nejauša. Staļins veica drakoniskus maskēšanās pasākumus. Un Staļina TASS paziņojums — viens no šiem pasākumiem.

Pašu karaspēka pārsviešanas faktu nebija iespējams noslēpt, taču pats galvenais: pārsviešanas apmērus un tās mērķus Staļins noslēpa no visas valsts, Vācijas izlūkdienesta un pat no nākamajām paaudzēm.

Aviācijas ģenerālpulkvedis A. S. Jakovļevs (tobrīd — personīgais Staļina referents) liecina, ka "maija beigās vai jūnija sākumā" Kremlī notika sapulce par maskēšanās jautājumiem (Ceļ žizņi, 252. lpp.)

Iepriekš mēs jau redzēj ām dažus pasākumus, kurus pielietoja padomju ģenerāļi: karaspēkam tika paziņots, ka tas dodas uz mācībām, lai gan augstākais komandējošais sastāvs saprata, ka tās nav mācības. Runājot citiem vārdiem, notika mērķtiecīga sava karaspēka dezinformēšana. Vācu virspavēlniecība tolaik darīja to pašu: karaspēkā klīda baumas par izsēšanos Lielbritānijā, daudzi pat zināja operācijas nosaukumu — "Jūras lauva", karaspēkā parādījās angļu valodas tulki utt.

Ir vietā atgādināt, ka sava karaspēka dezinformācija tiek veikta tikai pirms uzbrukuma operācijas, lai slēptu no pretinieka savus nodomus, laiku un galvenā uzbrukuma virzienu. Aizsardzības karā vai pirms tā sākuma nav nepieciešams mānīt savu karaspēku — virsniekiem un karavīriem tiek dots vienkāršs un saprotams uzdevums: tā ir tava robeža, ne soli atpakaļ! Nosprāgsti šeit, bet ienaidnieku garām nelaid!

Tas fakts, ka padomju karavīrus un komandierus mānīja, ir uzbrukuma operācijas gatavošanas liecība. Ja tiktu gatavota aizsardzības operācija, kāpēc gan nepateikt karavīriem: jā, brālīši, stāvoklis ir saspringts, var notikt jebkas, braucam rakt ieraukumus un sēdēt tajos. Ja karaspēks tiešām dodas rakt ierakumus, nav īpašas starpības, vai paziņot viņiem brauciena mērķi pēc ierašanās vai pirms nosūtīšanas. Taču tādu jaunumu padomju virsniekiem un karavīriem nepaziņoja ne nosūtīšanas, ne ierašanās brīdī. Viņiem tika dots cits uzdevums, kuru slēpa gan tolaik, gan slēpj arī tagad.

Lai iztēlotos karaspēka pārsviešanas slepenības pakāpi, minēšu tikai vienu piemēru no daudziem.

Turpmāk maršals Zaharovs ziņo, ka Odesas kara apgabala komandieris ģenerālpulkvedis J. T. Čerevičenko arī neko nezināja par "Annuškām". Padomju karaspēks vienmēr tiek pārsviests, ievērojot piesardzības pasākumus, un padomju karaspēks vienmēr tur noslēpumā savus nodomus.

Tas tiešām tā ir. Bet visam ir savs mērs. Kara apgabala komandieris Padomju Savienībā, īpaši pierobežas apgabala komandieris un viņa štāba priekšnieks — tie ir ļaudis, kuriem piešķirtas ārkārtīgas pilnvaras un vara. Viņi pilnībā atbild par visu, kas notiek viņu kontrolē esošajā teritorijā. Miniet man kādu citu piemēru, kurā apgabala komandieris un viņa štāba priekšnieks nezina par to, ka viņu apgabala teritorijā tiek koncentrētas kādas citas karaspēka daļas. Pat situācijā, kad Odesas apgabala virspavēlniecība nejauši uzzināja par kaut kādu spēku koncentrēšanu apgabala teritorijā, Ģenerālštābs (kuru komandēja G. K. Žukovs) paģērēja aizmirst par saņemto informāciju, bet slepeno šifrējumu, kas domāts tikai apgabala štāba priekšnieka acīm, — iznīcināt. Pat apgabala štāba priekšnieka seifa šis šifrējums ir bīstams! Starp citu, iepriekš es teicu, ka padomju arhīvos ir ļoti daudz interesantu dokumentu par šo periodu, un tomēr — visinteresantākie nekad nenokļuva arhīvos vai tika iznīcināti.

Iznīcināšanas pēdas ir redzamas arhīvos, piemēram: ierosinājums sākas vienā lapaspusē, bet nākamās nav, un reizēm — nav nākamo simt lapaspušu. Un šī šifrējuma iznīcināšana Odesas apgabalā — vēl viens manis teiktā apstiprinājums.

Interesanta ir ģenerālleitnanta M. A. Reitera uzvedība šajā situācijā. Makss Reiters — disciplinēts vācietis, jau Pirmā pasaules kara laikā krievu armijas štābā bija pulkvedis, prūšu kaluma virsnieks. Viņš jau nu zina, kā glabāt noslēpumus. Taču pat viņš, Ziemeļkaukāza apgabala komandiera vietnieks, nokļuvis ar savām "Annuškām" sveša kara apgabala teritorijā, uzskata par pilnīgi pašsaprotamu lietu sazināties ar stāvokļa ziņā līdzvērtīgu vietējo bosu un prasīt atļauju (protams, ar personīgu šifrējumu) kaut ko darīt. Ģenerālštābs viņam ātri ielaboja smadzenes, un vairs viņš līdzīgus šifrējumus nerakstīja. Lūk, vēl arī citi piemēri.

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs aplūko būvju celtniecību pie pašas robežas Brestas rajonā un ar izbrīnu atklāj, ka doti tiek celti tik tuvu robežai, ka tie ir redzami no Vācijas puses. Viņš uzdod izbrīna pilnu jautājumu V. I. Čuikovam. Čuikovs, šis nākamais Staļingradas lapsa, nopūšas (māksloti, protams): ļoti žēl, bet lietas ir tieši tādas, vācieši pamanīs aizsardzības celtniecību (Na Moskovskom napravļeņiji, 53. lpp.). Gudērians sāka karu tieši no pretējās upes puses un atzīmē, ka viņš to visu ļoti labi redzējis: dotus cēla dienā un naktī, turklāt — naktī spilgtā apgaismojumā. Apbrīnojami: ne pats Sandalovs, ne Čuikovs un neviens cits nepavēlēs pārtraukt darbu un pārnest celtniecību pāris kilometru uz aizmuguri, lai pretinieks nevarētu redzēt precīzu ugunspunktu novietojumu un ambrazūru virzienu, pēc kura tas var viegli atklāt uguns sistēmu.

1940. gadā Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans citā apgabalā novēro tādu pašu ainu: noris nocietinātā rajona UR celtniecība "tieši vācu acu priekšā". Celtniecības laukumi ir sētiņu ieskauti. "Man šīs sētiņas atgādināja vīģes lapiņas uz antīkām statujām.

Kā jums domājat, — jautāju es viena būvlaukuma priekšniekam, — vai vācieši nojauš, ko j ūsu celtnieki šeit, robežupes krastā, ceļ aiz šīm sētiņām?

Bez šaubām! — viņš bez minstināšanās atbildēja. — Būtu grūti nesaprast mūsu celtniecības raksturu.

Es nodomāju: to cilvēku, kuri izvēlējušies vietu dotu celtniecībai, taktisko analfabētismu viegli var kvalificēt kā kaitniecību. Tā acīmredzot arī notika agrākos laikos." (VIŽ, 1976. gads, Nr. 1, 54. lpp.)

Jā. 1938. gadā par tādu rīcību kādu nošautu gan. Taču 1940.— 1941. gadā kaut kādu iemeslu dēļ visos rietumu apgabalos cēla nocietinājumus tieši tā, un neviens ne no kā nebaidījās, un NKVD šajā lietā neiejaucās, nevienu par to nearestēja un nenošāva. Kāpēc? "Acīm redzama aizsardzības darbu demonstrācija" — tā Bagramjans nosauc šo celtniecību un tūlīt pat piebilst, ka "celtniecības plāns bija augstākstāvošas priekšniecības apstiprināts". Par nocietinātajiem rajoniem personīgi atbildēja apgabala komandieris. Kurš tad ir šis idiots, kurš apstiprināja plānu? Tobrīd — G. K. Žukovs. Tas pats Žukovs, kurš tikko atgriezies no Mongolijas, kur cēla demonstratīvu aizsardzību, bet pēc tam veica negaidītu uzbrukumu japāņu 6. armijai. Tas pats Žukovs, kurš pēc dažiem mēnešiem kļūs par Ģenerālštāba priekšnieku un ieviesīs drakoniskus noslēpuma saglabāšanas noteikumus karaspēka pārvietošanās laikā, bet "acīmredzama aizsardzības darbu demonstrācija" uz robežas turpināsies un pat pastiprināsies.

Interesanta ir arī Bagramjana uzvedība šajā situācijā. Bagramjans, visviltīgākais lapsa, kādu vien dzemdinājusi cilvēce, taču tajā pašā laikā — vistalantīgākais komandieris labākajā šī vārda nozīmē. Kara laikā viņš uztaisīja visspožāko karjeru visā Sarkanajā armijā: sāka karu kā pulkvedis, beidza to kā armijas ģenerālis, ieņemot amatu, kas deva tiesības iegūt Padomju Savienības maršala pakāpi, un viņš šo pakāpi saņēma. Minētajā situācijā Bagramjans uz robežas pildīja Žukova personīgo rīkojumu, rīkojoties kā padotais un kā personīgs draugs. Būtu Bagramjans sācis kliegt, lai demonstrējošā celtniecība tiek pārtraukta. Bet — nē, nekliedza. Ja, saticis Žukovu, teiktu: "Georgij Konstantinovič, nelaime! Tie idioti ceļ nocietinājumus uz pašas robežas, valstij tie nocietinājumi maksā miljonus, bet artilērija tos iznīcinās kara pirmajā stundā, jo, pretinieks zina taču katra dota novietojumu! Gan tevi par to nošaus, gan mani!" Bet nesāka Bagramjans kliegt un ālēties. Un 22. jūnijā tieši tā arī notika — nocietinājumus iznīcināja, bet Staļins nenošāva ne Bagramjanu, ne Žukovu, pat neaizskāra, tieši pretēji — paaugstināja. No tā var secināt, ka tāda celtniecība, lai pretinieks visu labi redzētu, nebija nedz idiotisms, nedz analfabētisms, bet gan kas cits.

Padomju Savienības draugi ir paziņojuši, ka padomju karaspēks nav racis ierakumus, jo Staļins darīja visu, lai nejauši neizprovocētu karu. Bet parasti ierakumi nav nekādi salīdzināmi ar dzelzsbetona nocietinājumiem. Staļins cēla gigantisku demonstratīvu aizsardzības joslu un nebaidījās, ka tas kalpos par iemeslu vācu uzbrukumam. Kāpēc gan nedot karaspēkam pavēli ierakties zemē? Salīdzinot ar dzelzsbetona nocietinājumu līniju, ierakumi nekādi nevar padarīt drūmāku politisko situāciju. Bet — nē. Savāktajam karaspēkam nedeva pavēli ierakties zemē. To slēpa mežos. To, kas paredzēts aizsardzībai, mērķtiecīgi parādīsim pretiniekam, bet savākto karaspēku lai neviens neredz — tātad šis karaspēks domāts nevis aizsardzībai, bet gan citiem mērķiem.

Dīvains kontrasts — uzmācīgā aizsardzības demonstrācija pie pašas robežas un kara apgabala štābā iznīcinātais šifrējums. Bet tās ir vienas medaļas divas puses. Žukovam tā darīja agrāk un tā būs pēc tam vienmēr: pastiprināta aizsardzības gatavošana tā, lai pretinieks labi redz, un tajā pašā laikā slepeni savāktā karaspēka koncentrācija mežos pēkšņam uzbrukumam.

Žukova uzbrukumi vienmēr bijuši tik negaidīti.

13. jūnijā Molotovs izsauca pie sevis Vācijas sūtni un nodeva viņam TASS paziņojuma tekstu (V. Hvostovs un ģenerālmajors A. Griļovs / Kommuņist, 1968. gads, Nr. 12, 68. lpp.). Paziņojumā ir teikts, ka Vācija negrib uzbrukt PSRS, PSRS negrib uzbrukt Vācijai, taču "PSRS un Vācijai naidīgi, kara izraisīšanā un turpmākā izplatībā ieinteresēti spēki" cenšas tās sanaidot, izplatot provokatīvas baumas par kara tuvošanos. Paziņojumā šie "naidīgie spēki" ir nosaukti vārdā — "Britu sūtnis Maskavā Kripsa kungs", "Londona", "angļu prese".

Mūsu pētījums nebūs pilnīgs, ja mēs nepabūsim Londonā 1941. gada 13. jūnijā.

Prātīgs būtu pieņēmums, ka 13. jūnijā Londonā notika padomju sūtņa I. M. Maiska tikšanās ar Lielbritānijas ārlietu ministru A. Īdenu. Tikšanās laikā Maiskis uzmet uz galda TASS paziņojumu, triec dūri galdā, sit kāju pie grīdas un pieprasa aizvākt sūtni Kripsu no Maskavas, nesēt naidu starp labiem draugiem, Staļinu un Hitleru, pārtraukt provokatīvās baumas par karu starp PSRS un Vāciju. Vai jūs tā iedomājāties šo tikšanos? Jūs kļūdāties. Notikumi risinājās pavisam citādi.

1941. gada 13. jūnijā tiešām notika Maiska un Īdena tikšanās. Maiskis nenodeva britu valdībai TASS paziņojumu, kāju nesita un dūri galdā netrieca. Tikšanās notika draudzīgā gaisotnē. Tika apspriests svarīgs jautājums: pasākumi, ko uzsāks Lielbritānija, lai palīdzētu Sarkanajai armijai, "ja tuvākajā nākotnē sāksies karš starp PSRS un Vāciju". Starp konkrētiem pasākumiem: tieša britu aviācijas karadarbība Sarkanās armijas interesēs, militārās piegādes, divu valstu militārās virspavēlniecības rīcības koordinācija (Istorija vtoroi mirovoi voini, 3. sēj., 352. lpp.).

13. jūnija Staļina diplomātija liek pamatus tam, ko drīzumā apzīmēs ar terminu "antihitleriskā koalīcija". No Lielbritānijas puses tajā nekā slikta nav. Lielbritānija karo pret Hitleru. Bet Padomju Savienība spēlē netīru spēli. Ar Vāciju ir noslēgts neuzbrukšanas pakts un tūlīt pēc tā — draudzības līgums. Ja padomju valdība uzskata, ka šie dokumenti vairs neatbilst tā brīža situācijai, tie ir jāanulē. Taču Staļins to nedara, viņš cenšas pārliecināt Hitleru par patiesu draudzību un ar TASS paziņojumu atmasko tos, "kuri grib kara paplašināšanos". Tajā pašā laikā Londonā noris pārrunas par kara savienību ar Vācijas pretinieku par konkrētiem militāriem pasākumiem pret Vāciju. Apbrīnojami: vēl pirms Hitlera uzbrukuma PSRS!

Diplomātiskā toņa neitrālums slēpj nopietnas lietas. Vēl pavisam nesen padomju diplomātija veica pārrunas ar Vāciju par Poliju: ".ja Polijas valsts teritorijā notiks izmaiņas." Tagad ir pienācis laiks, kad padomju diplomāti līdzīgā tonī ir sākuši runāt par Vāciju tai aiz muguras. Apbrīnojami, ka pārrunu laikā Londonā abas puses lieto izteikumu "ja sāksies karš", tā vietā, lai teiktu — "ja Vācija uzbruks". Citiem vārdiem runājot, sarunu biedri nepavisam neizslēdz to, ka karš var sākties citā veidā, nevis ar Vācijas agresiju. Interesanti, ka pārrunās Londonā PSRS tiek nosaukta pirmajā vietā: "ja sāksies karš starp PSRS un Vāciju", tieši tāpat tiek teikts TASS paziņojumā: "baumas par PSRS un Vācijas kara tuvošanos". Kāpēc gan neteikt otrādi: starp Vāciju un PSRS, ja tiek paredzēts, ka Vācija būs agresors?

Varbūt kāds arī tagad iebildīs, ka padomju sūtnis veic sarunas bez Staļina ziņas, pārsniedzot pilnvaras, kā tie padomju ģenerāļi, kuri savelk karaspēku pie robežas, "nedarot to Staļinam zināmu"? Nē. Šoreiz tāds numurs neies cauri. Pats Maiskis uzsver, ka, jau 1932. gadā dodoties uz Londonu, viņam bijusi tikšanās ar M. M. Ļitvinovu. Ārlietu narkoms Ļitvinovs brīdināja I. M. Maiski par to, kam viņam būs jāpilda nevis Ļitvinova, bet "daudz augstāku instanču" instrukcijas. "Daudz augstākas" tajos laikos bija tikai Molotovs (valdības, kurā Ļitvinovs bija biedrs, vadītājs) un Staļins. 1941. gadā Ļitvinovs jau bija padzīts, palikušas tikai "daudz augstākas instances" — Molotovs un Staļins. Pats Maiskis pārdzīvoja tīrīšanas un nosēdēja savā postenī ļoti ilgi, pa to laiku saglabājot galvu tikai tāpēc, ka nepārkāpa "augstākstāvošu instanču" instrukcijas.

Lai priekšstats par biedru Maiski un par padomju diplomātiju vispār būtu pilnīgs, ir jāpiebilst, ka, atgriezies Maskavā pēc vienpadsmit Londonā nostrādātajiem gadiem, viņš pavadīja Staļinu uz tikšanos ar Cērčilu un Rūzveltu, lai pieprasītu palīdzības palielināšanu. Bet pēc tam uzrakstīja grāmatu "Kas palīdzēja Hitleram".

No šīs grāmatas mēs uzzinām, ka Otro pasaules karu Hitlers nevarētu viens pats uzsākt — Lielbritānija un Francija viņam piepalīdzējušas. Tālāk padomju sūtnis noveļ vainu par "neskaitāmiem upuriem un ciešanām" uz tās valsts pleciem, kura piedāvāja militāro un ekonomisko palīdzību Staļinam jau 1941. gada 13. jūnijā.

TASS paziņojuma mērķis ir pārtraukt baumas par kara neizbēgamību starp PSRS un Vāciju. Staļins apņēmīgi cīnījās ar šīm baumām. Un jūnija sākumā Maskavā uzplaiksnī pēkšņs terors. Ripo galvas, arī ļoti slavenas galvas.

Hitleram bija tādas pašas problēmas. Gatavošanos karam ir grūti noslēpt. Cilvēki to redz un izsaka dažādus pieņēmumus. 24. aprīlī Vācijas Jūras militārais atašejs nosūtīja satraukuma pilnu paziņojumu uz Berlīni par to, ka viņš cīnās ar "pilnīgi nejēdzīgām baumām par gaidāmo vācu— padomju karu". 2. maijā sūtnis Šūlenburgs ziņo par to, ka viņš cīnās ar baumām, taču visi no Vācijas atbraukušie darbinieki atved "ne tikai baumas, bet arī apstiprinājumus un faktus".

24. maijā Vācijas Propagandas ministrijas Ārzemju preses departamenta vadītājs Karls

Bjomers piedzēries kaut ko runāja par attiecībām ar Padomju Savienību. Viņu nekavējoties arestēja. Hitlers personīgi nodarbojās ar šo lietu un — pēc Gebelsa vārdiem — piešķīra šiem notikumiem "pārāk nopietnu nozīmi". 1941. gada 13. jūnijā, dienā, kad tika raidīts TASS paziņojums par to, ka kara nebūs, Karls Bjomers stājās Tautas Tiesas priekšā (pārsteidzoši: tautas tiesa — tieši tāpat kā Padomju Savienībā) un atzina savas runas par dzēruma murgiem: protams, nekāda kara Vācijai ar Padomju Savienību nebūs! Tas neglāba nabadziņu Bjomeru no nežēlīga soda, kas kalpoja par labu mācību visai Vācijai: kara nebūs! Kara nebūs! Kara nebūs! Un lai nevienam arī aiz robežas nebūtu šaubu, 15. jūnijā Ribentrops izsūtīja pilnīgi slepenas telegrammas saviem sūtņiem: Maskavā ir gaidāmas vislielākās pārrunas. Sūtņiem lielākajā slepenībā par to ir kādam jāpaziņo. Piemēram, Vācijas vēstniecības padomniekam Budapeštā šis jaunums kā īpašs noslēpums bija jāpaziņo Ungārijas prezidentam.

Dezinformācijas principi visiem ir vienādi: ja negribi, ka noslēpumu uzzina ienaidnieks, slēp to arī no draugiem. Un, lūk, nākamajā dienā pēc TASS paziņojuma Vācija uzsāk mērķtiecīgu savas diplomātijas un savu militāro sabiedroto dezinformāciju. Mēs zinām, ka padomju virspavēlniecība darīja to pašu attiecībā uz padomju karaspēku.

Ielūkojoties vācu sociālisma un padomju sociālisma vēstures tumsā, mēs atrodam ne tikai pārsteidzošu lozungu, dziesmu un ideoloģiju, bet arī vēsturisko notikumu līdzību. Nacionālsociālisma vēsturē ir notikums, kas ir ļoti līdzīgs TASS paziņojumam. 1940. gada 8. maijā Vācijas radio ziņoja par to, ka Lielbritānija plāno iebrukumu Nīderlandē. Tālāk sekoja pats interesantākais: ziņa par to, ka divas Vācijas armijas tiek pārsviestas uz Holandes robežu, ir "nejēdzīgas baumas", kuras palaiduši "britu kara kurinātāji". Kas notika pēc tam — labi zināms, šis vācu radio paziņojums un padomju radio paziņojums atkārto viens otru gandrīz vārds vārdā. Galvenā doma: mēs nepārsviežam karaspēku. To izdomājuši "britu kara kurinātāji". Es zinu, ka salīdzinājums nav pierādījums, bet šajā gadījumā divi paziņojumi ir ne tikai līdzīgi, tie ir gandrīz kopijas.

Pēc manām pirmajām publikācijām padomju vēsturnieki sāka klaigāt: jā, padomju karaspēka izvirzīšana notika, bet padomju vēsturnieki jau sen ir devuši apmierinošu (aizsardzības) skaidrojumu šai akcijai, tāpēc nevajag meklēt citu skaidrojumu, viss tāpat ir skaidrs.

Nē, mīlīši! Viss nav skaidrs! Un Padomju Savienībā neviens nekad nav sniedzis apmierinošu skaidrojumu. Tieši šo darbību izskaidrojuma neesamība pievērsa manu uzmanību. Padomju ģenerāļiem un maršaliem nav ne tikai izskaidrojuma, neviens no viņiem nekad nav nosaucis precīzu šajā grandiozajā kustībā piedalījušos divīziju skaitu: simt deviņdesmit viena! Neviens no viņiem nekad nav nosaucis pat aptuvenu skaitu. Vai mēs varam sagaidīt no ģenerāļa apmierinošu izskaidrojumu, ja viņš vai nu nezina, vai apzināti slēpj īsteno notikumu vērienu?

Izcilais kara sākumperioda padomju pārzinātājs V. A. Anfilovs runā par Rietumu īpašo kara apgabalu: "No iekšējiem apgabala rajoniem saskaņā ar aizsardzības narkoma direktīvu uz rietumiem tika izvirzītas desmit strēlnieku divīzijas." (Bessmertnij podvig, 189. lpp.) Turpat tālāk viņš runā par kaimiņos esošo Baltijas īpašo kara apgabalu: "Tuvāk robežai tika izvirzītas četras strēlnieku divīzijas (23., 48., 126., 128.)."

Viss ir pareizi, un mēs atradīsim daudz apstiprinājumu tam, ka viss bija tieši tā. Bet vai tad Baltijas īpašajā kara apgabalā uz robežu netika izvirzītas arī 11. un 183. strēlnieku divīzija? Vai tad visas tanku un motorizētās divīzijas tajā laikā stāvēja uz vietas?

Daži padomju maršali, ieskaitot G. K. Žukovu, apgalvo, ka no valsts iekšienes tika izvirzītas divdesmit astoņas strēlnieku divīzijas. Tīra patiesība. Taču — ne pilnīga. Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis uzsver, ka divdesmit astoņas divīzijas "ir tikai koncentrēšanās plānu izpildes sākums" (Delo vsei žizņi, 119. lpp.). Divdesmit astoņas divīzijas — tikai sākums. Mēs zinām, ka bija arī turpinājums, kas daudzkārt pārsniedza sākumu, taču maršals Vasiļevskis, pateicis nedaudz, apklust un precīzus skaitļus mēs no viņa neuzzinām.

Lai skaidrotu kādu parādību, vispirms ir jānosaka tās lielums. Jebkuru pētnieku, kurš mēģina izskaidrot padomju karaspēka izvirzīšanu un to piesedzošo TASS paziņojumu, mēs nevaram ņemt par pilnu, kamēr viņš nemēģinās kaut vai aptuveni summēt visu, kas par šo kustību ir zināms un

atklāti publicēts.

Nebūdams mierā ar ekspertu skaidrojumiem šī jautājuma sakarā, es ķēros pie šajos notikumos piedalījušos vai to vadījušo ģenerāļu un maršalu memuāriem. Un tad arī es atklāju pārsteidzošo padomju vēstures zinātnes un šo padomju memuāru rakstnieku prasmi izvairīties no atbildes.

Piemēri.

Odesas kara apgabala spēku komandieris ģenerālpulkvedis J. T. Čerevičenko no 9. līdz 12. jūnijam atradās Krimā, kur pieņēma 9. īpašā strēlnieku korpusa spēkus. To mēs zinām no Padomju Savienības maršala M. V. Zaharova (Voprosi istoriji, 1970. gads, Nr. 5, 44. lpp.). Pie šī korpusa mēs vēl atgriezīsimies. Korpuss bija ļoti neparasts, un ne velti tam bija dots oficiāls nosaukums — "īpašais". Bet pamēģiniet atrast kaut vienu ģenerāļa J. T. Čerevičenko rindiņu par šo notikumu. Ģenerālis kaut kādu iemeslu dēļ par to klusē. Starp citu, tas ir tas pats Čerevičenko, kurš pieņem ieradušos korpusu, bet nezina, ka viņa apgabala teritorijā slepus tiek koncentrēta visa ģenerālleitnanta I. S. Koņeva un viņa vietnieka ģenerālleitnanta Maksa Reitera armija.

Kara laikā I. S. Koņevs kļuva par Padomju Savienības maršalu, mēs tveram viņa grāmatu cerībā atrast izskaidrojumu tam, kā un kāpēc viņš ar savām "Annuškām" nokļuva svešā apgabalā, bet ar pārsteigumu atklājam, ka maršals pilnīgi palaidis garām visu kara sākuma periodu. Viņš devis priekšroku rakstīšanai par četrdesmit piekto gadu un savu grāmatu tā arī nosaucis — "Četrdesmit piektais". Mēs tveram armijas ģenerāļa P. I. Batova memuārus — viņa korpusu ģenerālis Čerevičenko sagaidīja Krimā. Taču diemžēl Batovs savā grāmatā ir palaidis garām pašu interesantāko. Batovs tobrīd bija Aizkaukāza kara apgabala komandiera vietnieks. Rodas jautājums, kā un kāpēc viņš nokļuva Krimā izlases korpusa priekšgalā? Kāpēc korpuss saucas īpašais? Kāpēc korpusa daļas un vienības apguva ātras iesēšanās un kaujas tehnikas iekraušanas elementus Melnās j ūras flotes kaujas kuģos un izsēšanos svešā krastā ar sekojošu naftas torņu un urbumu ieņemšanu un iznīcināšanu? Kāpēc Batova īpašajā korpusā tika veikta pat pēc Sarkanās armijas standartiem nebijusi "atbrīvošanas kara agresora teritorijā" propaganda? Kāpēc šo propagandu veica speciāli tam no Maskavas ieradušies Galvenās politpropagandas pārvaldes pārstāvji? Kāpēc 1941. gada 13. jūnijā 9. īpašā korpusa personālsastāvs, ieskaitot ierindas karavīrus, saņēma īso krievu— rumāņu sarunvārdnīcu? Atbildes uz visiem šiem jautājumiem pēc ilgstošiem meklējumiem mēs atradīsim citos avotos, bet tikai ne ģenerāļa Batova memuāros, kurš komandēja patiesi neparastu korpusu. Batovs visu šo periodu ir vienkārši un mīļi izlaidis.

Neatraduši atbildes šeit, mēs pacelsimies daudz augstākā līmenī. Bet no tiem, kuri pilnībā zināja noslēpumu — Staļins, Molotovs, Berija, Timošenko un Žukovs —, memuārus rakstīja tikai Žukovs. Ko nu, arī tas nav maz. Žukovs bija Ģenerālštāba priekšnieks, tas ir — personīgi atbildēja par karaspēka dislokāciju un pārvietošanos, un bez viņa atļaujas neviens bataljons nevarēja izkustēties no vietas. Žukovam personīgi bija pakļauts VOSO dienests, tas ir, viss, kas saistīts ar dzelzceļa militāro izmantošanu: ja Žukovs neļaus, neviens vagons ar militāro kravu neizkustēsies. Visbeidzot, jebkurš TASS paziņojums, kurā ir pieminēta Sarkanā armija, tiek sagatavots Ģenerālštābā, tas ir, Žukova kontrolē.

Žukovs — vienīgais avots, kuram ir sakars ar visām šajā nodaļā skartajām problēmām. Savos memuāros viņam ir vai nu pienākums uzņemties atbildību par melīgo TASS paziņojumu, vai norobežoties no tā: raugi, visādi bezatbildīgi civilie biedri skandina zvanus, izklieguši ēterā muļķīgāko TASS paziņojumu, nezinot patiesos apstākļus un nepainteresējušies Ģenerālštābā, vai pārsviešana notiek vai nenotiek.

Tātad atbildēm uz visiem jautājumiem jābūt Žukova memuāros. Mēs ar uztraukumu veram vaļā pelēko, biezo "Atmiņu un pārdomu" sējumu un neatrodam ne atmiņu, ne pārdomu. Žukovs no atbildēm izvairās. Viņa grāmata ir uzrakstīta tā, it kā lasītāji būtu garīgi nepilnvērtīgi. "Jā," saka Žukovs, "karaspēka pārsviešanas bija." Taču to mērķi neziņo. Žukovs noklusē arī karaspēka apjomu. Aizmirst pateikt, kurš un kad pieņēma lēmumu par to pārsviešanu. Paliek neskaidrs, kāpēc karaspēka pārsviešanas sākums laika ziņā sakrīt ar šādu pārsviešanu baumas noliedzošo TASS paziņojuma pārraidi. Divu dienestu nesaprašanās? Vai tieši pretēji — precīza rīcības koordinācija?

Skaitļu un paskaidrojumu vietā Žukovs sniedz trīs lapaspušu garu ļoti dīvainu karaspēka pārsviešanas aprakstu. Bet viltība ir tāda, ka Žukovs apraksta karaspēka pārsviešanu nevis savā vārdā, bet citē savu draugu Bagramjanu, kuram tolaik nebija pieejas valsts noslēpumiem. Klausieties Bagramjanu, kurš tolaik bija tikai pulkvedis! Klausieties Bagramjanu, kurš bija Pirmajā stratēģiskajā ešelonā un kuram nebija tiesību zināt ne Otrā stratēģiskā ešelona sastāvu, ne uzdevumu, ne kustības mērķa rajonus. Atrodoties Pirmajā stratēģiskajā ešelonā, Bagramjans varēja redzēt tikai nenozīmīgu ierodošos karaspēka daļu. Lūk, ar šo aprakstu Žukovs arī atbrīvo sevi no nepieciešamības teikt patiesību.

Šajā gadījumā tas, ka Žukovs izmanto Bagramjana citātus, ir apmēram tas pats, kas astronautam, kurš bijis uz Mēness, aprakstīt Mēnesi, izmantojot Mēnesi neapmeklējušo Žila Verna un Herberta Velsa romānu fragmentus.

Par ko savus lasītājus Žukovs uzskatīja? Ja mēs vēlamies uzzināt Ivana Hristoforoviča Bagramjana viedokli, atvērsim viņa grāmatu un izlasīsim paši. Šaubu nav — Bagramjans raksta daudz un labi, viņam ir spīdoša erudīcija, smalks analītisms un perfekta atmiņa, taču viņš neplānoja un nevadīja Otrā stratēģiskā ešelona spēku pārsviešanu. Plānoja Žukovs un vadīja Žukovs. Un no Žukova grāmatas mēs gribētu uzzināt viņa paša viedokli, mēs gribētu paskatīties uz situāciju no viņa stāvokļa galvu reibinošajiem augstumiem, nevis no Ivana Histoforoviča zvanu torņa.

Straujais Žukova manevrs aiz Bagramjana muguras, neveiklais mēģinājums izvairīties no atbildes — apstiprinājums tam, ka te viss nav tīri, nav gludi, te ir kas tāds, ko nācās slēpt toreiz un nākas slēpt arī piecdesmit gadus pēc tam.

Par TASS paziņojumu un tās dienas notikumiem runā daudz. Taču runā tikai tie, kuriem nebija pieeja Otrā stratēģiskā ešelona noslēpumam. Bet tie, kuri zināja karaspēku pārsviešanas uzdevumu, klusē vai izmanto nezinātāju liecības.

Viņiem ir par ko klusēt.

Bet tagad veiksim tās dienas kopsavilkumu.

Vārdos "britu kara kurinātāji" grib sakūdīt uz karu PSRS un Vāciju. Darbos — Padomju Savienība slepus veic pārrunas ar šiem pašiem "kara kurinātājiem" par militāro savienību pret Vāciju.

Vārdos — karaspēks netiek pārsviests. Īstenībā — to pārsviež tādos apjomos, kā neviens nekad nav pārsviedis.

Vārdos — mācības. Īstenībā — gaidāms kas daudz nopietnāks.

23. nodaļa. Par pamestajiem kara apgabaliem

Sarkanaja armija jau sen ir nodibinata šada kartība: karaspēks vēl tikai tuvojas, bet komandējošais sastavs jau dodas uz vietu, kur norisinasies karadarbība. Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis

Padomju ģeneralis, kapjot pa dienesta karjeras kapnēm, ieņem gan divīzijas, gan korpusa un pēc tam armijas komandiera amatus. Bet pēc tam — apgabala komandiera pakape. Tas nav vienkarši nakamais pakapiens. Tas ir lēciens. Apgabala komandieris — tas ir augsta ranga militarais priekšnieks, turklat viņš ir militarais gubernators simtiem tūkstošu, bet reizēm miljonu kvadratkilometru liela teritorij a, kura dzīvo miljoni un desmitiem miljonu cilvēku. Apgabala komandieris atbild ne tikai par karaspēku, bet arī par iedzīvotaju, rūpniecības, transporta, sakaru līdzekļu, lauksaimniecības un dabas resursu izmantošanu militariem mērķiem.

Pirms kara Padomju Savienības teritorija bija sadalīta 16 kara apgabalos. 8 apgabali bija pierobežas, 8 citiem ar arzemju teritorijam robežu nebija un tie tika uzskatīti par iekšējiem. Un katrs apgabals ir nozīmīgs. Viena — daudz karaspēka, cita — mazak karaspēka, bet — spēcīgs rūpniecības un mobilizacijas potencials.

1941. gada 13. maija septiņi iekšējo apgabalu komandieri (Maskavas kara apgabals — izņēmums) saņēma svarīgu direktīvu: katra no septiņiem apgabaliem izveidot pa vienai jaunai armijai, armiju veidošanai piesaistīt visus apgabala štabus un karaspēka formējumus, apgabala komandieriem personīgi uzņemties jauno armiju komandēšanu un pēc mēneša, 1941. gada 13. jūnija, sakt pargrupēšanos uz rietumiem.

Tatad septiņi iekšējo apgabalu komandieri partapa par armiju komandieriem. Bet ar septiņiem ģeneraļiem nepietiek. Katram armijas komandierim vajadzīgs vietnieks, vajadzīgs štabs, vajadzīgi artilērijas, inženierijas, sakaru un aizmugures spēku priekšnieki. Kur ņemt tik daudz ģeneraļu? Nav problēmu. Staļinam viss ir sagatavots, viss — paredzēts. Stastu par karaspēka pargrupēšanu es sakšu ar Uralu kara apgabala divīzijam. Lūk, ar šo piemēru skaidrosim Staļina lēmumu. Uralu kara apgabala tiek veidota 22. armija. Apgabala komandieris, ģeneralleitnants F. A. Jeršakovs personīgi uzņēmas armijas komandēšanu. Apgabala Kara padomes loceklis korpusa komisars D. S. Ļeonovs kļuva par 22. armijas Kara padomes locekli. Apgabala štaba priekšnieks ģeneralmajors G. F. Zaharovs kļuva par 22. armijas štaba priekšnieku, bet apgabala štabs parvērtas par armijas štabu. Apgabala artilērijas, inženierijas un sakaru spēku, izlūkdienestu priekšnieki, visu nodaļu un parvalžu priekšnieki ieņēma attiecīgus amatus 22. armija. Viņi paņēma visus savus vietniekus un padotos, iesēdas ešelonos un aizbrauca.

Jautajums: ko tad atstat Uralos? Urali ir — Magņitka. Tas ir Uralmaš. Ta ir — tolaik nezinama, bet spēka pieaugoša Tankograda. Urali — tērauda josta, kas sasien Eiropu ar Āziju nedalama monolīta. Urali — resursi, rūpnīcas, tas ir — vergu darbaspēks nometnēs.

Vai nav bīstami atstat visas šīs teritorijas bez militara gubernatora? Man teiks priekša, ka jebkuram komandierim ir vietnieks, kas tieši tamdēļ domats, lai aizvietotu komandieri viņa prombūtnes laika. Taču tur jau ta lieta, ka Uralu kara apgabala komandiera vietnieks ģeneralleitnants M. F. Lukins vēl agrak bija saņēmis pavēli doties uz Aizbaikalu. Tur viņš izveidoja 16. armiju, un TASS paziņojuma parraides brīdī viņa armija no Aizbaikala slepus tiek izvirzīta uz rietumiem. Tapēc Uralu apgabala priekšgala pēc visa komandējoša sastava aizbraukšanas izradījas nevienam nepazīstamais ģeneralmajors A. V. Katkovs — praktiski pilnīgi bez jebkada štaba.

Tas pats notika arī Harkovas kara apgabala. Mēs zinam, ka kara priekšvakara uz Rumanijas robežas tika veidota 18. armija. Šīs armijas virspavēlniecība un štabs — Harkovas kara apgabala štabs un virspavēlniecība.

Apgabala komandieris ģeneralleitnants A. K. Smirnovs, štaba priekšnieks ģeneralleitnants V.

J. Kolpakči, apgabala aviācijas priekšnieks ģenerālmajors S. K. Gorjunovs un visi viņu padotie tika pārsviesti uz Rumānijas robežu jaunajā 18. armijā, atstājot kara apgabalu bez jebkādas vadības.

19.     armija — visi Ziemeļkaukāza kara apgabala spēku formējumi un štābi. Apgabala komandieris ģenerālleitnants I. S. Koņevs apvienoja visus sava apgabala spēkus 19. armijā, pārņēma šīs armijas vadību un slepus devās uz rietumiem, pametis apgabalu bez jebkādas militārās kontroles. Teorētiski viņa vietā bija jāpaliek viņa vietniekam, vācu komunistam ģenerālmajoram Maksim Reiteram, bet mēs jau zinām, ka viņš visu šo laiku atradās nevis Kaukāzā, bet Ukrainā, precīzāk — Čerkasos, kur ieradās 19. armijas ešeloni. To, ka Reiters bija Ukrainā, mēs zinām ne tikai no Padomju Savienības maršala M. V. Zaharova memuāriem, bet arī no daudziem citiem avotiem, piemēram, no Padomju Savienības maršala I. H. Bagramjana (Tak načinalas voina, 63. lpp).

Palūkosimies uz Ziemeļkaukāza kara apgabala VVS komandējošo sastāvu: VVS komandieris — aviācijas ģenerālmajors J. M. Nikolajenko, VVS štāba priekšnieks — pulkvedis N. V. Korņejevs, aviācijas iznīcinātāju divīzijas komandieris — aviācijas ģenerālmajors J. M. Beļeckis. Pēc TASS paziņojuma mēs viņus redzam tajos pašos amatos, taču — vairs ne apgabalā, bet slepus uz Ukrainu pārsviežamajā 19. armijā.

20.   armija — Orlas kara apgabals. Apgabala komandieris ģenerālleitnants F. N. Remezovs apvienoja visus savus un Maskavas kara apgabala spēkus savā pakļautībā, pārņēma apgabala štābu, pārvērta to 20. armijas štābā un slepus devās uz rietumiem, pametot Krievijas centru likteņa varā bez militārās kontroles.

21.       armija — Pievolgas kara apgabals. Pievolgas kara apgabala komandieris — ģenerālleitnants V. G. Gerasimenko kļuva par 21. armijas komandieri, apgabala štāba priekšnieks ģenerālis V. N. Gordovs — par 21. armijas štāba priekšnieku. Militāro vienību un dienestu priekšnieki, simtiem citu komandieru savos titulos nomainīja vārdus "Pievolgas kara apgabals" pret "21. armija". Piemēram, ja jūs sastapsiet informāciju par to, ka galvenais aviācijas maršals G. A. Vorožeikins 1941. gada sākumā (tolaik, protams, zemākā pakāpē) komandēja Pievolgas kara apgabala aviāciju, pat neieskatoties arhīvos varat apgalvot, ka pēc 13. jūnija viņš kļuva par 21. armijas aviācijas priekšnieku un slepus devās uz Vācijas pierobežu. Ja jūs zināt, ka inženierijas spēku ģenerālpulkvedis J. V. Bordzilovskis tajā pašā laikā tajā pašā apgabalā (zemākā, protams, pakāpē) dienējis inženierijas daļā, tad droši apgalvojiet, ka pēc TASS paziņojuma viņš dienēja 21. armijas inženierijas daļā.

Sibīrijas kara apgabalā (komandieris ģenerālleitnants S. A. Kaļiņins) tika izveidota 24. armija, bet Arhangeļskas (ģenerālleitnants V. J. Kačalovs) — 28. armija.

Vienā dienā, 1941. gada 13. jūnijā, brīdī, kad padomju radio translēja dīvainos paziņojumus, bezgalīgajā Centrālkrievijas, Centrālkaukāza, Sibīrijas un Urālu teritorijā, no Arhangeļskas līdz Kubaņai un no Orlas līdz Čitai agrākā militāri teritoriālā kārtība praktiski pārstāja eksistēt. Ja saceltos dumpis, to nebūtu ar ko apspiest: VISAS divīzijas bija aizgājušas uz Vācijas robežu. Tas vēl ir par vāju teikts — pat lēmumu par apspiešanu nebūtu kam pieņemt: praktiski arī visi ģenerāļi slepus aizgājuši uz rietumiem. Dumpjus apspiež NKVD, taču pietiekami nopietnu notikumu gadījumā tikai ar NKVD spēkiem nepietiktu — vajadzīga armija. Starp citu, NKVD spēkos tobrīd norisinājās ne mazāk dīvaini notikumi, bet par to vēlāk.

Rodas jautājums: kas tad notiek? Varbūt Staļins neuzticas saviem virspavēlniekiem un ir nolēmis viņus visus vienlaicīgi atbrīvot no amata? Nē, tā tas nav. Visus, kam Staļins neuzticējās, viņš tālredzīgi apšāva, bet viņu vietā ielika tos, kuriem uzticas. Ir jāpievērš uzmanība tam, ka bieži aizgājušo ģenerāļu vietā nepalika neviena aizvietotāja. Apgabala virspavēlnieks, paņēmis savus vietniekus, štāba priekšnieku un visu štābu, aiziet slepus uz rietumiem, bet viņa vietā Staļins nevienu jaunu ģenerāli neieceļ. Piemēram, Sibīrijas kara apgabala komandieris ģenerālleitnants S. A. Kaļiņins pārvērta visus sava apgabala spēkus un štābu par 24. armiju un slepus aizveda to uz rietumiem, bet jauns ģenerālis ieradās Sibīrijā tikai 1942. gadā (SVE, 7. sējums, 33. lpp.). Visos pārējos valsts iekšējos kara apgabalos jauni komandieri parādījās tikai pēc vairākiem mēnešiem vai arī tie bija trešās šķiras ģenerāļi, kuriem nekad agrāk un nekad pēc tam netiks piešķirts gods komandēt apgabalu vai armiju. Spožs piemērs — ģenerālmajors M. T. Popovs Pievolgas kara apgabalā.

Mums atliek vien pieņemt, ka visiem komandieriem un viņu vadītajiem spēkiem ir paredzēts veikt ko daudz nopietnāku par padomju varas saglabāšanu Padomju Savienības iekšējos rajonos. Ja tika plānots kas mazāk nopietns, viņi visi būtu palikuši savās vietās.

No 8 iekšējiem kara apgabaliem Maskavas apgabals bija izņēmums. Skaidrs, tā taču ir Maskava! Tur atšķirībā no visiem pārējiem iekšējiem apgabaliem komandēja nevis ģenerālleitnants un pat ne ģenerālpulkvedis, bet armijas ģenerālis I. V. Tjuļeņevs.

Un, lūk, TASS paziņojuma piesegā padomju ģenerāļi, štābi un karaspēks pamet iekšējos kara apgabalus. Un pat Maskavas kara apgabala īpašais statuss neglāba to no šī likteņa. Visi apgabala militārie spēki tika izmantoti, lai pastiprinātu Pirmo stratēģisko ešelonu un Otrā stratēģiskā ešelona 20. armiju. Visas bruņojuma, munīcijas un īpašumu rezerves no Maskavas kara apgabala tika nosūtītas uz rietumu robežu. Pēc tam pienāca komandējošā sastāva kārta. Skaidrs, ka ģenerālim I. V. Tjuļeņevam tobrīd bija pārāk augsta dienesta pakāpe (viņš bija arī izpelnījies īpašu Staļina uzticību), lai viņš komandētu vienkāršu armiju. Ar Politbiroja lēmumu un Staļina klātbūtnē Tjuļeņevs tika iecelts par Dienvidu frontes virspavēlnieku. Dodoties turp, viņš paņēma līdzi visu Maskavas kara apgabala štābu ar ģenerālmajoru G. D. Šišeņinu priekšgalā. Dienvidu frontes sastāvs mums jau ir zināms: 9. (supertrieciena) un 18. (kalnu trieciena) armija, 9. īpašais strēlnieku un 3. gaisa desanta korpuss, frontes aviācija.

Lēmums pārveidot Maskavas kara apgabala pārvaldi un štābu par Dienvidu frontes pārvaldi un pārsviest to uz Viņņicu tika pieņemts 1941. gada 21. jūnijā, taču ir pietiekami daudz ziņu, ka štāba virsniekiem šis lēmums nav bijis negaidīts, vēl vairāk, daudzas štāba nodaļas tajā brīdī jau atradās rajonos pie Rumānijas robežas. Lūk, piemēram, ģenerālmajors A. S. Osipenko, Maskavas kara apgabala VVS komandiera vietnieks, 1941. gada jūnija sākumā jau atradās pie Rumānijas robežas.

Maskavas kara apgabala komandējošais sastāvs un štābs devās uz Vinņicu un būtībā pameta galvaspilsētas apgabalu, nenododot lietas nevienam, jo aizbraucošo komandieru vietā neviens netika norīkots.

Vai tiešām arī Maskavas kara apgabals palika bez militārās vadības? Jā. Tiesa, jau pēc Vācijas uzbrukuma 1941. gada 26. jūnijā par apgabala komandieri kļuva ģenerālleitnants P. A. Artemjevs (Orģena Ļeņina Moskovskij vojennij okrug, 204. lpp.). Formāli tur kāds bija. Bet faktiski — neviena! Artemjevs — nav militārpersona. Viņš ir čekists. Amats, no kura viņš pārgāja uz Maskavas kara apgabalu, — NKVD operatīvo spēku pārvaldes priekšnieks. Jūlijā Staļins iecēla arī Maskavas kara apgabala Kara padomes locekli — tas ir NKVD spēku divīziju komisārs (vēlāk — ģenerālleitnants) K. F. Teļegins. Viņš arī ir vistīrākais čekists, kurš agrāk dienējis osnaz daļās, lielās tīrīšanas laikā — Maskavas apgabala NKVD iekšēj ā karaspēka politiskais komisārs, pēc tam viņam bija kāds atbildīgs postenis NKVD centrālaj ā aparātā.

Pārsteidzoši. Pat lielās tīrīšanas laikā apgabali bija militāri. Tagad Maskavas NKVD apgabals ne ar ko neatšķiras no Maskavas kara apgabala. Teorētiski Maskavas kara apgabals pastāv, bet Maskavā Sarkanās armijas kaujas daļu nav, ir tikai divas NKVD divīzijas un 25 atsevišķi, arī NKVD, iznīcināšanas bataljoni.

Ģenerālleitnants K. F. Teļegins atceras, ka brīdī, kad Maskavas kara apgabala štābā ienāca "jauni cilvēki", tas ir, čekisti, daudzas štāba nodaļas bijušas novājinātas, bet svarīgāko, bez kurām kara apgabals nevar pastāvēt, — operatīvo un izlūkošanas nodaļu — vispār nebijis. "Jaunie cilvēki" slikti saprata militāro specifiku un viņiem nācās "iztērēt ne mazumu spēka un laika, lai iepazītos ar apgabala stāvokli, tā uzdevumiem un iespējām".

Tātad TASS paziņojuma piesegā augstākā ranga militārie komandieri armiju priekšgalā, un viens pat — frontes štāba priekšgalā, tika slepus pārsviesti uz Vācijas robežu, pametot likteņa (un NKVD) varā VISUS iekšējos kara apgabalus. Tikpat neapstrīdami ir gan tas, ka padomju vēsturē kaut kas tāds nav noticis nedz agrāk, nedz notiks vēlāk gan tas, ka šāda kustība ir tieši saistīta ar karu, kurš Padomju Savienībai ir pilnīgi neizbēgams un nenovēršams. Ja būtu kaut mazākās šaubas

par kara neizbēgamību, vismaz kaut kur komandieri savās vietās būtu palikuši.

BET! Šī padomju virspavēlniecības darbība nav gatavošanās aizsardzības karam. Ilgstošā aizsardzības karā visus komandierus nenosūta uz pretinieka robežām — pa kādam atstāj tajās teritorijās, kur pretinieks var negaidīti parādīties. Turklāt ilgstošā aizsardzības karā pilnīgi obligāta ir īstu militārpersonu, nevis policistu klātbūtne, obligāta ir ģenerāļu klātbūtne svarīgākajos valsts industriālajos un transporta centros, lai tos aizsargātu un lai pilnībā un pareizi izmantotu visu aizmugures teritorijas militāro potenciālu kara vajadzībām.

Un tikai tajā gadījumā, ja padomju virspavēlniecība plāno zibenīgu pēkšņu karu pretinieka teritorij ā, paļaujoties uz pirmskara mobilizācijas rezervēm vairāk nekā uz bruņojumu, kas var tikt saražots kara laikā, tikai tad ģenerāļiem industriālajos centros nav ko darīt, tad viņu vieta ir uz pretinieku robežas.

Vai spriedelēšana neaizved mūs par tālu? Nē, par tālu — ne. Ģenerālleitnant K. F. Teļegin, jums vārds: "Tā kā bija paredzēts, ka karš notiks pretinieka teritorijā, pirmskara laikā apgabala noliktavās esošās mobilizācijas bruņojuma rezerves, īpašumi un munīcija tika pārdislocēti uz pierobežas kara apgabaliem." (VIŽ, 1962. gads, Nr. 1, 36. lpp.)

Vai tad es pats esmu ko izdomājis?

24. nodaļa. Par melnajam divīzijām

Staļins nevilcinasies likt lieta neredzēta vēriena vardarbību.

Ļ. Trockis, 1939. gada 21. jūnijs

Galvena Pirma un Otra stratēģiska ešelona līdzība — visspēcīgakas armijas tika pavērstas nevis pret Vaciju, bet gan pret Rumanijas naftas laukiem. Galvena Pirma un Otra stratēģiska ešelona atšķirība ir krasa. Ja. Šiem ešeloniem bija atšķirīgas krasas. Pirmais stratēģiskais ešelons — zaļš un pelēkzaļš (aizsargkrasa, ka saka armija), miljoniem karavīru kreklu krasa. Aizsargkrasa bija dominējoša arī Otraja stratēģiskaja ešelona, taču pamatīgi sajaukta ar melno krasu.

Reiz biju klat tikšanas reizē ar atvaļinato ģenerali R N. Remezovu, kurš 1941. gada TASS paziņojuma piesega pameta Orlas kara apgabalu, apvienoja visus ta spēkus un Maskavas kara apgabala spēkus 20. armija un, uzņēmies vadību, slepus veda uz rietumiem. Saruna bija savējo loka, bez svešiniekiem, un tapēc diezgan atklata. Klausītaji — apgabala štaba virsnieki un ģeneraļi, kuri šo jautajumu zina ne tikai no atvaļinatu ģeneraļu memuariem. Sakas strīds. Strīda karstuma ņiprs pulkvedis ģeneralim Remezovam uzdeva tiešu jautajumu. "Kapēc jūsu 20. armijas 69. strēlnieku korpusu vacieši dokumentos dēvēja par "melno korpusu"?" Skaidru atbildi ģeneralis Remezovs nesniedza. Viņš mainīja tematu un runaja par 56. armiju, kuru komandēja vēlak un kura vairakas divīzijas pelēko šineļu trūkuma dēļ bija ieģērbtas melnajos dzelzceļnieku šineļos. Taču tas notika decembrī.

Remezovs acīm redzami izvairījas no atbildes. Viņam jautaja par 1941. gada jūniju, kad trūkuma vēl nebija un kad karavīrs kaujas lauka šinelī, protams, neskraidīja — karsti. 69. strēlnieku korpusa daudzi karavīri vasara bija ģērbti melna forma. Šo kareivju bija pietiekami daudz, lai vacu armijas izlūkdienests pievērstu tam uzmanību un neoficiali nosauktu 69. korpusu par "melno".

Tas nebija vienīgais šads korpuss. Otra stratēģiska ešelona 21. armijas 63. strēlnieku korpuss vacu dokumentos arī tiek minēts ka "melnais korpuss". 63. strēlnieku korpusa komkors (korpusa komandieris) L. G. Petrovskis pēc visiem standartiem bija izcils pulkvedis. Piecpadsmit gadu vecuma viņš piedalījas Ziemas pils šturmēšana. Izgajis visu Pilsoņu karu, trīs reizes ticis smagi ievainots. Karu pabeidza ka pulka komandieris, vecums — astoņpadsmit. Divdesmit gadu vecuma spīdoši pabeidza Ģeneralštaba akadēmiju. Komandēja labakas Sarkanas armijas vienības, ieskaitot 1. Maskavas Proletarisko strēlnieku divīziju. Trīsdesmit piecu gadu vecuma — Maskavas kara apgabala komandiera vietnieks.

Komkors Petrovskis paradīja sevi kaujas ka stratēģiska vēriena pulkvedi. 1941. gada augusta viņš saņem ģeneralleitnanta dienesta pakapi un 21. armijas komandiera amatu. 63. strēlnieku korpuss šaja brīdī pēc sīvam kaujam atrodas aplenkuma. Staļins pavēlēja korpusu pamest un nekavējoties uzņemties armijas komandēšanu. Petrovskis lūdz par dažam dienam parcelt pavēli par stašanos armijas komandiera postenī, viņam pakaļ sūtīta lidmašīna atgriežas ar viņa korpusa ievainotajiem karavīriem.

Petrovskis izveda savu "melno korpusu" no aplenkuma un atkal atgriezas pretinieka aizmugurē, lai izvestu no aplenkuma vēl vienu divīziju — 154. strēlnieku divīziju (divīzijas komandieris kombrigs J. S. Fokanovs). Laužoties no aplenkuma, Petrovskis tika navējoši ievainots. Vacu karavīri, kaujas lauka atraduši un atpazinuši Petrovska līķi, pēc augstakstavošu komandieru pavēles apglabaja padomju ģenerali, izradot tam pienacīgu militaro godu. Uz viņa kapa tika uzlikts milzīgs krusts ar uzrakstu vacu valoda: "Ģeneralleitnants Petrovskis, "melna korpusa" komandieris".

Padomju avoti apstiprina šo neparasto vacu virspavēlniecības žestu attiecība pret padomju ģenerali. Sīkak par 63. "melna korpusa" darbību var izlasīt VIŽ (1966. gads, Nr. 6). SVE (6. sēj., 314. lpp.) apstiprina šī raksta patiesumu. Petrovska "melna korpusa" pieminējumu var atrast artilērijas ģeneralmajora G. D. Plaskova gramata (Podgrohot kanonadi (Kanonades dardos), 163.

lpp).

Vācijas izlūkdienests atzīmēja neparasto melno formu arī citās Otrā stratēģiskā ešelona armijās. Kad šādu formu bija vairāk nekā parasto zaļo, pulki, divīzijas, bet dažreiz arī veseli korpusi ieguva apzīmējumu "melnais". Izņēmums nebija arī Otrā stratēģiskā ešelona 24. armija, kas slepus tika izvirzīta no Sibīrijas. Kauju laikā dažus tās pulkus un divīzijas vācieši nodēvēja par "melnajām". Taču vēl pirms iesaistīšanās kaujās ar šīs armijas divīzijām un korpusiem norisinājās interesantas lietas.

— Biedram, ar kuru es tikko runāju, — skaidroja MGK sekretārs, — ir liela pieredze ēdināšanas organizēšanā. Viņš ilgu laiku ar to nodarbojies Volgas—Maskavas kanāla celtniecības laikā. Viņš jums palīdzēs.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm sekretāra kabinetā ienāca garš, ar jostu cieši apjozies, stalts NKVD spēku komandieris ar trim rombiem formastērpa zīmotnēs. Mēs ar viņu ātri par visu vienojāmies." (Razmišļeņija o minuvšem (Pārdomas par pagājušo), 132.—133. lpp.)

Žēl vienīgi, ka ģenerālleitnants Kaļiņins kautrējas nosaukt vārdos MGK sekretāru un stalto, cieši sajozto komandieri ar trim rombiem uz apkakles.

Pēc pirmajām kaujām 24. armija nokļūst pareizajās rokās: komandēšanu pārņēma NKVD ģenerālmajors Konstantīns Rakutins. Bet ģenerālleitnants S. A. Kaļiņins pēc Staļina personīgas pavēles atgriežas Sibīrijā. Nē, nē, nevis komandēt apgabalu. Apgabals joprojām paliek pamests. Kaļiņins pēc Staļina pavēles veido desmit jaunas divīzijas. Vārds Kaļiņinam: "Vienības tika veidotas tādās vietas, kur agrāk kara daļu vispār nav bijis. Savu darbu tad sāku ar šo punktu apmeklējumu.

Pirmais mans izlidojums bija uz vienu no Sibīrijas pilsētām. Vēl dažus gadus pirms kara tur, mežainā nomalē, tika uzcelta baraku pilsētiņa mežcirtējiem. To tad arī izmantojām veidojamās vienības daļu izvietošanai.

Gandrīz no visām pusēm pilsētiņu ieskāva necaurejama taiga." (Turpat, 182. lpp.)

Viss par "baraku pilsētiņu mežcirtējiem" — Aleksandra Isajeviča Solžeņicina „Arhipelag GULAG" visos trijos sējumos. Tātad 10 jaunas divīzijas (vairāk nekā 130 000 cilvēku) Sibīrijas kara apgabalā neveido vietās, kur agrāk bija kara daļas, bet gan "baraku pilsētiņās". Būs iebilde, ka, protams, ne jau zekus pievērš dienestam. Vienkārši Kaļiņins izmanto tukšās barakas ieradušos rezervistu izvietošanai, šeit tos sagatavo un pārvērš karavīros. Labi. Piekritīsim tam. Kur tādā gadījumā palikuši "mežcirtēji"? Kāpēc "pilsētiņa" (un ne viena vien) ir tukša? Vienkārši tāpēc, ka ģenerālis Kaļiņins no "mežcirtējiem" PIRMS KARA SĀKUMA nokomplektēja 24. armiju un slepus sagatavoja to nosūtīšanai uz rietumiem. Lūk, kāpēc pulkiem un divīzijām šajā armijā un visās citās Otrā stratēģiskā ešelona armijās bija melnas formas: "mežcirtējus" bieži pat nepārģērba militārajā formā. Lūk, kāpēc armija, kuru Kaļiņins slepus pārsvieda uz rietumiem, nav vis RKKA Ģenerālštāba aizmugures aprīkojuma pārvaldes paspārnē, bet gan — Iekšlietu tautas komisariāta Galvenās nometņu pārvaldes pakļautībā. Lūk, kāpēc 24. armijas vadībā Staļinspusčekista Kaļiņina vietā ieliek tīrasiņu čekistu Rakutinu. Šis jau nu gan labāk zinās, kā apieties ar "mežcirtējiem".

Labi zināms, ka kara laikā Staļins patīrīja gulagu, aizsūtot uz fronti tos, kuri spēj turēt ieročus. Reizēm laika un formas apģērba trūkuma dēļ zeku sūtīja uz fronti viņa apģērbā. Principā, atšķirība nav liela: tādi paši kirzas zābaki kā karavīriem, ziemā — tā pati vasaras cepure, jebkurai sezonai — pusmētelis, kas no karavīru pusmēteļa atšķiras tikai ar krāsu.

Bet mēs sazin no kurienes uzskatām, ka Hitlers, lūk, uzbruka un Staļins tad nu sūtīja zekus izpirkt "vainu".

Lai gan vācu spēki satikās ar "melnajām" divīzijām un korpusiem 1941. gada jūlija sākumā, izvirzīties uz rietumu robežām šīs divīzijas un korpusi sāka jau 1941. gada 13. jūnijā. Otrā stratēģiskā ešelona armijas, kuru sastāvā ietilpa visas šīs "melnās" divīzijas un korpusi, sāka veidoties jau 1940. gada jūnijā — kad Hitlers uzgrieza Staļinam muguru, novācot no robežām gandrīz visas savas divīzijas.

Katra Otrā stratēģiskā ešelona armija veidota īpaši — rēķinoties ar negaidītu parādīšanos pie rietumu robežas. Katra armija — uz lielākās dzelzceļa maģistrāles. Katra — koncentrācijas nometņu rajonā: vīri tur ir pie kārtības pieradināti, sadzīvē pieticīgi un paņemt viņus no nometnes ir vieglāk nekā no ciematiem: visi jau savākti kopā, organizēti brigādēs, bet, galvenais, ja vīrus vāktu no ciematiem, bez baumām par mobilizāciju un karu neiztikt. Bet Staļinam visu vajadzēja klusu, bez baumām. Tamdēļ viņš uzrakstīja TASS paziņojumu. Tamdēļ arī vīrus iepriekš nometnēs sasēdināja, tur disciplīnu iedzina, bet tagad — uz fronti, bez lieka trokšņa.

Daudzus gadus vēlāk par to laiku uzrakstīs grāmatas un sacerēs dziesmas. Atcerieties Visocki:

"Un citi ieslodzītie

Lai lasa pie vārtiem

Mūsu piemiņu iestikloto —

Uzrakstu Visi prom frontē."

,, Vai, lūk, bijušais noziedznieks Mihails Demins: "Gandrīz visa Rokosovska armija sastāvēja no lēģerniekiem." (Blatnoi, 26. lpp.)

Savā dzīvē Rokosovskis ir komandējis tikai vienu armiju — sešpadsmito. Viņš ir aizmirsis savos memuāros paziņot, no kā tā sastāvēja. Šāda aizmāršība viņam ir raksturīga. Savus memuārus viņš sāk ar vārdiem "1940. gada pavasarī es ar ģimeni pabiju Sočos", aizmirstot pateikt, ka pirms tam viņš pabija gulagā.

Tiesa, tālāk grāmatā Rokosovskis garāmejot saka: "Dzīve mani pārliecināja, ka var ticēt pat tiem, kuri savulaik kaut kādu iemeslu dēļ pieļāvuši likuma pārkāpšanu. Dodiet tādam cilvēkam iespēju izpirkt viņa vainu, un redzēsiet, ka labais viņā ņems virsroku: Dzimtenes mīlestība, savas tautas mīlestība, tieksme par katru cenu atgūt tās uzticību padarīs viņu par drosmīgu kareivi." (Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis, Soldatskij dolg, 136. lpp.)

Ar to Rokosovskis diezgan viennozīmīgi atzīst, ka viņam ir bijis pietiekami daudz iespēju pārliecināties, ka no zeka var uztaisīt karavīru.

Bet tas nav galvenais.

Galvenais ir tas, ka Staļins deva zekiem "iespēju izpirkt viņu vainu" un "kļūt par drosmīgiem karavīriem" PIRMS HITLERA UZBRUKUMA. Armijas, kas bija speciāli piemērotas uzņemt savā sastāvā zekus kā lielgabalu gaļu, tika formētas vēl līdz tam, kad radās plāns "Barbarosa"! 16. armija — Otrā stratēģiskā ešelona aizsācēja tika izveidota (Aizbaikālā, kur zeku ir pietiekami) uz Transsibīrijas maģistrāles, lai to varētu ātri pārsviest uz rietumiem. Tā arī pirms Rokosovska bija soda armija. Rokosovskis to pieņēma tikai 1941. gada augustā. Bet pirms viņa to vadīja cits ģenerālis — tīrīšanu upuris — Mihails Fjodorovičs Lukins, kuru nākotnē sagaida izcilība asiņainākajās kaujās pie Smoļenskas, viņu sagaida smags ievainojums, gūsts, kājas amputācija, atzinība par varonību no vācu puses, atteikšanās sadarboties, četri briesmīgi gadi Vācijas nometnēs, atbrīvošana un atkal gulags, precīzāk — ieslodzījums cietumā.

Tikšanās ar Lukina 16. armiju 1941. gada jūlijā Vācijas virspavēlniecībai bija pilnīgi negaidīta, tāpat kā visa Otrā stratēģiskā ešelona pastāvēšana. Tāpēc par šo tikšanos vācu arhīvi glabā īpaši daudz dokumentu. Katrs gribētājs var šajos arhīvos atrast simtiem un tūkstošiem fotogrāfiju, kurās iemūžināti brīži, kā tiek sagūstīti Otrā stratēģiskā ešelona karavīri. Un tur, starp jaunu puišu sejām, nav, nav un tad parādās pa kādai dzīves burzīta vīra sejai, vīra — pusmilitārā formā bez pazīšanās zīmēm. Un nevar saprast, vai viņš ir melnā vai zaļā pusmētelī. Taču arī zaļš pusmētelis nedara viņu līdzīgu karavīram. Un vēl katram — varenas tulznainas rokas, skūta galva un kārna seja. No kurienes gan tas, viņi taču vēl nav gājuši caur vācu koncentrācijas nometnēm. Es jums paskaidrošu, no kurienes kārnums: Rokosovska karavīri no gulaga devās armijā, pirms tam uzbarojušies Sočos, bet šie vīri — Sočos nepabija.

Ja vācu armijas sastapa no zekiem komplektētas divīzijas un korpusus jūlija sākumā, to armiju sastāvā, kuras ieradās no tālām Urālu, Sibīrijas un Aizbaikāla provincēm, tas nozīmē, ka Staļins iedeva zekiem rokās kaujas ieročus pirms 1941. gada 22. jūnija.

Nezinu, kas vācu militārajam izlūkdienestam bija zināms un kas nebija zināms jūnija pirmajā pusē. Taču iedomāsimies, ka tai ir zināms pavisam nedaudz, tikai nelieli fragmenti, kuri mums zināmi tagad, un proti:

Uz Padomju Savienības rietumu robežām slepus tiek izvirzītas dažas armijas.

Šo armiju sastāvā noteikts skaits karavīru, reizēm veselas divīzijas (apmēram 15 000 cilvēku katrā) un pat veseli korpusi (vairāk nekā 50 000 cilvēku katrā), ir apģērbti neparastos melnos formas tērpos, kas ir līdzīgi cietumnieku formai.

Vismaz viena no šīm armijām atrodas NKVD gulaga apgādībā.

Padomju valdība TASS paziņojumā kategoriski un publiski noliedz šo spēku pārsviešanu un tās apmērus, runājot par "parastām mācībām".

No kaimiņvalsts militārās izlūkošanas priekšnieka tiek pieprasīts novērtēt stāvokli un sniegt valdībai rekomendācijas. Galvenais jautājums, uz kuru jāsniedz kategoriska atbilde: ja mēs neuzbruksim, ko darīs Staļins — atņems zekiem ieročus un atgriezīs viņus gulaga vai vienkārši palaidīs viņus mājās? Vai varbūt Staļinam ir vēl kādi slepus pie Vācijas robežas koncentrēto bruņoto zeku izmantošanas varianti?

25. nodaļa. Par kombrigiem un komdiviem

… Stipru pretinieku var uzveikt vien tas, kurš vispirms ir pieveicis savu tautu.

Šaņ-jaņs, 5. gs. Pirms Kristus.

Stastu par "melnajam" divīzijam un korpusiem mēs sakam ar 21. armijas 63. strēlnieku korpusu. Un tad pieminējam komkoru Petrovski un kombrigu Fokanovu. Kapēc gan viņi nav ģeneraļi? Atbilde ir vienkarša. "Melnajos" korpusos un divīzijas ne tikai karavīri un virsnieki, bet arī augstakais komandējošais sastavs bija "mežcirtēju baraku pilsētiņu" veterani.

Līdz 1940. gadam Sarkanaja armija augstakajam komandējošajam sastavam bija dienesta pakapes kombrig, komdiv, komkor un komandarm (brigades, divīzijas, korpusa, armijas komandieris). Par atšķirības zīmēm tika izmantoti rombi uz apkakles zīmotnēm: viens rombs kombrigam, divi — komdivam utt. Taču, lūk, 1940. gada maija Staļins pasniedz davanu savas armijas augstakajam komandējošajam sastavam — ievieš ģeneraļa nosaukumu, lampasus un zvaigznes rombu vieta. Jaunas pakapes — ģeneralmajors, ģeneralleitnants, ģeneralpulkvedis, armijas ģeneralis — nekadi nebija saistītas ar vecajam militarajam pakapēm. Valdības komisija veica pilnu visa augstaka komandējoša sastava paratestaciju, turklat daudzi kombrigi kļuva par pulkvežiem, tas ir, tika pazeminati par pakapi, kura atradas vēl dažus gadus pirms tam. Daži kombrigi kļuva par ģeneralmajoriem, bet kombrigs I. N. Muzičenko — par ģeneralleitnantu. Daudzi komandarmi kļuva par ģeneralpulkvežiem — O. I. Gorodovikovs, G. M. Šterns, D. G. Paplovs, N. N. Voronovs. Komandarms V. J. Kačalovs tika pazeminats par ģeneralleitnantu. Taču, lūk, komkors G. K. Žukovs saņēma augstako ģeneraļa pakapi — armijas ģeneralis. Starp citu, maz zinams fakts: Žukovs bija ģeneralis numur viens. Viņam pirmajam visa Sarkanaja armija piešķīra ģeneraļa pakapi. Kopuma ar padomju valdības rīkojumu 1940. gada jūnija 1056 augstakie komandieri saņēma ģeneraļa un admiraļa dienesta pakapi.

Ģeneraļa pakapes ieviešana pēc lielas pēršanas 1937. un 1938. gada ir ka medusmaize. Kapēc Staļins bija tik labsirdīgs? Tapēc, ka viņš planoja visus savus komandierus saskatama nakotnē laist darba. Pretēja gadījuma ar karumu varēja arī nesteigties.

Bet Staļinam bija par maz ar tūkstoš ģeneraļiem. Tika veidotas aizvien jaunas un jaunas divīzijas, veidoti korpusi un armijas. Un ģeneraļu posteņos likti pulkveži. Mēs vēl sastapsim ne mazak par simtu pulkvežu ģeneraļu postenī — divīzijas komandieris. Bet iepriekš mēs jau esam sastapuši pulkvedi I. I. Fedjuņinski pat 5. armijas 15. strēlnieku korpusa komandiera amata.

Taču komandieru trūka. Kamēr Hitlers stavēja ar seju pret Staļinu, Staļinam it ka pietika personalsastava. Taču tad Hitlers pagriezas ar seju uz rietumiem — ar muguru pret Staļinu. Un, lūk, Staļinam tik ļoti savajadzējas augstaka ranga komandierus. Daudz komandieru! Lūk, tapēc cietuma vagoni steidza uz Maskavu. Tur gulagu izgajušos bijušos komandierus laipni sagaidīja Lubjanka, paskaidroja, ka ir notikusi kļūda. Kriminallieta tiek partraukta, spriedums tiek atcelts. Komandieri steidz uz Sočiem, bet no turienes — zem kaujas karogiem.

Ne visiem komandierim vienads gods. Dažiem — ģeneraļa pakape. Starp viņiem ģeneralmajors K. K. Rokosovskis, nakamais Padomju Savienības maršals. Taču lielakajai no cietuma izlaisto daļai ta arī palika viņu vecas dienesta pakapes: kombrigi, komdivi, komkori. Sarkanaja armija izveidojas dīvaina situacija: paralēli eksistēja divas augstakajam komandējošajam sastavam domato dienesta pakapju sistēmas, divas atšķirīgas zīmju sistēmas, divi dažadi formas tērpi. Vieni komandieri lepni staigaja ar zvaigznēm, sarkaniem lampasiem (armija tas sauc par strīpainajam biksēm) un greznos parades mundieros, citi, darot to pašu darbu, valkaja pieticīgus rombiņus.

Meļgunovs ir aprakstījis dokumentali apstiprinatu pratinašanas veidu, kuru čekisti izmantoja Kijeva sarkana terora laika. To, kurš neatbildēja uz jautajumiem, čekisti, gari nerunajot, lika zarka un ieraka zemē. Bet pēc tam raka ārā. Un turpināja pratināt. Principā, "pirmskara periodā" Staļins darīja to pašu: lielās tīrīšanas gados tūkstošiem komandieru nokļuva gulagā, dažiem no viņiem piesprieda nāvessodu, citiem — ilgstošu ieslodzījumu un došanos uz Kolimu. Pēc daudzām liecībām (piemēram: V. Šalamovs, Kolimskije rasskazi (Kolimas stāsti)) dzīve tur, salīdzinot ar nošaušanu, nebūt nebija labākais variants. Un, lūk, cilvēkus, kuri jau bija atvadījušies no dzīves, pēkšņi ved mīkstos vagonos, piebaro nomenklatūras sanatorijās, dod rokās bijušo varu un "iespēju izpirkt vainu". Ģenerāļa pakāpi nepiešķir (tas ir, nedod nekādu garantiju) — komandē, bet vēlāk redzēsim. Vai mēs varam iedomāties, kā visi šie kombrigi un komdivi raujas darbos? īstos darbos!

Pamēģiniet nevainīgam piespriest nāvi, bet pēc tam iedodiet viņam darbu, pēc kura izpildes sekos piedošana un atjaunošana bijušajos augstumos. Kā jūs domājat, vai viņš centīsies šo darbu veikt?

Staļina aprēķins bija precīzs. Daudzi no atbrīvotajiem ar sirdi un dvēseli kalpoja Staļinam, rāvās kaujā un ar savām asinīm un darbiem pierādīja, ka ir pelnījuši uzticību. Starp viņiem — komdivs G. A. Vorožeikins, kurš bija norīkots komandēt Otrā stratēģiskā ešelona 21. armijas aviāciju. Viņš izcēlās jau pirmajās kaujās un 1941. gada jūlijā saņēma aviācijas ģenerālmajora pakāpi. Augustā viņš jau ir Sarkanās armijas VVS štāba priekšnieks. Katru gadu saņemot jaunu pakāpi, 1944. gadā viņš kļuva par maršalu.

1941. gada martā izlaistais kombrigs A. V. Gorbatovs saņem Otrā stratēģiskā ešelona 19. armijas 25. strēlnieku korpusa komandiera vietnieka amatu. Viņš uzkalpojās līdz armijas ģenerāļa dienesta pakāpei un līdz Padomju armijas gaisa desanta spēku komandiera amatam.

Lūk, kā viņš apraksta savu atbrīvošanu:

"Sieva pabija NKVD, atlidoja no turienes kā spārnota un izstāstīja, ka viņu ļoti labi uzņēmuši, runājuši laipni, interesējušies, kā viņa dzīvo, vai viņai nav jāpalīdz ar naudu.

1941. gada 5. martā, divos naktī ar vieglo automašīnu izmeklētājs nogādāja mani Komsomoļskas laukumā pie maniem paziņām. Aizvedis mani, laipni atvadījās.

— Lūk, mans tālrunis. Ja kas, zvaniet man jebkurā laikā. Rēķinieties ar manu palīdzību.

,, Kā relikviju es līdzi paņēmu ielāpaino maisu, galošas un piķa melnos cukura gabalus un sausiņus, kurus glabāju slimības gadījumam." (A. V. Gorbatovs, Godi i voini (Gadi un kari), 168.— 169. lpp.)

Salīdzinājums ar ierakšanu un izrakšanu no kapa nav mana ideja. To es aizņēmos no armijas ģenerāļa Gorbatova: "Piekto martu es uzskatu par savas otrās piedzimšanas dienu."

Kombrigu Gorbatovu izlaida (tāpat kā daudzus citus), precīzi aprēķinot laiku: atvaļinājuma mēnesis sanatorijā, lietu pārņemšana, un klāt jau TASS paziņojuma laiks. Lūk, brašais kombrigs ar savām "Anuškām" jau slepus dodas uz rietumiem.

Bet gulaga "suvenīrus", kā īsts zeks, viņš pietaupīja ne velti. Nenoderēja — tas labi. Taču dažiem noderēja. Lūk, kombrigs I. F. Dašičevs galošas uzvilka otrreiz. Izlaists 1941. gada martā, viņš oktobrī iesēdās atkal un sēdēja vismaz līdz 1953. gadam.

Kombrigus, komdivus un komkorus izmantoja arī Pirmā stratēģiskā ešelona papildināšanai. Lūk, kombrigs S. P. Zibins saņēma 37. strēlnieku korpusu, komdivs E. Magons — 13. armijas 45. strēlnieku korpusu, kombrigs M. S. Tkačovs — 9. īpašā strēlnieku korpusa 109. strēlnieku divīziju. Kombrigs N. P. Ivanovs — 6. armijas štāba priekšnieks. Komdivs A. D. Sokolovs — 12. armijas 16. mehanizētā korpusa komandieris. Komdivs G. A. Buričenkovs — PVO Dienvidu zonas komandieris. P. G. Aleksejevs — 13. armijas VVS komandieris. Kombrigs S. S. Krušins — Ziemeļrietumu frontes VVS štāba priekšnieks. Kombrigs A. S. Titovs — 18. armijas artilērijas priekšnieks. Un daudzi, daudzi citi.

Ar kombrigiem un komdiviem aizpildīja tukšumus pēc tam, kad Otrais stratēģiskais ešelons slepus devās uz robežu.

Lūk, kombrigs N. I. Hristofanovs — Stavropoles novada kara komisārs. Kombrigs M. V. Hripunovs — nodaļas priekšnieks Maskavas kara apgabala štābā. Štābu pēc visu komandieru aiziešanas uz Rumānijas robežu, kā mēs zinām, bija ieņēmuši čekisti, kuri militārajās lietās daudz nesaprata. Lūk, un izrakstīja no gulaga sev palīgos nabaga Hripunovu.

Tomēr galvenokārt komdivi, kombrigi un komkori bija domāti Otrajam stratēģiskajam ešelonam. Šis ešelons tika komplektēts no "mežcirtējiem", tātad ari komandierus uz turieni tādus pašus. Tur mēs atrodam arī komkoru Petrovski. Nav jāatgādina, ka viņa pēdējais amats bija Maskavas kara apgabala komandiera vietnieks. Pēc tam — ietupināja. Atbrīvoja 1940. gada novembrī un pavēlēja veidot 63. strēlnieku korpusu. Lūk, kad parādījās "melnie" korpusi. No trim korpusa divīzijām pa vienai komandē J. S. Fokanovs un V. S. Rakovskis. Trešo divīziju komandē pulkvedis N. A. Prišepa. Ne kombrigs— taču. sēdējis. Pulkvežus taču arī sēdināja, bet pēc tam laida ārā Otrā stratēģiskā ešelona komplektēšanai. Arī majorus, arī kapteiņus un leitnantus arī.

Tās pašas armijas blakus esošais 67. korpuss ir pārpildīts ar kombrigiem. Pat korpusa priekšgalā — kombrigs F. F. Zmačenko (vēlāk — ģenerālpulkvedis). Paraugieties uz jebkuru no valsts iekšienes izvirzīto armiju, un visur jūs ieraudzīsiet priekšvakarā atbrīvotu kombrigu tabūnus. Lūk, 22. armijā ir divi korpusi un abus vada kombrigi: Povetkins — 51. korpuss, I. P. Karmanovs — 62. korpuss. Paraugieties uz štābu priekšniekiem, artilērijas, inženierijas spēku, aizmugures vai jebkuras citas ieroču šķiras dienestu priekšniekiem — visi ir no cietumiem izlaistie. Šajā armijā divas divīzijas — ļoti melnas, skaidrs, ka no "mežcirtējiem", taču arī komandieri ir no tās pašas vides: 112. strēlnieku — kombrigs J. S. Adamsons, 174. — kombrigs A. I. Zigins.

Nepārblīvēsim šo izklāstu ar desmitiem citu vārdu un divīziju un korpusu numuriem. Katrs, kuru interesē Otrā pasaules kara vēsture, var pats savākt no cietumiem izlaisto augstāko komandieru, kuriem Staļins "deva iespēju", vārdu kolekciju. Komunisti saka — tā ir Staļina aizsarg reakcija: sajutis nelabu, viņš nostiprina savu armiju. Nē, tā nav aizsarg reakcija! Kombrigu, komdivu un komkoru atbrīvošanas procesu Staļins bija uzsācis pirms "Barbarosas" plāna rašanās. Šī procesa augstākais punkts attiecas nevis uz brīdi, kad vācu karaspēks stāvēja pie padomju robežas, bet gan uz brīdi, kad tas aizgāja uz Franciju.

Bet tagad iedomājieties, ka Staļins uzstājīgi cērt koridorus uz jūsu valsts robežām, iznīcinot neitrālas valstis, kas stāv viņa ceļā. Vienlaicīgi Staļins dod "otru piedzimšanu" nezināmam, bet milzīgam skaitam komandieru, kas notiesāti uz ātru vai lēnu nāvi. Šiem cilvēkiem iedeva rokās ieročus un varu, taču būtībā katrs no viņiem bija nāvinieks, kas iededzies vēlmē ar darbiem un asinīm (savām un svešām) atgriezties augstumos, no kuriem Staļins viņus bija nogāzis. Un lūk, karaspēka masas no cietumiem izlaistu komandieru vadībā slepus traucas uz j ūsu robežām, turklāt Staļins oficiāli apgalvo, ka nekas nopietns nenotiekot. Kā j ūs šādā situācijā rīkotos?

26. nodaļa. Kapec tika izveidots Otrais stratēģiskais ešelons?

Mobilizacija ir karš, un cita tas skaidrojuma mums nav.

Padomju Savienības maršals B. M. Šapošņikovs

Komunisti Sarkanas armijas Otra stratēģiska ešelona izveidošanu un izvirzīšanu valsts rietumu rajonos skaidro ar to, ka raugi Čērčils brīdinajis, Zorge brīdinajis, vēl kads brīdinajis, vardu sakot, Otra stratēģiska ešelona izvirzīšana — Staļina reakcija uz Hitlera rīcību.

Taču šis skaidrojums neiztur kritiku.

Armijas ģeneralis I. V. Tjuļeņevs paša vacu armijas iebrukuma sakuma Kremlī sarunajas ar Žukovu. Lūk, Žukova vardi: "Ziņojam Staļinam, bet viņš joprojam netic, uzskata to par vacu ģeneraļu provokaciju." (Čerez tri voini, (Cauri trīs kariem), 141. lpp.)

Tadas liecības es varu piedavat tūkstošiem, taču arī pirms manis ir daudzas reizes pieradīts, ka Staļins līdz pašam pēdējam brīdim neticēja vacu iebrukuma iespējamībai, pat pēc iebrukuma — joprojam neticēja.

Komunistisko vēsturnieku skaidrojumos ir pretruna: Staļins veic pašu lielako karaspēka pargrupēšanu cilvēces vēsturē, lai novērstu vacu agresiju, kuras iespējamībai viņš netic!

Otra stratēģiska ešelona izvirzīšana nav reakcija uz Hitlera darbību. Otra stratēģiska ešelona izveidošana sakas pirms Čērčila slavena "brīdinajuma", pirms Zorges "svarīgajiem" ziņojumiem, pirms vacu karaspēka masveida parsviešanas uz padomju robežam.

Otra stratēģiska ešelona spēku parsviešana — dzelzceļa operacija, kas prasīja ilgstošu sagatavošanos, precīzu iepriekšēju planošanu. Padomju Savienības maršals S. K. Kurkotkins ziņo, ka Ģeneralštabs nodeva visus nepieciešamos dokumentus par parvadašanu Satiksmes ceļu narkomatam 1941. gada 21. februarī (Til Sovetskih Vooružonnih Sil v Veļikoi Oestvennoi voiņe, 33. lpp.). Taču arī Ģeneralštabam bija vajadzīgs laiks, lai šos dokumentus rūpīgi sagatavotu, bija precīzi janorada dzelzceļniekiem, kad, kur, kads transports japadod, ka maskēt uzkraušanu un parsviešanu, kadus maršrutus izmantot, kur gatavot vietas karaspēka masveida izkraušanai. Bet, lai to visu sagatavotu, Ģeneralštabam bija precīzi janoskaidro, kur kadam karaspēkam kura laika ir japaradas. Tas nozīmē, ka lēmums par Otra stratēģiska ešelona izveidošanu un ta parsviešanas un militaras izmantošanas planošanas sakums mums jameklē kaut kad agrak. Un mēs atrodam.

Karaspēka formēšana iekšējos apgabalos un ta parsviešana uz rietumu pierobežas apgabaliem ir process, kas sakas 1939. gada 19. augusta. Sakts ar Politbiroja lēmumu, šis process netika partraukts, bet pieņēmas spēka. Lūk, tikai viens — Uralu kara apgabals, piemēram. 1939. gada septembrī taja tiek veidotas divas jaunas: 85. un 159. divīzija. 1941. gada 21. jūnija mēs atrodam 85. divīziju pie pašas Vacijas robežas Augustovas rajona, vieta, kur NKVD griež dzeloņstieples. 159. divīziju mēs arī atrodam pie pašas robežas — Rava-Russkaja, 6. (supertrieciena) armijas sastava. 1939. gada beigas taja paša Uralu kara apgabala tiek veidotas 110., 125. un 128. strēlnieku divīzija, un katru no tam mēs pēc tam atrodam pie Vacijas robežas. Turklat 125. pēc padomju avotiem — "tieši uz" Austrumprūsijas "robežas". Uralu apgabala veidojas vēl daudz pulku un divīziju, un tas visas klusu un bez trokšņa parcēlas tuvak robežai.

Pagaidam Otrais stratēģiskais ešelons oficiali neeksistē, pagaidam ta armijas ir līdzīgas spokiem, augstaka padomju militara vadība atkarto Pirma un Otra stratēģiska ešelona sadarbības veidus. Taču, lūk, 1940. gada otraja pusē armijas ģeneralis D. G. Pavlovs rīko sapulci ar armiju komandieriem un Rietumu īpaša kara apgabala štabu priekšniekiem. Padomju ģeneraļu un admiraļu hierarhija D. G. Pavlovs ieņem ceturto vietu.

Rietumu īpašaja kara apgabala tiek gatavotas komandieru un štaba macības. Tiek noslīpēti komandieru, štabu un sakaru sistēmu darbības veidi kara sakuma perioda. Padomju štabiem macību gaitā paredzēts pārvietoties uz rietumiem tieši tā, kā viņi grasās to darīt kara sākumā. 4. armijas štāba priekšnieks L. M. Sandalovs uzdod neizpratnes pilnu jautājumu: "Bet tie štābi, kas atrodas pie pašas robežas? Kur tiem likties?" (Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs, Perežitoje, 65. lpp.) Ir jāuzsver, ka, gatavojoties aizsardzības karam, neviens netur štābus "pie pašas robežas", taču padomju štābi bija tur izvirzīti un tur atradās pastāvīgi no brīža, kad tika nodibinātas kopējas robežas ar Vāciju.

Interesanta ir arī pierobežas armiju štāba priekšnieka reakcija: viņam pavēle "pārvietoties" nez kāpēc asociējas ar jēdzienu "pārvietoties uz rietumiem", "pārvietoties pāri robežai". It kā viņš nevarētu pat iedomāties, ka kara laikā štābu var pārvietot arī kaut kur citur.

Sapulcē robežas tuvumā piedalījās gan Pirmā stratēģiskā ešelona komandieri, gan augsti viesi no Otrā stratēģiskā ešelona ar Maskavas kara apgabala komandieri armijas ģenerāli I. V. Tjuļeņevu priekšgalā, viņš ģenerāļu tūkstošu rindā ieņem trešo vietu. Izmantojot Tjuļeņeva klātbūtni, armijas ģenerālis D. G. Pavlovs paskaidro 4. armijas komandierim ģenerālleitnantam V. I. Čuikovam (nākotnē — Padomju Savienības maršalam) Otrā stratēģiskā ešelona uzdevumu:

".Kad no aizmugures pienāks iekšējo apgabalu karaspēka daļas, — Pavlovs palūkojās uz Tjuļeņevu, — kad jūsu līnijā būs sasniegts septiņarpus kilometru blīvums uz divīziju, tad varēs virzīties uz priekšu un nešaubīties par veiksmi." (Turpat.)

Maskavas kara apgabala komandiera armijas ģenerāļa I. V. Tjuļeņeva klātbūtne sapulcē pierobežas kara apgabalā ir ļoti ievērojams notikums. Jau 1940. gadā viņš zināja savu lomu kara sākuma periodā: ar savu štābu parādīties pierobežas apgabalā, kad Pirmais stratēģiskais ešelons būs pārgājis robežu. Piebildīšu — 1941. gada februārī, paklausot Ģenerālštābu pārņēmušā Žukova uzstājībai, padomju plāns tika mainīts, un armijas ģenerālim Tjuļeņevam ar savu štābu bija jāpārsviežas nevis uz Vācijas, bet uz Rumānijas robežu, jo galvenie Sarkanās armijas centieni bija koncentrēti tieši tur. Karaspēka blīvums — "septiņarpus kilometru uz divīziju" —, kuru izmanto padomju ģenerāļi, — tas ir uzbrukuma standarts. Aizsardzības darbībām divīzijai parasti tika dota trīs četras reizes lielāka apvidus josla. Tajā pašā sapulcē izstrādāja vēl vienu svarīgu jautājumu — par to, kā maskēt padomju karaspēka izvirzīšanu pie robežām — "jaunu divīziju izvirzīšanu. var veikt, maskējoties ar mācībām".

1941. gada 13. jūnijs — tas ir brīdis, kad 77 padomju iekšējo kara apgabalu divīzijas, "maskējoties ar mācībām", metās uz rietumu robežām. Šādā situācijā Ādolfs Hitlers neturpināja gaidīt, kad padomju ģenerāļi panāks "reglamentā paredzēto blīvumu — septiņarpus kilometrus uz divīziju", bet uzbruka pirmais.

Pēc tam, kad Vācija uzsaka preventīvo karu, Otrais stratēģiskais ešelons (tāpat kā Pirmais) tika izmantots aizsardzībai. Taču tas nebūt nenozīmē, ka tas tika tai radīts.

Armijas ģenerālis M. I. Kazakovs runā par Otro ešelonu: "Pēc kara sākuma tā izmantošanas plānos nācās ieviest kardinālas izmaiņas." (VIŽ, 1972. gads, Nr. 12, 46. lpp.)

Ģenerālmajors V. Zemskovs izsakās daudz precīzāk: "Šīs rezerves mums nācās izmantot nevis uzbrukumam saskaņā ar plānu, bet aizsardzībai." (VIŽ, 1971. gads, Nr. 10, 13. lpp.)

Armijas ģenerālis S. P. Ivanovs: "Gadījumā, ja Pirmajam stratēģiskajam ešelonam būtu izdevies. pārnest karadarbību uz pretinieka teritoriju vēl pirms galveno spēku izvietošanas, Otrajam stratēģiskajam ešelonam vajadzētu pastiprināt Pirmā ešelona pūliņus un attīstīt atbildes triecienu saskaņā ar vispārējo stratēģisko ieceri." (Načaļnijperiodvoini, 206. lpp.)

Lai jūs nemulsina vārdi "atbildes trieciens". Šī termina nozīmi varam saprast, ja sev atgādinām notikumus Ziemas karā. Pat pēc četrdesmit gadiem padomju versija vēsta, ka Somija uzbruka, bet Sarkanā armija veica tikai "atbildes triecienu".

Par noskaņojumu Otrajā stratēģiskajā ešelonā stāsta ģenerālleitnants S. A. Kaļiņins. Pirms sākās slepenā izvirzīšanās uz rietumiem, viņš gatavoja Sibīrijas kara apgabala spēkus (kas vēlāk tika pārvērsti par 24. armiju) karadarbībai.

Mācību gaitā ģenerālis uzklausa jauna virsnieka viedokli: "Jā, un nocietinājumi laikam nebūs nepieciešami. Jo mēs taču gatavojamies nevis aizsardzībai, bet gan uzbrukumam, sitīsim ienaidnieku viņa paša teritorijā." (Razmišļeņija o minuvšem, 124. lpp.) Ģenerālis Kaļiņins pasniedz jaunā virsnieka vārdus ar zināmu ironiju: rau, cik naivs. Bet viņš nestāsta, no kurienes jaunajam virsniekam tāds noskaņojums. Ja virsniekam nav taisnība, tad ģenerālim Kaļiņinam vajadzētu viņu izlabot, un — norādīt visiem komandieriem no bataljona līdz korpusam, ka jaunākie virsnieki kaut ko nav sapratuši, ka viņu militārā sagatavotība ir vienpusīga. Ģenerālim Kaļiņinam būtu nekavējoties jāaptaujā komandieri kaimiņu bataljonos, pulkos un divīzijās, un, ja šis "nepareizais" viedoklis atkārtotos, jāizdod visai 24. armijai pērkondārdoša pavēle par militārās apmācības virzības maiņu. Taču ģenerālis Kaļiņins to nedara un viņa komandētie spēki turpina gatavoties "karot pretinieka teritorijā".

Tā nav jauno komandieru vaina, ka viņi nebija gatavi aizsardzībai, un pat ne ģenerāļa Kaļiņina vaina. Viņš ir tikai vienas armijas komandieris, bet "pretinieka teritorijā" karot grasījās visas armijas. Interesants ir tā paša ģenerāļa paziņojums tajā pašā grāmatā (182.—183. lpp.). Nodevis 24. armiju ģenerālim K. I. Rakutinam, Kaļiņins atgriezās Sibīrijā un tur "mežcirtējiem domātajās baraku pilsētiņās" gatavoja desmit jaunas divīzijas. Vārds Kaļiņinam: "No kā lai sāk? Kam karaspēka apmācībā pievērst lielāku uzmanību — aizsardzībai vai uzbrukumam? Stāvoklis frontēs joprojām bija saspringts. Sarkanās armijas spēki joprojām turpināja smagas aizsardzības kaujas.

Kauju pieredze rādīja, ka mēs ne vienmēr bijām prasmīgi veidojuši aizsardzību. Aizsardzības pozīcijas bieži tika inženiertehniski slikti aprīkotas. Reizēm pat pirmajās pozīcijās nebija tranšeju sistēmu. Aizsardzības kaujas kārtība visbiežāk sastāvēja no viena ešelona un nelielas rezerves, kas mazināja karaspēka noturību. Daudzos gadījumos cilvēki bija slikti sagatavoti prettanku aizsardzībai, pastāvēja zināmas bailes no tankiem.

Tomēr ar visu to bija paredzams: "Ne vienmēr taču mēs aizsargāsimies. Atkāpšanās — piespiedu lieta."

Turklāt aizsardzība nekad netika uzskatīta un netiek uzskatīta par galveno karadarbības veidu. .Tas nozīmē, ka karaspēks jāgatavo uzbrukuma kaujām. .Pārrunāju to ar komandieriem. Nonācām pie vienota viedokļa: galvenās pūles mācībās j āvelta rūpīgai uzbrukuma karadarbības taktikas jautājumu noslīpēšanai." 1941. gada rudenī galvenais valsts un tās armijas uzdevums — apstādināt ienaidnieku kaut vai pie Maskavas sienām, un visiem ir skaidrs, ka aizsardzībai Sarkanā armija nav gatava. Taču to arī negatavo. Nav gatava aizsardzībai — nu nekas! Vienalga gatavosimies uzbrukumam! Tikai uzbrukumam!

Ja pat pēc vācu iebrukuma, kad vācu armija apdraud pašu komunistiskā režīma pastāvēšanu, ģenerālis Kaļiņins turpina mācīt karaspēku tikai uzbrukt, kam tad viņš to gatavoja pirms Vācijas iebrukuma?

Otro stratēģisko ešelonu pēc Vācijas preventīvās akcijas nācās izmantot nevis to tiešajiem uzdevumiem, bet gan aizsardzībai. Taču mums ir daudz dokumentu, lai noskaidrotu, kam sākotnēji bija paredzēts Otrais stratēģiskais ešelons, un izprastu lomu, kas tam padomju kara plānos tika piešķirta. Šeit, tāpat kā Pirmajā ešelonā, katrai armijai bija sava neatkārtojamā individualitāte, sava seja, savs raksturs. Lielākā daļa armiju tika izvirzītas ar vieglo bruņojumu, būdamas it kā spēcīgs karkass, kuru pēc ierašanās un slepenās izvietošanās valsts rietumu daļas mežos bija paredzēts papildināt, pabeigt būvēt. Otrā stratēģiskā ešelona armiju standarta sastāvs: divi strēlnieku korpusi ar trim strēlnieku divīzijām katrā. Tā nav triecienarmija, bet parastā, samazinātā sastāva armija.

Pēc ierašanās rietumu rajonos katra armija nekavējoties uzsāka mobilizāciju un savu divīziju un korpusu papildināšanu. Tas, ka lielākajā daļā Otrā stratēģiskā ešelona armiju nav mehanizēto korpusu ar milzīgu daudzumu tanku ir diezgan loģiski. Pirmkārt, tādus korpusus pārsvarā veidoja valsts rietumu rajonos. Nepieciešamības gadījumā tie nav jāpārsviež uz rietumiem no tālām Urālu vai Sibīrijas provincēm: vienkāršāk ir no turienes ieradušās vieglās armijas papildināt ar tādiem korpusiem jau valsts rietumu rajonos. Vēl labāks variants: izmantot nospiedošu mehanizēto korpusu vairākumu pirmajā negaidītajā uzbrukumā, lai tas sanāktu neparasti spēcīgs, pēc tam iesaistīt kaujā Otro stratēģisko ešelonu un nodot tā vieglajām armijām visus tankus, kas palikuši veseli pēc pirmās operācijas.

Tomēr starp Otrā stratēģiskā ešelona armijām bija izņēmumi. 16. armija acīm redzami bija triecienarmija. Tās sastāvā bija pilnībā nokomplektēts mehanizētais korpuss, kurā bija 1000 tanku, turklāt — kopā ar šo armiju uz rietumiem tika izvirzīta 57. atsevišķā tanku divīzija (pulkvedis V. A. Mišuļins), kura atradās 16. armijas komandiera operatīvajā pakļautībā. Kopumā, ieskaitot šo divīziju, 16. armijā bija vairāk nekā 1200 tanku, bet pilnas nokomplektēšanas gadījumā šim skaitlim bija jāpārsniedz 1340. Vēl jo spēcīgāka bija no Ziemeļkaukāza pārsviežamā 19. armija. Tās sastāvā bija četri korpusi, ieskaitot vienu mehanizēto (26.). Ir pietiekami daudz ziņu par to, ka arī 25. mehanizētais korpuss (ģenerālmajors S. M. Krivošejins) bija paredzēts 19. armijai. Tā acīm redzami bija supertrieciena armija. Pat tās strēlnieku korpusi bija neparasti organizēti, un tos vadīja ļoti augsta ranga komandieri. Piemēram, 34. strēlnieku korpusa (ģenerālleitnants R. P. Hmeļņickis) sastāvā bija četras strēlnieku un viena kalnu strēlnieku divīzija, un vairāki smagās artilērijas pulki. Kalnu strēlnieku divīzijas klātbūtne armijā nav nejauša. 19. armija, Otrā stratēģiskā ešelona visspēcīgākā armija, slepus tika veidota NE CĪŅAI PRET VĀCIJU.

Tajā izpaužas visa padomju iecere: pati spēcīgākā Pirmā stratēģiskā ešelona armija — pret Rumāniju, pati spēcīgākā Otrā stratēģiskā ešelona armija, pirmajai aiz muguras — arī pret Rumāniju.

Padomju Savienības algotie draugi sacerējuši leģendu, ka Otrais stratēģiskais ešelons bijis domāts "prettriecienam". Ja tā, tad visspēcīgākais "prettrieciens" tika gatavots pa Rumānijas naftas laukiem.

Otrā stratēģiskā ešelona 16. armija, kas bija otrā spēcīgākā ešelona, atradās turpat līdzās. To arī varēja izmantot pret Rumāniju, bet ticamāk — pret Ungāriju, kad kopā ar 26. (trieciena) un 12. (kalnu trieciena) armiju, tā nogrieztu naftas lietotājiem ceļu pie naftas atradnēm.

Taču Hitlers ar savu iebrukumu visu šo izvēršanos iztraucēja, un 16. un 19. armiju steidzami nācās pārsviest uz Smoļenskas apkārtni, pārceļot Rumānijas un Ungārijas "atbrīvošanu" vairākus gadus uz priekšu.

16. armijas komandieris, ģenerālleitnants M. R Lukins nerunā par to, kurās teritorijās bija plānots izmantot 16. armiju, kuru viņš tajā brīdī komandēja. Taču jebkurā gadījumā tā nav padomju teritorija: "Mēs taisījāmies karot pretinieka teritorijā." (VIŽ, 1979. gads, Nr. 7, 43. lpp.) Tajā pašā lapaspusē Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis uzsver, ka Lukinam ir jātic: "Viņa vārdos ir daudz sūras patiesības." Vasiļevskis pats ir izcils meistars karot "pretinieka teritorijās". Tas bija viņš, kurš 1945. gadā deva negaidītu triecienu japāņu karaspēkam Mandžūrijā, nodemonstrējot augstu klasi tam, kā jāveic pēkšņs nodevīgs trieciens pretiniekam, kurš ir aizņemts citā frontē.

Uzreiz pēc Polijas sadalīšanas 1939. gada rudenī milzīgs padomju karaspēka daudzums no savas pastāvīgās dislokācijas vietas tika pārsviests uz jaunajām robežām. Taču jaunās teritorijas nebija piemērotas liela karaspēka daudzuma dislokācijai, īpaši — mūsdienīga karaspēka, kuram ir daudz kaujas tehnikas.

Oficiālā Otrā pasaules kara vēsture (4. sējums, 27. lpp.): "Rietumu pierobežas apgabalu spēkiem bija lielas grūtības. Visu nācās celt un aprīkot no jauna: ".apgādes bāzes un līnijas, lidlauki, ceļu tīkls, sakaru mezgli un līnijas."

Oficiālā Baltkrievijas kara apgabala vēsture (Krasnoznamjonnij Belorusskij vojennij okrug, 84. lpp.): "Apgabala daļu un vienību pārvietošana uz Baltkrievijas rietumu apgabaliem radīja daudz grūtību. 3., 10., un 4. armijas personālsastāvs.nodarbojās ar kazarmu, noliktavu un nometņu celtniecību un remontu un poligonu, šautuvju un tankodromu aprīkošanu. Karaspēkam bija jāiztur liels sasprindzinājums."

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs: "Apgabala militāro spēku pārvietošana uz šejieni bija saistīta ar lielām grūtībām. Kazarmu fonds bija nožēlojami mazs….Ar kazarmām nenodrošinātajiem tika celtas zemnīcas." (NaMoskovskom napravļeņiji, 41. lpp.)

Taču karaspēka formējumi turpināja ierasties. Ģenerālis Sandalovs apgalvo, ka karaspēka izvietošanai 1939.—1940. gadā tika izmantotas noliktavas, barakas — jebkuras telpas. "Brestā sakoncentrēj ās milzīgs karaspēka daudzums. .Kazarmu apakšējos stāvos tika taisītas četrstāvu nāras." (Turpat.)

Sarkanās armijas militārās sagatavotības pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants V. N.

Kurdjumovs komandējošā sastāva sapulcē 1940. gada decembrī saka — jaunajos rajonos karaspēks ir spiests militārās sagatavošanas vietā nodarboties ar saimnieciskajiem darbiem.

Tajā pašā sapulcē auto bruņutanku pārvaldes priekšnieks tanku spēku ģenerālleitnants J. N. Fedorenko teic, ka gandrīz visas tanku vienības 1939.—1940. gada laikā nomainījušas savu dislokācijas vietu pa trim četrām reizēm. Rezultātā "vairāk nekā pusei, uz jauno vietu pārgājušo daļu nebija sava poligona". 1939. un 1940. gadā Pirmā stratēģiskā ešelona spēki tika iekārtoti un izmitināti ar milzīgiem pūliņiem. Taču, lūk, 1941. gada februārī — no sākuma lēnām, bet pēc tam aizvien paātrinoties, sākas Otrā stratēģiskā ešelona pārsviešana uz tiem pašiem rajoniem.

Tajā brīdī notika vēsturnieku nepamanītās izmaiņas: padomju karaspēks pārstāja rūpēties par to, kā viņi pārlaidīs nākamo ziemu. Pirmā stratēģiskā ešelona spēki, visu pametuši savās zemnīcās un neuzceltajās kazarmās, devās uz pierobežas joslu. Runa ir par visu karaspēku un tieši pie robežas (Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans — VIŽ, 1976. gads, Nr. 1, 62. lpp.). No valsts dziļuma izvirzītais Otrais stratēģiskais ešelons neizmantoja līdz galam neuzceltās kazarmas un Pirmā stratēģiskā ešelona pamestās kara pilsētiņas. Ieradušies karavīri netaisījās pārlaist ziemu šajās vietās un nekādi negatavojās ziemai. Viņi vairs necēla zemnīcas, necēla poligonus un šautuves, viņi pat neraka ierakumus. Ir daudz oficiālu dokumentu un padomju maršalu un ģenerāļu memuāru par to, ka karaspēks mitināj ās tikai teltīs.

Piemērs: agrā 1941. gada pavasarī Baltijā tiek veidota 11. armijas 16. strēlnieku korpusa 188. strēlnieku divīzija. Maijā tā saņem rezervistus. Divīzija izveido pagaidu vasaras telšu pilsētiņu Kozlova-Rudas rajonā (četrdesmit piecus līdz piecdesmit kilometrus no valsts robežas. TASS paziņojuma piesegā divīzija pamet šo pilsētiņu un dodas uz robežu. Jebkurš mēģinājums atrast kaut vai mājienu par gatavošanos ziemai ir lemts neveiksmei — divīzija negrasīj ās šeit pārziemot. Līdzās norisinās 28. tanku divīzijas veidošana — tas pats. Visās tanku, visās jaunveidotajās strēlnieku divīzij ās ir mainījusies attieksme pret ziemu — ziema nevienu vairs nebiedē.

Padomju Savienības maršals K. S. Moskaļenko (tolaik — ģenerālmajors, brigādes komandieris) no 5. armijas komandiera ģenerālmajora M. I. Potapova saņem uzdevumu: "Šeit sāk veidoties tava brigāde. .Ieņemsi, lūk, šeit meža iecirkni, uzcelsi nometni." Spēcīga, pilnībā nokomplektēta brigāde vairāk nekā seštūkstoš cilvēku sastāvā ar vairāk nekā simts smagajiem ieročiem kalibrā līdz 85 mm aprīko nometni trijās dienās. Pēc tam sākas saspringta militārā apmācība astoņas desmit stundas dienā, neskaitot nakts nodarbības, pašsagatavošanos, bruņojuma apkopi, trenēšanos ar ieročiem (Na jugozapadnom napravleņiji, 18. lpp.).

Ja padomju karaspēks gatavojas aizsardzībai, ir jāierokas zemē, veidojot nepārtrauktu tranšeju līniju no Ziemeļu Ledus okeāna līdz Donavas grīvai. Bet viņi to nedara. Ja viņi grasās miermīlīgi pavadīt vēl vienu ziemu, tad, sākot no aprīļa—maija, ir jāceļ, jāceļ un jāceļ. Taču arī tas netiek darīts. Dažām divīzijām kaut kur aizmugurē ir nepabeigtas kazarmas. Taču daudzas divīzijas tiek veidotas 1941. gada pavasarī un tām nekur nekā nav: ne kazarmu, ne baraku, tomēr tās neceļ pat zemnīcas. Kur tās grasīj ās pārlaist ziemu, ja ne Centrāleiropā un Rietumeiropā?

Ģenerālmajors A. Zaporožčenko raksta tā: "Stratēģiskās izvietošanas noslēdzošais etaps bija trieciena grupējumu slepena izvirzīšana uzbrukuma izejas rajonos, kas tika realizēta pirms uzbrukuma vairākas naktis. Izvirzīšanos piesedza pirms tam pie robežas novietotie, pastiprinātie bataljoni, kuri līdz galveno spēku atnākšanai kontrolēja divīziju noteiktos frontes apgabalus.

Aviācijas pārbāzēšana sākās maija pēdējās dienās un beidzās 18. jūnijā. Turklāt iznīcinātāju un transporta aviācija tika koncentrēta aerodromos četrdesmit kilometru no robežas, bet bumbvedēju — ne tālāk par simt astoņdesmit kilometriem." (VIŽ, 1984. gads, Nr. 4, 42. lpp.) Šajā aprakstā mūs var izbrīnīt tikai datums — 18. jūnijs. Padomju aviācija taču vēl nepabeidza pārbāzēšanos — tā taču tikai 13. jūnijā, TASS paziņojuma piesegta, to uzsāka. Kāpēc tad ģenerālis runā par 18. jūniju? Lieta tāda, ka viņš runā nevis par Sarkano armiju, bet vācu Vērmahtu. Tur norisinājās tas pats: karaspēks devās uz robežām naktīs. Vispirms nosūtīja pastiprinātos bataljonus. Ieradušās divīzijas ieņēma uzbrukuma izejas pozīcijas, vienkāršāk sakot, slēpās mežos. Divu valstu armiju darbība — viena otras spoguļattēls. Nesakritība — tikai laikā. Sākumā padomju karaspēks rīkoj ās, apsteidzot vāciešus, tagad par divām nedēļām apsteidza Hitlers: viņam ir mazāk karaspēka un to jāpārsviež ļoti nelielā attālumā. Interesanti, ka jūnija sākumā vācu armija bija ļoti neizdevīgā stāvoklī — lielākā daļa karaspēka ir ešelonos. Lielgabals vienā ešelonā, lādiņi — citā. Kaujas bataljoni tiek izkrauti tur, kur nav štābu, bet štābi — kur nav karaspēka. Sakaru nav, jo drošības apsvērumu dēļ daudzu radiostaciju darbība līdz karadarbības sākumam ir vienkārši aizliegta. Vācu spēki arī neraka zemnīcas un necēla poligonus. Bet galvenā līdzība — milzīgs rezervju, aviācijas, hospitāļu, štābu un aerodromu daudzums pie pašas robežas, un maz kurš zina tālāku darbības plānu — tas ir augstākās virspavēlniecības stingrākais noslēpums. Viss, ko mēs redzam Sarkanajā armijā un uzskatām par muļķību, jau pirms divām nedēļām bija saskatāms vācu Vērmahtā. Tā nav muļķība, tā ir gatavošanās uzbrukumam.

Kam bija jānotiek pirms pilnīgas padomju karaspēka Otrā stratēģiskā ešelona sakoncentrēšanas valsts rietumu rajonos? Atbilde uz šo jautājumu tika dota ilgi pirms Otrā pasaules kara.

Ģenerālis V. Sikorskis: "Stratēģiska nogaidīšana nevar turpināties pēc tam, kad visi spēki ir mobilizēti un to sakoncentrēšana ir pabeigta." (Buduščaja voina (Nākamais karš), 240. lpp.) To saka poļu armijas Ģenerālštāba priekšnieks. Grāmatu pēc padomju Ģenerālštāba lēmuma publicē Maskavā padomju komandieriem. Grāmata ir publicēta tāpēc, ka padomju kara zinātne vēl agrāk bija nonākusi pie stingras pārliecības: "Pats sliktākais mūsdienu apstākļos — tā ir cenšanās kara sākuma periodā izmantot nogaidīšanas taktiku." (Voina, i revoļucija, 1931. gads, Nr. 8, 11. lpp.)

Padomju Ģenerālštāba priekšniekam Padomju Savienības maršalam B. M. Šapošņikovam šajā jautājumā bija stingra pārliecība: "Iesaukto rezervistu ilgstoša uzturēšanās kaujas gatavībā bez kara perspektīvas var negatīvi atsaukties uz morālo stāvokli: kaujas gatavības paaugstināšanas vietā sekos tās pazemināšanās. .Vārdu sakot, lai kā negribētu virspavēlniecība un vēl vairāk diplomātija, pēc mobilizācijas izziņošanas tīri militāru apsvērumu dēļ lielgabali paši var sākt šaut.

Tādēj ādi par apšaubāmu ir jāuzskata pieņēmums, ka mūsdienu kara apstākļos mobilizēta armija ilgstoši varētu atrasties militārā miera stāvoklī bez pārejas uz aktīvu darbību." (Mozg armii (Armijas smadzenes), 3. sējums.)

Padomju militārā zinātne gan toreiz, gan tagad uzskata, ka "mobilizācija, koncentrēšana, operatīvā izvietošana un pirmo operāciju veikšana veido vienu nesaraujamu procesu" (VIŽ, 1986. gads, Nr.1, 15. lpp.). Iesākot mobilizāciju un vēl jo vairāk karaspēka koncentrēšanu un operatīvo izvietošanu, padomju virspavēlniecība vairs nevarēja apturēt vai pat piebremzēt šo procesu. Tas ir apmēram tāpat, kā strauji nolaist roku, atpogāt maksti, izraut revolveri un notēmēt uz pretinieku, atvelkot gaili. Patīk tas jums vai ne, šāviens ir neizbēgams, jo, kad jūsu roka sāk strauju kustību lejup, pretinieka roka ar tādu pašu ātrumu (citreiz pat ātrāk) dara to pašu.

Vēsturnieki joprojām nav atbildējuši uz jautājumu: kurš tad sāka PSRS—Vācijas 1941. gada karu? Šīs problēmas atrisināšanā komunistiskie vēsturnieki piedāvā šādus kritērijus: kurš pirmais izšāva, tas arī vaininieks. Bet kāpēc lai neizmantotu citu kritēriju? Kāpēc gan nepievērst uzmanību tam, kurš pirmais uzsāka mobilizāciju, koncentrēšanu un operatīvo izvēršanu, tas ir, kurš tomēr pirmais sniedzās pēc pistoles?

Komunistiskās versijas aizstāvji ķeras pie jebkura salmiņa. Viņi saka: Šapošņikovs saprata, ka karaspēka izvirzīšana — tas ir karš. Mūsdienu padomju stratēģija arī to saprot. Bet 1941. gadā Ģenerālštāba priekšnieks bija ne vairs Šapošņikovs, bet Žukovs. Varbūt viņš izvirzīja karaspēku, nesaprotot, ka tas ir karš?

Nē, brālīši! Žukovs saprata visu — un labāk nekā mēs.

Lai noskaidrotu visu padomju augstākās virspavēlniecības rīcības noteiktību, mums jāatgriežas 1932. gadā 4. kavalērijas divīzijā, kura bija labākā ne tikai visā sarkanajā kavalērijā, bet arī visā Sarkanajā armijā. Līdz 1931. gadam divīzija atradās Ļeņingradas kara apgabalā un bija izvietota vietās, kur agrāk atradās imperatora jātnieku gvarde. Katrs pats var iedomāties apstākļus, kādos dzīvoja un kaujām gatavojās šī divīzija. Šos divīzijas izmitināšanas apstākļus droši var nosaukt par lieliskiem. Taču, lūk, 1932. gadā divīziju pēc ārkārtējiem operatīviem apsvērumiem pārsvieda uz nesagatavotu bāzi. Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs: "Pusotra gada laikā divīzijai nācās pašai celt kazarmas, staļļus, štābus, dzīvojamās mājas, noliktavas un visu mācību bāzi. Un spīdoši sagatavotā divīzija pārvērtās par sliktu strādnieku kara daļu. Būvmateriālu trūkums, lietains laiks un citi nelabvēlīgi apstākļi neļāva laicīgi sagatavoties ziemai, kas ārkārtīgi slikti atsaucās uz divīzijas kopējo stāvokli un kaujas gatavību. Pazeminājās disciplīna." (Vospominaņija i razmišleņija, 118. lpp.)

Pavasarī Sarkanās armijas labākā divīzija bija "galīga pagrimuma stāvoklī" un "kaujas nespējīga". Par galveno vaininieku nosauca divīzijas komandieri — ar visām no tā izrietošajām sekām, bet divīzijai "atrada jaunu komandieri". Lūk, par šo komandieri kļuva G. K. Žukovs. Tieši tur sākas viņa augšupeja. Žukova darbam sekoja ne tikai korpusa komandieris S. K. Timošenko, bet arī pats aizsardzības narkoms K. J. Vorošilovs — divīzijai bija viņa vārds un tā tika uzskatīta par labāko. Vorošilovs gaidīja no Žukova, ka viņš atjaunos bijušo 4. kavalērijas divīzijas slavu, un Žukovs ar drakoniskām metodēm šo slavu atjaunoja, pierādot, ka viņam var uzdot jebkuru teorētiski izpildāmu uzdevumu.

1941. gadā visi šo notikumu dalībnieki jau bija ieguvuši daudz augstākas dienesta pakāpes nekā 1933. gadā. Daudz augstākas. K. J. Vorošilovs — Politbiroja biedrs, Padomju Savienības maršals, Aizsardzības komitejas priekšsēdētājs; S. K. Timošenko — Padomju Savienības maršals, aizsardzības narkoms; Žukovs — armijas ģenerālis, aizsardzības narkoma vietnieks, Ģenerālštāba priekšnieks. Tieši viņi trijatā vadīja padomju karaspēka slepeno kustību uz Vācijas robežām.

Viņi labāk par mums un ne jau pēc teorētiskiem aprēķiniem zina, ka pat vienu divīziju ziemā nedrīkst atstāt nesagatavotā mežā. Karavīrs var pārlaist ziemu jebkuros apstākļos. Tā nav problēma. Problēma ir tā, ka pie rietumu robežas nav šautuvju, poligonu, tankodromu, nav mācību centru, nav apstākļu militārai apmācībai. Viņi zina, ka ziemā nesagatavotā vietā nedrīkst atstāt nevienu divīziju. Viņi zina, ka atradīs vaininiekus, un zina, kas notiks ar vaininiekiem. Un te viņi izved vietā, kur nav apstākļu militārai sagatavošanai, praktiski VISU SARKANO ARMIJU!

Karš sākās ne tā, kā gribēja Staļins, un tāpēc arī beidzās ne tā: Staļins dabūja tikai pusi Eiropas. Bet, lai saprastu un līdz galam novērtētu Staļinu, uz īsu mirkli iedomāsimies situāciju: Hitlers neuzbrūk Staļinam 1941. gada 22. jūnijā. Hitlers, piemēram, nolemj realizēt Gibraltāra ieņemšanu, bet operāciju "Barbarosa" atliek par diviem mēnešiem.

Ko šajā gadījumā darītu Staļins?

Izvēles Staļinam vairs nebija.

Pirmkārt. Viņš nevarēja atsaukt savas armijas atpakaļ. Daudzas 1941. gada pirmajā pusē izveidotās armijas un korpusus vispār nebija kur izvietot, ja nu vienīgi "mežcirtējiem domātajās baraku pilsētiņās". Karaspēka pārsviešana atpakaļ atkal prasītu vairākus mēnešus, paralizētu visu dzelzceļa transportu un nozīmētu ekonomisko katastrofu. Jā, un kāda jēga no sākuma pusgadu slepus koncentrēt karaspēku, bet pēc tam to pusgadu pārvietot atpakaļ? Taču arī tad, ja pēc pilnas koncentrēšanas sāktos nekavējoša dekoncentrēšana, līdz ziemai šo procesu pabeigt nebūtu iespējams.

Otrkārt. Staļins nevarēja atstāt savas armijas pa ziemu pierobežas mežos. Bez saspringtas militārās sagatavošanas armijas ātri zaudē spējas karot. Turklāt Otrā stratēģiskā ešelona armiju izveidošanu un pārsviešanu uz rietumiem Staļins kaut kāda iemesla dēļ turēja stingrākajā slepenībā. Vai viņš varētu cerēt uz pilnīgu noslēpuma saglābšanu ja atstātu uz dažām nedēļām šīs neskaitāmās armijas pierobežas mežos?

Manas grāmatas centrālais jautājums: JA SARKANĀ ARMIJA NEVARĒJA ATGRIEZTIES ATPAKAĻ UN NEVARĒJA ILGI PALIKT PIEROBEŽAS MEŽOS, TAD KO TAI BIJA PAREDZĒTS DARĪT?

Komunistiskie vēsturnieki ir gatavi apspriest jebkuras detaļas un meklēt jebkuras kļūdas. Taču novērsīsimies no otršķirīgām detaļām un atbildēsim uz galveno jautājumu.

Visi komunistiskie vēsturnieki baidās atbildēt uz šo jautājumu. Lūk, kāpēc citēju ģenerāli, kurš "no 1940. gada maija ir Ģenerālštāba operatīvās pārvaldes priekšnieka vietnieks un strādā pie Padomju bruņoto spēku izvietošanas — ziemeļu, ziemeļrietumu un rietumu virzienā — stratēģijas operatīvās daļas" (SVE, 2. sējums, 27. lpp.). Viņa plānošanā viss bija pareizi, lūk, kāpēc, uzsākot karu kā ģenerālmajors, viņš pēc pusotra gada jau kļuva par Padomju Savienības maršalu. Tas ir viņš, nevis Žukovs, kas Staļina pēdējos dzīves gados komandē Sarkano armiju un aiziet no lielajiem posteņiem pēc Staļina nāves.

Padomju Savienības maršal A. M. Vasiļevski, jums vārds: "Bija jāatmet bažas, ka Rietumos ceļas troksnis sakarā ar it kā agresīvajiem PSRS nodomiem. Mēs pienācām. pie kara Rubikona un bija jāliek stingrs solis pāri." (VIŽ, 1978. gads, Nr. 2, 68. lpp.)

Katrā grandiozā procesā ir kritiskais brīdis, pēc kura notikumi iegūst neatgriezenisku raksturu. Padomju Savienībā šis brīdis bija 1941. gada 13. jūnijs. Pēc šīs dienas karš Padomju Savienībai kļuva pilnīgi neizbēgams, un tieši 1941. gada vasarā — neatkarīgi no tā, kā rīkotos Hitlers.

27. nodaļa. Kara nepieteikšana

Apstakļos, kad esam ienaidnieku ielenkti, pēkšņs trieciens no mūsu puses, negaidīts manevrs un atrums izlemj visu. J. Staļins

Padomju Savienībai pie rietumu robežam bija 5 kara apgabali, kuros slepus un intensīvi tika savilkts karaspēks. Visi 8 iekšējie kara apgabali bija padomju pavēlniecības pamesti. No iekšējiem kara apgabaliem uz rietumu robežam slepus aizgaja visas armijas, korpusi, divīzijas un gandrīz visi ģeneraļi un štabi.

Papildus 5 rietumu pierobežas un 8 iekšējiem apgabaliem pastavēja arī Talo Austrumu fronte un 3 austrumu pierobežas kara apgabali — Aizkaukaza, Vidusazijas un Aizbaikala. Interesanti ir palūkoties arī uz tiem.

1941. gada maija Vidusazijas un Aizkaukaza kara apgabalos pretēji 1941. gada 9. maija TASS atspēkojumam norisinajas intensīva gatavošanas Iranas "atbrīvošanai". Vidusazijas apgabalam tika piešķirta galvena loma, Aizkaukaza apgabalam — palīgfunkcija. Ka jau pieņemts, pēdējais sagatavošanas akords — grandiozas macības augstaka Sarkanas armijas komandējoša sastava klatbūtnē. Maija uz šīm macībam bija jaierodas Ģeneralštaba priekšniekam armijas ģeneralim G. K. Žukovam un viņa vietniekam ģeneralleitnantam N. R Vatutinam.

Ta Aizkaukaza pierobežas kara apgabals paša Iranas "atbrīvošanas" priekšvakara palika bez komandiera. Man iebildīs, ka ģeneralim Kozlovam bija vietnieks — ģeneralleitnants P. I. Batovs. Lai tad viņš komandē apgabalu. Nē, Batovs bija aizņemts. Batovs no vislabakajiem Aizkaukaza kara apgabala spēkiem izveidoja 9. īpašo strēlnieku korpusu, parsvieda to uz Krimu, un tur korpuss sadarbība ar Melnas jūras floti veica intensīvu gatavošanos jūras desanta operacijas veikšanai. Tieši šī korpusa divīziju Melnas jūras flote trenējas izsēdinat no kara kuģiem.

Aizkaukaza kara apgabals palika bez komandiera un bez viņa vietnieka līdz 1941. gada augustam, kad tur atgriezas ģeneralis D. T. Kozlovs un veica Iranas "atbrīvošanu". Hitlers sajauca Staļinam visas kartis, un Hitlera neparedzamas darbības dēļ Iranas "atbrīvošanu" nacas veikt ne tikai dažus mēnešus vēlak, bet arī ar ierobežotiem spēkiem, tapēc bija jaiztiek bez "krasiem sociali politiskiem uzlabojumiem".

Es vēl neesmu noskaidrojis, vai Staļins 1941. gada jūnija sakuma izsauca uz Maskavu Vidusazijas kara apgabala komandieri, ģenerali S. G. Trofimenko, taču apgabala štabs bija stipri novajinats un "atbrīvots no kulakiem". Jau 1941. gada marta no SAVO štaba uz Maskavu tika izsaukts pulkvedis N. M. Hļebņikovs un iecelts par 27. armijas artilērijas priekšnieku Baltija. Turpmak Hļebņikovs — artilērijas ģeneralpulkvedis. Starp citu, oficiali 27. armija paradījas valsts rietumu rajonos 1941. gada maija, taču kadrus tai vaca pie talam robežam daudz agrak. Pēc Hļebņikova un daudziem citiem pulkvežiem un ģeneraļiem uz Maskavu izsauca apgabala štaba priekšnieku, ģeneralmajoru (vēlak — armijas ģenerali) M. I. Kazakovu.

Ģeneralis Kazakovs sava gramata "Virs bijušo kauju kartes" teic, ka no lidmašīnas redzējis

milzīgu skaitu dzelzceļa ešelonu ar karaspēku un kaujas tehniku, kas tika pārsviesti no Vidusāzijas.

Armijas ģenerālis A. A. Lučinskis (tolaik — pulkvedis, 83. kalnu strēlnieku divīzijas komandieris) bija starp tiem, kurus armijas ešelonos veda no Vidusāzijas. Lučinskis brauca vienā kupej ā ar ģenerālmajoru I. J. Petrovu (vēlāk — armijas ģenerālis). Lučinska atmiņas par Petrovu ir patiesi nenovērtējamas. "Mēs braucām vienā kupejā, jo bijām izsaukti uz Aizsardzības narkomatu, kad pa radio izskanēja paziņojums par fašistiskās Vācijas uzbrukumu mūsu valstij." Lučinskis nesaka, kāpēc viņš ir izsaukts uz NKO, bet runā par savu draugu ģenerāli Petrovu: "Neilgi pirms kara viņš tika iecelts par 192. strēlnieku divīzijas komandieri (Petrovs pārvērta divīziju par kalnu strēlnieku divīziju un slepus nosūtīja uz Rumānijas robežu. — V. S.), bet pēc tam — par 27. mehanizētā korpusa komandieri, kura priekšgalā devās uz fronti." (VIŽ, 1976. gads, Nr. 9, 121.— 122. lpp.)

27. mehanizētais korpuss slepus tiek pārsviests no Vidusāzijas uz Rumānijas robežu, bet korpusa komandieris tajā laikā brauc uz Maskavu, lai saņemtu kaujas uzdevumu. Šajā grāmatā mēs ne reizi vien jau esam sastapuši šādu procedūru: piemēram, 16. armija slepus tiek pārsviesta uz Rumānijas robežu, bet tās komandieris ģenerālleitnants M. F. Lukins Maskavā saņem kaujas uzdevumu.

Īsajā Lučinska rakstā par Petrovu viss šķiet ierasti un ikdienišķi. Taču pievērsīsim uzmanību secībai, kādā attīstās notikumi. Sākumā ģenerālmajors I. J. Petrovs izveido 27. mehanizēto korpusu, iekrauj to ešelonos un sūta uz fronti, un tikai pēc tam viņš dzird paziņojumu, ka Vācija sākusi karu.

Taču pats interesantākais notika pēc dažām dienām: ceļā 27. mehanizētais korpuss tika izformēts. Aizsardzības karā tādi, tīri uzbrukumam domāti formējumi vienkārši nav vajadzīgi. 1941. gada jūlijā pēc 27. mehanizētā korpusa izformēja arī visus pārējos. Kopā to bija 29.

Situācija šķiet absurda: 27. mehanizētais korpuss PIRMS Hitlera uzbrukuma brauc uz karu, bet, tikko Hitlers uzsāk karu, 27. korpusu vēl pirms tikšanās ar pretinieku izformē. Taču tas nav absurds. 27. mehanizēto korpusu tiešām sāka pārvietot no Vidusāzijas uz Rumānijas robežu, lai karotu, taču tam bija paredzēts karot nevis karā, kuru uzsāka Hitlers, bet karot karā, kuram bija jāsākas pavisam citādi.

Secinājums: ja Hitlers neuzbruktu, 27. mehanizētais korpuss būtu piedalījies karā, tieši tamdēļ tas brauca uz fronti. Taču Hitlers ar savu rīcību novērsa karu, kuram bija paredzēts 27. mehanizētais korpuss un 28 tā līdzinieki, no kuriem katram bija paredzēts vairāk nekā 1000 tanku.

Bez Petrova un Lučinska vilcienos no Vidusāzijas brauc vēl ne mazums slavenu komandieru vai tādu, kuriem bija lemts kļūt slaveniem. Visus es jums nenosaukšu. Nosaukšu tikai vēl vienu un tikai tāpēc, ka tajā brīdī viņš bija ģenerālmajors, bet pēc tam, tāpat kā Kazakovs, kā Petrovs un Lučinskis, kļuva par armijas ģenerāli. Viņa vārds ir A. S. Žadovs. Par viņu ir zināms, ka "pašā kara priekšvakarā kalnu kavalērijas divīzijas komandieris Vidusāzijā A. S. Žadovs tika norīkots par 4. gaisa desanta korpusa komandieri un ieradās frontē, kad karadarbība jau norisinājās ar pilnu jaudu" (VIŽ, 1971. gads, Nr. 3, 124. lpp.).

Ja jums kāds teiks, ka ģenerāļi pulcējās pie rietumu robežas, lai veiktu "prettriecienus", jūs viņiem atgādiniet par ģenerāli Žadovu, kurš nomainīja kalnu kavalērijas divīziju Vidusāzijā pret gaisa desanta korpusu Baltkrievijā. Vai tiešām gaisa desanta korpusi ir paredzēti prettriecieniem vai agresora atsišanai?

Aizbaikāla kara apgabals bija pamests, neraugoties uz to, ka tā spēki atradās ne tikai padomju teritorijā, bet arī Mongolijā, kur pavisam nesen bija norisinājies īsts karš ar simtiem tanku un lidmašīnu, tūkstošiem lielgabalu un desmitiem tūkstošu karavīru piedalīšanos.

Starp visiem iekšējiem un austrumu pierobežas kara apgabaliem Aizbaikāla apgabals bija vienīgais, kura sastāvā bija armijas. To bija divas: sešpadsmitā un septiņpadsmitā. 17. armija palika Mongolijā, taču jau 1940. gadā to "atviegloja" līdz tādai pakāpei, ka ģenerāļu trūkuma dēļ armijas komandiera vietnieka posteni ieņēma pulkvedis P. P. Polubojarovs. Taču arī viņu vispirms izsauca uz Maskavu, bet pēc tam aizsūtīja uz Ziemeļrietumu fronti.

Otrā Aizbaikāla kara apgabala armija — 16., slepus aizgāja uz rietumiem. Un lai gan palikušo sievu vidū tika palaistas baumas par Irānas robežu, 16. armijas komandieri zināja, ka brauc karot,

un zināja — pret ko.

Aizbaikāla kara apgabala štābu pēc 16. armijas aiziešanas arī "atviegloja", pārsviežot daudzus virsniekus un ģenerāļus uz 16. armijas divīzijām un korpusiem. Piemērs: majors P. N. Černišovs komandēja 16. armijas 152. strēlnieku divīziju. Viņu paaugstināja — iecēla par visa Aizbaikāla kara apgabala militārās sagatavošanas nodaļas priekšnieku. Taču, "kad armija gāja prom, Pjotrs Nikolajevičs paziņoja, ka došoties ar savu divīziju karot, un panāca to, ka viņš atgriezās 152. divīzijā" (ģenerālmajors A. A. Lobačevs, Trudnimi dorogami, 147. lpp.).

No Aizbaikāla grāba ne tikai pulkvežus un vidēja līmeņa ģenerāļus. No turienes ņēma arī patiesi lielus komandierus. Pašus augstākos apgabala pavēlniekus. Kāpēc pavēlniekus? Vai tad Aizbaikāla apgabalā nebija viens pavēlnieks, bet vairāki? Tieši tā, vairāki. Tiesa, viņi visi vienlaicīgi nekomandēja. Rindas kārtībā. Taču rinda nestāvēja uz vietas. 1940. gadā Aizbaikāla apgabalu komandēja ģenerālleitnants F. N. Remezovs. Viņu nosūtīja komandēt Orlas kara apgabalu. Tur viņš slepenībā izveidoja 20. armiju un TASS paziņojuma piesegā veda to uz Vācijas robežu. Pēc Remezova Aizbaikāla apgabalu īslaicīgi komandēja ģenerālleitnants I. S. Koņevs. No turienes viņu pārsvieda uz Ziemeļkaukāza kara apgabalu, kur viņš slepus izveidoja 19. armiju un tā paša TASS paziņojuma piesegā veda to uz Rumānijas robežu. Bet Aizbaikāla apgabalu pārņēma ģenerālleitnants (vēlāk — armijas ģenerālis) P. M. Kuročkins. Vēl pirms TASS paziņojuma Kuročkins uzkrāva 16. armiju un novēlēja komandieriem un kareivjiem veiksmīgi izpildīt "jebkuru Dzimtenes pavēli". 16. armijai bija visgarākais ceļš. Tāpēc tā devās ceļā agrāk, lai parādītos pie rietumu robežas vienlaicīgi ar visām pārējām Otrā stratēģiskā ešelona armijām.

Bet ko darīja pats ģenerālleitnants P. M. Kuročkins? Nosūtīt veselu armiju ar ešeloniem — turklāt tā, lai neviens nenojaustu, — nav viegls uzdevums. Kuročkins izpildīja uzdevumu un atviegloti nopūtās. Bet 13. jūnijā, TASS paziņojuma pārraides brīdī, Kuročkins saņēma pavēli pamest Aizbaikala apgabalu un nekavējoties izbraukt uz Maskavu pēc jauna norīkojuma. „Krasnaja zvezda" (1984. gada 26. maija) liecina, ka 1941. gada 22. jūnijā ģenerālleitnants Kuročkins atradās ātrvilciena vagonā, kas tuvojās Irkutskai. Un Aizbaikāla kara apgabals bija pamests bez komandiera. Padomju militārā enciklopēdija (3. sējums, 357. lpp.) ziņo, ka jauns komandieris Aizbaikālā parādījās tikai 1941. gada septembrī.

Taču ne tikai no iekšējiem un daļēji frontes apgabaliem — arī no īstiem frontes apgabaliem pārcēla ģenerāļus un virsniekus uz Vācijas un Rumānijas robežām. Tālajos Austrumos bija pastāvīgs kara uguns perēklis, bruņotas sadursmes ne reizi vien pārvērtās par konfliktiem, kuros no abām pusēm piedalījās simtiem tanku un lidmašīnu. Tolaik karš starp Japānu un Padomju Savienību šķita pilnīgi iespējams, bet dažiem ārzemju novērotājiem — pat neizbēgams. Tāpēc Tālajos Austrumos bija nevis kara apgabals, bet fronte ar trim armijām.

1940. gada beigās ģenerāļus (kā arī veselas divīzijas un korpusus) slepus un aizvien steidzīgāk pārsvieda uz rietumiem. Pārcēla ne tikai vidējā līmeņa ģenerāļus: daudzi augstākie komandieri brauca prom no Tālo Austrumu frontes, un viņiem nebija pienācīgas maiņas vai maiņas nebija vispār. Tā bez maiņas uz rietumiem aizbrauca frontes štāba operatīvās pārvaldes priekšnieks ģenerālmajors T. P. Kotovs.

Ģenerālmajors P. G. Grigorenko (tolaik — apakšpulkvedis Tālo Austrumu frontes štābā) atceras: "Atsauca uz Rietumiem Ivanu Stepanoviču Koņevu, Markianu Mihailoviču Popovu, Vasiliju Ivanoviču Čuikovu un vēl daudzus augstākos karavadoņus."

Lai novērtētu pat šo īso sarakstu, atgādināšu, ka ģenerālleitnants M. M. Popovs (vēlāk — armijas ģenerālis) Tālajos Austrumos komandēja 1. armiju, bet ģenerālleitnants I. S. Koņevs (vēlāk — Padomju Savienības maršals) — 2. armiju. Visādus sagudrojumus par to, ka ģenerāļu pārvietošana notika, paredzot Vācijas iebrukumu, es aizslauku pa tīro. Popovs sagaidīja karu Ziemeļu frontes komandiera amatā pie Somijas robežas, bet Koņevs izvirzīja savu triecienarmiju uz Rumānijas robežu.

Interesants ir ģenerāļa Koņeva ceļš no 2. armijas komandiera posteņa Tālajos Austrumos līdz 19. armijas komandiera postenim pie Rumānijas robežas. Koņevs nebrauc taisni. Met cilpas. Nodevis 2. armiju Tālajos Austrumos 1941. gada aprīlī (SVE, 2. sēj., 409. lpp.), Koņevs pieņem

Aizbaikāla kara apgabalu, viņš bez jebkādas reklāmas parādās Rostovā un pieņem Ziemeļkaukāza kara apgabalu. Tur viņš pabeidz 19. armijas izveidošanu, kļūst par tās komandieri un "stingrākās slepenības apstākļos" (tā šo gadījumu apzīmē armijas ģenerālis S. M. Štemenko) 1941. gada maija beigās sāk savas armijas divīziju un korpusu pārsviešanu uz Rumānijas robežu. Īsā laikā četri posteņi, no tālākajām austrumu robežām uz tālākajām rietumos. Lapsa ģenerāļa formas tērpā. Kā gan citādi viņu nosaukt? Pirms visām uzbrukuma (bet nevis pirms aizsardzības) operācijām Staļins slēpa savus labākos ģenerāļus un maršalus. Tas pirmkārt attiecās uz Žukovu, Vasiļevski, Koņevu, Rokosovski un Mereckovu. Un arī 1941. gada pavasarī, kā pirms visām diženākajām uzbrukuma operācijām, Koņevs jauca pēdas tā, lai pat tuvākie draugi nezina, kur viņš ir pazudis.

Ne tikai Koņevs jauca pēdas. Ja palūkojamies uz posteņiem, kurus Koņevs uz laiku acu apmānīšanai ieņēma, atklāsies, ka arī citi komandieri izmantoja tos pašus posteņus pēdu jaukšanai. Lūk, ģenerālpulkvedis F. I. Kuzņecovs, pametis Ģenerālštāba akadēmijas komandēšanu, pieņēma Ziemeļkaukāza kara apgabalu, pēc tam, pametis to Koņevam, parādīj ās Ziemeļrietumu frontes komandiera postenī pie Austrumprūsijas robežām.

Pēc ģenerāļa Koņeva noslēpumainās pazušanas no Tālajiem Austrumiem viņa atstātā 2. armija nesaņēma pienācīgu maiņu.

Tālo Austrumu frontes 1. armijā situācija bija pat vēl interesantāka. Pēc ģenerāļa M. M. Popova aizbraukšanas uz Ziemeļu fronti viņa vietā tika iecelts pienācīgs turpinātājs — ģenerālleitnants A. I. Jerjomenko (vēlāk — Padomju Savienības maršals). Taču Jerjomenko nekomandēja ilgi. 1941. gada 19. jūnijā viņš saņēma pavēli nodot 1. armiju un ierasties Maskavā pēc jauna norīkojuma.

Hitlers sajauca visas kārtis, un jau pēc vācu iebrukuma sākuma Jerjomenko kļūst par Rietumu frontes komandieri atceltā ģenerāļa D. G. Pavlova vietā. Tomēr 19. jūnijā tāds pavērsiens vēl netika paredzēts. Pavlovs stingri sēdēja Rietumu frontes komandiera postenī. Staļins izsauca Jerjomenko kaut kādas citas misijas izpildei, kura tā arī palika nezināma un, iespējams, neizpildīta. Man palaimējās personīgi sastapt Padomju Savienības maršalu Jerjomenko un runāt ar viņu. Ļoti uzmanīgi, lai neradītu aizdomas, es centos šo jautājumu iztaustīt. Man radās iespaids, ka Jerjomenko nemānās un tiešām nezina, kāpēc viņš bija vajadzīgs Staļinam 1941. gada 19. jūnijā. Es pievērsu maršala uzmanību tam, ka viņš nav bijis vienīgais. Lūk, saku, arī Kuročkins vilcienā brauca, arī Sivkovs, Kurdjumovs, Žadovs, Petrovs un Lučinskis. Maršalu tas ļoti ieinteresēja. Ļoti nožēloju, ka neesmu Rietumu vēsturnieks ar demokrātiskas valsts pasi kabatā, tāpēc tālāk iedziļināties sarunā ar maršalu vienkārši nevarēju.

Ieinteresētais Jerjomenko man pateica priekšā vēl pāris ģenerāļu, kurus paņēma no Tālajiem Austrumiem, atkailinot padomju aizsardzību gandrīz pavisam: ģenerālmajors N. J. Berzarins bija 1. armijas komandiera vietnieks. Jerjomenko pateica man to, ko memuāros neraksta: aizbraucot no Tālajiem Austrumiem, viņam bija jānodod armija savam vietniekam Berzarinam. Tam arī vietnieks ir domāts. Taču Berzarinu jau maija beigās Staļins izsauca uz Maskavu un slepeni iecēla par 27. armijas komandieri Baltijā netālu no Vācijas robežas.

Arī te var iebilst, ka Staļins izsauca Jerjomenko, Berzarinu un citus ģenerāļus no Tālo Austrumu frontes, lai nostiprinātu aizsardzību. Lai pilnīgi un galīgi atbrīvotos no šaubām, nosaukšu vēl vienu ģenerāli, kuru man arī pateica priekšā Jerjomenko: ģenerālmajors V. A. Glazunovs (vēlāk — ģenerālleitnants, Sarkanās armijas Gaisa desanta spēku komandieris), 1941. gada sākumā komandēja Tālo Austrumu frontes 1. armijas 59. strēlnieku divīziju. Jerjomenko ļoti mīlēja 1. armiju un negribēja to pamest bez komandiera "štāba žurkas" Šelahova patvaļai. Taču Staļins vietnieku jau bija no Jerjomenko paņēmis, korpusu komandierus arī, un pieredzējušos divīziju komandierus jau sen pārsviedis uz rietumiem. Lūk, tikai 59. divīzijai bija palicis pieredzējis, cīņas spara pilns, perspektīvs ģenerālis Glazunovs. Jerjomenko pateica, ka nekavējoties aizsūtījis šifrējumu uz Ģenerālštābu ar priekšlikumu par komandieri 1. armijai iecelt ģenerāli Glazunovu. No divīzijas pa taisno armijai — tas ir liels lēciens, bet ko lai dara, ja citu kaujas komandieru Tālajos Austrumos vairs nebija palicis?

Maskava piekrita, ka Glazunovs ir patiešām cienīgs komandieris, un atbildes šifrējumā pavēlēja, lai Glazunovs nodod divīziju un steidzami ierodas pie Rumānijas robežas un pārņem 3. gaisa desanta korpusa komandēšanu. Bet Tālo Austrumu frontes 1. armija tā arī palika bez kaujas komandiera.

Pēc Staļina pavēles 1941. gada jūnijā pie rietumu robežām bija sakoncentrēti ne tikai VISI padomju gaisa desanta spēki, ieskaitot nesen no Tālajiem Austrumiem pārsviestos, — pēdējā brīdī Staļins vāca kājnieku un kavalērijas ģenerāļus no tālajām robežām un steidzami tos pārtaisīja par gaisa desanta korpusu komandieriem. Tas attiecās ne tikai uz ģenerāli Glazunovu un Žadovu, bet arī uz ģenerāļiem M. A. Usenko, F. M. Haritonovu, I. S. Bezuglomu.

Steidzamā kājnieku un kavalērijas ģenerāļu pārtaisīšana par desanta ģenerāļiem nav vis gatavošanās aizsardzībai, un pat ne gatavošanās pretuzbrukumam. Tās ir nepārprotamas agresijas gatavošanas pazīmes — neizbēgamas, drīzas un briesmīgas agresijas.

28. nodaļa. Kapec Staļins izveidoja frontes?

Nabadzīgo karš pret bagatajiem būs visasiņainakais no visiem kariem, kas jebkad bijuši starp cilvēkiem. F. Engelss

Termins "fronte" padomju militaraja valoda vispirms nozīmē karaspēka formējumu, kas skaitliska ziņa ir no dažiem simtiem tūkstošu līdz miljonam un vairak karavīru. Fronte iekļauj sava sastava parvaldi un štabu, dažas armijas, aviacijas vienības, PVO spēkus, pastiprinajuma daļas un vienības, frontes aizmuguri. Tikai aizmugures daļu un iestažu sastava vien, tieši katras frontes parvaldes pakļautība pēc pirmskara ziņam bija paredzēti divsimt tūkstoši karavīru. Miera laika frontes nepastav. To vieta ir kara apgabali. Frontes tiek izveidotas kara sakuma. (SVE, 8. sējums, 332. lpp.)

1938. gada attiecības ar Japanu tik ļoti saasinajas, ka RKKA sastava tika izveidota Talo Austrumu fronte. Frontē sakotnēji tika iekļautas divas armijas, pēc tam, pēc diviem gadiem — vēl viena. 1941. gada 13. aprīlī ar Japanu tika parakstīts līgums par neitralitati, taču Talo Austrumu fronte ta arī netika izformēta.

Pie padomju robežam no 1939. līdz 1940. gadam īslaicīgi tika veidotas frontes "atbrīvošanas karagajieniem" uz Poliju, Rumaniju un Somiju. Pēc karagajiena noslēguma frontes nekavējoties tika izformētas un to vieta no jauna tika veidoti kara apgabali. Vēsturnieki parmet Staļinam: ar Vaciju — pakts, ar Japanu — pakts, taču pret Japanu ir izveidota fronte, bet pret Vaciju — ne.

No pirma acu uzmetiena — neloģiski. Bet ko dara Hitlers? Hitlers rīkojas viltīgi. 1941. gada pirmaja pusē fīrers pret Lielbritaniju izveido štabus ar skaļiem nosaukumiem, bet bez karaspēka, bet pret Padomju Savienību izvērš gandrīz visus savus spēkus, taču bez skaļi nosauktiem štabiem. No pirma acu uzmetiena — pret Lielbritaniju nolikti spēcīgi spēki, taču, ja paskatas vērīgak, atklajas, ka stiprakos formējumus un labakos ģeneraļus Hitlers slepus savelk pie Padomju Savienības robežas. Ta tiek gatavots negaidīts uzbrukums. Arī Staļins rīkojas tapat: Talajos Austrumos ir izveidota fronte, bet karaspēks un ģeneraļi to slepus pamet. Pie rietumu robežam oficiali turpina pastavēt kara apgabali, bet tur noris karaspēka koncentracija. Talo Austrumu frontes spēka salīdzinajums ar jebkura rietumu kara apgabala spēku nebūt nav par labu frontei. Piemērs: Talo Austrumu frontē — 3 armijas, visas parastas, bet Rietumu īpašaja kara apgabala — 4 armijas, 3 trieciena un 1 supertrieciena armija. Turklat Rietumu īpaša kara apgabala teritorija ierodas vēl 3 Otra stratēģiska ešelona armijas. Talo Austrumu frontē neviens neierodas, tieši pretēji — no turienes ved prom divīzijas un korpusus. Talo Austrumu frontē — 1 mehanizētais korpuss, Rietumu apgabala to ir 6. Talo Austrumu frontē nav gaisa desanta spēku, Rietumu apgabala — vesels korpuss. Salīdzinajumu virkni var turpinat. Taču ir jaatceras, ka Rietumu īpašais kara apgabals nav pats stiprakais, Kijevas — daudz spēcīgaks. Ja salīdzinasim to ar Talo Austrumu fronti, mēs būsim pilnīgi vīlušies par šadu fronti. Fronte Talajos Austrumos — aizsegs, lai demonstrētu visai pasaulei: šeit ir iespējams karš. Arī 5 rietumu apgabali — aizsegs, lai demonstrētu: šeit nekads karš nav paredzams. Taču patiesība 5 rietumu apgabali jau sen ir parvērtušies par ko neparastu. Parasti tie bija līdz 1939. gadam. Bet pēc pakta parakstīšanas tajos ir sakoncentrēts tads triecienspēks, kads bijis reti kurai padomju frontei pat kara visniknako kauju laika.

Talajos Austrumos fronte ir izveidota ta, lai visi par to zinatu. Savukart rietumos izveidota nevis viena, bet PIECAS frontes, un ta, lai par tam neviens nezinatu. Iepriekšējas nodaļas es pieminēju Ziemeļu, Ziemeļrietumu, Rietumu, Dienvidrietumu un Dienvidu frontes, un ta nav kļūda. Oficiali tas ir izveidotas pēc Vacijas iebrukuma — ka atbilde uz šo iebrukumu. Taču, ja ielūkosimies arhīvos, būsim parsteigti: kopš 1941. gada februara šie nosaukumi jau figurē dokumentos, kuri tolaik bija pilnīgi slepeni. Daļai dokumentu tagad jau noņemts slepenības statuss, un tie ir palaisti zinatniskai izpētei. Citēju: "1941. gada februarī pierobežas apgabalu Kara padomēm tika izsūtīti. norādījumi par nekavējošu frontes komandpunktu aprīkošanu" (VIŽ, 1978. gads, Nr. 4,86. lpp.)

Oficiāli pie rietumu robežām — pieci kara apgabali. Neoficiāli — katrs kara apgabals jau gatavo frontes komandpunktu, tas ir, veido nevis militāri teritoriālu struktūru, bet tīri militāru struktūru, kas rodas tikai kara laikā un tikai karaspēka vadībai kara laikā.

Komunistiskie vēsturnieki mums apgalvo, ka līdz 1941. gada 22. jūnijam starp PSRS un Vāciju pastāvēja miers, kuru 22. jūnijā it kā pārkāpa Vācija. Fakti šo drosmīgo hipotēzi neapstiprina. Fakti liecina par pretējo. 1941. gada februārī, izveidojot fronšu komandpunktus, Padomju Savienība faktiski iestājās karā pret Vāciju, lai gan oficiāli par to nepaziņoja.

Miera laikā kara apgabala komandierim ir divas pamatfunkcijas, un viņam ir divēj āda loma. No vienas puses, viņš ir tīri militārs komandieris, kura pakļautībā ir dažas divīzijas, reizēm — daži korpusi vai pat — dažas armijas. No otras puses, miera laikā apgabala komandieris kontrolē stingri noteiktu teritoriju, pildot muižkunga vai militārā gubernatora lomu.

Kara gadījumā pierobežas kara apgabals pārvēršas par fronti. Kad tā notiek, var rasties trīs situācijas.

Pirmā situācija: fronte karo tajās pašās teritorijās, kurās pirms kara atradās kara apgabals. Šajā gadījumā frontes komandieris turpina palikt tīri militārs komandieris, kā arī turpina kontrolēt viņam uzticētās teritorijas, aizmugures rajonos pildot militārā gubernatora lomu.

Otrā situācija: pretinieka spiediena rezultātā fronte atkāpjas. Šajā gadījumā frontes komandieris paliek kaujas komandieris un atkāpšanās laikā paņem līdzi teritoriālās pārvaldes orgānus.

Trešā situācija: sākoties karam, fronte aiziet uz priekšu pretinieka teritorijās. Tikai šajā gadījumā notiek komandiera funkciju sadale. Viņš kļūst par tīri militāru komandieri un ved karaspēku uz priekšu, bet apgabala teritorijā ir jāpaliek kādam rangā zemākam komandierim, lai pildītu militārā gubernatora funkcijas.

1941. gada februārī notiek kas tāds, kas mūsdienu vēsturniekiem palicis nepamanīts. Rietumu īpašajā kara apgabalā tika ieviests vēl viens apgabala komandiera vietnieka postenis. Ko gan tas varētu nozīmēt? Armijas ģenerālim D. G. Pavlovam jau tā ir vairāki vietnieki. Vairākus mēnešus papildu vietnieka postenis palika vakants. Pēc tam šo posteni ieņēma ģenerālleitnants V. N. Kurdjumovs.

Šī notikuma nozīme ir milzīga.

Miera laikā Minskā atrodas komandieris — armijas ģenerālis D. G. Pavlovs, viņa vietnieks ģenerālmajors I. V. Boldins, štāba priekšnieks ģenerālmajors V. J. Kļimovskis. Pavlova mobilizācijas uzdevums — Rietumu frontes komandieris, Kļimovskis — Rietumu frontes štāba priekšnieks, bet Boldinam pēc plāna ir jākļūst par Rietumu frontes mobilās grupas komandieri.

Es, lūk, par ko gribu runāt: ja Rietumu frontei būtu paredzēts karot tur, kur tā atradās pirms kara, tas ir, Baltkrievijā, nekādas izmaiņas struktūrā nav jāveic. Taču Rietumu fronte grasās aiziet pretinieka teritorijā. To vadīs ģenerāļi Pavlovs, Boldins, Kļimovskis. Ja viņi aizies un aizvedīs sev līdzi visas armijas, korpusus, divīzijas un brigādes, kas tad paliks Minskā? Lūk, tieši šim gadījumam ir ieviests papildu vietnieks — ģenerālleitnants Kurdjumovs. Miera laikā jau notikusi struktūras sadalīšana. Armijas ģenerālis Pavlovs koncentrēja savu uzmanību uz tīri militārajām problēmām, bet viņa jaunais vietnieks — uz tīri teritoriālajām. Kad Rietumu fronte ar Pavlovu priekšgalā aizies pretinieka teritorijā, ģenerālis Kurdjumovs paliks Minskā, pildot tīri militāra teritorijas gubernatora lomu, sargājot vietējo varu, komunikācijas, kontrolējot rūpniecību un transportu, organizējot papildu mobilizāciju un gatavojot rezerves frontei, kura aizgājusi tālu uz priekšu.

Ģenerālis Kudrjumovs komandēja RKKA militārās apmācības pārvaldi. Tagad viņš ir norīkots uz Minsku. No "atbrīvošanas" kara viedokļa tas ir lielisks lēmums: ģenerālis ar tādu pieredzi sēž pie ceļiem, pa kuriem uz fronti brauks aizvien jaunas un jaunas rezerves. Viņš labāk par visiem varēs dod garāmbraucošajam karaspēkam pēdējos norādījumus pirms iesaistīšanās kaujā.

Kijevas īpašā kara apgabala teritorijā izvietotās 4 armijas, 10 atsevišķie korpusi un 10 aviācijas divīzijas arī gatavojas doties uz pretinieka teritoriju. Tās vadīs Dienvidrietumu frontes komandieris ģenerālpulkvedis M. P. Kirponoss. To paredzot, ir nepieciešams steidzami sadalīt komandiera funkcijas: atstāt viņam tīri militāro, nododot tīri teritoriālo kādam citam. Tamdēļ arī tiek ieviests papildu vietnieka postenis, kurā tiek iecelts ģenerālleitnants V. F. Jakovļevs. Kirponoss ar karaspēku aizies uz priekšu, Jakovļevs paliks Kijevā. Sākot no februāra, mēs aizvien skaidrāk redzam divu struktūru sadalīšanos. Ternopolē tiek veidots slepens komandpunkts — tas ir militārās struktūras centrs, Kijevā saglabājas štābs — tas ir teritoriālās struktūras centrs. Brovaros, Kijevas rajonā, izveidots superspēcīgs pazemes komandpunkts teritoriālās pārvaldes sistēmai. Ternopolē tiek veidots ļoti viegla tipa komandpunkts: zemnīcas ar vienu pārsegumu. Visai loģiski: militārajai struktūrai nav paredzēts ilgi uzturēties Ukrainā, kāpēc gan celt spēcīgus betona kazemātus?

Baltijas īpašajā kara apgabalā arī norisināj ās struktūras sadale. Augstākais komandējošais sastāvs devās un Panevēžu, kas no tā brīža ir slepenais Ziemeļrietumu frontes tīri militārās struktūras centrs, bet Rīgā atstāts otršķirīgs ģenerālis J. P. Safranovs, kurš īstenos militāri teritoriālo kontroli pēc padomju spēku pamatmasas aiziešanas uz rietumiem.

Bet Odesas kara apgabalā ir kāda nianse. Tur arī notika struktūras sadalīšanās. Taču no apgabala štāba netika nodalīts vis veselas frontes štābs, bet gan visspēcīgākās padomju armijas — 9. armijas — štābs. Lielākā Odesas kara apgabala virsnieku daļa ar štāba priekšnieku ģenerālmajoru M. V Zaharovu priekšgalā slepus tika pārvesti uz 9. armijas štābu. Padomju Savienības maršals I. S. Koņevs liecina, ka 20. jūnijā 9. armijas štābā tika izziņota kaujas trauksme un visi tika izvesti no Odesas uz lauka KP[27] (viŽ, 1968. gads, nr. 7, 42. lpp.). odesas kara apgabala komandiera ģenerālpulkveža J. T. Čerevičenko jau sen nav Odesā. Viņš ir slepus pabijis Krimā, kur pieņēmis no Kaukāza ieradušos 9. īpašo strēlnieku korpusu, un brauc vilcienā garām Odesai uz 9. armijas slepeno komandpunktu, kuru viņam ir uzticēts komandēt. Padomju Savienības maršals M. V. Zaharovs ziņo, ka vācu uzbrukuma laikā Čerevičenko bija vilcienā (Voprosi istorii, 1970. gads, Nr. 5, 46. lpp.). 9. armijai bija jāpamet padomju teritorijas robežas, lūk, kāpēc Odesā PIRMS vācu iebrukuma uzradās papildu ģenerālis — N. J. Čibisovs. Pēc 9. armijas militāro struktūru aiziešanas viņam būtu jāpaliek no militārā viedokļa pustukšās teritorijās un j āīsteno militāri teritoriālā kontrole.

Bet Ļeņingradas kara apgabals ir izņēmums. Tur arī slepus tiek veidota Ziemeļu fronte, taču struktūru sadalīšana nenotiek. Ļoti loģiski: Ziemeļu fronte pagaidām negrasās doties tālu uz priekšu no Karēlijas teritorijas, tāpēc nav nepieciešamības dalīt komandierus tajos, kuri dosies tālu uz priekšu, un tajos, kuri paliks. Ziemeļu fronte darbosies apmēram tajās pašās teritorijās, kur agrāk atradās kara apgabals, tāpēc divas dažādas struktūras šeit nav jāveido. Divas struktūras ir vajadzīgas tikai tur, kur vieniem komandieriem un karaspēka daļām ir j ādodas uz priekšu, bet citiem ir jāpaliek. Lūk, tāpēc Ļeņingradas kara apgabalā nav ieviests papildu vietnieka postenis. Gan karadarbība, gan teritorijas kontrole šeit tiks realizēta no vienota centra — no Ziemeļu frontes štāba. Tas nekur nedosies, tāpēc tam nav paredzēta nekāda to aizvietojoša pārvaldes struktūra.

1941. gada 13. jūnija, paziņojuma pārraidīšanas dienā, rietumu pierobežas kara apgabalos, izņemot Ļeņingradas apgabalu, notika galēja un pilna pārvalžu struktūru sadalīšana. Tajā dienā aizsardzības narkoms deva pavēli izvest frontes pārvaldes uz lauka komandpunktiem.

No šī brīža Baltkrievijā ir divas neatkarīgas pārvaldes sistēmas: slepus izveidotā Rietumu fronte (frontes komandieris armijas ģenerālis D. G. Pavlovs, komandpunkts atrodas mežā, stacijas Ļesnas rajonā) un Rietumu īpašais kara apgabals (komandieris ģenerālleitnants V. N. Kurdjumovs, štābs — Minska). Pavlovs turpina tēlot apgabala komandiera lomu, taču oficiāli viņš jau ir frontes komandieris, un viņa štābs jau tiek izvietots slepenaj ā komandpunktā, lai darbotos neatkarīgi no Rietumu kara apgabala.

Divas paralēlas militārās pārvaldes sistēmas vienā un tajā pašā teritorijā — tas ir apmēram tas pats, kas divi kapteiņi uz viena kuģa, divi līderi vienai komunistiskajai partijai vai divi vadoņi vienai bandai. Dubulta militārā vadība vienā teritorijā nevar pastāvēt un ir radīta tikai tamdēļ, ka

Rietumu frontei tuvākajā laikā būs jāpamet šī teritorija.

Tajā pašā laikā Ukrainā radās divas neatkarīgas militārās pārvaldes struktūras: Dienvidrietumu fronte un Kijevas īpašais kara apgabals. Padomju Savienības maršals I. H. Bagramjans liecina: bijis īpašs Žukova šifrējums par to, lai "paturētu to vislielākajā slepenībā, par ko brīdināt apgabala štāba personālsastāvu" (Tak načinalas voina, 83. lpp.).

Līdzīgi kā Minskā, arī šeit tiek izspēlēta tā pati komēdija: svešinieku skatieniem militāro vadību Ukrainā veic tikai Kijevas īpašā kara apgabala štābs. Apgabala štāba personālsastāvs ir īpaši brīdināts par jebkādu citu militārās vadības sistēmu lieki nerunāt. Taču bez apgabala štāba tajā pašā teritorijā ir izveidota cita militārās pārvaldes struktūra — Dienvidrietumu fronte. Vai vienā teritorijā ilgi var funkcionēt divas neatkarīgas militārās vadības struktūras?

Sakaru karaspēka ģenerālleitnants P. M. Kuročkins (tolaik — ģenerālmajors, Ziemeļrietumu frontes sakaru priekšnieks) ziņo to pašu par Baltiju: "Panevēžas rajonā sāka ierasties štāba pārvaldes un nodaļas. Apgabala virspavēlniecība faktiski bija pārvērtusies par frontes pavēlniecību, lai gan formāli līdz kara sākumam tika dēvēta par apgabala virspavēlniecību. Rīgā bija atstāta ģenerāļu un virsnieku grupa, kurai bija uzdots pildīt apgabala vadības funkciju." (Na Severo-Zapadnom fronte, 196. lpp.)

Divu neatkarīgu pārvaldes sistēmu izveide neizbēgami rada divu neatkarīgu sakaru sistēmu izveidi. Baltijā frontes sakaru vadību personīgi uzņēmās ģenerālmajors P. M. Kuročkins, bet viņa bijušais vietnieks pulkvedis N. P. Akimovs vada kara apgabala neatkarīgo sakaru sistēmu.

Un, lai nedarītu pretinieku uzmanīgu ar pēkšņu sarunu pieaugumu jaunā militāru sakaru kanālā, tiek izmantotas civilās sakaru līnijas. Vispār — vārds "civilās" ir jāieliek pēdiņās. Tādu Padomju Savienībā nebija. 1939. gadā valsts sakaru sistēma tika pilnībā militarizēta un nodota armijas dienestiem. Sakaru narkomats bija tieši pakļauts Aizsardzības narkomatam. Visās normālajās valstīs militārā sakaru sistēma ir visas valsts sakaru sistēmas sastāvdaļa, bet Padomju Savienībā — otrādi: visas valsts sakari — militāro sakaru sastāvdaļa, bet PSRS Sakaru narkoms Peresipkins oficiāli bija Sarkanās armijas sakaru priekšnieka vietnieks.

Ziemeļrietumu frontes pārvalde pārgāja uz lauka komandpunktu ne mācību dēļ, bet kara dēļ "karadarbības vadīšanai tika veidota augstākā operatīvā organizācija" (Ģenerālleitnants P. M. Kuročkins, Pozivnije fronta (Frontes aicinājuma signāli), 117. lpp.).

Frontes sakaru sistēma kara laikam bija iepriekš labi sagatavota un noregulēta. "Visi plāna, frekvenču, signālu un paroļu dokumenti glabājās apgabala štābā, un kara gadījumā tie bija jāizsūta karaspēkam. Savukārt radiostacijas apgabalā bija skaitāmas tūkstošos, tātad, lai pārveidotu darbu kara apstākļiem, vajadzēja vismaz nedēļu. Veikt šos pasākumus iepriekš netika ļauts." (Turpat, 115. lpp.) Atzīmēsim sev, ka visa sakaru sistēmas pārveidošana no miera uz kara režīmu RKKA tika veidota nevis pieņemot, ka pretinieks var uzbrukt un tāpēc nāksies veikt pārveidošanu praktiski zibenīgi, bet gan tā, ka no Maskavas — no Maskavas noteiktā laikā pienāks iepriekšējs signāls. Citiem vārdiem, sakaru pārveidošanas plāns tika veidots nevis aizsardzības kara apstākļiem, bet gan agresīva uzbrukuma kara apstākļiem, paredzot tam slepenas gatavošanās periodu. Un šis Sarkanās armijas slepenais iebrukuma gatavošanas beigu periods bija pienācis. 19. jūnijā Ziemeļrietumu frontes priekšnieks ģenerālleitnants P. S. Kļonovs deva pavēli sakaru spēku ģenerālmajoram Kuročkinam:

"— Rīkoties pēc lielā plāna. Vai jums skaidrs, par ko ir runa?

— Jā, man viss ir skaidrs, — es ziņoju." (P. M. Kuročkins. Na Severo-Zapadnom fronte, 195.

lpp ) „ ' .

Žēl, ka mums viss nav skaidrs par "lielo plānu", un neviens no padomju ģenerāļiem nepaskaidro, kas ir "lielais plāns". Taču mums ir skaidrs, ka padomju ģenerāļiem plāni bija, un tos jau bija sākuši realizēt. Pēc dažām dienām kaut kam bija jānotiek saskaņā ar "lielo plānu", taču

Hitlers ar savu rīcību "lielo plānu" neļāva realizēt, piespiežot padomju komandierus rīkoties nevis saskaņā ar plāniem, bet gan improvizēt.

Lūk, kā ģenerālis Kuročkins nodrošina "lielā plāna" izpildi: "Apgabala sakaru nodaļa izsūtīja dokumentus, kas attiecas uz radiosakaru organizēšanu. armiju štābiem un apgabala pakļautībā esošajām vienībām. Pienācīgā veidā pārstrādātiem, šiem dokumentiem bija jāiziet cauri korpusus, divīzijas, pulkus un bataljonus komandējošajām instancēm un jānonāk līdz katras radiostacijas apkalpei. Tam būs vajadzīgs, kā jau teicu, ne mazāk kā nedēļu ilgs laiks." (Turpat, 118. lpp.)

Tātad pilnīgi slepenas ziņas, kuras var paziņot izpildītājiem tikai kara gadījumā, sākot no 19. j ūnija tika paziņotas tūkstošiem izpildītāju. Tas ir neatgriezenisks process. Dabūt atpakaļ noslēpumus un noglabāt seifos vairs nebija iespējams. Tikko materiāli bija izņemti no seifiem, karš kļuva pavisam neizbēgams. Gatavošanās uzbrukuma karam ir līdzīga valsts apvērsumam: plānu gatavo ļoti neliela cilvēku grupa, neuzticot paredzamo dalībnieku tūkstošiem ne kripatiņas informācijas. Tikko apvērsuma vadītāji ir paziņojuši tūkstošiem izpildītāju sava plāna fragmentus, apvērsums kļūst absolūti neizbēgams. Pretējā gadījumā dumpinieki zaudē pēkšņumu, kas ir viņu galvenais trumpis, un piespiež pretinieku uzsākt ekstra atbildes pasākumus.

Varbūt tomēr ģenerālleitnants Kļonovs deva pavēli informēt tūkstošiem izpildītāju par "lielā plāna" elementiem, paredzot vācu agresiju? Nebūt, nē. Ģenerālis Kļonovs kategoriski netic vācu iebrukuma iespējai. Pat tad, kad tas jau ir sācies, Kļonovs atsakās ticēt un neuzsāk nekādus pasākumus agresijas atvairīšanai. Pie ģenerāļa Kļonova un viņa agresīvajiem priekšlikumiem augstākā komandējošā sastāva decembra (1940. gada) sapulcē mēs vēl atgriezīsimies nākamajā grāmatā. Kļonovs piedāvāja karot tikai agresīvus karus, kuri sākas ar Sarkanās armijas pēkšņu triecienu. Agresivitātes ziņā viņš pārspēja pat pašu Žukovu; viņš atļāvās būt pat tik rupjš, ka sāka strīdēties ar Žukovu Staļina klātbūtnē par to, kā vajag veikt pēkšņu triecienu. Taču viņš neticēja, ka vācu iebrukums ir iespējams, tāpat kā viņa aizstāvis, Politbiroja loceklis A. A. Ždanovs, un, starp citu — tāpat kā daudzi citi padomju militārie un politiskie līderi, arī pats Staļins.

1941. gada 13. jūnijā un dažās turpmākajās dienās Padomju Savienībā tika iedarbināti visi kara mehānismi. Padomju fronšu izvēršanas process bija nonācis tik tālu, ka tūkstošiem izpildītāju jau bija informēti par ekstraordināra svarīguma noslēpumu. 1941. gada jūnija vidū Padomju Savienība pārlēca kritisko robežu, aiz kuras karš kļūst neizbēgams. Ja Hitlers nolemtu veikt "Barbarosu" dažas nedēļas vēlāk, Sarkanā armija nonāktu Berlīnē nevis 1945. gadā, bet agrāk.

Pirms spert soli uz priekšu, komandieris izpēta apvidu sev priekšā. Protams, izlūkdienests jau daudz ir uzzinājis un daudz ziņojis, protams, komandieris tic savam izlūkdienestam, bet tomēr — pirms spert soli uz priekšu, viņš vēl reizi aplūko visu apvidu ar savu komandiera aci. Ja uz priekšu ir jāiet bataljonam, apvidu ilgi un uzmanīgi binoklī izpēta pats bataljona komandieris. Ja uz priekšu ir jāiet korpusam, nu ko padarīsi — apvidu personīgi apskata korpusa komandieris. Tā nav tradīcija un nav tukšs rituāls. Pirms virzīt karaspēku uz priekšu, komandiera pienākums ir personīgi aplūkot un izjust viņam priekšā esošo telpu: lūk, tur paleja — ka tikai tanki neiestieg dubļos, tur, lūk, tiltiņš — ak, vai tikai nav aizzāģēti balsti, bet no tā mežiņa — gaidi pretuzbrukumu.

Ja komandieris personīgi neizjutīs viņam priekšā esošo telpu, ja viņa iztēle neizstaigās visu kājniekiem paredzamo telpu un ja komandieris nevarēs pirms kaujas prātā novērtēt visas grūtības, kas būs jāpārvar karavīram, tad kā atmaksa nāks sakāve. Lūk, kāpēc katrs komandieris neatkarīgi no ranga pirms uzbrukuma kaujas ieģērbjas karavīra formas tērpā un uz vēdera lien pa dubļiem līdzās valsts robežai vai priekšējai līnijai, ilgas stundas aplūkojot priekšā esošo teritoriju, un līdz kaujai cenšas iztēloties un paredzēt visas grūtības, kuras sagaida rīt. Pretinieka un apvidus vizuālo izpēti sauc par rekognoscēšanu. Rekognoscēšanas grupu parādīšanās pie robežas — tas ir visnepatīkamākais pārsteigums. Nav pārāk labi, ja uz jums no robežas otras puses stundām ilgi binoklī skatās padomju tanku divīzijas komandieris. Bet iedomājieties, ka jūsu robežu tuvumā ir parādījies padomju kara apgabala komandieris, turklāt — nevis viens, bet Politbiroja locekļa pavadībā, un nevis stundām, bet nedēļām kvern robežkontroles punktos. Ko jūs tad nodomātu?

Tā notika pirms katras "atbrīvošanas". Lūk, piemēram, jau 1939. gada janvārī Ļeņingradas kara apgabala komandieris K. A. Mereckovs un A. A. Ždanovs, kurš drīzumā kļuva par Politbiroja locekli, vienā mašīnā apbraukāja visu Somijas robežu. Viņu braucieni turpinājās pavasarī, vasarā, rudenī. Pašās rudens beigās viņi pabeidza savu darbu, atgriezās Ļeņingradā, un tieši tad "somu militārā kliķe izprovocēja karu".

1941. gada sākumā vācu virsnieki un ģenerāļi vispirms palēnām, bet pēc tam aizvien intensīvāk uz vācu—padomju robežas dara to pašu, ko pavisam nesen Mereckovs un Ždanovs darīja uz somu—padomju robežas. Virs mana galda — slavens fotoattēls: ģenerālis H. Guderians ar sava štāba virsniekiem veic pēdējo rekognoscēšanu pie Brestas 1941. gada 22. jūnija naktī. Ne tikai Guderians, bet visi vācu ģenerāļi skatījās binoklī uz padomju teritoriju. Jo vairāk tuvojās "Barbarosas" sākuma datums, jo nozīmīgāki vācu ģenerāļi parādījās pie padomju robežas. Padomju ģenerāļi un maršali ievēro aizvien vairāk un vairāk rekognoscēšanas grupu. (Aviācijas galvenais maršals A. A. Novikovs, V ņebe Ļeņingrada, 41. lpp.) Vācu rekognoscēšanas grupas slēpās, maskēja savas darbības visādos veidos, ģērbās robežsargu un ierindas karavīru formās, taču pieredzējusi acs, protams, atšķirs rekognoscēšanas grupu no robežapsardzes patruļas. No padomju robežas straumēm plūda ziņojumi par to, ka vācu virsnieki intensīvi veic rekognoscēšanu. Tā ir skaidra kara tuvošanās pazīme.

Padomju Savienības maršals M. V. Zaharovs (tolaik — ģenerālmajors, 9. armijas štāba priekšnieks) ziņo, ka kopš 1941. gada aprīļa radās "jauns apstāklis" (M. V. Zaharova izcēlums), to raksturoja tas, ka "pie Prutas upes ir parādījušās virsnieku grupas rumāņu un vācu armijas formastērpos. Pēc visām pazīmēm — tās veica rekognoscēšanu" (Voprosi istoriji, 1970. gads, Nr. 5, 43. lpp.). Rekognoscēšana — tā ir gatavošanās uzbrukumam, un maršals Zaharovs to vienādi labi saprot gan 1970. gadā, gan 1941. gadā. Rekognoscēšanas grupu parādīšanās viņā pusē vēl nenozīmēja kara sākumu, bet pilnīgi noteikti nozīmēja miera beigas.

Ko gan dara padomju komandieri? Kāpēc viņi neuzsāk steidzamus aizsardzības rakstura pasākumus, lai atvairītu agresiju, kuras neizbēgamību apstiprina pretinieka rekognoscēšanas grupu intensīvais darbs? Padomju ģenerāļi nereaģē uz pretinieka rekognoscēšanas darbu vienkārša iemesla dēļ. Padomju ģenerāļi ir ļoti aizņemti — viņi paši veic rekognoscēšanu.

Ģenerālmajors P. V. Sevastjānovs (tolaik — Ziemeļrietumu frontes 11. armijas 16. strēlnieku korpusa Čehoslovākijas vārdā nosauktās 5. Vitebskas Sarkankarogotās strēlnieku divīzijas politnodaļas priekšnieks): "Novērojot vācu robežsargus kādu divdesmit trīsdesmit soļu attālumā, satiekoties ar viņu skatieniem, mēs nekādi neizrādīj ām, ka viņi mums eksistētu, ka mēs par viņiem kaut mazākā mērā interesētos." (Neman—Volga—Dunai (Nemuna — Volga — Donava), 7. lpp.)

Ģenerāļa Sevastjānova bažas nozīmē, ka viņš ne reizi vien bija novērojis vācu robežsargus "divdesmit trīsdesmit" soļu attālumā, tas noticis regulāri. Lūk, arī jautājums: biedri ģenerāli, ko tad jums personīgi vajag tik tuvu robežai? Ja jūsu prāts ir satraukts par vācu iebrukuma iespējamību, tad ir jāpavēl novilkt gar robežu piecas sešas dzeloņstieples, un, lai nevienam nesakārotos caur šīm dzeloņstieplēm līst, salikt arī mīnas-slazdus — jo vairāk, jo labāk. Savukārt aiz dzeloņstiepļu aizžogojumiem ierīkot īstu mīnu lauku vismaz trīs kilometru dziļumā un aiz mīnu laukiem izrakt prettanku grāvjus un piesegt tos ar ugunsmetēju fugasiem, bet aizmugurē novilkt vēl divdesmit trīsdesmit dzeloņstiepļu rindas, turklāt uz iebetonētiem metāla mietiem. Tad mīnu lauks — viltus, bet aiz tā īsts. Vēl vienu tanku grāvi izrakt. Un aiz tā visa ierīkot meža sagāzumus utt., utt. Ja ģenerālis gatavojas aizsardzībai, viņam nemaz nevajag vācu robežsargus aci pret aci skatīt. Viņam nav vis jāaplūko sveša teritorija, bet sava, un jo dziļāk, jo labāk. Bet pie robežas var turēt nelielas, mobilas vienības, kuras uzbrukuma gadījumā var viegli caur slepenām ejām iziet aiz aizžogojumu joslas, mīnējot aiz sevis atkāpšanās ceļu.

Apmēram tāda gara aizsardzībai gatavojas Somija, un somu ģenerāļiem nemaz nevajadzēja stāvēt pie robežlīnijas un aplūkot svešu teritoriju.

Taču, lūk, Sarkanā armija aizžogojumus uz robežas neceļ un padomju ģenerāļi, tāpat kā viņu vācu kolēģi, nedēļām un mēnešiem slapstās paši savas teritorijas nomalē dažus soļus no valsts robežas.

Pulkvedis D. I. Kočetkovs atceras, ka padomju tanku divīzijas komandieris Brestā (Tanku karaspēku ģenerālmajors V. P. Puganovs, Rietumu frontes 4. armijas 14. mehanizētā korpusa 22.

tanku divīzijas komandieris. — V. S.) izvēlējās tādu vietu divīzijas štābam un tādu kabinetu šajā štābā, ka "mēs ar pulka komisāru A. A. Illarionovu sēdējām komdiva kabinetā un pa logu binoklī skatījāmies uz vācu karavīriem Rietumu Bugas otrā krastā" (S zakritimi ļukami (Ar aizvērtām lūkām), 8. lpp.).

Idiotisms! — mēs esam sašutuši. Ja sāktos karš, tanku divīzijas komandiera logā no otra krasta var šaut vienkārši ar automātu, vai vēl labāk — uzbliezt no lielgabala. Pa divīzijas štābu var šaut no jebkā: ložmetējiem, mīnmetējiem, var turēt štābu snaipera tēmēklī, bet no lielgabaliem pa to var šaut tiešā mērķējumā pat bez piešaudes — garām neaizšausi.

Nesašutīsim. No aizsardzības viedokļa tāds tanku divīzijas štāba novietojums patiesi, maigi izsakoties, nav pārāk veiksmīgs. Bet taču ne jau aizsardzībai tanku divīzija atrodas Brestā "tiešā robežas tuvumā" (Sovetskije tankovije voiska (Padomju tanku karaspēks), 27. lpp.)! Ja skatāmies uz situāciju no uzbrukuma viedokļa, viss ir pareizi. Gudēriana vācu tanku grupa tajā pusē arī ir pievirzīta pie paša krasta. Un pats Gudērians pretēj ā krastā dara to pašu: pa lodziņu ar binokli aplūko padomju krastu.

Reizēm Gudērians maskējies parādās ar binokli pie paša ūdens. Bet pirms "Barbarosas" sākuma pat maskēties pārstāja: stāv ģenerāļa formā ar saviem virsniekiem un skatās binoklī tieši tāpat kā viņa padomju pretinieki. Nesauksim padomju ģenerāļus par idiotiem. Mēs taču nesaskatām nekā idiotiska vācu ģenerāļu rīcībā. Tā vienkārši ir parasta gatavošanās uzbrukumam. Tā tiek darīts vienmēr un visās armijās, ieskaitot padomju, ieskaitot vācu. Atšķirība ir vienīgi tā, ka Padomju Savienība gatavoja nesalīdzināmi vērienīgāku operāciju nekā vācu operācija "Barbarosa", tāpēc padomju komandieri sāka rekognoscēšanas darbus daudz agrāk nekā vācu komandieri, taču grasīj ās tos pabeigt 1941. gada jūlijā. Ir pieminēts tas, ka Bagramjans, izpētījis Karpatu kalnu pārejas, vienlaicīgi "rūpīgi rekognoscējis nozīmīgu robežas posmu" (VIŽ, 1976. gads, Nr. 1). Un tas notika 1940. gada septembrī.

Rekognoscēšanu no padomju puses veic visa ranga komandieri. Dienvidrietumu frontes inženierijas spēku priekšnieks ģenerālmajors A. F. Iļjins-Mitkevičs kara sākuma brīdī atradās pie pašas robežas Rava-Russkajā (Pulkvedis R. G. Umanskis, Na bojevih rubežah, 39. lpp.).

Pēc armijas ģenerāļa K. A. Mereckova pavēles 1940. gada jūlijā tika veikta rekognoscēšana visā rietumu robežas garumā. Tajā piedalīj ās tūkstošiem dažāda ranga komandieru, ieskaitot ģenerāļus un maršalus, kas ieņem visaugstākos posteņus, bet Mereckovs, kurš nesen bija aplūkojis Somijas robežu, tagad dara to pašu uz Rumānijas un Vācijas robežām. Biedri Padomju Savienības maršal, jums vārds: "Es personīgi veicu ilgstošu novērošanu priekšējos robežsardzes posteņos." (Na službe narodu, 202. lpp.) "Pēc tam es apbraukāju pierobežas daļas" (turpat, 203. lpp.) Mereckovs kopā ar Dienvidrietumu frontes virspavēlnieku ģenerālpulkvedi M. P. Kirponosu atkārto rekognoscēšanu visā Kijevas īpašā kara apgabala posmā. "No Kijevas es devos uz Odesu, kur satikos ar apgabala štāba priekšnieku ģenerālmajoru M. V. Zaharovu. kopā ar viņu devos uz Rumānijas robežu. Skatāmies uz to pusi, bet no turienes uz mums skatās grupa militāro." Šeit ir jāatzīmē, ka ģenerālis Mereckovs veic rekognoscēšanu kopā ar ģenerāli Zaharovu, to pašu Zaharovu, kurš ziņo, ka vācu ģenerāļu un virsnieku grupu veiktie rekognoscēšanas darbi 1941. gada aprīlī radīja "jaunu situāciju". Bet vai jums neienāca prātā, biedri maršali un ģenerāļi, ka 1941. gada aprīlī sāktās vācu rekognoscēšanas vienkārši bija atbilde un padomju masīvajām rekognoscēšanām, kas tika veiktas jau kopš 1940. gada jūlija?

Bet atgriezīsimies pie Mereckova. No Odesas kara apgabala viņš steidzas uz Baltkrieviju, kur kopā ar armijas ģenerāli D. G. Pavlovu rūpīgi rekognoscē padomju—vācu robežu un Vācijas teritoriju. Īsa vizīte Maskavā, un Mereckovs jau ir Ziemeļu frontē. Pa ceļam viņš ziņo, ka Ziemeļrietumu frontes komandieri viņš štābā nav sastapis, tas pavadot daudz laika pie robežas. Ziemeļu frontes komandiera ģenerālleitnanta M. M. Popova arī štābā nav — viņš ir uz robežas.

Vēl piebildīsim, ka 1945. gadā Staļins un viņa ģenerāļi rūpīgi sagatavoja un spīdoši veica pēkšņu uzbrukumu japāņu karaspēkam un ieņēma Mandžūriju, Ziemeļkoreju un dažas Ķīnas provinces. Gatavošanās pēkšņa trieciena veikšanai tika realizēta tieši tāpat, kā gatavošanās uzbrukumam Vācijai 1941. gada vasarā. Pie robežas parādījās tas pats Mereckovs. Nu jau Padomju

Savienības maršals. Pie Mandžūrijas robežas viņš parādās slepus — ar pseidonīmu "ģenerālpulkvedis Maksimovs". Viens no sagatavošanās galvenajiem elementiem — rekognoscēšana. "Visus posmus pats apbraukāju ar visurgājēju, bet citur — jāšus uz zirga." (Krasnaja zvezda, 1987. gada 7. jūnijs.)

Inženierijas spēku ģenerālleitnants V. F. Zotovs (tolaik — ģenerālmajors, Ziemeļrietumu frontes inženieru priekšnieks) apstiprina, ka Ziemeļrietumu frontes komandieris ģenerālpulkvedis F. I. Kuzņecovs gandrīz visu 1941. gada jūniju, teju līdz 22. jūnijam, pavadījis 125. strēlnieku divīzijas štāba rajonā. Bet 125. strēlnieku divīzijas štābs atradās tik tuvu robežai, ka "pirmais šāviņš tajā trāpīja" (Na Severo-Zapadnom fronte, 173.—174. lpp.). Var teikt: ak, kādi tie krievi ir muļķi, tik tuvu robežai štābus pievirzījuši! Es arī esmu tā teicis. Taču pēc tam savācu ziņas par padomju divīziju un korpusu štābu izvietojumu pie Mandžūrijas un Turcijas robežas. Tur nekā tamlīdzīga nebija. Divīziju štābi tur tika izvietoti vismaz desmit kilometru no robežas. Taču, kad tika gatavoti "atbrīvošanas karagājieni", tad štābi tika pievirzīti cieši pie pašas robežas. Un ne tikai divīziju štābi, bet arī korpusu, armiju un fronšu štābi. Tā Žukovs izvirzīja savu štābu uz priekšu, pirms veica pēkšņu triecienu Halhingolai. Tā pirms katra uzbrukuma rīkojās visi padomju ģenerāļi un maršali. Gudērians, starp citu, darīja to pašu. Un Manšteins. Un Rommels. Un Kleists.

Padomju teritorijas iekšienē izvietoto padomju divīziju un korpusu komandieri arī apmeklēja robežu, un visai intensīvi. Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis (tolaik viņš bija ģenerālmajors un komandēja mehanizēto korpusu, taču ne pie pašas robežas) atminas, ka bieži apciemojis 1.1. Fedjuņinski, kura korpuss bija pie pašas robežas. Armijas ģenerālis I. I. Fedjuņinskis savos memuāros atceras, ka kolēģi tiešām apciemoja, lūk, piemēram, Rokosovskis. Tādus fragmentus padomju maršalu un ģenerāļu memuāros mēs atradīsim simtiem un tūkstošiem.

Pie sevis atzīmēsim, ka prettanku brigādei nav ko darīt aizsardzības operācijas priekšējā līnijā. Armijas komandieris iesaista prettanku brigādi kaujā tikai viskritiskākajā situācijā, kad pretinieks jau ir pārrāvis bataljonu, pulku, brigāžu, divīziju un korpusu aizsardzību, kad ir iestājusies armijas mēroga krīze un kad pretinieka galvenā trieciena virziens ir pilnīgi skaidrs. Tas var notikt tikai dziļā padomju aizsardzības aizmugurē. Taču ģenerāļa Moskaļenko brigāde nav militāra un pat ne frontes. Tā ir RGK brigāde. Aizsardzībā to var iesaistīt kaujā, kad armijas un pat frontes aizsardzība jau pārrauta un skaidri iezīmējusies stratēģiska mēroga krīze. Lai likvidētu stratēģisko krīzi, brigādei ir jāatrodas nevis pie robežas, bet desmitiem un pat simtiem kilometru no robežas — tur, kur stratēģiskā krīze var rasties. Gatavojot aizsardzības operāciju, RGK prettanku brigādes komandierim pilnīgi nav ko darīt pie robežas. Taču tiek gatavots grandiozs padomju uzbrukums no Ļvovas izvirzījuma pretinieka teritorijas dziļumā, kreisais visspēcīgākā karaspēka grupējuma, kāds jelkad līdz tam ticis izveidots cilvēces vēsturē, flangs būs Karpatu (un kalnu armiju, kuras tur parādīsies) piesegts, bet labais flangs būs jāpiesedz ar superspēcīgiem prettanku formējumiem, turklāt — pie pašas robežas. Tieši tur arī brigāde atrodas, un ģenerālis Moskaļenko pēc ģenerāļa Potapova pavēles personīgi dodas rekognoscēt pretinieka teritorijas. Ja kāds centīsies izskaidrot padomju rekognoscēšanu ar to, ka Padomju Savienība gatavojās aizsardzībai un tāpēc, redz, padomju komandieri skatīj ās pāri robežai es atgādināšu, ka padomju rekognoscēšanas grupu sastāvā bija ļoti daudz sapieru, arī visaugstākās klases sapieru. Ja gatavojas aizsardzībai, sapierim nav nepieciešams skatīties uz pretinieka apvidu, viņam savā apvidū darba pietiek, un, jo dziļāka atkāpšanās savā teritorijā, jo sapierim darba aizvien vairāk un vairāk. Bet padomju sapieri kaut kāda iemesla dēļ stundām aplūkoja pretinieka teritoriju.

Ja padomju rekognoscēšanas tika veiktas aizsardzības nolūkā, tad tās bija jāveic nevis uz robežas, bet gan kilometrus simts no robežas, savas teritorijas dziļumā, izvēloties aizsardzībai piemērotas robežas un veicot tajās rekognoscēšanu, bet pēc tam uzsākot intensīvu šo robežu sagatavošanu aizsardzības kaujām. Pēc tam visam augstākajam komandējošajam sastāvam būtu jāpāriet uz veco robežu līniju un atkal jāveic rekognoscēšana uz šīm vecajām, pamestajām robežām, bet pēc tam — jāatiet uz Dņepras līniju utt.

Bet rekognoscēšana no robežsardzes posteņiem — tā ir rekognoscēšana, lai veiktu agresiju.

1941. gada 21. jūnijā notika noslēpumaina Politbiroja sēde. Padomju vēsturnieks V. A. Anfilovs ziņo: "Komunistiskās partijas vadītāji un padomju valdības locekļi 21. jūnija dienas gaitā atradās Kremlī un risināja ļoti svarīgus valsts un militāros jautājumus." (Bessmertnij podvig, 185. lpp)

Ir zināmi lēmumi tikai četros apspriestajos jautājumos, bet nav zināms, cik kopumā jautājumu tika apspriests tajā dienā un kādi ir citi lēmumi.

Lūk, tas, kas ir zināms.

1941. gada 21. jūnijā tika nolemts pieņemt Sarkanās armijas bruņojumā mobilo zalves uguns iekārtu BM-13, uzsākt iekārtu BM-13 un reaktīvo šāviņu M-13 sērijveida ražošanu, kā arī uzsākt reaktīvās artilērijas daļu formēšanu. Tuvākajās nedēļās BM-13 iegūs savu neoficiālo nosaukumu "Katjuša".

"21. jūnijā VK(b)P CK Politbirojs pieņēma lēmumu uz rietumu pierobežas kara apgabalu bāzes veidot frontes apvienības." (PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis ģenerālleitnants P. A. Žiļins / Veļikaja Otečestvennaja voina (Lielais tēvijas karš), 64. lpp.)

Šis lēmums ir tūkstoškārt svarīgāks par pirmo. Protams, frontes pastāvēja arī līdz tam. Politbirojs vienkārši ar atpakaļejošu datumu noformēja jau pieņemtu lēmumu, un tomēr — tas ir ārkārtīgi svarīgi: piecas frontes ir izveidotas un juridiski slepeni noformētas nevis pēc vācu iebrukuma, bet pirms tā.

Svarīgums slēpjas, lūk, kur. Politbiroja sēde ilga visu dienu un beidzās dziļā naktī. Pēc dažām stundām Žukovs zvana Staļinam un cenšas viņu pārliecināt, ka uz robežas notiek kas neparasts. Šo brīdi ir aprakstījuši daudzi aculiecinieki un vēsturnieki. Nav šaubu, ka ne tikai Staļins, bet arī Molotovs, Ždanovs un Berija atsacījās ticēt vācu iebrukuma iespējai. Nevēlēšanos ticēt vācu agresijai apstiprina visas Sarkanās armijas darbības: zenītartilērija nešauj pa vācu lidmašīnām, padomju iznīcinātājiem ir aizliegts notriekt vācu lidmašīnas, Pirmajam ešelonam ir atņemtas patronas, bet no Ģenerālštāba birst drakoniskas pavēles: neļauties provokācijām (Žukovs un Timošenko arī īpaši neticēja vācu agresijai).

Jautājums: ja padomju augstākā militārā un politiskā vadība netic vācu iebrukuma iespējai, kāpēc viņi tikko izveidoja frontes?

Atbilde: FRONTES NETIKA VEIDOTAS VĀCU IEBRUKUMA ATVAIRĪŠANAI, bet citam mērķim.

Lūk, vēl viens 1941. gada 21. jūnija Politbiroja pieņemtais lēmums: izveidota Virspavēlniecības Rezerves armiju grupa. Par grupas komandieri iecelts aizsardzības narkoma pirmais vietnieks Padomju Savienības maršals S. M. Budjonnijs, grupas štāba priekšnieks — ģenerālmajors A. P. Pokrovskis (vēlāk — ģenerālpulkvedis). Armiju grupas sastāvā tika iekļautas septiņas Otrā stratēģiskā ešelona armijas, kuras, kā mēs zinām slepus tika izvirzītas uz valsts rietumu rajoniem. Ģenerālpulkvedis A. P Pokrovskis savās atmiņās jauno apvienību sauc nedaudz citādi — Stavkas Rezervju karaspēka grupa" (VIŽ, 1978. gads, Nr. 4, 64. lpp.). Tāds nosaukums norāda uz to, ka 21. jūnijā tika izveidots Augstākās virspavēlniecības štābs — Bruņoto spēku augstākais pārvaldes orgāns kara laikā. Jebkurā gadījumā — tā izveide 21. jūnijā jau bija izlemta iepriekš.

Ir iespējams, ka lēmums par Stavkas Rezervju karaspēka grupas izveidi bija pieņemts agrāk, bet 21. jūnijā Politbirojs lēmumu tikai apstiprina. Tam pierādījums ir daudzās norādes, ka vācu iebrukumu ģenerālmajors A. P. Pokrovskis sagaidīja valsts rietumu rajonos un jau kaujas postenī (VIŽ, 1978. gads, Nr. 11, 126. lpp.).

Jebkurā gadījumā — PIRMS vācu iebrukuma Otrais stratēģiskais ešelons bija nevis 7 atšķirīgas armijas, bet gan kara mehānisms ar vienotu vadību. Kāpēc tas tā tika veidots? Aizsardzībai? Nē. Aizsardzības karā vienota Otrā stratēģiskā ešelona armiju vadība bija pilnīgi nevajadzīga un tika izformēta vēl pirms tam, kad Otrais stratēģiskais ešelons sastapās ar pretinieku. Miera laikā Otrais stratēģiskais ešelons vispār nav vajadzīgs: valsts Eiropas daļā to nav kur izvietot un nav kur trenēt.

Ja Stavkas Rezervju armiju grupa netika veidota miera laikam un aizsardzības karam, kāpēc

tad?

"21. jūnijā VK(b)P CK Politbirojs uzlika par pienākumu Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim G. K. Žukovam vispārēju Dienvidrietumu un Dienvidu frontes vadību, bet aizsardzības narkoma vietniekam, armijas ģenerālim K. A. Mereckovam — Ziemeļu frontes vadību." (Armijas ģenerālis S. P. Ivanovs un ģenerālmajors N. Šehovcevs / VIŽ, 1981. gads, Nr. 9, 11. lpp.) Pavisam nesen K. A. Mereckovs komandēja armiju Somijas "atbrīvošanas" laikā. Tagad viņu sūta turp kā Stavkas pārstāvi. Pavisam nesen G. K. Žukovs komandēja Dienvidu fronti Rumānijas austrumu apgabalu "atbrīvošanas" laikā, tagad viņu sūta turp kā Stavkas pārstāvi koordinēt divu fronšu darbību.

Mūs grib pārliecināt, ka Staļins nosūtīja Žukovu uz Rumānijas, bet Mereckovu — uz Somijas robežu, lai gatavotu vācu agresijas atvairīšanu. Lai tā būtu. Dīvains ir kas cits: Staļins sūta Žukovu un Mereckovu novērst notikumus, kuru iespējai viņš pats netic.

Mereckovs izbrauca nekavējoties. Žukovs vairākas stundas aizkavējas Maskavā, un "Barbarosa" viņu pārsteidza Ģenerālštābā. Taču tā ir nejaušība. Ja "Barbarosa" sāktos dažas stundas vēlāk, tad arī pats Žukovs kļūtu par varenās viesuļvētras daļu, kas aiznesa uz rietumu robežām Ģenerālštāba ģenerāļus un gulaga kombrigus, zekus un viņu konvoj ētājus, komandierus no rezervēm un tālām robežām, akadēmiju klausītājus un viņu pasniedzējus.

Padomju vēsturnieki par vācu komandieriem saka: ".jūnijā līdz pat iebrukumam PSRS Braučihs un Halders vienu pēc otra veica braucienus uz karaspēka daļām." (V. A. Anfilovs, Bessmertnijpodvig, 65. lpp.) Vai tad Žukovs un Mereckovs rīkojās citādi?

Abas armijas darbojas līdzīgi. Nezinot par pretinieku darbību, Vērmahts un Sarkanā armija kopē viena otru pat vissīkākajās detaļās. Jā, padomju komandieri pietuvināja komandpunktus pie robežām tāpat kā vācu kolēģi, un pat tuvāk. Jā, Sarkanā armija koncentrēja divus superspēcīgus grupējumus robežas flangos un izvirzījumos tieši tāpat kā vācu armija. Jā, padomju lidmašīnas ir izvietotas pie pašas robežas tāpat kā vācu. Jā, padomju lidotājiem līdz zināmam brīdim ir aizliegts notriekt vācu lidmašīnas tieši tāpat, kā vācu lidotājiem ir aizliegts notriekt padomju lidmašīnas, lai neizraisītu konfliktu pirms laika, lai trieciens būtu pilnībā negaidīts. Jā, Hitlera komandpunkts atrodas Austrumprūsijā, Rastenburgas rajonā, bet padomju Galvenais priekšējais komandpunkts (GPKP) atrodas Viļņas rajonā. Tā ir viena un tā pati ģeogrāfiskā paralēle, un padomju komandpunkts atrodas tieši tādā pašā attālumā no Vācijas robežas, kā vācu no padomju. Ja padomju un vācu komandpunktus atzīmētu kartē, bet karti salocītu pa valsts robežas līniju, komandpunkti viens ar otru pārklātos.

Bet! Hitlers jau bija izbraucis uz savu slepeno komandpunktu., bet Staļins?

Pēc Politbiroja sēdes 21. jūnijā daudzi tā locekļi steidzami devās uz saviem kaujas posteņiem. Ždanovs, kurš pa Politbiroja līniju kontrolēja Somijas "atbrīvošanu", 23. jūnijā grasījās parādīties Ļeņingradā. Hruščovs, kurš kontrolēja Polijas un Rumānijas austrumu apgabalu "atbrīvošanu", steidzami traucās uz Kijevu (un, iespējams, uz Tiraspoli). Andrej evs, kurš Politbirojā atbild par militārajiem pārvadājumiem (ģenerālis A. A. Jepiševs / Partija i armija (Partija un armija), 176. lpp.) steidzās uz Transsibīrijas maģistrāli, lai paātrinātu Otrā stratēģiskā ešelona armiju izvirzīšanu, un jau nākamajā dienā viņa parādīšanās tiks atzīmēta Novosibirskā (Ģenerālleitnants S. A. Kaļiņins, Razmišļeņija o minuvšem, 131. lpp.).

Bet kā tad Staļins? Vai tiešām arī viņš tāpat kā Hitlers grasās doties uz slepeno komandpunktu?

Politbiroja lēmums par slepenu piecu fronšu izveidošanu pie rietumu robežas nozīmē, ka

Padomju Savienībai 1941. gadā neizbēgami bija jāsāk aktīva darbība rietumos. Iemesls ir ārkārtīgi svarīgs: katra no padomju frontēm mēnesī apēda līdz 60 000 liellopu (Padomju Savienības maršals S. K. Kurkotkins, Til Sovetskih Vooružjonnih Sil v Veļikoi Otečestvennoi voine, 325. lpp.). Ja gaidītu līdz nākamajam gadam, tad piecām frontēm nāktos izbarot vairāk nekā 3 miljonus liellopu. Bez šīm 5 frontēm vēl ir jābaro 7 Otrā stratēģiskā ešelona armijas un trīs aizmugurē izvietotās NKVD armijas. Jābaro 4 flotes, padomju spēki, kas gatavojas "atbrīvot" Irānu, jāpabaro aviācija, PVO spēki, taču pats galvenais — kara rūpniecība, kur ēdāju ir vēl vairāk.

Nekas, man teiks, sociālistiskā lauksaimniecība, mūsu kolhozi. Nestrīdēšos. Lūk, ziņas no padomju Ģenerālštāba: "Neraugoties uz lieliem panākumiem lauksaimniecības attīstības jomā kara priekšvakarā, graudu problēma netika atrisināta vairāku iemeslu dēļ. Valsts krājumi un graudu iepirkumi nenosedza visas valsts maizes vajadzības." (VIŽ, 1961. gads, Nr. 7, 102. lpp.) Vārdu sakot, panākumi lieli, bet maizes nav. Lūk, Staļina finanšu narkoma, CK locekļa A. G. Zvereva viedoklis: "1941. gada sākumā liellopu skaits pie mums vēl nebija sasniedzis 1916. gada līmeni." (Zapiski ministra (Ministra piezīmes), 188. lpp.)

1916. gada līmenis nav vis Krievijas standarta līmenis, bet līmenis, kurā valsts lauksaimniecība nolaidās pēc diviem graujoša un izputinoša kara gadiem. "Miera laikā" lopu skaits Padomju Savienībā bija mazāks nekā Krievijā pasaules kara pašā karstumā! 1916. gada līmenis — tas, pēc iepriekšējo desmitgažu standartiem, ir galēji mazs un teju katastrofisks līmenis, kurā ir iespējamas nekārtības, kurā tiek lauzts parastais dzīves ritms un tautas pūļi var iziet ielās.

Pacēlušies uz duļķainā nekārtību viļņa un sagrābuši varu, komunisti neuzlaboja valsts pārtikas stāvokli, bet gan pasliktināja to tik ļoti, ka valsts pat pēc ceturtdaļgadsimta joprojām centās pacelties līdz tam ļoti zemajam līmenim, kurā valsts saimniecība bija nokritusi Pirmā pasaules kara rezultātā. Staļins izveidoja kolosālu armiju un kara rūpniecību, taču tam tika upurēts gadsimtos veidotais nācijas lepnums, un arī tautas dzīves līmenis, nolaižot to zemāk par līmeni, kurā cilvēki dzīvoja pasaules kara laikā.

No 1939. gada sākuma Staļins uzsāka intensīvu resursu pārpumpēšanu no tāpat jau katastrofāli novājinātās lauksaimniecības armiju un kara rūpniecības vajadzībām. Armija un rūpniecība strauji pieaudzēja svaru, bet lauksaimniecība kļuva šausminoši viegla svarā. Process uzņēma ātrumu. Atcerieties 1320 ar automašīnām piekrautos dzelzceļa ešelonus pie padomju rietumu robežām? No kurienes tie ir? No kolhoziem taču mobilizēja, ne jau no kara rūpniecības! Vai, lūk, 1941. gada maijā Sarkanajā armijā slepus mobilizēti 800 000 rezervistu. Mēneša laikā ēdāju skaits armijā palielinājās gandrīz par miljonu. Uz kā rēķina armija auga? Mēs jau zinām, ka uz zeku rēķina. Un, protams, uz vīriešu rēķina. Kara rūpnīcās strādājošiem iesaukšana atlikta. Bet kolhozos?

Lūk, piecas rijīgas frontes, kas izveidotas PIRMS vācu iebrukuma, un slepena vīriešu un tehnikas mobilizācija šajās frontēs PIRMS ražas novākšanas nozīmēja, ka 1941. gadā būs neizbēgams bads un pat bez vācu iejaukšanās. Par 1942. gada badu iepriekš izlēma 1941. gada 21. jūnija Politbiroja sēdē. Izveidojot ēdelīgas frontes, tās neizbēgami vajadzēja tajā pašā gadā likt lietā. Pretējā gadījumā nākamajā, 1942. gadā, Staļina ienaidnieks būtu ne tikai Hitlers, bet arī miljoniem izsalkušu bruņotu vīru paša Staļina armijās. Bet Sarkanās armijas pēkšņais uzbrukums 1941. gadā solīja jaunu bagātu teritoriju ieņemšanu un pārtikas rezerves (piemēram, Rumānijā). Ja šo rezervju nepietiks nav liela bēda: bads, kas radies kara gaitā, ir izskaidrojams un saprotams.

Mēs jau zinām, ka Otrā stratēģiskā ešelona armijas Staļinam bija neizbēgami jāiesaista karā 1941. gadā neatkarīgi no Hitlera rīcības vienkārši tāpēc, ka valsts rietumu rajonos šīs armijas nebija kur izvietot ziemā un ziemā nebija arī kur trenēt. Lūk, vēl viens iemesls, kas karu Staļinam 1941. gadā padarīja neizbēgamu: ja viņš neiesaistītu kaujās frontes, 7 Otrā stratēģiskā ešelona armijas un 3 NKVD armijas, tad 1942. gada pavasarī izveidotos situācija, kurā visu šo karaspēka masu nebūtu ar ko barot.

Vienīgais padomju maršals, kuram Staļins pilnībā ticēja, B. M. Sapošņikovs jau 1929. gadā izteica kategorisku viedokli par to, ka mobilizēt simtiem tūkstošus un miljonus cilvēku un turēt tos robežas rajonā bezdarbībā ilgstošu laiku ir neiespējami (Mozg armii, 3. sēj.). Armiju ir daudz vieglāk kontrolēt kara gaitā, nekā kontrolēt miljonus mobilizētu un bruņotu cilvēku, kuri nīkst gaidās un bezdarbībā. Pamēģiniet šo cilvēku masu vēl arī nebarot. Kas jums sanāks?

Izveidojot frontes, Staļins izjauca jau tā nestabilo līdzsvaru starp gigantisko armiju un novājināto, izputējušo lauksaimniecību. Pēc tam radās situācija: visu vai neko, un gaidīt līdz 1942. gadam Staļins vairs nekādi nevarēja.

29. nodaļa. Kapec Staļins neticeja Čercilam?

Bet kapēc Staļinam vajadzētu ticēt Čērčilam?

Kas tas Čērčils tads ir? Komunists? Liels Padomju Savienības draugs? Kaismīgs vispasaules komunistiskas revolūcijas aizstavis?

Saņēmuši vēstuli ar ne visai parastu informaciju, mēs kopa ar jums uzdodam jautajumu, cik nopietns ir informacijas avots. Domaju, Staļins arī uzdeva šadu jautajumu. Kas gan ir tads Čērčils no padomju komunistu viedokļa? Čērčils — pats pirmais politiskais līderis pasaulē, kurš jau 1918. gada saprata milzīgas komunisma briesmas un izdarīja ne mazumu, lai palīdzētu krievu tautai tikt vaļa no briesmīgas komunisma sērgas. Ar šīm pūlēm bija par maz, tomēr Čērčils izdarīja vairak, neka visi pasaules līderi kopa ņemti. Čērčils — komunistu ienaidnieks, kas nekad to nav slēpis. 1918. gada Čērčilam bija ideja sadarboties ar Vaciju cīņa pret padomju komunistisko diktatūru. Čērčils aktīvi un uzstajīgi cīnīj as pret padomju komunistiem laika, kad Hitlera vēl nemaz nebija, bet bija tikai jefreitors Ādolfs Šiklgrūbers.

Ļeņins sauca Čērčilu par "dižako Padomju Krievijas neieredzētaju" (41. sējums, 350. lpp.).

Ja jūsu dižakais ienaidnieks un nīdējs atsūta jums vēstuli, kura ir brīdinajums par briesmam, vai j ūs viņam dikti ticēsiet?

Lai saprastu Staļina attieksmi pret Čērčila vēstulēm, ir jaatceras politiska situacija Eiropa.

Trīsdesmito gadu diplomatiskaja kara Vacijas stavoklis bija visneizdevīgakais. Atrodoties Eiropas centra, ta bija visu konfliktu centra. Lai kads karš Eiropa saktos, Vacijai gandrīz neizbēgami bija jakļūst par ta dalībnieci. Tapēc daudzu valstu diplomatisko stratēģiju trīsdesmitajos gados raksturo pozīcija: jūs karojat ar Vaciju, bet es pacentīšos palikt maliņa. Minhene-38 — tas ir spilgts tadas filozofijas piemērs.

Trīsdesmito gadu diplomatisko karu uzvarēja Staļins un Molotovs. Ar Molotova—Ribentropa paktu Staļins deva zaļo gaismu Otrajam pasaules karam, paliekot "neitrals" novērotajs un gatavojot vienu miljonu izpletņlēcēju "visadiem parsteigumiem".

Lielbritanija un Francija zaudēja diplomatiskaja kara un tagad ir spiestas karot īsta kara, Francija atri izstajas no kara. Kur tad ir Lielbritanijas politiskas intereses?

Ja skatamies uz situaciju no Kremļa viedokļa, var iedomaties tikai vienu Čērčila politisko mērķi: atrast vacu blickrigam zibensnovedēju un novērst vacu uzbrukumu Lielbritanijai uz jebkuru citu pusi. 1940. gada otraja pusē par tadu zibensnovedēju varēja būt tikai Padomju Savienība.

Vienkaršak runajot, Lielbritanija (Staļina uzskats, kuru viņš atklati pauda 1939. gada 10. marta) grib sarīdīt Padomju Savienību ar Vaciju, bet pati paiet maliņa no šī kautiņa. Nezinu, vai tads bija Čērčila nodoms, taču tieši šadi Staļins uztver jebkuru britu valdības un diplomatijas rīcību.

Padomju Savienības flotes admiralis N. G. Kuzņecovs: "Staļinam, protams, bija pietiekami daudz iemeslu uzskatīt, ka Anglija un Amerika tiecas satriekt mūs pierēm ar Vaciju." (Nakanuņe, 321. lpp.)

Saņēmis jebkuru Čērčila vēstuli, Staļins, to nelasot, varēja nojaust par saturu. Kas vajadzīgs Čērčilam? Kas viņu uztrauc — komunistiska režīma drošība Padomju Savienība vai arī Čērčilam ir nozīmīgakas problēmas? Par ko politiska ziņa var sapņot Čērčils? Tikai par to, ka apmainīties ar Staļinu lomam: lai Staļins karotu ar Hitleru, bet Čērčils novērotu kautiņu no malas.

Šaja situacija Čērčils — parak ieinteresēta persona, lai Staļins varētu ticēt viņa vardiem.

Lai saprastu Staļina attieksmi pret Čērčila vēstulēm, ir jaatceras arī stratēģiska situacija Eiropa. Galvenais stratēģijas princips — koncentracija. Spēka koncentracija pret vajumu. Pirmaja pasaules kara Vacija nevarēja izmantot stratēģijas galveno principu, jo karoja divas frontēs. Tieksme būt stiprai vienlaicīgi divas frontēs noveda pie kopēja vajuma, bet mēģinajumi sakoncentrēt pūliņus viena frontē automatiski nozīmēja otras frontes novajinašanos, ko pretinieks nekavējoties izmantoja. Divu fronšu pastavēšanas dēļ Vacija bija spiesta atteikties no spēku koncentrēšanas principa izmantošanas un arī — no sagraušanas stratēģijas, nomainot to ar vienīgo alternatīvu — novājināšanas stratēģiju. Taču Vācijas resursi ir ierobežoti, savukārt tās pretinieku resursi — neierobežoti. Tāpēc novājināšanas karš Vācijai varēja beigties tikai ar katastrofu.

Vācijas Ģenerālštābs un pats Hitlers Otrajā pasaules karā lieliski saprata, ka karš divās frontēs ir katastrofa. 1939.—1940. gadā Vācijai vienlaicīgi bija ne vairāk par vienu fronti. Tāpēc Vācijas Ģenerālštābam bija iespēja izmantot koncentrācijas principu, un tas to spīdoši pielietoja, koncentrējot Vācijas militāro spēku secīgi — pret vienu, pēc tam pret otru pretinieku.

Kāds ir Vācijas galvenais stratēģijas uzdevums? Nepieļaut karu divās frontēs. Karot tikai vienā frontē nozīmē gūt spīdošas uzvaras. Divas frontes — tā ir atteikšanās no galvenā stratēģijas principa, tā ir pāreja no sagraušanas uz novājināšanās stratēģiju, tā ir blickriga izgāšanās, tās ir beigas un katastrofa.

Par ko 1940. gadā var sapņot Čērčils stratēģijas ziņā? Tikai par to, lai Vācijai karš vienā frontē pārtaptu par karu divās frontēs.

Hitlers uzskatīja, ka karot divās frontēs nav iespējams. Vācijas bruņoto spēku augstākā komandējošā sastāva sapulcē 1939. gada 23. novembrī Hitlers runāja par to, ka ar Padomju Savienību karu var uzsākt tikai pēc tam, kad būs pabeigts karš Rietumos.

Bet tagad iedomājieties, ka tas esat jūs, kuram 1940. gadā kāds paziņo, ka Hitlers grasās atteikties no diženā stratēģijas principa izmantošanas un koncentrācijas vieta gatavo spēku izkaisīšanu. Kāds jums uzstājīgi čukst ausī, ka Hitlers ar nodomu grib atkārtot Vācijas kļūdu Pirmajā pasaules karā. Katrs skolēns zina, ka Vācijai divas frontes ir pašnāvība. Otrais pasaules karš pēc tam apstiprinās šo likumu vēlreiz, turklāt Hitleram personīgi karš divās frontēs nozīmēs pašnāvību vārda vistiešākajā nozīmē.

Ja jums 1940. gadā pēc Francijas krišanas kāds teiktu, ka Hitlers gatavojas pašnāvnieciskam karam divās frontēs, vai jūs noticētu? Es — ne.

Ja ko tādu paziņotu padomju militārais izlūkdienests, es ieteiktu GRU priekšniekam ģenerālim Goļikovam atstāt savu posteni, atgriezties akadēmijā un vēlreiz izpētīt Vācijas zaudējuma iemeslus Pirmajā pasaules karā. Ja jaunumu par pašnāvniecisko karu man paziņotu kāds neitrāls cilvēks no malas, es viņam atbildētu: Hitlers nav idiots, bet tu, dārgais draugs, gan laikam esi, ja uzskati, ka Hitlers labprātīgi sāks karu divās frontēs.

Čērčils — visieinteresētākais cilvēks pasaulē, lai Hitleram būtu nevis viena, bet divas frontes. Ja Čērčils jums slepus teiktu, ka Hitlers gatavojas karam divās frontēs, kāda būtu jūsu attieksme pret viņa paziņojumu?

Bez tīri stratēģiskas un politiskas situācijas ir jāņem vēra arī atmosfēra, kādā Čērčils rakstīja savus sūtījumus, bet Staļins tos lasīja.

1940. gada 21. jūnijā krita Francija. Vācu zemūdeņu sirojumi jūras komunikācijās strauji pastiprinās. Pār salu valsti — Lielbritāniju, kas ar visu pasauli saistīta visciešākajiem tirdzniecības sakariem, — savilcies jūras blokādes un asākās tirdzniecības, rūpniecības un finanšu krīzes drauds. Vēl ļaunāk, vācu kara mašīna, kura daudziem tobrīd šķiet neuzvarama, jau intensīvi gatavojas desantam Britu salās.

Šādos apstākļos Čērčils 25. jūnijā raksta vēstuli Staļinam. 30. jūnijā vācu bruņotie spēki ieņem britu Gernsa salu. Britu tūkstošgadīgajā vēsturē ir pavisam maz gadījumu, kad pretinieks izsēžas Britu salās. Kas sekos pēc tam? Izsēšanās pašā Anglijā? Gernsu ieņem bez pretošanās. Cik ilgi pretosies Lielbritānija?

Tieši dienu pēc tam, kad Vācija bija ieņēmusi Gernsu, Staļins saņem Čērčila sūtījumu.

Pajautāsim sev: ko grib Čērčils? Vai viņš grib izglābt komunistisko diktatūru Padomju Savienībā vai Britu impēriju? Es domāju, ka tieši britu intereses liek Čērčilam rakstīt vēstuli. Ja mēs ar jums to saprotam, vai tiešām Staļins nesaprata? Čērčils Staļinam nebija neitrāls novērotājs, kurš draudzīgu j ūtu vadīts, norāda uz briesmām, bet gan smagā stāvoklī nokļuvis cilvēks, kuram vajadzīga palīdzība, vajadzīgi sabiedrotie cīņā pret briesmīgu ienaidnieku. Tāpēc Staļins ļoti, ļoti uzmanīgi izturēj ās pret Čērčila vēstulēm.

Čērčils Staļinam rakstīja vairākas vēstules. Taču par nelaimi tās visas Staļins saņēma tieši tajā brīdī, kad pats Čērčils bija ļoti smagā stāvoklī. Lūk, pazīstamākā vēstule no šīs Čērčila sērijas, kuru

Staļins saņēma 1941. gada 19. aprīlī. Gan padomju, gan arī citi vēsturnieki vienoti uzskata, ka tieši šī vēstule ir galvenais brīdinājums Staļinam. Vēstuli bieži citē daudzi vēsturnieki. Taču no sākuma pievērsīsim uzmanību nevis vēstules tekstam, bet tam, kādā situācijā ir Čērčils. 12. aprīlī vācu armija ieņēma Belgradu. 13. aprīlī Rommels pienāca pie Ēģiptes robežām. 14. aprīlī Dienvidslāvija padodas Vācijai. 16. aprīlī Londonas bombardēšanas laikā ir cietusi Svētā Pāvila katedrāle. Aprīlī Grieķija ir tuvu tam, lai padotos, un britu karaspēks Grieķijā ir katastrofālā situācijā. Jautājums — vai izdosies, vai neizdosies tos evakuēt. Šādos apstākļos Staļins saņem vissvarīgāko Čērčila vēstuli.

Staļinam varēja būt aizdomas ne tikai par Čērčila motivāciju, bet arī par informācijas avotiem. Čērčils uzrakstīja Staļinam vēstuli 1940. gada jūnijā. Bet kāpēc tas pats Čērčils nerakstīja līdzīgas vēstules Francijas valdībai un arī saviem spēkiem kontinentā tā paša gada maijā?

Čērčils raksta vēstuli Staļinam 1941. gada aprīlī, bet pēc mēneša vācu bruņotie spēki veica spīdošu Krētas ieņemšanas operāciju. Staļins taču varēja nodomāt, nez kāpēc britu izlūkdienests tik labi strādā Padomju Savienības interesēs, bet neko nedara Lielbritānijas labā?

Visbeidzot, ir daudz nopietnāks iemesls, kāpēc Staļins neticēja Čērčila "brīdinājumiem": Čērčils nebrīdināja Staļinu par vācu iebrukumu.

Komunistiskā propaganda ir izdarījusi ļoti daudz, lai nostiprinātu mītu par Čērčila "brīdinājumiem". Šāds mērķis Hrušovam bija, citējot Čērčila sūtījumu Staļinam 1941. gada 18. aprīlī. Izcilais padomju kara vēsturnieks (un smalkākais falsifikators) V. A. Anfilovs citē šo Čērčila sūtījumu visās savās grāmatās. Padomju Savienības maršals G. K. Žukovs pasniedz šo sūtījumu pilnībā. Armijas ģenerālis S. P. Ivanovs dara to pašu. Oficiālā "Lielā tēvijas kara vēsture" uzstājīgi mums borē domu par Čērčila brīdinājumiem un pilnībā citē viņa 18. aprīļa sūtījumu. Turklāt šo Čērčila sūtījumu mēs atradīsim desmitiem un simtiem padomju grāmatās un rakstos.

Lūk, Čērčila paziņojums:

"No uzticama aģenta esmu saņēmis ticamu informāciju par to, ka vācieši pēc tam, kad ir nosprieduši, ka Dienvidslāvija ir viņu tīklos, tas ir — 20. martā, ir uzsākuši trīs bruņutanku divīziju no piecām, kas atrodas Rumānijā, pārsviešanu uz Polijas dienvidu daļu. Tajā brīdī, kad viņi uzzināja par serbu revolūciju, šī pārvietošana tika atcelta. Jūsu majestāte viegli novērtēs šo faktu nozīmi."

Lūk, šādi Čērčila sūtījumu atstāsta visi padomju vēsturnieki, uzstājot un pārliecinot, ka tas ir "brīdinājums". Personīgi es nekādus brīdinājumus nesaskatu.

Čērčils runā par trim tanku divīzijām. Pēc Čērčila standartiem tas ir ļoti daudz. Pēc Staļina — ne visai. Pats Staļins šajā laikā slepus veido 63 tanku divīzijas, katra no tām tanku skaita un kvalitātes ziņā ir stiprāka par jebkuru vācu divīziju. Vai saņēmušam paziņojumu par trim vācu divīzijām Staļinam vajadzēja nojaust par iebrukumu?

Ja paziņojumu par trim tanku divīzijām mēs uzskatām par pietiekamu agresijas gatavošanas "brīdinājumu", tādā gadījumā nevajag Hitleru apsūdzēt agresivitātē: vācu izlūkdienests nodeva Hitleram ziņas par desmitiem padomju tanku divīziju, kuras koncentrēj ās pie Vācijas un Rumānijas robežām.

Čērčils piedāvā Staļinam pašam "novērtēt šo faktu nozīmi". Kā gan tos var novērtēt? Polija ir vēsturiski vārti visiem agresoriem, kas nāk no Eiropas uz Krieviju. Vācu tanku divīzijas Hitlers gribēja pārsviest uz Poliju, bet pārdomāja.

Salīdzinot ar Poliju, Rumānija ir ļoti slikts placdarms agresijai: vācu karaspēku Rumānijā ir grūtāk apgādāt nekā Polij ā; agresijas gadījumā no Rumānijas ceļš uz Krievijas dzīvības centriem agresoram ir daudz garāks un grūtāks, agresoram nāktos pārvarēt daudzus šķēršļus, ieskaitot Dņepru tās lejtecē.

Ja Staļins gatavotos aizsardzībai un ja viņš noticētu Čērčila "brīdinājumam", viņam vajadzētu atviegloti nopūsties un palēnināt savu militāro gatavošanos. Turklāt Čērčils ziņo iemeslu, kāpēc vācu karaspēks netiek pārsviests uz Poliju, bet paliek Rumānijā: vāciešiem Dienvidslāvijā ir problēmas, un — proti — Serbijā. Citiem vārdiem, Čērčils runā, ka vācu tanku divīzijas ir atstātas Rumānijā ne tādēļ, lai vērstos pret Padomju Savienību uz austrumiem, bet gan pretēji — no Rumānijas tās ir vērstas uz dienvidrietumiem, tas ir, pagriežot Staļinam muguru.

Šajā laikā Lielbritānija veica ārkārtīgi intensīvu diplomātisko un militāro cīņu visā Vidusjūras baseinā, īpaši — Grieķijā un Dienvidslāvijā. Čērčila telegramma ir ārkārtīgi svarīga, taču to nekādi nevar uzlūkot kā brīdinājumu. Drīzāk tas ir uzaicinājums Staļinam: vācieši gribēja pārsviest divīzijas uz Poliju, bet pārdomāja — tev nav no kā bīties, turklāt viņu divīzijas Rumānijā ir pagrieztas ar muguru pret tevi! Novērtē šos faktus un rīkojies!

Kara gaitā Staļins, nokļuvis kritiskā stāvoklī, pats sūtīja līdzīgus sūtījumus Čērčilam un Rūzveltam: Vācija ir sakoncentrējusi galvenos pūliņus pret mani, pagriezusi jums muguru, jums visizdevīgākais brīdis. Nu, ātrāk taču atklājiet otro fronti! Bet pēc tam atkal pienāca Rietumu sabiedroto kārta: atklājuši otro fronti un nokļuvuši smagā stāvoklī, Rietumu līderi 1945. gada janvārī vēršas pie Staļina ar tādu pašu sūtījumu: vai tu, Staļin, nevarētu iesist tā stiprāk!

Mums nav tiesību Čērčila vēstules aplūkot kā brīdinājumus: Čērčils uzrakstīja savu pirmo lielo vēstuli Staļinam 1940. gada 25. jūnijā, kad vēl nebija "Barbarosas" plāna. Čērčila vēstulēs nav zināšanu par vācu plāniem, bet gan vēss aprēķins. Čērčils vienkārši pievērš Staļina uzmanību situācijai Eiropā: šodien Lielbritānijai ir problēmas ar Hitleru, bet rīt tās neizbēgami būs arī Padomju Savienībai. Čērčils aicina Staļinu apvienoties pret Hitleru, tas ir, aicina Padomju Savienību iesaistīties karā Lielbritānijas un visas pakļautās Eiropas pusē.

Izcilais britu kara vēsturnieks B. H. Lidels Hārts ir spīdoši izanalizējis stratēģisko situāciju, kādu to redzēja Hitlers. Pēc Jodla liecības, uz kuru atsaucas Lidels Hārts, Hitlers vairākkārtīgi saviem ģenerāļiem ir teicis, ka Lielbritānijai ir viena vienīga cerība: padomju iebrukums Eiropā (B. H. Lidels Hārts, History ofthe Second World War, 151. lpp.). Pats Čērčils 1941. gada 22. aprīlī pierakstīja: "Padomju valdība labi zina. par to, ka mums vajadzīga tās palīdzība." (D. Vudvards, British Foreign Policy in the Second World War, 611. lpp.) Kādu tad palīdzību Čērčils gaida no Staļina? Un kā Staļins var to sniegt, ja ne uzbrūkot Vācijai?

Staļinam ir pietiekami daudz iemeslu neticēt Čērčilam. Taču pašam Staļinam būtu jāsaprot, ka pēc Lielbritānijas krišanas viņš paliks viens pret vienu ar Vāciju. Vai Staļins to saprot? Protams. Un runā par to, atbildot Čērčilam uz 1940. gada 25. jūnija sūtījumu:

".Padomju Savienības politika — izvairīties no kara ar Vāciju, taču Vācija var uzbrukt Padomju Savienībai 1941. gada pavasarī gadījumā, ja uz to brīdi Lielbritānija būs zaudējusi karu." (R. Goraiskis, World War IIAlmanac: 1931—1945, 124. lpp.)

No Staļina atbildes jāsecina, ka Staļins grasās dzīvot mierā, pacietīgi sagaidīt Lielbritānijas krišanu un, palicis viens pret vienu ar Hitleru, sagaidīt vācu iebrukumu.

Ak, kāds Staļins ir muļķis! — daži vēsturnieki ir sašutumā. Taču mēs nesašutīsim: šis sūtījums ir adresēts nevis Čērčilam, bet Hitleram! 1940. gada 13. jūlijā Molotovs ar Staļina pavēli nodod Staļina un britu sūtņa Kripsa sarunas ierakstu Vācijas sūtņa grāfa fon Šūlenburga rokās.

Vai nav tiesa — dīvaina rīcība: veikt pārrunas ar Čērčilu (caur sūtni Kripsu) un slepus nodot slepenos pārrunu protokolus Hitleram (caur sūtni fon Šūlenburgu)?

Cita starpā jāsaka, arī šeit Staļins ir viltīgs: Staļins Hitleram nodod nevis memoranda oriģinālu, bet rūpīgi izrediģētu kopiju, kurā saglabāts daudz precīzu nevajadzīgu detaļu, bet galvenās frāzes ir pilnībā mainītas. Es domāju, ka šajā gadījumā ir jārunā nevis par viena memoranda divām kopijām, bet par diviem dažādiem dokumentiem, kuros ir vairāk atšķirību nekā līdzību.

Ja attīrītu Staļina "kopiju" no diplomātiskajām drazām un palūkotos uz memorandu tīrā veidā, šis dokuments teiktu Hitleram:

Ādolf, karo un nebaidies par savu aizmuguri, ej uz priekšu un neatskaties atpakaļ, tev aizmugurē ir labs draugs Josifs Staļins, kurš grib tikai mieru un nekādos apstākļos tev neuzbruks;

Šeit, Maskavā, bija pārrunas ar britu sūtni, nebaidies, šīs pārrunas nav pret tevi. Redzi, es tev pat nosūtu sarunu ar Kripsu slepenos protokolus. Bet Čērčilu es esmu aizsūtījis pie velna! (Patiesībā neaizsūtīja).

Vai var ticēt Kremļa sirēnas saldajām dziesmām? Daudzi vēsturnieki tic. Taču Hitlers nenoticēja un, krietni padomājis par Staļina un Kripsa sarunas ieraksta "kopiju", 1940. gada 21. jūlijā pavēl sākt "Barbarosas" plāna izstrādi. Citiem vārdiem, Hitlers nolemj karot divās frontēs. Šis lēmums ļoti daudziem šķiet nesaprotams un neizskaidrojams. Daudzi vācu ģenerāļi un feldmaršali nesaprata un neatbalstīja šo īsteni pašnāvniecisko lēmumu. Taču Hitleram vairs nebija izvēles. Viņš devās aizvien tālāk un tālāk uz rietumiem, uz ziemeļiem, uz austrumiem, bet Staļins ar cirvi stāvēja aiz muguras un dziedāja saldas dziesmas par mieru.

Hitlers nelabojami kļūdījās, taču pieļāva viņš kļūdu nevis 1940. gada 21. jūlijā, bet 1939. gada 19. augustā. Devis atļauju parakstīt Molotova—Ribentropa paktu, Hitlers nostājās neizbēgama kara ar Rietumiem priekšā, kamēr aiz muguras viņam bija "neitrālais" Staļins. Tieši no šī brīža Hitleram bija divas frontes. Lēmums sākt "Barbarosu", nesagaidot uzvaru rietumos, — tā nav liktenīgā kļūda, bet gan tikai Hitlera mēģinājums labot agrāk pieļauto liktenīgo kļūdu. Taču bija jau par vēlu.

Karš jau bija divās frontēs, un uzvarēt to nebija iespējams. Pat Maskavas ieņemšana neatrisinātu problēmu: aiz Maskavas ir bezgalīgas teritorijas, gigantiskas industriālās jaudas, neizsmeļami dabas un milzīgi cilvēku resursi desmit tūkstoš kilometru plašumos. Sākt karu ar Krieviju vienmēr ir viegli, beigt — ne visai. Karot PSRS Eiropas daļā Hitleram, protams, bija vieglāk: ierobežota teritorija, daudz augstas kvalitātes ceļu, bet ziema — maiga. Vai Hitlers bija gatavs karot Sibīrijā, neierobežotos bezgalīgos plašumos, kur patiesi nav ceļu, kur mēdz būt īsti dubļi, kur sala nežēlība ir tuva Staļina režīma nežēlībai?

Staļins zināja, ka Hitleram karš divās frontēs ir pašnāvība. Staļins uzskatīja, ka Hitlers neizšķirsies par pašnāvību un nesāks karu austrumos, nepabeidzis to rietumos. Staļins pacietīgi gaidīja vācu—britu kara pēdējo akordu — vācu tanku korpusu izsēšanos Britu salās. Spīdošo desanta operāciju Krētā Staļins, un ne tikai viņš, vērtēja kā ģenerālmēģinājumu desantam Anglijā. Vienlaicīgi Staļins veica visus pasākumus, lai pārliecinātu Hitleru par savu miermīlīgumu. Tāpēc padomju zenītartilērija nešāva pa vācu lidmašīnām, bet padomju avīzes un TASS bazūnēja — ka kara starp PSRS un Vāciju ne par ko nebūs.

Ja Staļinam izdotos pārliecināt Hitleru par to, ka PSRS ir neitrāla valsts, tad vācu tanku korpusi nešaubīgi būtu izsēdināti Britu salās. Un tad.

Un tad būtu izveidojusies īsteni nebijusi situācija. Polijai, Čehoslovākijai, Dānijai, Norvēģijai, Beļģijai, Nīderlandei, Luksemburgai, Dienvidslāvijai, Francijai, Grieķijai un Albānijai vairs nebūtu ne armijas, ne valdības, ne parlamentu un politisko partiju. Miljoniem cilvēku tiktu sadzīti nacistiskajās koncentrācijas nometnēs, un visa Eiropa gaidītu atbrīvošanu. Taču Eiropas kontinenta daļā ir tikvien palicis, kā Hitlera personiskās apsardzes pulks, nacistisko koncentrācijas nometņu apsardze, vācu aizmugures daļas, kara skolas. un pieci padomju gaisa desanta korpusi, desmitiem tūkstošu speciāli darbībai uz autostrādēm domātu ātrgaitas tanku, desmitiem tūkstošu lidmašīnu, kuru piloti nav apmācīti veikt gaisa kaujas, bet ir apmācīti veikt uzbrukumus mērķiem uz zemes; NKVD divīzijas un veselas armijas; no padomju zekiem komplektētas armijas; superspēcīgi planieru aviācijas formējumi ātrai izsēdināšanai pretinieka teritorijā; kalnu divīzijas, kas apmācītas veikt straujus izrāvienus uz kalnu pārejām, pār kurām plūst nafta — kara asinis.

Vai vēl kādam vēsturē ir bijuši tik labvēlīgi apstākļi Eiropas "atbrīvošanai"? Bet šī situācija taču neizveidojās pati no sevis. To ilgi, centīgi un uzstājīgi no maziem gabaliņiem kā smalkāko mozaīku veidoja Staļins. Tas bija Staļins, kurš palīdzēja Hitleram nokļūt pie varas un izveidoja no Hitlera īstu Revolūcijas Ledlauzi. Tas bija Staļins, kurš grūda Revolūcijas Ledlauzi uz Eiropu. Tas bija Staļins, kurš pieprasīja franču un citiem komunistiem netraucēt Ledlauzim lauzt Eiropu. Tas bija Staļins, kurš nodrošināja Ledlauzi ar visu nepieciešamo uzvaras gājienam. Tas bija Staļins, kurš pievēra acis uz visiem nacistu noziegumiem un priecājās (avīze „Pravda"), "kad pasaule tika satricināta savos pamatos, kad gāja bojā diženums un krita varenība".

Taču Hitlers atminēja Staļina ieceri. Lūk, kāpēc Otrais pasaules karš Staļinam beidzās katastrofāli: viņam tika tikai puse Eiropas un kaut kas Āzij ā.

Un pēdējais jautājums. Ja Čērčils nebrīdināja Staļinu par iebrukuma gatavošanu, kāpēc komunisti tik krampjaini turas pie šīs leģendas? Vai lai parādītu padomju tautai, ka Čērčils bija labs cilvēks? Vai lai pierādītu, ka Rietumu līderiem ir jātic? Protams, ne jau tamdēļ.

Leģenda par Čērčila "brīdinājumiem" komunistiem ir vajadzīga tāpēc, lai attaisnotu savu agresīvo gatavošanos: jā, viņi atzīst, negaidītu triecienu gatavojām. Bet tā nav mūsu personīgā iecere, mūs brīdināja Čērčils.

30. nodaļa. Kapec Staļins neticeja Rihardam Zorgem?

Staļins ļoti nopietni gatavojas karam. Īpaši Staļins rūpējas par padomju kara izlūkošanu, kuru šobrīd pazīst ka ORU. Pietiek ar to, ka izlasam visu ORU priekšnieku sarakstu no šīs organizacijas izveidošanas brīža līdz 1940. gadam, lai novērtētu Staļina "aizkustinošo rūpju" dziļumu par saviem varonīgajiem izlūkiem. Lūk, šis saraksts:

Aralovs — arestēts, pavadījis dažus gadus izmeklēšanas izolatora ar "fiziskas iespaidošanas

pasakumu" pielietošanu

Stigga — likvidēts

Ņikonovs — likvidēts

Berzins — likvidēts

Unšlihts — likvidēts

Urickis — likvidēts

Ježovs — likvidēts

Proskurovs — likvidēts

Pats par sevi saprotams, ka, likvidējot kara izlūkošanas līderi, likvidacijai bija pakļauti arī viņa pirmie vietnieki, vietnieki, padomnieki, parvalžu un nodaļu priekšnieki. Bet, likvidējot nodaļu priekšniekus, ēna neizbēgami krita arī uz operatīvajiem virsniekiem un aģentūru, kuru viņi vadīja. Tapēc kara izlūkošanas vadītaja likvidēšana nozīmēja vismaz divkart likvidēt arī visu kara izlūkošanas tīklu.

Runa, ka tadam Staļina rūpēm par saviem kara izlūkiem bija katastrofiskas sekas. Neticiet baumam. ORU pirms Otra pasaules kara, ta laika un pēc ta bija un paliek visspēcīgaka, visefektīvaka izlūkošanas organizacija pasaulē. ORU iegūta slepena informacija kvalitates ziņa būtiski parspēj savu galveno ienaidnieku un pretinieku — padomju slepeno policiju ČK — KOB. Regulara, viļņveidīga un asiņaina padomju kara izlūkošanas tīrīšana nevajinaja tas spēku. Tieši pretēji, vienas paaudzes vieta naca jauna, daudz agresīvaka. Paaudžu maiņa — ka zobu nomaiņa haizivij. Jaunie zobi paradas veselam rindam, izspiežot iepriekšējo rindu, bet aiz tas jau redzamas atkal jaunas un jaunas rindas. Jo lielaks kļūst nekrietnais radījums, jo vairak zobu ta atbaidošaja rīklē, jo biežak tie mainas, jo garaki un asaki tie kļūst.

Ātraja izlūku paaudžu maiņa bieži (ļoti bieži) gaja boja arī nevainīgi (pēc komunistiskajiem standartiem) izlūki, taču, lai cik dīvaini būtu, padomju haizivs no ta nekļuva bezzobaina. Atcerieties, ka Hitlers apšava daudz kaislīgu fašistu, kas darbojas viena no masveidīgakajam fašistu organizacijam — SA[30]? vai tad no ta hitlera režīms kļuva vajaks?

Galvena atšķirība starp Hitleru un Staļinu ir ta, ka Staļins karam gatavojas ļoti nopietni. Staļins rīkoja garo nažu naktis ne tikai pret saviem komunistiskajiem šturmētajiem, bet arī pret ģeneraļiem, maršaliem, konstruktoriem un izlūkiem. Staļins uzskatīja, ka saņemt no sava izlūkdienesta ar noslēpumiem piebaztus portfeļus — ļoti svarīgi, taču vēl svarīgak — nesaņemt no sava izlūkdienesta portfeli ar bumbu. Viņam bija būtiskas ne tikai savas personiskas, bet arī valstiskas intereses. Augstakas valsts, politiskas un militaras vadības noturība kritiskas un superkritiskas situacijas — tas ir viens no svarīgakajiem nosacījumiem, ja valsts gatavojas karam.

Staļinam bumbu neviens kritiska brīdī zem galda nepabaza, un tas nav nejauši. Ar pastavīgu, mērķtiecīgu teroru pret ORU Staļins panaca ļoti augstu iegūstamas slepenas informacijas kvalitati, un taja paša laika garantēja arī augstako vadību krīzes brīžos, kad var notikt "visadi parsteigumi".

Rihards Zorge — tas ir spiegs no tas zobu rindas, kuru Staļins profilakses nolūkos lika izraut 1938. gada 29. jūlija. Padomju kara izlūkošana nav tik dumja, lai publicētu visinteresantakos Zorges ziņojumus. Taču pat nosacīti nedaudzu Zorges publicēto ziņojumu analīze mūs noved strupceļa.

Neuzskaitot daudzos sūtījumus (tie ir līdzīgi cits citam), minēšu tikai trīs raksturīgākos.

1940. gada janvāris: "Ar pateicību pieņemu jūsu sveicienus un vēlējumus attiecībā uz atpūtu. Tomēr, ja es braukšu atvaļinājumā, tas tūlīt samazinās informāciju."

1940. gada maijs: "Pats par sevi saprotams, ka, ņemot vērā mūsdienu kara situāciju, mēs pārceļam savus māj ās atgriešanās termiņus. Vēlreiz apliecinu jums, ka šobrīd nav īstais laiks runāt par šo jautājumu."

1940. gada oktobris: "Vai es varu cerēt atgriezties mājās pēc kara beigām?"

Vai nav tiesa — dīvaini: izlūks kara sākumā jautā, vai viņam ļaus atgriezties māj ās pēc tā! Starp citu, pēc šī jautājuma Zorge uzskaita savus neskaitāmos nopelnus, kalpojot padomju varai. Cik dīvaina telegramma! Katrs izlūks zina, ka pēc kara viņam ļaus atgriezties māj ās. Kāpēc lieku reizi ar tādu jautājumu iziet ēterā? Katra pilnīgi slepenas radiostacijas iziešana atklātā ēterā ar nesaprotamu kodu ir milzīgs risks visai Zorges spiegu organizācijai. Vai tiešām aģentūras radiostacija un augstākās slepenības pakāpes kodi ir radīti tam, lai Zorge uzdotu tādus jautājumus?

Vēl jo dīvaināk, salīdzinot ar divām pirmajām (atkārtoju, ka tādu telegrammu ir nevis divas, bet vairāk), skan trešā telegramma. GRU saka Rihardam Zorgem: atbrauc atvaļinājumā jebkurā laikā, aizmirsti šo karu un laidies šurp, atpūtīsies! Kāpēc gan lūgt atļauju atgriezties pēc kara, ja viņam uzstājīgi piedāvā atgriezties tūlīt pat, tieši kara laikā?!

Par Zorgi Padomju Savienībā ir uzrakstīts daudz rakstu un grāmatu. Un dažās no tām atrodamas dīvainas uzslavas: viņš bija tik dižens izlūks, tik uzticams komunists, ka pat savu personīgo, grūtā žurnālista darbā iegūto naudu tērēja savam nelegālajam darbam. Kādas blēņas! Vai tad Kolimā zeki vairs zeltu nerok? Vai tiešām GRU ir kļuvusi tik nabadzīga, lai tā pazemotu savu nelegālo rezidentu!

Pavisam interesantu paziņojumu publicē žurnāls „Ogoņok" (1965. gads, Nr. 17): Zorges rokās bijuši ļoti svarīgi dokumenti, taču nodot Centram viņš tos nav varējis, jo Centrs nesūtīja kurjeru. Žurnāls „Ogoņok" nerunā par to, kāpēc Centrs nesūta kurjeru. Bet arī mūs šis jautājums nodarbina.

Taču lādīte, izrādās, ir viegli atverama.

Šo notikumu laikā Jans Berzins, cilvēks, kurš savervējis Rihardu Zorgi, spīdošs padomju kara izlūkošanas šefs, tiek nežēlīgi pratināts un pēc tam likvidēts. Norādījumus Zorgem personīgi devušais cits GRU šefs Solomons Urickis — likvidēts. Padomju nelegālais rezidents J. Gorevs, kurš nodrošināja Zorges tranzītu no Vācijas — iesēdināts (Komsomoļskaja pravda, 1968. gada 8. oktobris). Slepenā Riharda Zorges līdzdalībniece GRU priekšnieka vietnieka "Somijas Demokrātiskās republikas prezidenta" un nākamā PSKP CK Politbiroja locekļa sieva Aino Kūsinena — iesēdināta. Riharda Zorges sieva Jekaterina Maksimova — arestēta, kad atzinusies sakaros ar ienaidniekiem, likvidēta. GRU nelegālais rezidents Šanhajā bijušais Zorges vietnieks Karls Rimms — izsaukts atvaļinājumā uz Maskavu, likvidēts. Un tagad Zorge ir saņēmis pavēli ierasties atvaļinājumā. Vai viņš zina īsto izsaukuma iemeslu? Zina. Un padomju komunistiskie avoti neslēpj: "Zorge atteicās braukt uz PSRS", "bez šaubām, Zorge nojauta, kas viņu sagaida Maskavā". Publikāciju par šo tēmu atkušņa laikā bija daudz.

Tātad Maskavā Ramzaju (Zorges segvārds) uzskata par ienaidnieku un izsauc uz nošaušanu. Zorge uz uzstāj īgajiem izsaukumiem atbild: uz nošaušanu nebraukšu, negribu pārtraukt interesanto darbu.

Bet tagad iedziļinieties padomju komunistiskā vēsturnieka vārdos: ".atteicās atgriezties PSRS." Kā komunistiskajā žargonā dēvē šādu fruktu? Pareizi: neatgriezenietis. Tajos laikos bija izdomāts pat precīzāks termins — ļaundabīgs neatgriezenietis. Tāpēc jau viņš maksā aģentiem no savas kabatas: Centrs pārtrauca viņu finansēt. Tāpēc pie viņa nesteidzas kurjeri. Nevar taču sūtīt kurjeru pie ļaundabīga neatgriezenieša!

Nevēlēdamies atgriezties uz ātru tiesu un strauju izrēķināšanos, Zorge turpināja strādāt par labu komunistiem, bet ne vairs kā slepenais darbinieks (seksot[31]), bet drīzāk kā entuziasts-ziņotājs, kurš skrāpē spalvu ne naudas, bet baudas dēļ. ramzaja aprēķins ir precīzs: tagad nebraukšu, bet pēc kara, kad tiks skaidrībā par to, ka esmu teicis tikai patiesību, piedos un novērtēs. Centrs ar viņu arī pavisam nezaudē sakarus: pieņem viņa telegrammas, taču acīmredzot tikai tāpēc, lai atbildē pateiktu: atgriezies mājās, atgriezies mājās, atgriezies mājās. Uz to Ramzajs atbild: ļoti aizņemts, ļoti aizņemts, ļoti aizņemts.

Pirmā atbilde uz uzdoto jautājumu: Staļins neticēja Rihardam Zorgem tāpēc, ka Zorge — neatgriezenietis, kam vismaz pāris reižu piespriests augstākais soda mērs. Vienu viņam noteikti 1938. gadā iešķieba kopējā sarakstā kopā ar līdzbiedriem. Bet pēc tam pielika arī par ļaunprātīgu neatgriešanos. Pats biedrs Zorge ne īpaši ticēja Staļinam, tāpēc neatgriezās. Kā tad biedrs Staļins var ticēt tam, kurš netic Staļinam?

Kāds ir sacerējis leģendu par to, ka Rihards Zorge it kā ziņoja GRU kaut kādas svarīgas ziņas par vācu iebrukumu, bet viņam nav ticējuši.

Zorge bija dižens izlūks, taču par vācu iebrukumu viņš neko svarīgu Maskavai neziņoja. Vēl vairāk — Zorge kļuva par dezinformācijas upuri un baroja GRU ar nepatiesām ziņām.

Lūk, viņa telegramma 1941. gada 11. aprīlī: "(Vācu. — V. S.) Ģenerālštāba pārstāvis Tokijā ir paziņojis, ka tūlīt pēc kara beigām Eiropā sāksies karš ar Padomju Savienību."

Hitlers — arī viltīgs vecis. Viņš gatavo iebrukumu, izplata melus, kas ir ļoti līdzīgi patiesībai. Hitlers zina, ka gatavošanos iebrukumam Padomju Savienībā vairs nav iespējams noslēpt. Tāpēc Hitlers slepeni (bet tā, lai visi dzird) saka: jā, es gribu uzbrukt Staļinam. pēc tam, kad būšu pabeidzis karu rietumos.

Ja ticam Zorges 11. aprīļa telegrammai (un citām līdzīgām telegrammām), nav par ko uztraukties. Karš rietumos turpinās, drīz pierimstot, drīz pieņemoties ar jaunu spēku, bet kara beigas nav saskatāmas. Lūk, kad karš rietumos beigsies, tad ir iespējama vācu kara mašīnas pārnešana uz austrumiem. Citiem vārdiem, Zorge saka: Hitlers grasās karot tikai vienā frontē.

GRU to saprot arī bez Zorges. Pamatīgi izpētot izveidojušos situāciju ekonomiskā, politiskā un militārā aspektā, GRU ir izdarījusi divus secinājumus:

Vācija nevar uzvarēt karu divās frontēs.

Tāpēc Hitlers nesāks karu austrumos, nepabeidzis to rietumos. Pirmais secinājums ir pareizs. Otrais — ne: reizēm karu uzsāk bez perspektīvas to uzvarēt.

Vēl pirms Zorges "brīdinājuma" jaunais GRU priekšnieks ģenerālleitnants F. I. Goļikovs 1941. gada 20. martā iesniedza Staļinam detalizētu ziņojumu, kas beidzās ar secinājumu "visiespējamākais darbību pret PSRS uzsākšanas termiņš ir brīdis pēc uzvaras pār Angliju vai pēc Vācijai pagodinoša miera noslēgšanas ar to".

Bet Staļins vienkāršo patiesību par to, ka Hitlers nesāks karu divās frontēs, zina arī bez Goļikova un viņa ziņojuma. Lūk, tāpēc Staļins, atbildot uz Čērčila 1940. gada 25. jūnija vēstuli, teic, ka Hitlers var uzsākt karu ar PSRS 1941. gadā ar nosacījumu, ka tobrīd Britānija būs pārtraukusi pretošanos.

Taču Hitlers, kuru Staļins ar Molotova—Ribentropa paktu bija iedzinis stratēģiskā strupceļā, pēkšņi saprata, ka viņam nav ko zaudēt, vienalga Vācijai ir nevis viena, bet divas frontes, un sāka karot divās frontēs. To nebija gaidījis ne Goļikovs, ne Staļins. Tas ir pašnāvniecisks lēmums, taču cita ceļa Hitleram vairs nebija. Staļins vienkārši nevarēja iedomāties, ka, nokļuvis stratēģiskā strupceļā, Hitlers spers pašnāvniecisku soli. GRU priekšnieks ģenerālis Goļikovs arī to nebija paredzējis. Bet Zorge (un vēl daži) ar savām melīgajām telegrammām tikai nostiprināja viņu viedokli.

Man iebildīs, ka pēc tam, 15. jūnijā, Zorge pareizi nosauks vācu iebrukuma datumu — 22. jūniju. Ļoti labi. Bet klausieties, kuram Rihardam Zorgem tad ticēt — tam, kurš saka, ka Hitlers divās frontēs nekaros, vai tam, kurš runā par 22. jūniju, tas ir, ka Hitlers karos divās frontēs. Zorges paziņojumi cits citu savstarpēji noliedz. Turklāt Zorges paziņojumi paliek vien paziņojumi. GRU netic NEKĀDIEM paziņojumiem, un pareizi dara. Ir vajadzīgi paziņojumi ar pierādījumiem.

Zorge — dižs divdesmitā gadsimta izlūks. Un augstāko izcilības zīmi — Padomju Savienības Varoņa nosaukumu — viņam jau mirušam piešķīra ne velti. Taču Zorges diženums meklējams pavisam citos dziļumos.

Japānā Zorges darba galvenais objekts bija nevis Vācija, bet pati Japāna. GRU priekšnieks S. Urickis personīgi dod R. Zorgem uzdevumu: "Jūsu darba jēga Tokijā — novērst kara iespēju starp Japānu un PSRS. Galvenais objekts — Vācijas vēstniecība." (Ogoņok, 1965. gads, Nr. 14.) Vācijas vēstniecība ir tikai piesegs, kuru izmantojot Zorge pilda savu galveno uzdevumu. Pievērsīsim uzmanību detaļai: nevis brīdināt par iebrukuma gatavošanu, bet novērst šo iebrukumu, tas ir, pavērst Japānas agresiju citā gultnē.

Ir labi zināms, ka 1941. gada rudenī Zorge paziņoja Staļinam par to, ka Japāna neiesaistīsies karā ar Padomju Savienību. Izmantojot šo ārkārtīgi svarīgo informāciju, Staļins noņēma no Tālo Austrumu robežām desmitiem padomju divīziju, pārsvieda tās uz Piemaskavu un tā mainīja stratēģisko situāciju par labu sev.

Mazāk zināms ir iemesls, kāpēc šoreiz Staļins noticēja. Bet noticēja viņš tikai tāpēc, ka Zorge iesniedza ne tikai ziņojumu, bet arī pierādījumus. Par pierādījumiem padomju vēsturnieki labāk izvēlas klusēt, un tas ir saprotams: ja Zorge saka, ka Japāna nedosies pret Padomju Savienību, to var pierādīt tikai, norādot citu pretinieku, pret kuru Japāna gatavo negaidītu uzbrukumu. Zorge norādīja precīzi, kam Japāna grasās uzbrukt, un iesniedza neapgāžamus faktus.

Komunistiskā propaganda absolūti tīši ir uzpūtuši mītu par Zorges "brīdinājumiem" pirms vācu agresijas. Tas tiek darīts tāpēc, lai novērstu uzmanību no īsteni satriecošajiem Zorges panākumiem iekļūt augstākajās Japānas militāri politiskajās sfērās. Zorges darbība nekādā gadījumā neaprobežojās ar to, ka viņš brīdinājis Staļinu par to, ka Japāna neuzbruks Padomju Savienībai, un pat ar to, ka Zorge ar pierādījumiem atklāja Japānas militārisma virzienu. Šajā jomā viņa panākumi ir daudz lielāki. Izpildot GRU uzdevumu, Zorge ne tikai paredzēja notikumus, bet daudzos gadījumos tos arī virzīja. 1951. gada augustā ar Zorges lietu nodarbojās ASV Kongress. Tiesas sēžu laikā tika neapgāžami pierādīts, ka padomju kara izlūkošana nelegālās rezidentūras "Ramzajs" personā izdarīja ļoti daudz, lai Japāna sāktu agresīvu karu Klusajā okeānā, kā arī, lai šo agresiju pavērstu pret Amerikas Savienotajām Valstīm (Hearings on American Aspects of the Richard Sorge Spy Case. House of Representatives Eighty Second Congress. First Session. August 9, 22 and 23. Washington, 1951).

Zorge neradīja "japāņu ledlauzi", bet Zorge daudz izdarīja, lai pagrieztu to Staļinam vajadzīgajā virzienā. Kad Zorges ziņojumiem parādījās pierādījumi, Staļins tiem noticēja pilnībā.

Izlūkošana — visnepateicīgākais darbs pasaulē. Tas, kurš kļūdījās, kurš izgāzās, kuru pakāra, — tas ir slavens. Kā Zorge, piemēram.

Taču Staļinam bija ne tikai neveiksminieki, bet arī patiesi izcili kara izlūki, kuriem veicās, kuri sasniedza satriecošus rezultātus un tajā pašā laikā nekļuva slaveni, tas ir, netika pakārti. Kādam padomju izlūkam bija pieeja īstiem Hitlera noslēpumiem. Padomju Savienības maršals A. A. Grečko liecina: ".vienpadsmit dienas pēc tam, kad Hitlers bija pieņēmis galējo plānu karam ar Padomju Savienību (1940. gada 18. decembrī), šis fakts un vācu virspavēlniecības lēmuma pamatdati kļuva zināmi mūsu izlūkošanas dienestiem." (VIŽ, 1966. gads, Nr. 6, 8. lpp.)

Acīmredzot mēs nekad neuzzināsim šo varoņdarbu paveikušā, diženā izlūka vārdu. Nav izslēgts, ka tas bija tas pats GRU rezidents, kurš 1943. gadā ieguva operācijas "Citadele" plānu. Taču tas ir tikai mans minējums: Staļinam, es atkārtoju, kara izlūkošana bija ļoti augstā līmenī, un to varēja izdarīt arī kāds cits izlūks.

1940. gada decembrī GRU priekšnieks ģenerālleitnants R I. Goļikovs ziņoja Staļinam par to, ka pēc apstiprinātām ziņām Hitlers ir pieņēmis lēmumu karot divās frontēs, tas ir, uzbrukt Padomju Savienībai, nesagaidot kara beigas rietumos.

Šo ārkārtīgi nozīmīgo dokumentu janvāra sākumā Staļinam klātesot apsprieda ļoti šaurā padomju augstākās pavēlniecības lokā. Staļins nenoticēja dokumentam un paziņoja, ka jebkuru dokumentu var viltot. Staļins pieprasīja, lai Goļikovs veido padomju kara izlūkošanas darbu tā, lai jebkurā brīdī būtu zināms, vai Hitlers tiešām gatavojas karam vai tikai blefo. Goļikovs paziņoja, ka viņš jau ir attiecīgi rīkojies. GRU uzmanīgi seko veselai rindai aspektu, kā Vācija gatavojas karam un pēc kuriem GRU precīzi noteiks brīdi, kad sāksies gatavošanās iebrukumam. Pagaidām nekādas gatavošanās nav. Staļins pieprasīja paskaidrot, cik precīzi Goļikovs var to zināt. Goļikovs atbildēja,

ka var to paziņot tikai Staļinam personīgi un nevienam citam.

Turpmāk Goļikovs regulāri ziņoja Staļinam personīgi, katru reizi pavēstot par to, ka gatavošanās iebrukumam pagaidām nav sākusies.

1941. gada 21. jūnijā notika Politbiroja sēde. Goļikovs ziņoja par grandiozu vācu karaspēka koncentrāciju pie padomju robežas, par milzīgām munīcijas rezervēm, par vācu aviācijas pārgrupēšanu, par vācu pārbēdzējiem un par daudzām citām lietām. Goļikovam bija zināmi gandrīz visu divīziju numuri, to komandieru vārdi un to izvietojuma vieta. Bija zināms ļoti daudz, pat operācijas nosaukums "Barbarosa", tās sākuma laiks un daudzi nozīmīgi noslēpumi. Pēc tam Goļikovs ziņoja, ka gatavošanās iebrukumam pagaidām nav sākusies, bet bez gatavošanās sākt karu nav iespējams. Politbiroja sēdē Goļikovam tika uzdots jautājums, vai viņš galvo par saviem vārdiem. Goļikovs atbildēja, ka viņš liek galvu ķīlā par savu informāciju un, ja viņš kļūdās, Politbirojam ir tiesības izdarīt ar viņu tieši to pašu, kas tika izdarīts ar visiem viņa priekšgājējiem.

Pēc desmit divpadsmit stundām sākās operācija "Barbarosa". Ko Staļins izdarīja ar Goļikovu? Nebaidieties, neko sliktu. Jau 8. jūlijā Staļins uzticēja Goļikovam doties uz Lielbritāniju un ASV un personīgi viņu instruēja. Pēc veiksmīgās vizītes Goļikovs komandēja armijas un frontes, bet 1943. gadā Staļins iecēla Goļikovu nozīmīgajā aizsardzības narkoma vietnieka (tas ir, Staļina vietnieka) postenī kadru jautājumos. Pielaidi delikātajam kadru atlases un izmantošanas jautājumam Staļins deva tikai pašiem pārbaudītākajiem cilvēkiem. Berija, piemēram, tādu nesaņēma.

Vēlāk, jau pēc Staļina nāves, Goļikovs ceļas vēl augstāk un kļūst par Padomju Savienības maršalu.

Skaidrs, ka savos memuāros viņš ne vārdu nebilst par to, kā viņš kontrolējis Vācijas gatavošanos karam, kā palicis dzīvs, kāpēc pēc "Barbarosas" tik strauji kāpis augšup pa karjeras kāpnēm.

Ja atceramies visu viņa priekšgājēju likteni, kuru laikā nenotika nekas pat vācu iebrukumam līdzīgs, un salīdzinām viņu likteni ar Goļikova likteni, tad izbrīnam nav robežu.

Mani personīgi Goļikova noslēpums nodarbina jau sen, un GRU akadēmijā es atradu arī atbildi. Pēc tam, strādājot GRU centrālajā aparātā, es atradu apstiprinājumu manis atrastajai atbildei.

Goļikovs ziņoja Staļinam, ka Hitlers negatavojas karam ar Padomju Savienību. Izrādās, Goļikovs ziņoja Staļinam patiesību. Hitlers tiešām negatavojās karam ar Padomju Savienību.

Goļikovs zināja, ka Staļins netic dokumentiem (Goļikovs arī neticēja), tāpēc Goļikovs uzskatīja, ir j āatrod kādi indikatori, kas nekļūdīgi norādīs uz brīdi, kad Hitlers uzsāk gatavošanos karam ar Padomju Savienību. Goļikovs atrada tādus indikatorus. Visiem GRU rezidentiem Eiropā tika pavēlēts izsekot aitas, iefiltrēties visās pamat organizācijās, kas tieši vai pastarpināti saistītas ar "aitu problēmu". Vairāku mēnešu laikā tika savāktas un rūpīgi apstrādātas ziņas par aitu skaitu Eiropā, par galvenajiem to audzēšanas un nokaušanas centriem. Goļikovs divas reizes dienā saņēma ziņas par aitu gaļas cenām Eiropā.

Turklāt padomju izlūkošana uzsāka īstas netīro lupatu un eļļaino papīru, ko karavīri atstāja pēc ieroču tīrīšanas, medības. Eiropā bija daudz vācu karaspēka. Karaspēks uzturējās lauka apstākļos. Katrs karavīrs vismaz reizi dienā tīra savu ieroci. Lupatas un papīri, kas tiek izmantoti ieroču tīrīšanā, parasti tiek sadedzināti vai ierakti zemē. Taču, protams, šis noteikums ne visur tiek pilnībā ievērots, tāpēc GRU bija iespējams dabūt milzīgu daudzumu netīru lupatu.

Daudz netīro lupatu tika transportēts pāri robežai. Lai neradītu aizdomas, pa kādam dzelzs gabalam ietina lupatā un pa dažādiem ceļiem pārveda uz PSRS. Jebkuru sarežģījumu gadījumā policija pievērš uzmanību metāliskai detaļai (parasti tas ir pilnīgi nevainīgs dzelzs gabals), bet nevis netīrajai lupatai, kurā tā ir ietīta.

Pāri robežai legāli un nelegāli daudz lielākā daudzumā nekā parasti tika vestas arī petrolejas lampas, petrolejas plītis, prīmusi, dažāda veida primitīvi lukturi un šķiltavas.

To visu analizēja simtiem padomju ekspertu un nekavējoties tika ziņots Goļikovam, bet Goļikovs informēja Staļinu, ka Hitlers gatavošanos iebrukumam PSRS vēl nav sācis, bet dažādām karaspēka koncentrācijām un vācu Ģenerālštāba dokumentiem uzmanību nevajadzētu pievērst.

Goļikovs uzskatīja (pilnīgi pamatoti), ka karam pret Padomju Savienību ir nepieciešama ļoti nopietna gatavošanās. Vācijas gatavības nozīmīgākais elements karā pret Padomju Savienību ir aitādas kažoks. To nepieciešams milzīgi daudz — ne mazāk par sešiem miljoniem. Goļikovs zināja, ka Vācijai nav nevienas divīzijas, kas būtu gatava karot PSRS. Viņš rūpīgi sekoja Eiropas aitām. Viņš pilnīgi skaidri zināja, ka, tikko Hitlers tiešām izlems uzbrukt PSRS, viņam būs jādod pavēle operācijas sagatavošanai. Ģenerālštābs nekavējoties dos pavēli rūpniecībai uzsākt miljoniem kažoku ražošanu. Šis brīdis neizbēgami iespaidos Eiropas tirgu. Neraugoties uz karu, aitas gaļas cenām ir jāsasvārstās un jākrīt, jo vienlaicīgi tiks nokauti miljoniem dzīvnieku. Tajā pašā laikā aitādas cenām bija strauji jāceļas.

Goļikovs uzskatīja, ka karā ar PSRS vācu armija izmantos jauna veida ieroču smērvielu. Parastā vācu ieroču eļļa salā sacietēja, daļas sasala un ierocis nefunkcionēja. Goļikovs gaidīja, kad vācu armijā tiks nomainīta ieroču tīrāmā eļļa. Netīro lupatu analīze uzrādīja, ka Vērmahts lieto savu parasto eļļu un nav nekādu norāžu, par to, ka notiktu gatavošanās pārejai uz jaunu eļļu. Padomju eksperti sekoja arī vācu degvielai. Parastā vācu degviela aukstumā sadalījās nedegošās frakcijās. Goļikovs zināja — ja Hitlers, neraugoties ne uz ko, uzdrīkstēsies spert pašnāvniecisko soli karot divās frontēs, tad viņam (vai viņa Ģenerālštābam) ir jādod pavēle nomainīt šķidrās degvielas marku un uzsākt tādas degvielas ražošanu, kas salā nesadalās. Tieši vācu šķidrās degvielas paraugus padomju izlūkošana veda pāri robežai šķiltavās, lukturos un citos līdzīgos priekšmetos.

Bija vēl daudz aspektu, kurus GRU rūpīgi kontrolēja un kuriem vajadzēja kļūt par brīdinošo signālu.

Bet Hitlers sāka "Barbarosu" bez jebkādas sagatavošanās!

Kāpēc Hitlers tā rīkojās, droši vien uz visiem laikiem paliks noslēpums. Vācu armija bija radīta karam Rietumeiropā, taču Hitlers neko neizdarīja, lai sagatavotu savu armiju karam Krievijā.

Staļinam nebija par ko sodīt Goļikovu. Goļikovs izdarīja visu, kas bija cilvēka spēkos, un pat vairāk, lai atklātu gatavošanos iebrukumam, taču tādas gatavošanās nebija. Bija tikai liela vācu spēku koncentrācija. Goļikovs savukārt pavēlēja ņemt vērā nevis visas vācu divīzijas, bet tikai tās, kuras ir gatavas iebrukumam, tas ir, tādas divīzijas, kurām noliktavās ir pa piecpadsmit tūkstošiem aitādas kažoku. Tādu, karam gatavu divīziju, visā Vērmahtā nebija.

Nav Goļikova vaina, ka viņš neieraudzīja gatavošanos iebrukumam. Nopietnas gatavošanās, kādu viņš gaidīja, nebija — tāpēc viņš to neieraudzīja.

31. nodaļa. Ka Hitlers izjauca karu?

Mūs pietiekami sagatavoja agresīvam karam. Un ta nav mūsu vaina, ka agresiju neveicam mēs. Ģeneralmajors P. G. Grigorenko

1945. gada 17. jūnija padomju kara izmeklētaju grupa pratinaja augstakos fašistiskas Vacijas militaros līderus. Pratinašanas gaita ģeneralfeldmaršals V. Keitels paziņoja: "Es apgalvoju, ka visi gatavošanas pasakumi, kurus mēs veicam līdz 1941. gada pavasarim, rakstura ziņa bija aizsardzības pasakumi Sarkanas armijas iespējama uzbrukuma gadījumam. Tada veida visu karu austrumos zinama mēra var saukt par preventīvu. Mēs nolēmam. apsteigt Padomju Krievijas uzbrukumu un ar negaidītu triecienu sagraut tas bruņotos spēkus. 1941. gada pavasarī man izveidojas noteikts uzskats, ka krievu karaspēka liela koncentracija un sekojošs to uzbrukums Vacijai stratēģiska un ekonomiska ziņa var mūs nostadīt arkartīgi kritiska stavoklī… Jau pirmas uzbrukuma nedēļas no Krievijas puses nostadītu Vaciju galēji neizdevīgos apstakļos. Mūsu uzbrukums bija tiešas šo draudu sekas."

Ģeneralpulkvedis A. Jodls — galvenais Vacijas kara planu konstruktors — apgalvoja to pašu. Padomju izmeklētaji centas aktīvi izsist Keitelu un Jodlu no šīs pozīcijas. Nesanaca. Keitels un Jodls savus uzskatus nemainīja, un ar ta saucama Nirnbergas "starptautiska tribunala" spriedumu tika pakarti ka "galvenie kara vaininieki". Viena no galvenajam apsūdzībam pret viņiem — "neizprovocēta agresīva kara izraisīšana" pret Padomju Savienību.

Pagaja divdesmit gadu, un paradījas jauni liecinieki. Mans liecinieks — Padomju Savienības flotes admiralis N. G. Kuzņecovs (1941. gada —admiralis, PSRS VMF narkoms, CK loceklis, Stavkas loceklis tas izveidošanas brīdī). Lūk, viņa liecība: "Manuprat, neapstrīdami ir tas, ka: J. V. Staļins ne tikai nenoliedza kara iespēju ar hitlerisko Vaciju, tieši pretēji, viņš tadu karu uzskatīja. par neizbēgamu. J. V. Staļins veica gatavošanos karam — plašu un daudzveidīgu gatavošanos, — ievērojot viņa paša noteiktos. termiņus. Hitlers izjauca šos aprēķinus." (Nakanuņe, 321. lpp.)

Admiralis pilnīgi atklati un skaidri mums pasaka, ka Staļins uzskatīja karu par neizbēgamu un nopietni tam gatavojas. Taču iesaistīties kara Staļins grasījas, nevis atbildot uz vacu agresiju, bet brīdī, kuru pats būs izvēlējies. Citiem vardiem, Staļins grasījas veikt triecienu pirmais, tas ir, veikt agresiju pret Vaciju, taču Hitlers apsteidza Staļinu un izjauca viņa planus.

Admiralis Kuzņecovs ir visaugstaka ranga liecinieks. 1941. gada padomju militari politiskaja hierarhija viņš ieņēma pat augstaku stavokli neka Žukovs. Kuzņecovs — narkoms, Žukovs — narkoma vietnieks; Kuzņecovs — CK loceklis, Žukovs — kandidats.

Neviens no memuaru rakstītajiem 1941. gada neieņēma tik augstu stavokli, ka Kuzņecovs, un neviens nebija tik tuvu stavošs Staļinam, ka viņš. Tapēc es uzskatu Kuzņecovu par pašu svarīgako liecinieku — pēc Staļina, protams. Starp citu, tas, ko Kuzņecovs runa pēc kara, pilnīgi sakrīt ar to, ko viņš runaja pirms kara, piemēram, partijas 18. kongresa 1939. gada. Tas bija kongress, kura tika iezīmēts jauns ceļš: samazinat teroru valsts iekšienē un parnest to uz kaimiņvalstīm: ".tas, kas izveidots PSRS, var tikt izveidots arī citas valstīs!" Šaja "uzvarētaju" kongresa, kur viņi nolēma kļūt par "atbrīvotajiem", Kuzņecova runa ir teju pati agresīvaka. Tieši šīs runas dēļ Kuzņecovs kongresa beigas kļūst par CK locekli, nemaz nebūdams kandidats, un saņem narkoma posteni.

Visu, ko Kuzņecovs saka atklati, pirms daudziem gadiem bija teicis Staļins savas slepenajas runas. Visu, ko saka Kuzņecovs, apstiprina Sarkanas armijas un flotes darbība. Visbeidzot, admiralim Kuzņecovam šaja gadījuma ir jatic arī tapēc, ka viņa gramatu lasīja visi draugi un ienaidnieki, lasīja Padomju Savienības politiskie un militarie līderi, lasīja maršali, diplomati, vēsturnieki, ģeneraļi un admiraļi, lasīja PSRS algotie aizrobežu draugi, un NEVIENS nekad nav mēģinajis noliegt Kuzņecova teikto!

Salīdzinasim Keitela un Kuzņecova teikto. Feldmaršals V. Keitels: Vacija negatavojas

agresijai pret Padomju Savienību, agresiju gatavoja Padomju Savienība; Vācija vienkārši aizstāvējās no neizbēgamās agresijas, izmantojot apsteidzošu triecienu. Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņecovs saka to pašu: jā, Padomju Savienība gatavojās karam un neizbēgami to uzsāktu, taču Hitlers ar savu uzbrukumu šos plānus izjauca.

Man ir skaidrs, ka tiesnešiem no "starptautiskā tribunāla" Nirnbergā nepietika vēlēšanās (un profesionālā godīguma) atrast īstos kara vaininiekus. Bet man nav skaidrs, kāpēc tie paši "tiesneši" pēc admirāļa Kuzņecova atzīšanās steidzami nesanāca Nirnbergā un nenoņēma daļu apsūdzību pret Keitelu, Jodlu, vācu Vērmahtu un pret visu Vāciju kopumā?

Tiesnešu kungi, vai jūs varētu mums izskaidrot savu dīvaino pozīciju? Nirnbergā apsūdzētie savu vainu agresijā pret PSRS neatzina. "Cietusī" puse atzīst, ka neviens pret to agresiju nav veicis, tieši pretēji, "cietušais" pats gatavojās uzbrukumam. Kāpēc tad jūs, tiesnešu kungi, tā steidzāties pakārt Keitelu un Jodlu, bet nesteidzaties pakārt Kuzņecovu, Žukovu un Molotovu[32]? kāpēc, tiesnešu kungi, jūs paturat spēkā savas apsūdzības pret vāciju, bet nesteidzaties izvirzīt apsūdzības psrs?

Padomju maršali un ģenerāļi neslēpj savu nodomu. Ģenerālštāba akadēmijas priekšnieks armijas ģenerālis S. P. Ivanovs ar vadošo padomju vēsturnieku grupu uzrakstīja zinātnisku pētījumu — "Kara sākuma periods". Šajā grāmatā Ivanovs ne tikai atzīst, ka Hitlers veica apsteidzošu uzbrukumu, bet nosauc arī termiņu "vācu fašistiskajai virspavēlniecībai burtiski pēdējās divās nedēļās pirms kara izdevās apsteigt mūsu karaspēku" (212. lpp.)

Ja Padomju Savienība gatavotos aizsardzībai vai pat pretuzbrukumam, to apsteigt nevarētu. Ja Padomju Savienība gatavo uzbrukumu, šo uzbrukumu var apsteigt ar uzbrukumu, ko nedaudz agrāk veic cita puse. Kā saka Ivanovs, 1941. gadā vācu trieciens tika veikts, apsteidzot PSRS par divām nedēļām.

Tādu atzīšanos ir daudz. Lūk, tikai vēl viens piemērs. Ņemts no Militārās vēstures žurnāla „VIŽ" (1984. gads, Nr. 4). Žurnāls ir PSRS Aizsardzības ministrijas izdevums un nevar tikt izdots bez aizsardzības ministra un Ģenerālštāba priekšnieka akcepta (tolaik — Padomju Savienības maršali S. Sokolovs un S. F. Ahromejevs). Militārās vēstures žurnāls skaidro, kāpēc robežas tuvumā tika veidotas munīcijas, šķidrās degvielas un pārtikas rezerves. Atbilde ir vienkārša — uzbrukuma darbībām.

Trīsdesmit ceturtajā lapaspusē ir atklāti teikts, ka vācu uzbrukums izjauca padomju plānus.

Bet taču, ja Sarkanā armija gatavotos aizsardzībai vai pat pretuzbrukumam, izjaukt tās plānus nebūtu tikt viegli, tieši pretēji, vācu iebrukums kalpotu par signālu padomju karaspēkam uzsākt iecerēto plānu īstenošanu. Un tikai tajā gadījumā, ja Sarkanā armija gatavojas uzbrukumam, vācu iebrukums var šos plānus izjaukt, jo tā vietā, lai rīkotos pēc plāniem, karaspēks spiests aizsargāties, tas ir, improvizēt, darīt to, kas nebija paredzēts.

Bet tagad atgriezīsimies 1941. gada jūnijā.

1941. gada 6. jūnijā vācu izlūkošana saņēma ziņas par to, ka padomju valdība grasās pārcelties uz Sverdlovsku.

Vācijā par to uzzina tikai Hitlers un viņam vistuvākie ļaudis. Doktors Gebelss savā dienasgrāmatā ieraksta, ka ir saņēmis tādu paziņojumu. Gebelsa izteikumi par padomju vadību un par tās nolūku aizbēgt tālāk uz austrumiem nav glaimojoši.

Oriģ. red. Piez.

Un tikai pēc daudzām desmitgadēm mēs varam pienācīgi novērtēt paziņojumu par padomju valdības pārcelšanos. Tagad jau mēs zinām, ka Sverdlovskā bija izveidots viltus komandpunkts. Tikai kara gaitā noskaidrojās, ka par rezerves galvaspilsētu tika sagatavota nevis Sverdlovska, bet Kuibiševa, uz kurieni kritiskos apstākļos pārcēlās daudzas Padomju Savienības valdības iestādes un ārvalstu vēstniecības. Taču arī Kuibiševa — tā nav visa patiesība, bet tikai puspatiesība. Kuibiševā bija koncentrētas tās iestādes, kuru zaudējums neiespaidoja valsts augstākās militāri politiskās vadības noturību. Augstākā Padome ar "prezidentu" Kaļiņinu, otršķirīgi narkomati, vēstniecības. Visas nozīmīgās iestādes atradās līdzās, taču nevis Kuibiševā, bet gigantiskos pazemes tuneļos, kas

izcirsti Žiguļu klintīs. Pirms kara šī giganta celtniecību maskēja ar cita giganta — Kuibiševas HES celtniecību. Uz šejieni dzina tūkstošiem zeku, tūkstošiem tonnu celtniecības materiālu un celtniecības tehniku, un visiem bija skaidrs, kāpēc ceļ HES. Pēc kara visu gigantisko būvi pārcēla augstāk pa Volgu un uzcēla HES jaunā vietā. Pirmā celtniecības vieta bija izvietota tur, kur HES uzcelt nav iespējams, bet kur var uzcelt lieliskas pazemes, precīzāk, zemklinšu KP.

Vācu pirmskara arhīvos es nekur neatradu, ka Kuibiševa būtu pieminēta kā rezerves galvaspilsēta, turklāt nekā arī par pazemes komandpunktu Žiguļos. Vācijas izlūkošanai bija ziņas tikai par padomju valdības pārcelšanu uz komandpunktu Sverdlovskā. Taču valdība nevarēja pārbraukt uz komandpunktu, kas neeksistē. Kurš tad izplatīja ziņas par pārcelšanos uz viltus komandpunktu? To varēja izdarīt tikai tas, kurš šo viltus komandpunktu ir izdomājis, tas ir, padomju valdība, precīzāk — šīs valdības galva J. V. Staļins. Viltus komandpunkts tieši tamdēļ tiek radīts, lai pretinieks reiz par to uzzinātu. Šis brīdis bija pienācis, un vācu izlūkošana saņēma "noslēpumu", kas tieši tai bija safabricēts.

Vācu izlūkošanas paziņojums par padomju valdības nolūku pārcelties uz Sverdlovsku — tas ir "noslēpums" no tās pašas sērijas — Staļina runa, padomju sūtņu pļāpas un TASS paziņojums.

Ja vācu izlūkošana saņēma viltus ziņas par padomju vadības nodomiem, tas nozīmē, ka padomju vadība tieši tajā brīdī centās ko slēpt. Nav grūti noprast, par ko ir runa. Ja padomju vadība izplata viltus ziņas par savu nodomu pārcelties uz austrumiem, droši vien tā grasās izdarīt ko pretēju.

Nav jāskaidro, ka pārvietojamais KP bija paredzēts uzbrukuma karam, situācijai, kad karaspēks strauji iet uz priekšu, bet pavēlniecībai ar saviem smagnējiem vadības un sakaru līdzekļiem ir jāpaspēj tikt līdzi uzbrūkošajām frontēm un armijām. Aizsardzības karā vienkāršāk, uzticamāk un drošāk ir vadīt no kabineta Kremlī, no Maskavas metro pazemes stacijas vai no Žiguļu tuneļiem.

Ja savācam sīkās informācijas drusciņas un saliekam tās kopā, mēs ar zināmu pārliecību varam apgalvot, ka dzelzceļa maģistrālē Minska— Viļņa (tuvāk Viļņai) bija izvietots vai vajadzēja tikt izvietotam ļoti liela kalibra komandpunktam.

Dažas dienas pēc tam, kad vācu vadītāji saņēma "slepeno" paziņojumu par padomju valdības pārcelšanos uz austrumiem, sākās slepena padomju valdības pārcelšanās uz rietumu robežām Minskas un Viļņas rajonā.

Katrs armijas cilvēks zina, kā mācībās vai kara apstākļos pārvietojas liels štābs. Operatīvā nodaļa izvēlas nākamo štāba izvietojuma vietu, augstākstāvošs komandieris apstiprina šo vietu un dod pārvietošanās atļauju. Mežs, kurā tiks izvietots štābs, tiek ielenkts, netiek ielaisti svešinieki, pēc tam tur uzrodas sapieri un sakarnieki, kuri gatavo aizsegus un sakaru sistēmu, tad uzrodas attiecīgā formējuma (divīzijas, korpusa, armijas, frontes) sakaru priekšnieks un personīgi pārbauda, ka attiecīgajā vietā sakari ar visiem svarīgajiem abonentiem strādā droši, un pēc tam beidzot parādās pats štābs, kura virsniekiem atliek vien pieslēgt savus tālruņus un šifrēšanas aparātus pie noregulētās un iepriekš pārbaudītās sakaru sistēmas.

1941. gadā Sarkanā armija strādāja kā vienots noregulēts mehānisms: pierobežas mežos parādās desmitiem strēlnieku un mehanizēto korpusu sakaru priekšnieku, un pēc tam sākas šo korpusu komandpunktu izveidošana. Nekavējoties citos mežos uzrodas armiju sakaru priekšnieki, viņu parādīšanās pazīme — drīz šeit būs armiju štābi. Pazīme ir pareiza — štābi tiešām parādās.

Lūk, tieši TASS paziņojuma publicēšanas dienā nomaļās slepenās vietās, labi sargātos mežos parādījās fronšu sakaru priekšnieki. Sakari ir pārbaudīti, un fronšu štābi slepus izkārto savas kolonnas pārvietošanai.

Ir pienācis brīdis, lai simt piecdesmit kilometru no Austrumprūsijas robežas parādītos daudz lielāks sakaru priekšnieks. Uz šejieni, Viļņu, slepus brauc sakaru tautas komisārs I. T. Peresipkins. Vai mēs varam nojaust, kādus sakarus Peresipkins pārbauda? Narkomam Peresipkinam ir tikai viens priekšnieks — Sovnarkom priekšsēdētājs, biedrs J. V. Staļins.

Sakaru narkoms brauc uz Austrumprūsijas robežu tā, lai neviens par to neuzzinātu. Narkoms brauc ar parastu vilcienu, kas kursē pēc parasta saraksta, taču vilcienam aizmugurē papildus ir piekabināts īpašais vagons, kurā tad arī atrodas pats Peresipkins un viņa vietnieki. Sakaru narkoma pārcelšanās — absolūts noslēpums. Pat šifrējumi, kurus Peresipkins saņem no Maskavas, ir parakstīti ar viņa paša vārdu: "Peresipkins," lai valdības sakaru šifrētāji zinātu, ka Peresipkins joprojām atrodas Maskavā un nekur nav aizbraucis."

Taču labāk paklausīties pašu I. T. Peresipkinu. Biedri sakaru karaspēka maršal, jums vārds:

"Burtiski pašā kara priekšvakarā J. V. Staļins uzdeva man izbraukt uz Baltijas republikām. Šo atbildīgo uzdevumu es sazin kādēļ saistīju ar tuvajiem kara notikumiem. 1941. gada 21. jūnija vakarā kopā ar Sakaru narkomata atbildīgo darbinieku grupu es izbraucu uz Viļņu. Mēs bijām ceļā, kad sākās karš." (Svjazisti v godi Veļikoi Otečestvennoi (Sakarnieki Lielā tēvijas kara laikā), 17. lpp) ' _

22. jūnija rītā Oršas stacijā Peresipkins saņēma telegrammu no Maskavas: "SAKARĀ AR APSTĀKĻU MAIŅU, VAI JŪS NEUZSKATĪTU PAR VAJADZĪGU ATGRIEZTIES MASKAVĀ. PERESIPKINS." (Turpat, 32.-33. lpp.)

Peresipkins brauc pa dzelzceļu, kas ir ne tikai pilnībā militarizēts, bet pirms dažām dienām saņēmis arī pavēli pāriet uz kara laika režīmu un būt gatavam strādāt kara apstākļos (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvg, 184. lpp.). Peresipkins brauc uz rajoniem, kur slepus pie robežām tiek koncentrēts karaspēks gigantiskās masās, izpildot pavēli ņemt līdzi "tikai dzīvei un kaujai nepieciešamo" (turpat). Peresipkins brauc uz kara apgabala teritoriju, kur jau ir fronte, kur štābs jau ir izsūtījis pilnīgi slepenās ziņas tūkstošiem izpildītāju, ziņas, kuras pirms kara sākuma ir aizliegts izsūtīt. Peresipkins brauc uz rajonu, kur slepus tiek veidots valdības komandpunkts. Peresipkins brauc, jo Staļins to ir personīgi pavēlējis, un zina, ka šis "brauciens ir saistīts ar tuvajiem kara notikumiem".

Taču Hitlers uzbruka, un Peresipkins, pametis savu slepeno vagonu, ar pagadījušos kravas mašīnu traucas uz Maskavu.

Sanāk, ka, ja Hitlers nebūtu uzbrucis, sakaru narkoms biedrs Peresipkins būtu ieradies slepenajā komandpunktā Viļņas rajonā un būtu rīkojies saskaņā ar "tuvajiem kara notikumiem", tas ir, koordinētu kara, valdības un valsts sakaru sistēmu kara laikā. Taču tāpēc, ka Hitlers uzbruka, braucienu uz karu nācās steidzami atcelt.

Staļins sūta Peresipkinu uz karu, bet Hitlera uzbrukums ir pilnīgi negaidīts gan Staļinam, gan Peresipkinam. Hitlera uzbrukums ir tik nopietna "stāvokļa maiņa", ka piespiež atcelt daudzus svarīgākos padomju valdības pasākumus un piespiež improvizēt līdz pat brīdim, kad narkoms ir atgriezies Maskavā ar pirmo pagadījušos kravas mašīnu.

PADOMJU VALDĪBAS LOCEKĻI JAU BIJA IZBRAUKUŠI UZ KARU AR VĀCIJU, UZ KARU, KURĀ VĀCIJAS IEBRUKUMS NETIKA PAREDZĒTS.

Tajā paša naktī, pa to pašu dzelzceļu — Maskava—Minska — uz valsts rietumu robežu bija paredzēts pārvietot Aizsardzības tautas komisariāta, NKVD, Valsts kontroles narkomata un citu nozīmīgāko Padomju Savienības valdības iestāžu vadošos līderus. Brauciena mērķis — karš. Slepenajam braucienam uz rietumu robežu tika gatavoti — iekšlietu tautas komisārs Politbiroja locekļa kandidāts valsts drošības ģeneralkomisārs L. P. Berija; CK loceklis valsts kontroles narkoms 1. ranga armijas komisārs L. Z. Mehliss; CK kandidāts aizsardzības narkoms Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko un citi Staļina impērijas līderi. Nav izslēgts, ka slepenam braucienam uz rietumiem gatavojās arī pats biedrs Staļins.

Katram līderim tika izveidota jaukta grupa ar augstākajiem vadības pārstāvjiem no karā visnozīmīgākajiem narkomatiem. Operatīvo grupu izveidošana tika pabeigta 1941. gada 21. jūnija rītā. Katra grupa gaidīja tikai savu līderi, lai to slepus pavadītu uz karu un kurš atradās Kremlī pēdējā Politbiroja sēdē. Visi operatīvo grupu locekļi 21. jūnija rītā zina, ka viņi brauc uz karu. Tiesa, viņi zina galapunktu — Minska (kas arī ir pareizi), bet ne Viļņu, līdz kurai no Minskas kā ar roku aizsniegt.

Visi grupu locekļi zina, ka Padomju Savienība jau ir uzsākusi karu ar Vāciju, lai gan oficiāli par to vēl nav paziņots un karadarbība vēl nav sākusies. Tāpēc grupas arī slepus dodas uz rietumiem, lai šīs darbības uzsāktu!

Taču — cik apbrīnojami: nevienam, ieskaitot grupu līderus, kuri sēž sēdē Kremlī, nav aizdomu par gaidāmo vācu iebrukumu. Vēl vairāk, kad tādas ziņas vakarā sāk ienākt cita pēc citas, augstākā padomju vadība atsakās tām ticēt. No Kremļa, no Aizsardzības narkomata, no Ģenerālštāba uz robežu birst direktīvas un bargi telefoniski uzkliedzieni: neļauties provokācijām!

Un nu rodas jautājums: ja padomju vadītāji netic vācu iebrukuma iespējai, uz kādu karu viņi pošas? Atbilde ir viena: uz karu, kuram ir jāsākas BEZ VĀCU IEBRUKUMA.

Līderus pavadošās grupas pavada mokošas gaidīšanas stundas, un beidzot — 22. jūnijā pulksten sešos no rīta viņiem tiek paziņots, ka vilcieni uz rietumu robežām tiek atcelti, jo Hitlers pats ir sācis karu.

Ja padomju līderi būtu taisījušies braukt un slepenajiem komandpunktiem pie rietumu robežām, lai noturētu vācu iebrukumu, tad, saņēmušiem signālu par šādu iebrukumu, viņiem vajadzēja steigties uz rietumiem, taču viņi atceļ savus braucienus uz karu. Viņi bija gatavi ierasties pie robežas un vadīt karu, taču tādu, kas sācies nevis pēc vācu, bet pēc padomju scenārija. Hitlers viņiem šo baudu liedza.

Lūk, standarta liecība.

Es to izvēlējos tikai tāpēc, ka tā ir pati svaigākā. Liecinieks D. I. Ortenbergs 1941. gada 21. jūnijā bija Valsts kontroles tautas komisariāta organizatoriskās instruktoru nodaļas vadītāja amatā. Viņš pats apraksta savu posteni "pēc armijas priekšstatiem — līdzīgi štāba priekšniekam".

Ģenerālmajor D. I. Ortenberg, jums vārds:

"Reizēm man jautā:

—   Kad tu devies karā?

21. jūnijā.

?!

Jā, tas tā bija.

.No rīta mani izsauca uz Aizsardzības narkomatu un pateica, ka narkomata darbinieku grupa maršala S. K. Timošenko vadībā izbrauc uz Minsku. Brīdināja, ka es braukšu ar to. Piedāvāja doties mājās, pārģērbties armijas formas tērpā un ierasties narkomatā. .Aizsardzības narkoma pieņemšanas telpā pilns ar armijas cilvēkiem. Ar mapēm, kartēm, acīmredzami uztraukti. Runā čukstus. Timošenko aizbraucis uz Kremli. 22. jūnijā apmēram ap pieciem no rīta narkoms atgriezās no Kremļa. Pasauca mani:

—    Vācieši sākuši karu. Mūsu brauciens uz Minsku ir atcelts." (D. I. Ortenbergs, Ijuņ— dekabrj sorok pervovo (Četrdesmit pirmā jūnijs—decembris), 5.—6. lpp.)

Nav zināms, no kurienes radusies leģenda par to, ka 1941. gada 22. jūnijā Hitlers sāka karu austrumos, teju ar varu ievelkot Padomju Savienību karā. Bet, ja mēs paklausāmies tos, kuri tajās dienās, stundās un minūtēs patiesi atradās līdzās pašiem galvenajiem padomju līderiem, viss izskatās pavisam citādi: 1941. gada 22. jūnijā Hitlers izjauca Staļina kara plānus, Hitlers pārnesa karu tajā teritorijā, kurā tas bija radies 1939. gada 19. augustā. Hitlers neļāva padomju līderiem vadīt karu tā, kā viņi bija iecerējuši, piespiežot viņus improvizēt un darīt to, kam viņi nebija gatavojušies: aizstāvēt paši savu teritoriju. Hitlers, protams, nevarēja apstādināt vispasaules komunisma uzbrukumu, bet aplenca, aizkavēja un novājināja to.

To visu neizdomāju es.

Tā runā padomju ģenerāļi paši.

32. nodaļa. Vai Staļinam bija kara plāns?

Staļins neizskaidroja un neizklastīja savu viedokli un planus, tapēc daudzi domaja, ka viņam to vispar nebija, — tipiska pļapīgo inteliģentu kļūda. Roberts Konkvests

Stratēģiska aizsardzība ir piespiedu karadarbības veids, ta iepriekš netiek planota", — ta rakstīts padomju militaras macības gramatas (V. A. Anfilovs, Bessmertnij podvig, 517. lpp.). Taču arī bez macību gramatam mēs zinam, ka Sarkanas armijas aizsardzības darbības 1941. gada vasara bija tīra improvizacija. Pirms kara Sarkana armija negatavojas aizsardzībai, aizsardzības macības neveica. Padomju reglamenta par aizsardzību stratēģiska mēroga nav ne varda. Sarkanajai armijai nebija ne tikai aizsardzības planu, bet arī tīri teorētiski aizsardzības operacijas netika izstradatas. Vēl vairak, padomju tauta un tas armija nebija gatava aizsardzībai pat morali. Tauta un armija gatavojas aizsardzības uzdevumu veikšanai ar uzbrukuma metodēm: "Tieši aizsardzības intereses prasīs no PSRS veikt plašas uzbrukuma operacijas ienaidnieku teritorija, un tas nekada ziņa nav pretruna ar aizsardzības kara raksturu." (Pravda, 1939. gada 19. augusta.)

No pirmajam vacu iebrukuma stundam Sarkana armija centas pariet uzbrukuma. Mūsdienu macību gramatas šadas darbības sauc par prettriecieniem vai pretuzbrukumiem. Taču arī tas ir improvizacija. Nevienas pirmskara macības prettrieciena taktika netika izstradata, vēl vairak, ta netika izskatīta pat teorētiski: "Jautajums par pretuzbrukumu. pirms Otra pasaules kara netika izvirzīts." (Istorija Veļikoi Otečestvennoi voini Sovetskovo Sojuza (Padomju Savienības Liela tēvijas kara vēsture), 1. sējums, 441. lpp.)

Tatad pirms kara padomju štabi neizstradaja aizsardzības planus un neizstradaja pretuzbrukuma planus. Varbūt viņi vispar neko nedarīja? Nē, viņi stradaja pastiprinati. Viņi izstradaja kara planus. Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis liecina, ka pēdējo gadu pirms kara Ģeneralštaba, kara apgabalu štabu un flotes štabu virsnieki un ģeneraļi bez brīvdienam un atvaļinajumiem stradajuši pa piecpadsmit septiņpadsmit stundam diennaktī. Par to pašu runa arī maršali — Bagramjans un Sokolovskis, ģeneraļi — Štemenko, Kurasovs, Malandins un daudzi citi. Ir ziņas, ka ģeneralis Aņisovs stradajis pat divdesmit stundas diennaktī, to pašu saka arī par ģenerali Smorodinovu.

1941. gada februarī par Ģeneralštaba priekšnieku kļuva armijas ģeneralis G. K. Žukovs. No šī brīža Ģeneralštabs būtība pargaja uz kara laika režīmu. Žukovs pats saspringti stradaja un nevienam neļava atslabinaties. Agrak, 1939. gada vasara, tolaik vēl komkora ranga esošais Žukovs paradījas Halhingola. Viņš personīgi iepazinas ar situaciju, atri sastadīja planus un saka tos intensīvi realizēt. Vismazaka paviršība darba jebkuram padotajam nozīmēja tūlītēju navi. Dažas dienas Žukovs nodeva tribunalam septiņpadsmit virsniekus, pieprasot tiem naves sodu. Tribunals visos gadījumos šo spriedumu izpildīja. No septiņpadsmit augstako soda mēru saņēmušajiem vienu izglaba augstakstavošas pavēlniecības iejaukšanas, parējos nošava. 1941. gada februarī Žukovs pacēlas milzīgos augstumos, viņa vara daudzkart palielinaj as, un vairs nebija neviena, kurš varētu nelaimīgos paglabt no viņa dusmam. Ģeneralštaba veterani atceras Žukova vadīšanu ka visbriesmīgako periodu vēsturē, briesmīgaku neka liela tīrīšana. Tolaik Ģeneralštabs un visi parējie štabi stradaja necilvēciska sasprindzinajuma.

Ka gan varēja notikt, ka Sarkana armija iestajas kara bez planiem? Un nav saprotams arī kas cits. Ja Sarkana armija iestajas kara bez planiem, to uzzinot, Staļinam vajadzēja nošaut Žukovu un visus, kas piedalījušies planu izstradē. Tas nenotika. Tieši pretēji, padomju planu izstrades dalībnieki — Vasiļevskis, Sokolovskis, Vatutins, Malandins, Bagramjans, Štemenko, Kurasovs — sākuši karu ar ģenerālmajora vai pat pulkveža pakāpi, pabeidza to kā maršali vai vismaz ar četrām ģenerāļa zvaigznēm. Visi viņi karā sevi parādīja ka spīdoši stratēģi. Viņi visi — krietni un pat pedantiski štābisti, kuri neiedomājas dzīvi bez plāna. Kā gan varēja notikt, ka Sarkanā armija pirmajos kara mēnešos bija spiesta improvizēt? Un kāpēc Staļins ne tikai nenošāva Žukovu un viņa plānotājus, bet pat ne reizi viņiem nepārmeta?

Uz tiešu jautājumu, vai padomju virspavēlniecībai bija kara plāni, Žukovs atbild kategoriski: jā, bija. Tad rodas jautājums: ja plāni bija, kāpēc Sarkanā armija rīkojās kā stihiska masa bez jebkādiem plāniem? Uz šo jautājumu Žukovs nav atbildējis. Taču atbilde rodas pati no sevis. Ja padomju štābi strādāja ļoti intensīvi, izstrādājot kara plānus, taču tie nebija aizsardzības un pretuzbrukuma plāni, tad — kādi tad? Atbilde: tīri uzbrukuma plāni.

Staļins nenošāva Žukovu un citus kara plānotājus ļoti vienkārša iemesla dēļ: viņiem nekad netika uzdots izstrādāt plānus aizsardzības kara gadījumam. Par ko tad viņus apsūdzēt? Žukovam, Vasiļevskim, Sokolovskim un citiem izciliem stratēģiem Staļins uzdeva izstrādāt kādus citus plānus. Tie bija ļoti labi plāni, taču kopš aizsardzības kara sākuma tie kļuva nevajadzīgi: kā autostrāžu tanki, kā desanta korpusi.

Īlenu maisā nenoslēpsi.

Padomju virspavēlniecība rīkoj ās, lai iznīcinātu visu, kas attiecās uz pirmskara padomju kara plāniem. Taču plāni bija visām frontēm, flotēm, desmitiem armiju, vairāk nekā simts korpusiem, visiem kaujas kuģiem, simtiem divīziju, tūkstošiem pulku un bataljonu. Kaut kas ir palicis.

PSRS Zinātņu akadēmijas pētījums parādīja, ka padomju Melnās jūras flotei pirms kara bija kaujas uzdevums "aktīvai karadarbībai pret ienaidnieka kuģiem un transportu pie Bosfora un pieejās pretinieku bāzēm, kā arī sadarbībai ar sauszemes karaspēku, tam virzoties gar Melnās jūras piekrasti" (A. V. Basovs, Flot v Veļikoi Otečestvennoi voiņe, 117. lpp.).

Padomju Savienības flotes admirālis S. Gorškovs ziņo, ka tīri aizsardzības uzdevumi bija ne tikai Melnās jūras, bet arī Baltijas un Ziemeļu j ūras flotēm, taču to izpilde tika plānota ar uzbrukuma metodēm. Admirālis Gorškovs neko nav sagudrojis. Tā tika uzskatīts arī pirms kara. Tā tika runāts arī padomju virspavēlniecības slepenajās sapulcēs, un atklāti — avīzē „Pravda". "Karot aizsardzības karā — tas nebūt nenozīmē stāvēt pie savas valsts robežas. Labākā aizsardzība — straujš uzbrukums līdz pilnīgai pretinieka iznīcināšanai viņa teritorijā" (1939. gada 14. augustā).

Padomju flotes darbība pirmajās kara minūtēs, stundās un dienās diezgan skaidri rāda, ka tai bija plāni, taču tie nebija aizsardzības plāni. 1941. gada 22. jūnijā Melnās jūras flotes zemūdenes nekavējoties izgāja jūrā pie Rumānijas, Bulgārijas un Turcijas robežām. Tajā pašā dienā Baltijas jūras flotes zemūdenes izgāja pie Vācijas robežām un saņēma uzdevumu "gremdēt visus pretinieka kuģus ar neierobežota zemūdens kara tiesībām" (Baltijas flotes komandiera pavēle 1941. gada 22. jūnijā). Pavēlē nebija izņēmumu — pat hospitāļu kuģus ar Sarkanā Krusta karogu (!).

No 22. jūnija Melnās jūras flotes aviācija veica aktīvu karadarbību Donavas kara flotiles interesēs, lai pavērtu tai ceļu augšup pa upi. 25.— 26. jūnijā Melnās jūras kaujas kuģi parādījās Rumānijas Konstancas ostas rajonā un veica intensīvu artilērijas apšaudi ar skaidru nolūku izsēdināt jūras desantu. Tajā pašā laikā Donavas kara flotile sāka desanta operācijas Donavas deltā.

22. jūnijā Somijas teritorijā izvietotās padomju jūras kara bāzes Hanko garnizons nepārgāja vis dziļā aizsardzībā, bet gan sāka aktīvas desanta operācijas, dažās dienās ieņemot deviņpadsmit somu salas. 25. jūnijā, neraugoties uz padomju aviācijas milzīgajiem zaudējumiem pirmajās kara minūtēs un stundās, 487 Baltijas un Ziemeļu jūras flotes lidmašīnas veica pēkšņu triecienu Somijas lidlaukiem. Neraugoties uz milzīgajiem zaudējumiem, padomju aviācija uzvedās nekaunīgi un agresīvi. 22. jūnijā 1. aviācijas korpuss veica masīvu triecienu Kēnigsbergas militārajiem objektiem. Tā nav improvizācija. 1941. gada 22. jūnijā pulksten 6:44 padomju aviācija saņēma pavēli rīkoties pēc plāniem. Dažas dienas tā centās to darīt. 1941. gada 26. jūnijā 4. aviācijas korpuss sāka Ploješti naftas lauku bombardēšanu Rumānij ā. Dažās bombardēšanas dienās naftas ieguve Rumānija samazinājās gandrīz divas reizes. Pat apstākļos, kad gandrīz visa padomju aviācija tika iznīcināta tās lidlaukos, tai bija pietiekami spēka nodarīt milzīgus zaudējumus Rumānijas naftas ieguvēm. Jebkurā citā situācijā padomju aviācija būtu vēl jo bīstamāka un ar saviem triecieniem pa naftas ieguvēm varētu pilnībā paralizēt visu vācu militāro, industriālo un transporta spēku. Hitlers pārāk labi saprata draudus un uzskatīja iebrukumu PSRS par savu vienīgo aizsardzību. Tiesa, tas viņu neglāba.

Sarkanās armijas reakcija uz vācu iebrukumu — tā nav eža reakcija, kurš izvērš savas adatas, bet gan milzīga krokodila reakcija, kuram ir pēkšņi un superspēcīgi iesists. Noplūstot asinīm, padomju krokodils cenšas uzbrukt. Krokodils māk piesardzīgi piezagties savam upurim un pēkšņi uzbrukt. Brīdī, kad krokodils zagās klāt savam upurim, viņš pats saņēma visnežēlīgāko sitienu, taču arī tas viņu neapstādināja, un, lūk, krokodils uzbrūk. Viņš neko citu nemāk darīt, un viņš nemaina savu nodomu. 1941. gada 22. jūnijā 6. armijas 6. strēlnieku korpusa 41. strēlnieku divīzija, negaidot pavēli no augšas, rīkojoties pēc pirmskara plāniem, pārgāja valsts robežu Rava-Russkajas rajonā. 1941. gada 22. jūnija rītā Ziemeļrietumu frontes komandieris ģenerālpulkvedis F. I. Kuzņecovs, nesagaidot Maskavas pavēli, dod karaspēkam pavēli veikt triecienu Tilzītes virzienā Austrumprūsijā. Ziemeļrietumu frontes štābam un armiju komandieriem un viņu štābiem tāds lēmums nav pārsteigums: uzbrukuma variants Tilzītei dažas dienas pirms tam tika izspēlēts štāba mācībās "un bija labi zināms vienību komandieriem un viņu štābiem" (Borba za Sovetskuju Pribaltiku (Cīņa par Padomju Baltiju), 67. lpp.). Ziemeļrietumu frontes komandiera rīcība nav improvizācija. Vienkārši ģenerālpulkvedis Kuzņecovs iedarbināja pirmskara plānu. Tās pašas dienas vakarā augstākā militārā pavēlniecība, vēl nezinot par Kuzņecova rīcību, pavēlēja viņam darīt tieši to, ko viņš jau darīja: veikt triecienu Tilzītei Austrumprūsijā. Kaimiņos esošajai Rietumu frontei virspavēlniecība pavēl veikt superspecīgu triecienu Polijas pilsētas Suvalki virzienā. Arī Rietumu frontes komandierim armijas ģenerālim D. G. Pavlovam tas nav pārsteigums. Viņš tāpat zina savas frontes uzdevumu un ilgi pirms Maskavas direktīvas jau devis pavēli uzbrukt Suvalkiem. Tiesa, situācijā, kad vācu aviācija nav iznīcināta ar negaidītu uzbrukumu, tieši pretēji, kad padomju Rietumu fronte pirmajās kara stundās ir zaudējusi 738 lidmašīnas, uzbrukums nav labākais variants.

Rietumu fronte, tās komandieris un štābs, armiju komandieri un to štābu priekšnieki jau ilgi pirms kara zināja, ka viņu tuvākais uzdevums — vācu grupējuma aplenkšana poļu pilsētas Suvalki rajonā. Padomju trieciens Suvalku virzienā tika gatavots ilgi pirms kara. Kaujas uzdevums tika noteikts visiem padomju komandieriem. Protams, komandieriem nebija tiesību zināt šo uzdevumu taktisko līmeni, taču šie uzdevumi augstākstāvošos štābos biji skaidri noteikti un formulēti, apzīmogoti slepenās aploksnēs un glabājās katra štāba seifa un bataljonu seifos arī. Piemērs: Augustovas pilsētas rajonā pie robežas izvietotais 27. strēlnieku divīzijas izlūkošanas bataljons gatavojās kaujas izlūkošanas veikšanai Polijas pilsētas Suvalki virzienā (PSRS Aizsardzības Ministrijas arhīvs, 181. fonds, 1631. apraksts, 1. lieta, 128. lapa). Izlūkošanas bataljona uzdevums — nodrošināt strauju visas 27. divīzijas uzbrukumu no Augustovas rajona uz Suvalkiem. No pieejamiem avotiem mēs zinām pat vairāk, nekā no arhīviem. Līdz karam Augustovas rajonā tika sakoncentrēti milzīgi padomju spēki. Tā ir tieši tā vieta, kur padomju robežsargi griež dzeloņstieples uz savas robežas. Tā ir tieši tā vieta, kur 3. armijas komandieris ģenerālleitnants V. I. Kuzņecovs un virspavēlniecības pārstāvis inženierijas spēku ģenerālleitnants D. M. Karbiševs ilgas stundas no robežapsardzes posteņiem pēta vācu teritoriju. Tā ir tā pati vieta, kur ģenerālis Karbiševs gatavo trieciengrupas pretinieka dzelzsbetona aizsardzības celtņu bloķēšanai un neitralizēšanai. Bet padomju teritorijā nav un nevar būt pretinieka dzelzsbetona aizsardzības celtņu.

Ilgi pirms kara Augustovas rajonā tika savāktas milzonīgas padomju karaspēka masas. Šeit, padomju teritorijā, pie pašas robežas un paralēli tai ir Augustovas kanāls. Ja tiktu gatavota aizsardzība, karaspēku vajadzētu izvietot aiz kanāla, izmantojot to nepieciešamo prettanku grāvju vietā. Taču padomju karaspēks pārcēlās pār kanālu uz tā rietumu krastu un izvietojās šaurā apvidus joslā starp robežu, no kuras jau bija noņemtas dzeloņstieples, un kanālu. 22. jūnija rītausmā tūkstošiem padomju karavīru šeit apšāva pēkšņa iznīcinoša uguns. Karaspēkam nebija kur atkāpties: aiz muguras — kanāls.

Varbūt tā ir parastā krievu muļķība? Nē. Vācu karaspēks otrpus robežai arī bija savākts milzīgā masā pie pašas robežas un arī noņēmis savas dzeloņstieples. Ja Sarkanā armija veiktu triecienu dienu iepriekš, zaudējumi otrai pusei nebūtu mazāki. Karaspēka izvietošana pie pašas robežas ir ārkārtīgi bīstama taj ā gadījumā, ja pretinieks veic pēkšņu triecienu, bet tāds izvietojums ir ārkārtīgi ērts pēkšņa trieciena veikšanai. Abas armijas grasījās uzbrukt negaidīti.

Padomju ģenerāļi nekad nav slēpuši to, ka viņiem tika doti tikai uzbrukuma uzdevumi. Armijas ģenerālis K. Gaļickis, runājot par padomju karaspēka koncentrāciju, uzsver, ka padomju virspavēlniecība neticēja vācu uzbrukuma iespējai, bet padomju karaspēks gatavojās uzbrukuma operācijas veikšanai.

Ja pret Austrumprūsiju un Poliju pavērstās padomju frontes gatavojās uzbrukumam, tad pret Rumāniju, Bulgāriju, Ungāriju un Čehoslovākiju koncentrētajām frontēm vēl jo īpaši bija jāgatavojas tikai uzbrukumam. Tas nav mans pieņēmums. Padomju ģenerāļi runā to pašu.

Ģenerālmajors A. I. Mihaļevs skaidri atzīst, ka padomju virspavēlniecība negrasījās izmantot Dienvidu un Dienvidrietumu frontes aizsardzības vai pretuzbrukuma darbībām. "Stratēģiskos mērķus bija paredzēts sasniegt ar fronšu spēku pāreju izšķirošā uzbrukumā." (VIŽ, 1986. gads, Nr. 5, 49. lpp.) Ar tādām atziņām pilnīgi pietiek, lai Nirnbergā no jauna sanāktu tribunāls un vēlreiz izskatītu padomju—vācu kara iemeslus. Vācu ģenerāļi saka: Sarkanā armija gatavojās uzbrukumam. PSRS Aizsardzības ministrijas izdots žurnāls raksta to pašu. Kāda tad ir vācu ģenerāļu vaina?

Mēs varam ticēt un varam neticēt padomju publikācijām, bet Sarkanās armijas darbība pirmajās kara dienās vislabāk apliecina padomju nolūkus. Žukovs koordinēja uz Rumāniju, Bulgāriju, Ungāriju un Čehoslovākiju nomērķēto Dienvidu un Dienvidrietumu fronšu darbības. Līdz 1941. gada 30. jūnijam Žukovs uzstāja, ka jāuzbrūk, un pieprasīja no fronšu komandieriem tikai uzbrukumu. Un tikai jūlijā viņš un viņa kolēģi secināja, ka krokodils, kuram ir teju nāvējošs ievainojums, uzbrukt nevar.

Ir pienācīgi jānovērtē padomju krokodils, viņam pietika spēka atkāpties, sadziedēt savu ievainojumu, nepārstājot atkauties no pretinieka, kas sita, uzņemt jaunus spēkus un aiziet līdz Berlīnei. Cik gan tālu aizietu padomju krokodils, ja viņš nesaņemtu nežēlīgu sitienu 22. jūnijā, ja netiktu zaudēts simtiem lidmašīnu un tūkstošiem tanku, ja pirmo triecienu veiktu nevis vācu armija, bet Sarkanā armija? Vai vācu armijai būtu kur atkāpties? Vai tai būtu neizsmeļami cilvēku resursi un laiks, lai atjaunotu savu armiju pēc pirmā negaidītā padomju uzbrukuma? Vai vācu ģenerāļiem būtu aizsardzības plāni?

33. nodaļa. Karš, kura nebija

Krievu virspavēlniecība zina savu darbu labak neka jebkuras citas armijas virspavēlniecība. Ģeneralis fon Mellentīns

Hitlers uzskatīja padomju iebrukumu par neizbēgamu, taču tuvakajas nedēļas viņš to negaidīja. Vacu karaspēks novērsas, lai veiktu otršķirīgas operacijas, un "Barbarosas" sakums tika parcelts. 1941. gada 22. jūnija operacija beidzot sakas. Hitlers pats acīmredzot neapzinajas, ka viņam ir krietni paveicies. Ja "Barbarosa" tiktu parcelta vēlreiz, piemēram, no 22. jūnija uz 22. jūliju, Hitleram naktos padarīt sev galu nevis 1945. gada, bet agrak.

Ir daudz noražu par to, ka padomju operacijas "Negaiss" sakums bija noteikts 1941. gada 6. jūlija. Padomju maršalu, ģeneraļu un admiraļu memuari, arhīvu dokumenti, ziņu par padomju dzelzceļa ešelonu tūkstošiem matematiska analīze — tas viss norada uz 10. jūliju ka datumu, kura tiktu pabeigta Sarkanas armijas Otra stratēģiska ešelona sakoncentrēšana rietumu robežu tuvuma. Taču padomju militara teorija paredzēja pareju izšķiroša uzbrukuma nevis pēc pilnīgas karaspēka sakoncentrēšanas, bet pirms tas. Šaja gadījuma daļu Otra stratēģiska ešelona spēku varēja izkraut jau pretinieka teritorija un pēc tam iesaistīt kauj a.

Žukovam (tapat ka Staļinam) patika veikt savus negaidītos uzbrukumus svētdienu rītos. 1941. gada 6. jūlijs ir pēdēja svētdiena pirms pilnīgas padomju karaspēka sakoncentrēšanas.

Armijas ģeneralis S. P. Ivanovs skaidri norada uz šo datumu: ".vacu karaspēkam izdevas mūs apsteigt burtiski par divam nedēļam."

Iedomasimies, ka Hitlers vēlreiz ir parcēlis "Barbarosas" sakuma termiņu par trim četram nedēļam. Iztēlosimies, kas notiktu šaja gadījuma. Mums nav jasasprindzina iztēle — pietiek, ka palūkojamies uz padomju spēku grupējumu, nebijušu karaspēka koncentraciju, lidlaukiem pie pašas robežas, desanta korpusiem un autostražu tankiem, zemūdeņu koncentraciju pierobežas ostas un desanta planieriem priekšēj as līnijas aerodromos. Mums pietiek ar to, ka atveram padomju pirmskara reglamentu, padomju kara akadēmiju un kara skolu macību gramatas, avīzes „Krasnaja zvezda" un „Pravda".

Tatad, vacu karaspēks veic intensīvu gatavošanos iebrukumam, kas noteikts. 1941. gada 22. jūlija. Noris karaspēka koncentracija, stacijas un novietnēs tiek izkrauti ešeloni, pierobežas meži ir karaspēka parpildīti, naktīs lidmašīnu grupas no talajiem lidlaukiem parlido uz lauka aerodromiem pie pašas robežas, noris intensīva jaunu ceļu un tiltu celtniecība. Vardu sakot, viss tapat ka Sarkanaja armija. Sarkana armija viņa pusē, šķiet, nekadi nereaģē uz vacu gatavošanos.

1941. gada 6. jūlija pulksten 3:30 pēc Maskavas laika desmitiem tūkstoši padomju ieroču saarda klusumu, paziņojot pasaulei par Sarkanas armijas dižena atbrīvošanas karagajiena sakumu. Sarkanas armijas artilērija skaita un kvalitates ziņa bija paraka par visas parējas pasaules artilēriju. Pie padomju robežas bija sakoncentrētas titaniskas munīcijas rezerves. Padomju artilērijas šaušanas temps strauji aug, parvēršoties elles dardoņa tūkstoš kilometrīga frontē no Melnas līdz Baltijas jūrai. Pirma artilērijas zalve nogrand brīdī, kad tūkstošiem padomju lidmašīnu šķērso valsts robežu. Vacu lidlauki ir izvietoti arkartīgi neizdevīgi — pie pašas robežas, vacu lidotajiem nav laika pacelt savas lidmašīnas gaisa. Vacu lidlaukos ir savakts milzum daudz lidmašīnu. Tas stav — sparns pie sparna, un ugunsgrēks viena izplatas uz parējam ka uguns sērkociņu kastītē.

Virs aerodromiem melnu dūmu stabi. Šie melnie stabi — orientieris padomju lidmašīnam, kuras lido vilnis pēc viļņa. No vacu lidlaukiem gaisa pacelties ir paspējušas tikai dažas lidmašīnas. Vacu lidotajiem ir kategoriski aizliegts atklat uguni pa padomju lidmašīnam, taču daži lidotaji pretēji virspavēlniecības pavēlei iesaistas kauja, iznīcina padomju lidmašīnas, bet, izšavuši visu munīciju, dodas pēdēja pašnavnieciska taranēšanas uzbrukuma. Padomju lidmašīnu zaudējumi ir milzīgi, taču pēkšņums paliek pēkšņums. Jebkura armija, ieskaitot padomju, vacu un japaņu,

pakļauta negaidītam uzbrukumam, nejūtas labi.

Arī artilērija gatavojas. Pie pašas robežas kaujas gatavībā esošie padomju bataljoni un pulki saņem šņabi. Pierobežas mežos dārd pērkonam līdzīgs "urā": karaspēkam tiek lasīta Augstākā virspavēlnieka biedra Staļina pavēle: "Atriebības stunda ir situsi! Padomju izlūkošana ir atklājusi Hitlera viltību, un ir pienācis laiks izrēķināties par visām ļaundarībām un visiem noziegumiem! Brīnumspēkavīri, pasaule uz jums skatās un gaida atbrīvošanu!" Pārkāpjot visas noteiktās normas un aizliegumus, karavīriem tiek paziņots padomju karaspēku, tanku, artilērijas, lidmašīnu un zemūdeņu skaits, kas piedalīsies atbrīvošanas karagājienā. Pār meža pļavām un stigām atkal dārd "urā!" Pa meža un lauku ceļiem bezgalīgas tanku kolonas, aizmiglojot horizontu ar putekļu mākoņiem, virzās uz robežu. "Nežēlojiet uguni, kurlie!" — melnīgsnēji tankisti atņirdz zobus pret troksnī apdullušajiem artilēristiem. Artilērijas šāvienu dārdoņa pieaug un, sasniegusi kritisko līmeni, pēkšņi apraujas. Džinkstošais klusums spiež ausis, un tūliņ pat lauku piepilda tanku un kājnieku masas. Bruņu žvadzoņa un niknu aizsmakušu padomju kājnieku rēkoņa. Pulvera un tanku dīzeļa indīgo dūmu smaka sajaucas ar smalko lauku puķu aromātu. Bet virs galvām vilni pēc viļņa uz rietumiem dodas padomju lidmašīnu simti un tūkstoši. Artilērija, uz minūti noklusuši, kā negribot atkal sāk savu vareno sarunu. Artilērija pāriet no artilēriskās sagatavošanās uz artilērisko pavadījumu. Sāk runāt baterijas, koncentrējot uguni uz tālajiem mērķiem. Lēni, bet nepielūdzami šaušanas ātrums atkal pieaug. Kaujā iesaistās aizvien jauni un jauni artilērijas pulki, iekļaujoties daudzbalsīgajā kori.

Padomju karaspēks, neiesaistoties ilgstošās kaujās ar izkaisītajām pretinieku grupām, traucas uz priekšu. Brestas pierobežas tiltus ieņēmuši pulkveža Starinova diversanti. Padomju diversanti ir izbrīnīti: vācu tilti nav pat mīnēti. Kā lai izskaidro tik klaju nesagatavotību karam?

Uzbrukuma pēkšņums darbojas pārsteidzoši. Pēkšņums vienmēr aiz sevis rada veselu rindu katastrofu, katra no kurām velk aiz sevis citas: aviācijas iznīcināšana aerodromos padara karaspēku ievainojamu no gaisa, un tas (bez tranšejām un ierakumiem pierobežas rajonos) ir spiests atkāpties. Atkāpšanās nozīmē, ka pie robežas ir pamestas tūkstošiem tonnas munīcijas un degvielas, atkāpšanās nozīmē, ka pamesti lidlauki, kuros pretinieks nekavējoties iznīcina palikušās lidmašīnas. Atkāpšanās bez munīcijas un degvielas nozīmē neizbēgamu bojāeju. Atkāpšanās nozīmē virspavēlniecības kontroles zaudēšanu. Virspavēlniecība nezina, kas notiek karaspēkā, un tāpēc nevar pieņemt lietderīgus lēmumus, bet karaspēks vispār nesaņem pavēles vai saņem pavēles, kas nekādi neatbilst esošajai situācijai. Visapkārt sakaru līnijās darbojas padomju diversanti, kuri laikus pārgājuši robežu. Viņi griež sakaru līnijas vai pieslēdzas tām, nododot pretinieka karaspēkam viltus signālus un pavēles. Pretinieka darbība pārvēršas atsevišķās izkaisītās kauj ās. Vācu komandieri izsauc Berlīni: "Ko darīt?" Jautājums nopietns. Aizsardzībai Vērmahts nav gatavojies. Aizsardzībai karaspēks ir sliktāk sagatavots nekā uzbrukumam. Aizsardzība mācībās netika sagatavota, aizsardzības kara plānu nav. Ko gan darīt? Uzbrukt? Rīkoties pēc pirmskara plāna "Barbarosa"? Bez aviācijas? Bez kundzības gaisā?

Padomju 3. armija veic pēkšņu triecienu Suvalkiem. Tad parādās 8. armija no Baltijas republikām. Jau pirmajās minūtēs izvēršas asiņaina kauja ar milzīgiem padomju spēku zaudējumiem. Bet viņiem ir priekšrocības: padomju karaspēkam ir jaunākie tanki KV, kuru bruņas nevar cauršaut vācu prettanku lielgabali. Gaisā ārdās padomju aviācija. Vācu grupējuma aizmugurē ir izsēdināts 5. gaisa desanta korpuss. Padomju 8., 11. un 3. armija iestigusi ilgstošās asiņainās kaujās ar superspēcīgo vācu grupējumu Austrumprūsijā, bet šīs gigantiskās kaujas aizmugurē ir padomju 10. armija, kura, pārrāvusi gandrīz neeksistējošo aizsardzību, traucas uz Baltijas jūru, norobežojot trīs vācu armijas, divas tanku grupas un Hitlera komandpunktu no pārējiem vācu spēkiem.

No Ļvovas rajona visspēcīgāka padomju fronte veic triecienu Krakovai un palīgtriecienu Ļubļinai. Padomju grupējuma labo flangu piesedz kalni. Kreisajā flangā sākas grandioza kauja, kurā Sarkanā armija zaudē tūkstoš tanku, lidmašīnu un lielgabalu, simtiem tūkstošu karavīru. Šīs kaujas piesegā divas padomju kalnu armijas — 12. un 18. — veic triecienus līdztekus kalnu korēm, burtiskā nozīmē nogriežot Vāciju no naftas avotiem. Kalnos ir izsēdināti padomju desanta korpusi,

kuri, ieņēmuši kalnu pārejas, notur tās, neļaujot pārsviest rezerves uz Rumāniju.

Kara galvenie notikumi nerisinās nedz Polijā, nedz Vācijā. Pirmajā kara stundā 4. padomju aviācijas korpuss sadarbībā ar 9. armijas aviāciju un Melnās jūras floti veic triecienu Ploješti naftas atradnēm, pārvēršot tās uguns jūrā. Plojesti bombardēšana atkārtojas katru dienu un katru nakti. Naftas ugunsgrēku atblāzma naktī redzama desmitiem kilometru tālu, bet dienā melnu dūmu stabi aizsedz horizontu. Kalnos uz ziemeļiem no Ploješti ir izsēdināts 3. gaisa desanta korpuss, kurš, darbojoties mazās nenotveramās grupās, iznīcina visu, kas saistīts ar naftas ieguvi, transportēšanu un pārstrādi.

Konstancas ostā un uz dienvidiem no tās ir izsēdināts ģenerālleitnanta Batova 9. īpašais strēlnieku korpuss. Tā mērķis — tas pats: naftas caurules, naftas glabātavas un attīrīšanas rūpnīcas. Rumānijas plašumos ir ielauzusies visspēcīgākā no padomju armijām — 9. armija.

Padomju 10. armija nevarēja iziet pie Baltijas jūras. Tai bija šausmīgi zaudējumi. Padomju 3. un 8. armija pilnībā iznīcinātas, to smagie KV tanki ir vācu zenītartilērijas lielgabalu iznīcināti. Padomju 5., 6. un 26. armija zaudējušas simtiem tūkstošu karavīru un apstādinātas pie Krakovas un Ļubļanas. Šajā brīdī padomju virspavēlniecība iesaista kaujās Otro stratēģisko ešelonu. Bet ir kāda atšķirība — vācu armijām ir tikai viens ešelons un nenozīmīgas rezerves, savukārt Sarkanajai armijai ir divi stratēģiskie ešeloni un trīs NKVD armijas, kas tiem seko. Turklāt kara sākumā Padomju Savienībā ir izsludināta mobilizācija, kas pirmajā kara nedēļā dod padomju virspavēlniecībai piecus miljonus rezervistu, ko likt zaudēto vietā, un vairāk nekā trīssimt jaunu divīziju nākamajiem mēnešiem, lai turpinātu karu.

Pilnībā tiek iznīcināti pieci padomju gaisa desanta korpusi, bet padomju teritorijā ir palikuši to štābi un aizmugures daļas; tur tiek pieņemti desmitiem tūkstoši rezervistu, kas stājas kritušo vietā, turklāt tiek pabeigta piecu jaunu gaisa desanta korpusu izveidošana. Padomju tanku spēkiem un aviācijai pirmajās kaujās bija zaudējumi, taču padomju kara rūpniecība nav pretinieka aviācijas iznīcināta un nav pretinieku ieņemta. Pasaulē lielākās tanku rūpnīcas Harkovā, Staļingradā un Ļeņingradā nepārtrauc tanku ražošanu, bet strauji to palielina. Taču pat tas nav galvenais.

Vācu armijā vēl ir tanki, taču tiem nav degvielas. Vēl palikuši bruņutransportieri, bet tiem nav degvielas. Vēl palikušas lidmašīnas, bet tām nav degvielas. Vācijai ir spēcīga flote, taču tā nav Baltijas jūrā. Ja flote tur parādīsies, tai nebūs degvielas aktīvām operācijām. Vācu armijā ir tūkstošiem ievainoto, un tos ir jāizved uz aizmuguri. Ir sanitārās mašīnas, bet tām nav degvielas. Vācu armijai ir milzīgs automašīnu un motociklu daudzums, lai veiktu manevrus, izlūkošanu un apgādātu karaspēku, taču nav degvielas automašīnām un motocikliem.

Degviela ir Rumānijā, kuru aizstāvēt ar parastām aizsardzības metodēm nebija iespējams. To saprata Staļins. To saprata Žukovs.

Tiesa, arī Hitlers to pārāk labi saprata.

1941. gada augustā Otrais stratēģiskais ešelons pabeidz Vislas—Oderas operāciju, ieņemot Oderas tiltus un placdarmus. No turienes tiek sākta jauna operācija dziļi plašā teritorijā.

Karaspēks nepārtrauktā straumē iet pāri Oderai: artilērija, tanki, kājnieki. Ceļu malās — jau ar vieglu rūsas kārtiņu pārklātu kāpurķēžu grēdas; ar ātrgaitas tankiem bruņotās divīzijas un korpusi, nonākot uz Vācijas ceļiem, nometa kāpurķēdes un tad strauji rāvās uz priekšu.

Bet karaspēkam pretī — bezgalīgas gūstekņu kolonas. Putekļi aiz horizonta. Lūk, viņi, tautas apspiedēji: veikalnieki, buržuāziskie ārsti un buržuāziskie arhitekti, fermeri un banku kalpotāji. Čekistu darbs ir smags. Katrā atpūtas vietā — ātra gūstekņu pratināšana. Gan jau pēc tam NKVD noskaidros visu detalizēti par katru atsevišķi un noteiks viņa vainas pakāpi darbaļaužu priekšā, taču jau tagad starp miljoniem gūstekņu ir jāatrod īpaši bīstamie: bijušie sociāldemokrāti, bijušie virsnieki, policisti, reliģisko kultu kalpotāji.

Miljoni gūstekņu ir jānosūta tālu uz austrumiem un ziemeļiem, dodot viņiem iespēju ar godīgu darbu izpirkt savu vainu tautas priekšā. Taču dzelzceļi nepieņem gūstekņus. Dzelzceļi strādā uzvarai. Pa dzelzceļiem tiek dzīti ešelonu tūkstoši ar munīciju, degvielu un papildspēkiem.

Kur gūstekņus izvietot? Lūk, Osvencimas rajonā 4. mehanizētais korpuss ir ieņēmis koncentrācijas nometni. Noziņoja uz augšu. Gaidīta atļauja izmantot kā paredzēts. Nedrīkst.

Pavēlēja Osvencimā ierīkot muzeju. Būs jāceļ līdzās jaunas koncentrācijas nometnes.

Bet uz rietumiem iet un iet karaspēka kolonas. No garāmejošajām kolonām komisāri ņem pa dažam cilvēkam, ved uz Osvencimu, rāda: skatieties paši un pastāstiet biedriem!

Politnodaļas mašīnās karavīri panāk savus bataljonus, stāsta.

Nu, kā tur, bračiņ, Osvencima?

Nekā interesanta, — plecus rausta pieredzējis karavīrs melnā pusmētelī. — Viss tāpat kā pie mums. Tikai klimats viņiem labāks.

Bataljons dzer rūgtu šņabi pirms iesaistīšanās kaujā. Labi jaunumi: atļāva ņemt trofejas, laupīt atļāva. Komisārs kliedz. Aizsmok. Citē Iļju Ērenburgu: salauzt augstprātīgās vācu tautas lepnumu! Smejas melnie pusmēteļi: kādā tad veidā nu lauzīsim lepnumu, ar vispārēju izvarošanu vai?

Tā visa nav bijis? Nē, tā nav izdoma!

Tā bija! Tiesa, nevis četrdesmit pirmajā, bet četrdesmit piektajā gadā. Padomju karavīram toreiz atļāva laupīt, nosaucot to par "trofeju ņemšanu". Un "lauzt vācu lepnumu" pavēlēja. Un miljoniem cilvēku nokļuva padomju slepenpolicijas ķetnās. Un dzina tos bezgalīgās kolonnās uz turieni, no kurienes ne visi atgriezās.

Nav daudz tādu, kas atceras, ka lozungs "atbrīvot Eiropu un visu pasauli" pirmo reizi izskanēja nevis 1945. gadā, bet 1938. gada beigās. Pabeidzot lielo tīrīšanu Padomju Savienībā, Staļins pārrakstīja visu komunisma vēsturi un izvirzīja jaunus mērķus. Tas tika izdarīts grāmatā "VK(b)P vēsture. Īsais kurss". Tā kļuva par galveno grāmatu visiem padomju komunistiem un visiem komunistiem pasaulē. Šī grāmata beidzās ar nodaļu par to, ka Padomju Savienība atrodas kapitālisma ielenkumā. Staļins izvirza diženu mērķi: nomainīt kapitālistisku ielenkumu ar sociālistisku ielenkumu. Cīņai ar kapitālistisko ielenkumu bija jāturpinās tik ilgi, kamēr pēdējā valsts pasaulē kļūs par PSRS "republiku".

Par galveno tēmu Sarkanās armijas politiskajās nodarbībās kļuva: "PSRS kapitālistiskā ielenkumā". Propagandisti, komisāri, politdarbinieki un komandieri katram Sarkanās armijas kareivim lika nonākt pie secinājuma, ka problēma jārisina staļiniski vienkārši un loģiski. Un pār Sarkanās armijas dzelzs bataljoniem dārdēja dziesma par atbrīvošanas karu, par karu, kas sākas ar Staļina pavēli:

"Ar guni triecot, tēraudspozmē mirdzot,

Šo nikno ceļu mašīnas tad sāks,

Kad kaujā mums liks doties biedrs Staļins

Un pirmais maršals kaujā aicinās."

Hitlers atļāvās neuzmanību — noticēja Staļinam un pagrieza viņam muguru, un tad, 1940. gada vasarā, kā trauksmes zvans sāka dārdēt aicinājums uz lielo atbrīvošanas karu, kas visas pasaules valstis padarīs par PSRS republikām. Kāds padomju aviācijas ģenerālis apraksta šo ātro un vēlamo karu: "Kādu laimi un prieku izteiks to skatieni, kuri šeit, Kremļa pilī, pieņems pēdējo republiku visas pasaules tautu brālībā! Es skaidri iztēlojos: bumbvedēji, kas grauj rūpnīcas, dzelzceļa mezglus, tiltus, noliktavas un pretinieka pozīcijas; triecienlidmašīnas, kas ar uguns lietu uzbrūk karaspēku kolonām un artilērijas pozīcijām; desanta kuģi, kas izsēdina savas divīzijas dziļā pretinieka pozīciju aizmugurē. Varenā un dižā Padomju Valsts gaisa flote kopā ar kājniekiem, artilēristiem, tankistiem svēti izpildīs savu pienākumu un palīdzēs apspiestajām tautām tik vaļā no bendēm." (G. Baidukovs / Pravda, 1940. gada 18. augustā.)

Georgijs Baidukovs — brīnišķīgs lidotājs un brīnišķīgs komandieris. Viņa vārds atrodas pirmajā Padomju Savienības Varoņu desmitniekā, viņš uzkalpojās līdz aviācijas ģenerālpulkveža pakāpei. Viņš lieliski karoja.

Taču 1940. gada karu viņš redzēja pavisam citā gaismā. Milzīgajā rakstā par nākotnes karu viņš ne ar vārdu neminēja aizsardzības karu tāpat kā neatcerējās arī lidmašīnas-iznīcinātājus, kas veic gaisa kaujas, aizstāvot dzimtās debesis. Viņš atcerējās tikai par bumbvedējiem, triecienlidmašīnām un desanta lidmašīnām, kuras ir nepieciešamas "atbrīvošanas" karam. Ar līdzīgiem rakstiem no vienas pašas avīzes „Pravda" pietiktu daudziem sējumiem. Poļu komuniste Vanda Vasiļevskaja un amerikāņu komunists Teodors Draizers avīzes „Pravda" lapaspusēs sludināja, ka buržuāzijas bendēm vairs nav daudz laika atlicis dzert strādnieku asinis un Rietumu proletariātam važas vairs ilgi nebūs j ādārdina.

Padomju komunisti atklāti pasludināja savu mērķi: atbrīvot visu pasauli, bet Eiropu — pirmkārt. Šie plāni tika aktīvi realizēti. Kamēr Vācija karoja rietumos, Padomju Savienībai tika pievienotas piecas jaunas "republikas", un pēc tam bija gaidāma jauna, strauja "republiku" skaita palielināšanās PSRS sastāvā, un tie nebija tukši vārdi. Gigantiski spēki tika sakoncentrēti, lai veiktu pēkšņu triecienu Vācijai un Rumānijai. Taču pat viens uzbrukums Rumānijai Vācijai nestu nāvi.

1968. — 1981.

Pirmās grāmatas beigas

Monuments cilveces aklumam

Kad es pirmo reizi sastapu Viktoru Suvorovu, viņš jau jūsmoja par šo gramatu, kaisīja skaitļus un faktus, ne par ko citu nevarēja runat, bet saņemties uzlikt to visu uz papīra neuzdrīkstēj as vēl daudzus gadus: vai nu līdz galam neticēja pats saviem secinajumiem, vai nu, necerot tikt sadzirdēts, baidijas sabojat ideju. Vēl nebija sarakstīts ne "Akvarium", ne „Specnaz", kas atnesa viņam pasaules slavu; tikko bija iznakusi viņa pirma gramata — armijas sižetu krajums „Rasskazi Osvoboģiķeļa". Šīs gramatas dēļ tad arī mēs satikamies. Gadījas, ka Londonas „Times" redakcija atsūtīja man to recenzēšanai, un es izradījos gandrīz vienīgais, kurš to presē paslavēja.

Tagad smieklīgi atcerēties, bet tolaik antikomunisms un vienkarši negatīva attieksme pret Padomju Savienību Rietumu inteliģences acīs līdzinajas sliktai slimībai, un godīgs rafinēta socialisma sadzīves aprakstnieks varēja necerēt ne tikai uz sava talanta atzīšanu, bet pat uz parastu recenziju. Tikai nedaudziem no mums taja laika izdevas izsist caurumu klusēšanas siena.

Viktoram bija vēl grūtak neka mums. Jo pat man kaut kads kreisais draņķis reiz televīzijas strīda uzdrīkstējas aizradīt, ka, lūk, "daži cilvēki" var iztulkot manus uzskatus ka "manas valsts nodevību". Bet tas notika tikai vienu reizi, un man, ar manu biografiju, bija viegli tikt gala ar šo nesmukumu. Viņam savukart jau no paša sakuma bija jadzīvo ar šo bezjēdzīgo kauna traipu. Turklat, aizmuguriski notiesatam uz navi, viņam pastavīgi bija jabūt apsargatam, jarēķinas ar savu sargeņģeļu prasībam, un attiecīgi — viņš nevarēja ne publiski aizstavēt savus uzskatus, ne reklamēt savas gramatas, ne vienkarši tikties ar žurnalistiem. Pat savu īsto vardu viņš nedrīkstēja nosaukt līdz noliktajam laikam, ko, bez šaubam, metas izmantot padomju balamutes, kas apgalvoja, ka tads Viktors Suvorovs nemaz neeksistējot un gramatas ar šadu uzvardu paraksta britu izlūkdienests.

Vardu sakot, viņš ilgi nevarēja saņemties ķerties pie "Ledlauža", jo viņam ta nebija vienkarši gramata. Viņam ta bija visa mūža darbs. Ja nebūtu šīs gramatas, kuru jūs tagad turat roka, nebūtu arī tada Viktora Suvorova, nebūtu ne "Akvarium", ne „Specnaz", ne „Rasskazi Osvoboģiķeļa", bet būtu vien GRU virsnieks Vladimirs Rezuns, kurš svēti ticēja, ka, zogot Rietumu noslēpumus, kalpo savai tautai un valstij. Precīzak sakot, ja nebūtu ta vienreizēja gramatas atklajuma, kas mainīja vienkarša padomju virsnieka dzīvi. Audzinats frontinieka ģimenē, viņš nevarēja citadi reaģēt, kad uzzinaja šausmīgo patiesību par "svēto karu". Tapēc arī aizbēga, palika Rietumos, nolēma sevi dzīvei ar "nodevēja" kauna traipu un bez mazakas cerības jelkad satikt savus tuviniekus, draugus, — un tas viss, lai tikai pavēstītu cilvēkiem viņa atklato patiesību.

Viņa vardi em runajot, tas notika gluži nejauši. Jau akadēmijas laika sagadījas ta, ka kara vēstures lekcijas sekoja tūliņ pēc stratēģijas lekcijam. "Un, lūk," viņš stasta, "sēžu un klausos par to, ka, ja j ūsu ienaidnieks gatavojas negaidītam uzbrukumam, viņam j apievelk savs karaspēks pie robežas un savi aerodromi janovieto pēc iespējas tuvak nakamajai frontes līnijai. Bet pēc tam, uzreiz pēc šīs lekcijas, man stasta, ka Staļins 1941. gada nebija gatavs karam, pieļava daudz nopietnu kļūdu, proti, novietojot savus aerodromus pie pašas Vacijas robežas, pievelkot klat savas labakas karaspēka daļas. Kas par arpratu? Nevar taču būt taisnība gan vienam, gan otram: vai nu melo vēsturnieks, vai kļūdas stratēģis."

Bet, lai ko tagad teiktu Viktors, ta bija ierosme, nevis iemesls. Ne jau viņš viens klausījas šīs lekcijas, nemaz nerunajot par miljoniem aprakstīto notikumu dalībnieku, bet vēlak — tūkstošiem Otra pasaules kara pētnieku, neskaitamu disertaciju un monografiju autoru. Šī doma taču ir tik ļoti vienkarša, tik ļoti acīmredzama, ka parņem izbrīns — ka ta agrak neienaca nevienam prata?

Patiesi, vai var ņemt par pilnu oficialo padomju vēsturnieku versiju, pēc kuras sanak, ka Staļins, neuzticoties paša ēnai, tik ļoti "noticēja" Hitleram, ka nogulēja kara sakšanos? Noticēja tam, par ko vien uz aizdomu pamata viņš tikko bija apšavis savu augstako komandējošo sastavu? Noticēja tik ļoti, ka pilnība demontēja visu savas rietumu robežas aizsardzības līniju? Un, tik ļoti noticējis, turpinaja mežonīgi paatrinat bruņošanas tempu un veidot aizvien jaunas un jaunas divīzijas? Ar ko tad viņš grasīj as karot?

Par to, ka taisījās, nevienam it kā šaubu nav. Uz to neapgāžami norāda ne tikai šajā grāmatā apkopotie fakti, ne tikai daudzie "tautu vadoņa" izteikumi, bet pat sīkākās vispār pieejamās pirmskara detaļas. Piemēram, gandrīz katrā padomju pilsētā kultūras un atpūtas parkos pirms kara stāvēja "atrakcija" — izpletņlēkšanas torņi, bet pēc kara, man par lielu nožēlu, tos novāca. Bet mēs, lasot Suvorovu, esam pārsteigti, ka, sākoties 1941. gadam, padomju armijai bija pieci gaisa desanta korpusi — apmēram miljons trenētu izpletņlēcēju. Kur, pa kuru laiku Staļins paspēja sagatavot tādu armādu, turklāt nevienam nemanot?

Tad — vēl detaļa, kuru pats nesen izlasīju un biju pārsteigts: un ne es viens lasīju, taču neviens cits nepamanīja, nesāka pārdomāt. Lieta tāda, pēc autora memuāriem sanāk, ka slaveno patriotisko dziesmu „Vstavai, strana ogromnaja"(Celies, diženā valsts) — to pašu, kas parādījās pirmajās kara dienās (tā pati, kuru tik ļoti ar "taisnīgām dusmām" "mūsējiem" patīk dziedāt savos saietos) Staļins personīgi autoram pasūtīja uzrakstīt. 1941. gada februārī! Ko lai saka, gudrs bija vadonis un skolotājs, pat par dziesmu parūpējās. Bet karu — neparedzēja?

Viegli saprast, kāpēc padomju vēsturniekiem patīk no labākā vēsturnieku drauga taisīt naivu muļķi vai sliktākajā gadījumā — neprāti, nevis ievērot visas šīs neatbilstības. Citādi viņiem neizbēgami nāktos atzīt, ka Staļins nebija mazāk neprātīgs kā jebkurš komunists, sākot no Ļeņina, bet varbūt pat Marksa: jo visi viņi taču ticēja, ka vispasaules revolūcija notiks pasaules kara rezultātā. Karš viņiem nešķita katastrofa, nelaime, bet gan pilnīgi vēlama "vēsturiska neizbēgamība".

Turklāt atliek ielūkoties Ļeņina 1920.—1921. gadā rakstītajā, lai saprastu, kādā strupceļā bija nonākuši boļševiki, kas bija sacerējušies uz vispasaules revolūciju un pasteigušies ar varas sagrābšanu Krievijā. Bez šaubām, neviens no viņiem netaisījās celt sociālismu "vienā atsevišķi ņemtā valstī", turklāt agrārā valstī. Revolūcijas uzvara Krievijā, Ļeņina vārdiem runājot, bija "mazāk par pusi darba". Lai šī uzvara tiktu pabeigta un kļūtu neatgriezeniska, "mums jāpanāk proletāriskas revolūcijas uzvara visās vai, sliktākajā gadījumā, dažās galvenajās kapitālisma valstīs". Bez to rūpnieciskā potenciāla nebija pat ko domāt par sociālismu. Tādēļ bija nepieciešams Ļeņina NEP un "kapitālistiskās citadeles aplenkšanas" jaunā taktika, to pretrunu izmantošana, lai paātrinātu pasaules revolūcijas sākšanos, tas ir, pasaules kara sākšanos. Staļins šajā nozīmē bija tikai vien uzticams Marksa—Ļeņina skolnieks.

Vārdu sakot, skaidrs, ka mūsu tēvzemes vēsturnieki nekādi nevarēja atzīt šajā grāmatā izklāstītos faktus, neatzīstot komunisma iedzimto agresivitāti un atbildību par noziegumu pret cilvēci līdzvērtīgi Hitlera režīmam. Bet kas tad traucēja Rietumu vēsturniekiem pamanīt tik acīmredzamo patiesību?

Tieši tas pats, kas viņu padomju kolēģiem: konformisms. Jo arī šeit, Rietumos, pastāv vareni politiskie spēki, kas ir spēj īgi padarīt dziļi nelaimīgu jebkuru gudrinieku, kas izlīdis ar viņiem netīkamām atklāsmēm. Atzīt zināmās anekdotes patiesību, ka Hitlers bija vien "sīks Staļina laikmeta tirāns", šejienes valdošās aprindas vēl joprojām nav gatavas, bet līdz nesenam laikam tādas teorijas autors tiktu pakļauts ostrakismam kā "fašists". Tāds drosminieks nekad nevarētu ne veidot karjeru, ne kļūt par profesoru, pat ne izdot grāmatu. Tieši tāpēc arī Rietumos atradās tikai nedaudz vairāk ļaužu nekā bijušajā PSRS, kuri uzdrošinājās atklāti sevi pasludināt par antikomunistiem.

Pat tagad, kad beidzot ir atklājušies asiņainie komunistiskie noslēpumi, mēs turpinām Latīņamerikas džungļos tvarstīt večukus, kas izdarījuši savas ļaundarības pirms pusgadsimta, bet esam sašutuši, ieraugot Ērihu Honekeru uz tiesājamo sola. Kāda cietsirdība! Viņš taču ir vecs un slims cilvēks. Un mēs jūtam līdzi Mihailam Sergejevičam (Gorbačovam), kuru — skat, kāda nekaunība! — spiež stāties tiesas priekšā (nē, ne jau Nirnbergas, bet vien Konstitucionālās, un ne jau kā apsūdzēto, bet tikai kā liecinieku). Un vai tad mēs uzdrīkstamies nosaukt PSKP par noziedzīgu organizāciju? Ko jūs, tā ir tikai "nekonstitucionāla".

Nē, šī grāmata mums paliks atmiņā nevis ar savu dziļo analīzi, nevis ar kādiem izciliem, līdz šim nezināmiem faktiem — autors apzināti operē tikai ar vispārzināmiem un visiem pieejamiem materiāliem. Tā paliks mums atmiņā kā monuments cilvēku aklumam, kura dēļ visnecilvēcīgākais režīms cilvēces vēsturē varēja pastāvēt septiņdesmit četrus gadus. Vai, precīzāk sakot, kā

monuments dīvainajai ausu—acu slimībai, kas pastāvēja komunisma laikmetā — kad dzirdēja vienu, redzēja ko citu, bet nemaz nebrīnījās par to.

Savukārt Viktors Suvorovs turpina dzīvot Anglijā, kā viņš pats raksta "starp nāves spriedumu un tā izpildi". Neviens joprojām nav iedomājies šo spriedumu atcelt. Vladimirs Bukovskis Kembridža, 1992. gada novembris

Fotogrāfijas

Tie nav fašisti. Ta ir Sarkana armija, kas gatavojas "atbrīvošanas" cīņai.

Čingishans iekaroja pasauli nevis ar ieroču spēku, bet gan ar zibenīgiem manevriem. Čingishanam nebija smagu, neveiklu bruņinieku, viņš iztika ar gandrīz neaizsargata viegla, atra un kustīga karaspēka ordam. Padomju BT tanki tika veidoti tieša saskaņa ar šadu filozofiju. Un to bija daudz. BT sērijas tanku vien Staļinam bija vairak, neka parējam pasaules valstīm vispar tanku kopa. BT priekšrocības bija satriecošs atrums, caurgajība un milzīga nobraukuma rezerve. Tam nebija ne smagu bruņu, ne jaudīgu ieroču. BT varēja izmantot tikai pēkšņiem uzbrukumiem, ta uzdevums — neiesaistīties ilgstošas cīņas, apiet sīvakas pretošanas punktus, nokļūt pretinieka aizmugurē un ieņemt nozīmīgakas neaizsargatas teritorijas. Aizsardzības kara šadi tanki būtu bezjēdzīgi.

Hitlers savam agresīvajam karam gatavoja četrus tūkstošus desantnieku. Staļins — miljonu.

BT tanki bija unikali — tie varēja nomest kapurķēdes un parvietoties arī pa autostradēm, lai zibenīgi iekļūtu dziļi pretinieka teritorija. Un šada iespēja varēja tikt īstenota tikai uz Vacijas, Italijas un Francijas autoceļiem.

BT tanki tika gatavoti milzīgu apmēru darbībai — milzīgas mehanizēto korpusu grupas, ar tūkstoš tankiem katra grupa.

Visu valstu robežapsardzes spēki pastiprinaja robežupju krastu aizsardzību. Vienīgais izņēmums bija PSRS — padomju robežsargi gatavojas upju forsēšanai un pretējo krastu un robežtiltu ieņemšanai.

Sparnotais tanks KT, kas arī A-20 (Antonov-1940). Tanku pilotē lidotajs S. Anuhins. Pēc Hitlera iebrukuma šis padomju konstruktoru sasniegums izradīj as lieks.

Divvietīga lidmašīna R-5 bija pielagota sešpadsmit desantnieku iemešanai pretinieka aizmugurē. Aizsardzības karam tas nebūtu bijis nepieciešams.

1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma aizsega titaniskas padomju karaspēka masas virzījas uz robežam. Vacu uzbrukums tos parsteidz vēl ešelonos. Kad kada sliede ešelona priekša tiek sarauta, tam ir jaapstajas, un noņemt tankus no platformam vairs nav iespējams.

Kad kads gatavojas atvairīt agresiju, aviaciju atvelk nost no robežas un izkliedē. Turpretī gatavojot agresiju — savelk pie robežas. 1941. gada jūnija padomju virspavēlniecība tieša rietumu robežu tuvuma sakoncentrēja arkartīgi jaudīgus aviacijas triecienspēkus. Pierobežu lidlaukos padomju lidmašīnas stavēja sparnu pie sparna. Un tieši tas padarīja tas tik viegli satriecamas. 22. jūnija rīta veseli lidlauki dega ka milzīgi ugunskuri.

Jaunietis ar diviem ordeņiem pie krūts ir R. P. Hmeļnickis. Aiz Ļeņina stāv Hmeļņicka labvēlis K. Vorošilovs.

Staļins un Šapošņikovs.

1939. gada 19. augusta Staļins pieņēma galīgo lēmumu parakstīt paktu ar Vaciju par Polijas pardali. Tieši šai diena arī sakas slepena Sarkanas Armijas mobilizacija karam ar Vaciju. "Mobilizacija nozīmē karu," teica Šapošņikovs. Staļins piekrita, kliedējot viņa neizpratni.

1940. gads. Padomju rūpniecības pilnīga mobilizacija un militarizacija. Aviacijas, tanku, ieroču un munīcijas rūpnīcas pariet uz kara laika režīmu. Vīrieši slepus iesaukti armija — ieročus taisa sirmgalvji, sievietes, bērni. Padomju rūpniecība bija saražojusi tik daudz munīcijas, ka nebija vairs kur to likt. vajadzēja vien 1941. gada beidzot sakt karu.

203 mm haubice B-4. Katrs šaviņš sver simt kilogramu bez ladiņa. Tada veida ieroči ir paredzēti tikai un vienīgi uzbrukuma operacijam. Smagas haubiču artilērijas koncentrēšana ir pilnīgi droša pazīme tam, ka valsts gatavojas uzbrukt, nevis aizsargaties. 1941. gada vasara PSRS pierobežu rajonos bija sakoncentrēts vairak neka piecsimt artilērijas pulku, to skaita arī lieljaudas artilērijas pulki un īpašas jaudas artilērijas divīzijas. Priekš katras ieroču vienības bija sagatavots sešsimt šaviņu.

1942. gads. V. Molotova sagaidīšana Skotija. Padomju bumbvedējs TB-7 netraucēti šķērsoja visu Eiropu.

TB-7 — labakais stratēģiskais bumbvedējs pasaulē. Liela augstuma TB-7 atruma parspēja jebkuru iznīcinataju un bija pilnīgi drošs pret zenītartilēriju. Nez, kapēc Staļins nelika būvēt tadus bumbvedējus?

Japaņu lidmašīna NakadzimaB-5H2. Svars — 3,8 tonnas. Maksimalais atrums — 380 kilometru stunda. Iespējamais lidojuma attalums 2000 kilometru. Munīcijas krava — viena 800 kg torpēda.

Padomju lidmašīna Ivanov vai Su-2. (Svars 4 tonnas. Maksimalais atrums — 486 kilometri stunda. Iespējamais lidojuma attalums 1200 kilometru. Munīcijas krava — 600 kg).

Gan japaņu Nakadzima B-5H2, gan padomju Ivanov SU-2 ir lidmašīnas-agresori. Abas ir paredzētas pēkšņam uzbrukumam un darbībai gaisa telpa, kas pilnība ir to rīcība.

Bumbvedēja TB-7 piecas tonnas smaga bumba. Ja Staļins būtu devis pavēli būvēt TB-7, tad naktī uz 1943. gada 23. jūniju simtiem TB-7 būtu varējuši izmest virs Berlīnes tūkstošiem tonnu bumbu, un 24. jūnija vēl tikpat.

Ukrainas frontes Kara padomes loceklis N. S. Hruščovs pie Sanas upes 1939. gada 29. septembrī.

Komunistiska partija paravas virsnieku zabakos. Ņikita Hruščovs saplosītaja Polija uz jaunas padomju—vacu robežas. Visu, ko Hruščovs pateica šai vēsturiskaja mirkli, vēsture ir arī dokumentējusi: "Noziegumus lai padara vacieši, pēc tam Eiropa varēs iesoļot Sarkana armija- atbrīvotaja."

Pierobežas rajonos Sarkana armija zaudēja divdesmit piecus tūkstošus vagonu ar artilērijas šaviņu kravu. Kapēc šaviņus glabaja vagonos? Kurp tos grasījas vest? Ja jau reiz gatavojas aizsardzībai, vajadzēja taču šaviņus izdalīt armijai! Savukart, ja tika gatavota atkapšanas, kapēc tad šaviņu krajumus koncentrēja pierobežas rajonos?

Šepetovka, 1941. gada jūlija sakums. Sagūstīti padomju 16. armijas karavīri. Ielūkojieties šajas sejas. Karš taču tikko sacies — pa kuru laiku gan padomju karavīri paguvuši tik briesmīgi novajēt, taču ne jau vacu Koncentracijas nometnēs nīkuši.

r

Jau krietni pirms vacu uzbrukuma, 1941. gada 13. jūnija, Staļins uzsaka slepenu Otra stratēģiska ešelona septiņu armiju parmešanu uz PSRS rietumu rajoniem. Šīs armijas bija apmacītas tikai uzbrukumiem. Otra stratēģiska ešelona armijas pamata bija komplektētas no gulaga ieslodzītajiem. Vacu uzbrukuma iespējamībai Staļins neticēja un tai pat laika pirms šī uzbrukuma apbruņoja ieslodzītos. Un ja nu Hitlers nebūtu uzbrucis, vai ilgi Staļins būtu turējis tūkstošiem bruņotu zeķu pie savam rietumu robežam?

Izmantotie avoti

Авторханов А. Загадка смерти Сталина. — Франкфурт-на-Майне: Посев, 1976.

Азаров И. И. Осажденная Одесса. — М.: Воениздат, 1962,

Анфилов В. А. Бессмертный подвиг. — М.: Наука, 1971.

Анфилов В. А. Провал "блицкрига". — М.: Наука, 1974.

Баграмян И. X. Так начиналась война. — М.: Воениздат, 1971.

Бажанов Б. Воспоминания бывшего секретаря Сталина.-Париж: Третья волна, 1980.

Басов А. В. Флот в Великой Отечественной войне. 1941-1945.— М.: Наука, 1980.

Бирюзов С. С. Когда гремели пушки. — М.: Воениздат, 1962.

Битва за Ленинград. 1941-1944. (Под ред. С. П. Платонова).— М.: Воениздат, 1964.

Болдин И. В. Страницы жизни. — М.: Воениздат, 1961.

Борьба за Советскую Прибалтику. — Таллин: Ээсти раамат, 1980.

Брежнев Л. И. Малая земля. — М.: Политиздат, 1978.

Василевский А. М. Дело всей жизни. — М.: Политиздат, 1973.

Ваупшасов С. А. На тревожных перекрестках. Записки чекиста. — М.: Политиздат, 1971. Великая Отечественная война (1941-1945). Краткий научн.- попул. очерк. (Под ред. П. А. Жилина).— М.: Политиздат, 1973.

Воронов Н. И. На службе военной. — М.: Воениздат, 1963. Горбатов А. В. Годы и войны. — М.: Воениздат, 1965.

Григоренко П. В подполье можно встретить только крыс. — Нью-Йорк: Детинец, 1981. Демин М. Блатной. — Нью-Йорк: Русика, 1981.

Дозорные западных рубежей. Документальные очерки по истории войск Краснознаменного Западного пограничного округа. (Авт. коллектив). — Киев: Политиздат Украины, 1972. Еременко А. И. В начале войны. — М.: Наука, 1964. Жуков Г. К. Воспоминания и размышления. — М.: АПН, 1969.

Забайкальский военный округ. (Краткий военно-истор. очерк).— Иркутск: Вост.-Сиб. Книж. изд-во, 1972.

Захаров Г. Н. Повесть об истребителях. — М.; ДОСААФ, 1977. Зверев А. Г. Записки министра. — М.: Политиздат, 1973. Казаков М. И. Над картой былых сражений. — М,! Воениздат, 1971. Калинин С. А. Размышления о минувшем. — М.8 Воениздат, 1963.

Киевский Краснознаменный. История Краснознаменного Киевского военного округа. 19191972. — М.: Воениздат, 1974.

Ковалев И. В. Транспорт в Великой Отечественной войне 1941-1945 гг. — М.: Наука, 1981..

Кожевников М. Н. Командование и штаб Советской Армии в Великой Отечественной войне

1941-1945 гг. — М.: Наука, 1977.

Конец И. С. Сорок пятый. — М.; Воениздат, 1966.

Кочетков Д. И. С закрытыми люками. — М.: Воениздат, 1962.

Краснознаменный Белорусский военный округ. — Минск: Беларусь, 1973.

Краснознаменный Уральский. История Краснознаменного Уральского военного округа. —

М.: Воениздат, 1983.

Кривошеий С. М. Ратная быль. — М.: Молодая гвардия, 1962. Кузнецов Н. Г. Накануне. — М.: Воениздат, 1966.

Куманев Г. А. Советские железнодорожники в годы Великой Отечественной войны (19411945). — М.: АН СССР, 1963.

Курочкин П. М. Позывные фронта. — М.: Воениздат, 1969. Лобачев А. А. Трудными дорогами. — М.: Воениздат, 1960. Людников И. И. Сквозь грозы. (Автобиогр. очерк). — Донецк: Донбасс, 1973.

Майский И. М. Кто помогал Гитлеру. (Из воспоминаний советского посла). — М.: ИМО, 1962.

Мерецков К. А. На службе народу. (Страницы воспоминаний).— М.: Политиздат, 1968. Москаленко К. С. На юго-западном направлении. (Воспоминания командарма). — М.: Наука, 1969.

На Северо-Западном фронте (1941-1943). Сборник статей участников боевых действий. (Под ред. П. А. Жилина). — М.: Наука, 1969.

Начальный период войны. (Под ред. С. П. Иванова). — М.: Воениздат, 1974.

Новиков А. А. В небе Ленинграда. (Записки командующего авиацией). — М.: Наука, 1970.

Озеров Г. Туполевская шарага. — Франкфурт-на-Майне: Посев, 1973

Ордена Ленина Московский военный округ. — М.: Московский рабочий, 1985.

Ортенберг Д. И. Июнь-декабрь сорок первого. — М.: Советский писатель, 1984.

Партия и Армия. (Под ред. А. А. Епишева). — М.: Политиздат, 1980.

Пересыпкин И. Т. Связисты в годы Великой Отечественной. — М.: Связь, 1972.

Плоское Г. Д. Под грохот канонады. — М.: Воениздат, 1969.

Пограничные войска СССР. 1939 — июнь 1941. (Сборник документов и материалов). — М.: Наука, 1970.

Покрышкин А. И. Небо войны. — М.: Молодая гвардия, 1968.

По приказу Родины. Боевой путь 6-й гвардейской армии в Великой Отечественной войне

1941-1945 гг. — М.: Воениздат, 1971.

Решин Е. Г. Генерал Карбышев. — М.: ДОСААФ, 1971.

Рокоссовский К. К. Солдатский долг. — М.: Воениздат, 1968.

Рослый И. П. Последний привал — в Берлине — М.: Воениздат, 1983.

Сандалов Л. М. На московском направлении. — М.: Наука, 1970.

Сандалов Л. М. Пережитое. — М.: Воениздат, 1966.

Севастьянов П. В. Неман-Волга-Дунай. — М.: Воениздат 1961.

Сикорский В. Будущая война. Ее возможности, характер и связанные с ними проблемы

обороны страны. (Пер. с польск.). — М.: Воениздат, 1936.

Советские Вооруженные Силы. — М.: Воениздат, 1978.

Советские танковые войска. — М.: Воениздат, 1973.

Старинов И. Г. Мины ждут своего часа. — М.: Воениздат, 1964.

Триандафиллов В. К. Характер операций современных армий. — Москва — Ленинград: Госиздат, 1929.

Триандафиллов В. К. Размах операций современных армий. — М.: Воениздат, 1932.

Тухачевский М. Н. Избранные произведения. — М.: Воениздат, 1964.

Тыл Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941-1945 гг. (Под ред.

С. К. Куркоткина). — М.: Воениздат, 1977.

Тюленев И. В. Через три войны. — М.: Воениздат, 1960.

Уманский Р. Г. На боевых рубежах. — М.: Воениздат, 1960,

Федюнинский И. И. Поднятые по тревоге. — М.: Воениздат, 1964.

Хизенко И. А. Ожившие страницы. (Дневник политработника 80-й ордена Ленина

стрелковой дивизии). — М.: Воениздат, 1963.

Часовые советских границ. (Кратк. очерк истории пограничн. войск СССР). — М.: Политиздат, 1983.

Шапошников Б. М. Мозг армии. (В 3-х книгах). — Москва-Ленинград: Госиздат (отдел военной литературы), 1927-1929.

Шебунин А. И. Сколько нами пройдено. — М.: Воениздат, 1971. Штеменко С. М. Генеральный штаб в годы войны. — М.: Воениздат, 1968. Эстонский народ в Великой Отечественной войне Советского Союза. 1941-1945. — Таллин: Ээсти раамат, 1973.

Яковлев А. С. Цель жизни. Записки авиаконструктора. — М,; Политиздат, 1968.

История Великой Отечественной войны Советского Союза. 1941-1945. (В 6-ти томах). — М.: Воениздат, 1960-1965.

История второй мировой войны (1939-1945). (В 12-ти томах).— М.: Воениздат, 1973-1982. Собрание сочинений В. И. Ленина. Собрание сочинений К. Маркса и Ф. Энгельса. Собрание сочинений И. В. Сталина.

Советская военная энциклопедия. (В 8-ми томах). — М.: Воениздат, 1976-1980. Газеты: "Комсомольская правда", "Красная звезда", "Правда".

Журналы: "Бюллетень оппозиции", "Военный вестник", "Вопросы истории". Военно-

исторический журнал, "Война и революция", "Коммунист", "Огонек".

R. Goraiski. World War II Almanac: 1931-1945.— London: Hamish Hamilton.

Hearing on American Aspects of the Richard Sorge Spy Case. House of Representatives Eighty

Second Congress. First Session. August 9, 22 and 23.-Washington, 1951.

В. Н. Liddell Hart. History of the Second World War. — London: PAN, 1978.

К. Mallory and A. Ottar. "Architecture of Aggression". — Architectural Press: Wallop G. B.. 1973.

A. Price. World War II Fighter Conflict. — London: Macdonald and Jane's, 1975.

D. Woodward. British Foreign Policy in the Second World War.

VIKTORS SUVOROVS - īstajā vārdā Vladimirs Rezuns. Dzimis 1947. gadā. Savu militārista karjeru sācis jau vienpadsmit gadu vecumā Suvorova vārdā nosauktajā Voroņežas karaskolā. Augstāko militāro izglītību ieguvis Kijevā. Bijis Pievolgas kara apgabala izlūkošanas pārvaldes štāba virsnieks; no 1970. gada — PSKP CK nomenklatūras darbinieks. 1974. gadā beidzis Militārās diplomātijas akadēmiju. Četrus gadus nostrādāja PSRS Galvenās izlūkošanas pārvaldes (GRU) diplomātiskajā rezidentūrā Ženēvā. 1978. gada 10. jūnijā — apsūdzēts Dzimtenes nodevībā — bēg uz Lielbritāniju. Padomju Savienība viņam aizmuguriski piesprieda nāvessodu.

Divdesmitajā gadsimtā divas pasaules lielvaras saplosīja Eiropu. Nirnbergas tiesa uz apsūdzēto sola kā kara izraisītājus un noziedzniekus sēdināja vācu ģenerāļus… — bet kurš tad patiesībā sāka Otro pasaules karu?

Kurš jau kopš divdesmitajiem gadiem nopietni plānoja un nepārprotami gatavojās pasaules "atbrīvošanas" karagājienam? Kurš jau krietni pirms "pēkšņā un negaidītā" vācu uzbrukuma Padomju Savienībai, pats ar nazi rokā bija "aizmaršējis" līdz pat vācu naftas sirdij — Rumānijai? Kurš jau krietni pirms "negaidītā" kara sākuma bija savilcis visu savu — un stratēģiski izvērtējot — tikai un vienīgi uzbrukumam, ne aizstāvībai paredzēto karaspēku pie "atbrīvošanas" akcijās paplašinātajām rietumu robežām?

Šī grāmata ir kara stratēģijas trilleris. Vārdus Ledlauzis un Suvorovs lasītājs droši vien atminas no deviņdesmitā gada Avota numuros publicētajiem fragmentiem, tulkotiem no vācu valodas. Lasītājs jau sen pelnījis šī darba oriģināla tulkojumu. Ledlauzis ir netikai aizraujoša grāmata, — ar šo darbu autors ir uzcēlis pieminekli cilvēces aklumam — viņa izmantotie materiāli ir oficiāli padomju dokumenti, uz kuriem, palūkojoties bezkaislīga un vērīga lasītāja acīm, atklājas baisa un viennozīmīga aina…

"ja nebūtu šīs grāmatas, kuru jūs tagad turat rokā, nebūtu arī tāda Viktora Suvorova, nebūtu ne "Akvārija", ne Specnaz (Specvienības), ne Rasskazi Osvoboditeļa (Atbrīvotāja stāsti), bet būtu vien GRU virsnieks Vladimirs Rezuns, kurš svēti ticēja, ka, zogot Rietumu noslēpumus, kalpo savai tautai un valstij. (..) Audzināts frontinieka ģimenē, viņš nevarēja citādi reaģēt, kad uzzināja šausmīgo patiesību par "svēto karu" (svjaščennaja voina). Tāpēc arī aizbēga, palika Rietumos, nolēma sevi dzīvei ar "nodevēja" kauna traipu un bez mazākās cerības jelkad satikt savus tuviniekus, draugus, — un tas viss, lai tikai pavēstītu cilvēkiem viņa atklāto patiesību. Autors turpina dzīvot Anglijā, kā viņš pats raksta "starp nāves spriedumu un tā izpildi". Neviens joprojām nav iedomājies atcelt šo spriedumu."

Vladimirs Bukovskfs, Kembridža, 1992. gada novembris

9 GPU - Valsts politiskā pārvalde (krievu val. ГПУ - Государственное Политическое Управление)

[1] ck— centrala komiteja

[2] kk(b)p— krievijas komunistiska (boļševiku) partija

[3] kominterne—komunistiska internacionale

[4] domāts plaši pazīstamais 1919. gada "budjonnija maršs". — Oriģ. izd. red.

[5] nep - jaunā ekonomiskā politika (krievu val.. НЭП - Новая экономическая политика)

[6] vk(b)p - vissavienības komunistiskā (boļševiku) partija

[7] ckk - centrālā kontroles komisija

[8] narkoms—tautas komisārs (krievu val. Нарком - народный комисар)

[9] polpreds — pilnvarotais pārstāvis (krievu val. Полпред - Полномочный представитель)

[10] padomju avoti uzrada ciparu — 86 km/h, dažreiz pat 70. Izskaidrojums vienkaršs: uz padomju ceļiem parak jaudīgais motors sarauj jaudas parnesi, tapēc bija jaliek jaudas ierobežotajs. Darbībai uz autostradēm ierobežotaju varēja vienkarši noņemt… Labakie Rietumu eksperti uzskata, ka BT tanku maksimalais atrums bija nevis 70 km/h, bet gan 70 jūdzes stunda. — Oriģ. izd. red.

[17] sparnojums (krievu val.оnеренuе) - lidaparata aerodinamiskas virsmas, kas nodrošina lidaparata stabilitati un vadamību

— Oriģ. izd. red.

[27] kp— komandpunkts (krievu val. командный пункт)

[32] kad autors stradaja pie šīs gramatas, minētie padomju darbinieki vēl bija dzīvi. —

Content

Suvorovs Viktors Ledlauzis: Kurš sāka Otro pasaules karu?

Manam krievu lasītajam

KURŠ SĀKA OTRO PASAULES KARU?

1. nodaļa. Ceļš uz laimi

2. nodaļa. Galvenais ienaidnieks

3. nodaļa. Kamdēļ komunistiem ieroči?

4. nodaļa. Kapec Staļins sadalīja Poliju?

5. nodaļa. Pakts un ta rezultāti

6. nodaļa. Kad Padomju Savienība iestājas Otrajā pasaules karā?

7. nodaļa. „Kara bāzes paplašinašana"

8. nodaļa. Priekš kam čekistiem haubiču artilērija?

9. nodaļa. Kapec kara priekšvakara tika iznicinātā nodrošinājuma josla?

11. nodaļa. partizani vai diversanti