Suvorovs Viktors

Pēdējā republika

Viktors Suvorovs

Pēdējā republika

Saturs

Ievads……………………………………………………………………………………………………………….. 4

1. NODAĻA. Kāpēc Staļins atteicās pieņemt Uzvaras Parādi?……………………………………. 6

2.  NODAĻA. Kāpēc viņiem vajadzīga pasaules revolūcija?……………………………………… 15

3.  NODAĻA. Pirmais mēģinājums……………………………………………………………………….. 22

4.  NODAĻA. Kas notiks pēc atelpas?…………………………………………………………………… 27

5.  NODAĻA. Uz pēdējo republiku……………………………………………………………………….. 34

6.  NODAĻA. Vēsture mums atvēlējusi maz laika…………………………………………………… 40

7.  NODAĻA. Kurš sacerēja leģendu par Staļina nesagatavotību karam?…………………….. 48

8.  NODAĻA. Kam bija labāki sabiedrotie?……………………………………………………………. 57

9.  NODAĻA. Kā izturētos Britānija?…………………………………………………………………….. 64

10. NODAĻA. Kad izveidoja antihitlerisko koalīciju?……………………………………………… 71

11. NODAĻA. Kā es karoju ar marsiešiem…………………………………………………………….. 75

12. NODAĻA. Kurš pazaudēja karu Somijā?…………………………………………………………. 84

13. NODAĻA. Par ugunsnedrošiem tankiem………………………………………………………….. 88

14. NODAĻA. Kāpēc biedrs Staļins nelika nošaut biedru Kudrjavcevu?……………………. 93

15. NODAĻA. Kādi tanki piederēja Hitleram?……………………………………………………… 102

16. NODAĻA. Ar vācu valodas sarunvārdnīcu kabatā… Smoļenskas apgabalā………….. 107

17. NODAĻA. Cik stundās var sasniegt Ploješti?………………………………………………….. 116

18. NODAĻA. "Gvardes" brīnumi………………………………………………………………………. 122

19. NODAĻA. Cik Hitleram bija smago tanku?…………………………………………………….. 127

20.  NODAĻA. Miljons. Vai vairāk?……………………………………………………………………. 133

21.  NODAĻA. Kā cietuma pārtikas devu pielīdzināt Kremļa pārtikas devai?…………….. 142

22.  NODAĻA. Kas ir vieglie tanki?…………………………………………………………………….. 149

23.  NODAĻA. Par 38 tonnu smagiem tankiem…………………………………………………….. 157

24.  NODAĻA. Liecinieks ir atrasts!……………………………………………………………………. 165

Fotogrāfijas…………………………………………………………………………………………………….. 173

Ievads

"Pēdējā republika" ir grāmata (precīzāk - tās pirmā daļa, jo otro autors raksta) par otro pasaules karu un par to, kāpēc Padomju Savienība to zaudēja.

Pirmajā acumirklī daudziem tas varētu šķist dīvaini. No padomju laika vēstures mācību grāmatām zinām, ka par spīti neskaitāmiem cilvēku upuriem, milzīgiem zaudējumiem, drausmīgu postu un ciešanām Padomju Savienība karā uzvarēja.

Šajā grāmatā Viktors Suvorovs apgalvo, ka nevis Ādolfs Hitlers, bet Josifs Staļins izraisīja un sāka otro pasaules karu. Šis cilvēces vēsturē pats asiņainākais karš, kas pārtrauca arī Latvijas 22 gadu patstāvību un kurš gandrīz noveda latviešu tautu līdz pilnīgai fiziskai iznīcināšanai, visvairāk bija vajadzīgs Staļinam, lai īstenotu Ļeņina un viņu līdzskrējēju murgaino sapni par pasaules revolūciju un galu galā - komunisma kundzību pasaulē.

Viktors Suvorovs (īstajā vārdā Vladimirs Rezuns) dzimis 1947. gadā Krievijas Tālo Austrumu apgabalā padomju armijas virsnieka ģimenē. Netālu no robežas ar Koreju, kur kādā zenītartilērijas pulkā dienēja Viktora tēvs, pagāja viņa bērnība. Kopš mazām dienām Viktora dzīve bijusi saistīta ar karu. Tolaik amerikāņi pūlējās nepieļaut komunisma invāziju Āzijas dienvidaustrumos. Korejā plosījās nežēlīgs karš. Padomju karaspēks oficiāli tajā nepiedalījās, taču īstenībā karš notika ar padomju atbalstu. Pierobežas zenītartilērijas vienības, kurās dienēja Viktora tēvs, bieži atklāj uguni uz amerikāņu lidmašīnām.

Rakstnieks atceras, ka bērnībā vīrus bez biksēm esot redzējis bieži, bet bez uzplečiem - nekad. Tolaik viņš neesot spējis iedomāties, ka kāds vīrietis varētu būt tērpies arī privātās drēbēs.

Kad Viktoram apritēja vienpadsmit gadu, tēvs aizsūtīja viņu uz Voroņežas Suvorova karaskolu. Māte nespējusi iebilst pret tik cietsirdīgu lēmumu. Viktora tēvs uzskatījis, ka īsts vīrs izaug tikai grūtībās.

Vēlāk Viktors turpināja mācības Kaļiņinas Suvorova karaskolā, pēc tam iestājās Odesas augstākajā karaskolā.

Pēc karaskolas beigšanas dienēja par rotas komandieri Piekarpatu kara apgabalā. 1968. gadā viņa apakšvienība piedalījās Čehoslovakijas "atbrīvošanā".

Pēc piedalīšanās "atbrīvošanas" karagājienā iestājās Kara diplomātiskajā akadēmijā, kuru nobeidzot kļuva par padomju armijas ģenerālštāba izlūkdienesta (GRU) virsnieku.

1974. gadā Viktoru Suvorovu nosūtīja uz GRU slepeno rezidentūru Ženēvā, kur viņš zem padomju diplomāta maskas izspiegoja Rietumvalstu noslēpumus.

1978. gadā padomju izlūkdienesta kapteinis Viktors Suvorovs kopā ar sievu un diviem mazgadīgiem bērniem aizbēga uz Lielbritāniju. Par šo laiku rakstniekam saglabājušās skumjas atmiņas. Viņš atceras, ka, apjēgdams savu bezcerīgo stāvokli, gribējis izdarīt pašnāvību. "Ja es būtu viens, tad to izdarītu bez bailēm - psiholoģiski mūs tam sagatavoja. Taču tādā gadījumā man bija jānogalina arī mani bērni. Iespējams, ka vienu nonāvēt es spētu, lai tai pašā acumirklī nonāvētu arī sevi pašu, bet, lūk, otru bērnu nogalināt es vairs nevarētu".

1978. gadā padomju kara tribunāls piesprieda Viktoram Suvorovam nāvessodu. Padomju režīms, izmantodams savu slepeno dienestu aģentus un uzpirktus slepkavas, nežēlīgi izrēķinājās ar saviem idejiskajiem pretiniekiem.

Tagad noskaidrojies, ka dzimtenes nodevēju Suvorovu medījis čekas ģenerālis Oļegs

Kalugins (vēlāk arī viņš pats aizbēga uz Rietumiem). Kalugins organizēja, piemēram, bulgāru disidenta Georgija Markova noslepkavošanu. "Nejaušs" garāmgājējs ļaužu burzmā iedūra nelaimīgajam ar saindētu lietussargu…

Vēlāk Kalugins taisnojās, ka viņam neesot izdevies izsekot un nogalināt Suvorovu tāpēc, ka viņu apsargājis britu slepenais dienests…

Kaut arī Padomju Savienība ir sabrukusi, tomēr 1978. gadā piespriestais nāvessods Viktoram Sovorovam nav atcelts. Pasaulē pazīstamu grāmatu autors joprojām gaida sava sprieduma izpildītājus… Kopš tā laika viņš uzrakstījis septiņas grāmatas, kurās atmaskojis padomju imperatoru un viņu rokaspuišu noziegumus pret cilvēci.

Taču reizē šīs grāmatas ne sevišķi patīk arī ASV, Vācijas, Britānijas un citu Rietumzemju politiskās elites aprindās, jo tās pierāda, ka Ļeņina un Staļina iedibinātais režīms nevarēja izdzīvot bez Rietumu atbalsta.

"Rietumi ir apbrīnojami bezprincipiāli. Atcerēsimies, kā auklējās ar Hruščovu! Kā izdabāja marasmā iegrimušajam Brežņevam! Kādas pompozas sagaidīšanas rīkoja Gorbačovam! Kā Maiklam Džeksonam! Un kā rietumvalstu līderi pazemīgi klanījās iereibušajam Jeļcinam, kad viņš klupdams krizdams izkāpa no lidmašīnas! " - tā sacījis Viktors Suvorovs nesen publicētajā intervijā Latvijas avīzei "SM Segodņa".

Viktors Suvorovs joprojām dzīvo Lielbritānijā - zemē, kas deva viņam patvērumu pēc pārdrošas bēgšanas 1978. gadā. Taču viņa dzīves vietu nezina neviens. Bijušais Padomju Armijas ģenerālštāba virsnieks lasa lekcijas kādā britu kara akadēmijā. Suvorovs saka, ka akadēmijā viņš nopelnot samērā maz, ģimene lielākoties pārtiek no honorāriem, kurus viņš saņem par desmitu miljonu metienos izdotajām grāmatām.

"Pēdējā republika" ir turpinājums grāmatām "Ledlauzis", "Diena "M"". Autors saka, ka šobrīd pat nevarot pateikt, kura grāmata bijusi pirmā.

Grāmatu triloģijas ideja dzimusi pirms Čehoslovākijas "atbrīvošanas" karagājiena, kad Padomju Savienības pierobežas apgabalos padomju ģenerāļi savilkuši milzīgus spēkus. Viktors Suvorovs atceras, ka vairākas nedēļas karavīri sēdējuši mežos, gaidot turpmākos rīkojumus. Pēkšņi pienākusi pavēle visiem apmainīt kirzas zābakus pret ādas zābakiem. No tā virsnieki sapratuši, ka drīz kaut kas notiks… Aizgājuši uz vietējo ciemu iedzert kaut ko stiprāku, un te pēkšņi pie sīvā glāzes kāds ciemata večuks sacījis: "Nu brālīši, viss notiek kā 1941. gadā! 16. jūnijā mūsējie arī kirzas zābakus pret ādas zābakiem mainīja… " Nākošajā dienā Padomju Armija pārgāja Čehoslovākijas robežu, lai nepieļautu komunistiskā režīma sabrukumu šajā zemē.

Grāmatu triloģijā Viktors Suvorovs pūlas pierādīt, ka 1941. gada 6. jūlijā Sarkanā Armija gatavojās plašam iebrukumam Rietumeiropā un tikai negaidīts vācu vermahta trieciens 22. jūnija rītā izjauca šo nodomu. Viktors Suvorovs uzrakstījis grāmatu par karu, tātad par pagātnes notikumiem, kas, šķiet, nekad nevar atkārtoties. Taču atskatoties pagātnē, var labāk ieraudzīt to, kas mūs sagaida nākotnē.

Viktors Suvorovs ir pārliecināts, ka komunistiskā domāšana, citu tautu pakļaušanas un iznīcināšanas plāni pavisam nav pazuduši, tie tikai pārveidojas "KGB tagad pārvērtusies par FSB (Drošības federālais dienests Krievijā - Z. Dz.), bet joprojām tā ir tā pati čūska, tikai āda cita. Tagad runā, ka FSB trūkstot naudas slepeno ziņotāju armijas algošanai. Taču šī armija nav pazudusi bez pēdām. Šie ļaudis dzīvo mums līdzās un gaida, kad viņus atkal pasauks… Visvairāk viņus biedē, ka pēkšņi var atvērties KGB slepeno arhīvu durvis" - saka Viktors Suvorovs.

Viktora Suvorova grāmatas ir viegli lasīt, bet daudziem tās var šķist neērtas. Jo tās pilnīgi sagrauj mūsos gadu desmitos ieaudzinātos, iepotētos priekšstatus par nesenās pagātnes notikumiem, par varonību un nodevību, cēlsirdību un zemiskumu. Tomēr šīs grāmatas ir jāizlasa. Kaut vai tāpēc, lai 1940. gads nekad neatkārtotos ne Latvijā, nekādā citā civilizētā zemē.

Zigfrīds Dzedulis

1. nodaļa. Kapec Staļins atteicas pieņemt Uzvaras Paradi?

"Visi bija vienisprātis, ka Eiropā karš beidzies, bet mūsu valsts palikusi kapitālistu ielenkumā. "

Aleksandrs Pokriškins, Aviācijas maršals, trīskārtējs Padomju Savienības varonis. Žurnāls "Sovetskij Voin" 1985. gada 9. numurs, 32. lpp.

1945. gada 24. jūnijs.

Sarkanais laukums Maskavā.

Orķestris - 1300 trompetes un simts bungas. Dārdināja un rībināja tā, ka ausis plēš pušu! Šajā dienā šeit notika pati lielākā militārā parāde cilvēces vēsturē!

Otrā pasaules kara beigu posmā Sarkanajā Armijā bija desmit frontes. Katrā frontē - vairākas armijas. Dažas frontēs bija tikai četras vai piecas. Citās - tādās kā 1. Baltkrievijas fronte - divpadsmit armijas, to starpā viena gaisa un divas gvardes tanku armijas.

Uz Uzvaras parādi Maskavā ikkatra fronte nosūtīja izlases pulku - tūkstoti vislabāko kareivju, seržantu un virsnieku. No desmit frontēm - desmit pulku. Katra apvienotā pulka priekšgalā - frontes pavēlnieks un armiju komandieri. Aiz viņiem karognesēji nesa pašu varonīgāko pulku, brigāžu, divīziju un korpusus karogus.

Aiz desmit pulkiem - Polijas armijas izlases pulks, padomju jūras kara flotes, Aizsardzības tautas komisariāta pulki, divi trīs bataljoni no ikkatras kara akadēmijas. Un kur tad vēl no Suvorova un Nahimova karaskolām un NKVD [1] vienībām! Tad, žvadzinot kāpurķēdes, laukumam pāri aizrāpoja tanki, aizripoja lielgabali, reaktīvie mīnmetēji un motorizētie kājnieki, sapieri, sakarnieki, desantnieki, aizauļoja kavalērija.

Apdullinošs maršs, kas bija licis cilvēku dvēselēm pacilājumā uzlidot līdz debesu juma malai piepeši pārtrūka, un Sarkanais laukums pamira trauksmainās gaidās. Tāds klusums nomoka stiprāk nekā troksnis. Taču visai drīz to pārtrauca bungu rīboņa, un Sarkanajā laukumā iesoļoja sevišķā bataljona kareivji turēdami rokās nacistu karogus. Pie Ļeņina mauzoleja bataljons enerģiski pagriezās pa labi, un tajā pašā acumirklī divsimt nacistu karogu nokrita uz slapjā granīta plāksnēm.

Tā bija lielās uzvaras apoteoze. Padomju impērijas triumfs. Taču šo mirkli gaidīja simti miljonu cilvēku pasaulē. Šo mirkli viņi uzskatīja par pašu laimīgāko savā dzīvē, kuru sagaidot, var mirt bez nožēlas. Desmiti miljonu aizgāja bojā, kvēli ticēdami, ka šis mirklis neizbēgami pienāks. Līdz uzvarai lielo padomjzemi aizveda Josifs Staļins. Ceļā uz uzvaru bija jāpiedzīvo sakāves un katastrofas, kļūdas un maldi, miljonu upuru un neaizpildāmu zaudējumi. No smagām sakāvēm Staļins aizveda valsti līdz spožām uzvarām, kurā pati augstākā virsotne bija asinssārts karogs, kuru pacēla Berlīnē virs Reihstāga, bet pēc tam nogādāja Maskavas centrālajā lidlaukā, kur to sagaidīja goda sardze. 1945. gada 24. jūnijā šis karogs plīvoja pār laukumu, bet krievu karavīru zābaki mīdīja kāškrustiem rotāto karogu slapjo zīdu.

Šajā brīdī karavīri raudāja, nekaunoties savu asaru. Tie paši karavīri, kuri aizstāvēja Brestu un Smoļensku, Vjazmu un Harkovu, Staļingradu un otrreiz - Harkovu, Orlu un Kursku, trešoreiz - Harkovu, Sevastopoli un Novorosijsku, izdzīvoja Demjanskas aplenkuma asinspirtī un Ļeņingradas blokādes badā.

Tie paši karavīri, kuri ieņēma Minsku, Viļņu, Rīgu, Tallinu, Kijevu, Varšavu, Vīni, Kēnigsbergu, Bukaresti, Budapeštu un visbeidzot - Berlīni. Karavīri izjuta prieku, kādu daudzi cilvēki savā dzīvē nekad neizjūt.

Šķita, ka cilvēku tūkstoši Sarkanajā laukumā, miljoni Maskavas ielās un miljonu desmiti valstī un aiz tās robežām šajā brīdī izjūt vienu un to pašu - milzīgu atvieglojumu, prieku un saviļņojumu. Šķita, ka visus kara ceļus izbridušie kājnieki, lielgabalu šāvienu troksnī apdullušie artilēristi, tankos ne reizi vien degošie tankisti, apbrīnojamā veidā izglābušies lidmašīnu piloti un miljoni viņu līdzpilsoņu šajā brīdī nemaz nespēj just neko citu kā milzīgu prieku.

Diemžēl šajā dienā daudzi neizjuta prieku.

Izjuta dziļu vilšanos. Šīs izjūtas, kas dažbrīd šķita līdz galam neapjaustas, mazināja uzvaras svinību nozīmi, pārvēršot tās otršķirīgā un nevērtīgā pasākumā. Pār Sarkano laukumu, Maskavu un lielo padomju impēriju gūlās melnu bēdu, dziļas vilšanās un neizpratnes mākoņi.

Kaut kur augstu gaisā - virs līksmojošā pūļa, pulku un bataljonu kareivju taisnajām rindām, virs mauzoleja un Kremļa zvaigznēm kā draudīgs rēgs lidinājās jautājums: "Kāpēc Augstākais Virspavēlnieks nepieņem Uzvaras parādi? "

Šo jautājumu skaļi neviens neuzdeva. Bet tas bija dziļi paslēpts ļaužu prātos. Šis neuzdotais jautājums bija kā darvas karote medus mucā. Tas traucēja uzvarētājus izjust uzvaras saldmi.

Karavīri, kas bija nostādīti Sarkanajā laukumā, šo jautājumu uzdot nevarēja. Armijā parasti liekus jautājumus neuzdod. Maskavas iedzīvotāji arī ne. Biedrs Staļins rīkojās tā, ka pat pēdējais nejēga saprata: par nevietā uzdotu jautājumu ātri var dabūt brīvbiļeti uz visattālākajiem plašās padomjzemes rajoniem… Padomju tauta savu diženo vadoni saprata no pusvārda, tāpēc nekad neuzdeva viņam sarežģītus un nepatīkamus jautājumus.

Pagājuši jau vairāk nekā piecdesmit gadu. Biedra Staļina vairs nav un par sarežģītu un nepatīkamu jautājumu nevienu nekur nesūta. Kāpēc tad mūsu oficiālie vēsturnieki joprojām uz to neatbild? Kāpēc Kremlī atzītie vēstures pētnieki to pat neuzdod? Kāpēc nerosina sabiedrību uz pārdomām par šo tēmu? Kāpēc kaunīgi klusē?

Jā, ļoti iespējams, ka atbildēt ir grūti. Bet kas traucē jautāt?

Tā taču ir neatminēta vēstures mīkla: notiek Uzvaras parāde, bet Augstākais Virspavēlnieks Padomju Savienības maršals Josifs Staļins šajā pasākumā ir skatītājs. Armijas Augstākā Virspavēlnieka vietā parādi pieņem viņa vietnieks Padomju Savienības maršals G. Žukovs.

Kas bija noticis? Kā lai to saprot?

Augstākais Virspavēlnieks un Uzvara ir nedalāmi, skaidri un svēti jēdzieni. Kā līgava un līgavainis! Kā imperators un Tronis! Šajā situācijā vietnieks neder.

Vai jūs varat palūgt, piemēram, vislabākajam draugam: "Ņem, brāl, manu līgavu un aizved salaulāt zem altāra! Tikmēr es pastāvēšu maliņā un pagaidīšu. "

Vai ķeizars, karalis, imperators var pateikt savam galvenajam padomniekam: "Še tev kronis, scepteris un impērija, sēdi manā vietā un valdi! Es iekārtošos tepat kaut kur blakus…"

1945. gada 24. jūnijā Sarkanajā laukumā nevienu nelaulāja un nekronēja. Šajā dienā un vietā tika svinēta Uzvara pēc visasiņainākā kara, kādu vien atceras cilvēce. Spoža uzvara pēc drausmīga kara. Kaut kas tāds pasaules vēsturē notiek tikai reizi. Tāpēc pieņemt Uzvaras parādi ir ne tikai Augstākā Virspavēlnieka tiesības, bet arī pienākums.

Atcerēsimies, kā uzvedās Ādolfs Hitlers. Grandiozajos saietos Nirnbergā esesiešu un nacistu trieciennieku bezgalīgo kolonnu priekšā vienmēr stāvēja tikai viņš, fīrers. Vai varam iedomāties, ka viņa vietā pēkšņi parādās kāds cits, bet Hitlers nostājas maliņā? Tā nevarēja notikt. Tāpēc to nevar pat iedomāties. Toreiz Nirnbergā Ādolfam Hitleram vēl lāgā nebija, ko svinēt. Bet 1945. gada 24. jūnijā Maskavā Josifam Staļinam bija. Un viss notiktu loģiski: no katras frontes - izlases pulks. Katru pulku komandē frontes pavēlnieks. Parādi komandē Augstākā Virspavēlnieka vietnieks Padomju Savienības maršals G. Žukovs, bet pieņem - viņš Pats.

Kara beigās Georgijs Žukovs bija ne tikai Augstākā Virspavēlnieka vietnieks un Aizsardzības Tautas komisāra pirmais vietnieks, bet arī Pirmās Baltkrievijas frontes pavēlnieks. Bet tam nav nozīmes: Žukovam vispirms bija jāpilda Augstākā Virspavēlnieka vietnieka pienākumi, jo šis viņa postenis bija augstāks par pārējiem. Parādē Pirmās Baltkrievijas frontes izlases pulka priekšgalā varēja soļot viņa vietnieks. To visi saprastu un par to nebrīnītos. Šis nelielais izņēmums vispārējo kārtību neizjauktu.

Tā tam bija jānotiek.

Bet tā nenotika. Staļins parādi nepieņēma. Viņa vietā to darīja Žukovs.

Bet kas pieņems parādi? Staļins nolēma, ka to pieņems Konstantīns Rokosovskis.

Rokosovskis bija labs maršals. Bet viņš bija tikai frontes komandieris. Citu frontu komandieri varēja ņemt ļaunā. Piemēram, Koņevs. Arī Maļinovskis varēja uzmest lūpu. Un Vasiļevskis. Ja pieņemt parādi Staļins liktu Koņevam, tad skābs ģīmis būtu Rokosovskim.

Vārdusakot, 1945. gada 24. jūnijā Uzvaras parādes kārtība tika izjaukta. Kāpēc?

Pasaules zinātniskajā literatūrā es atradu tikai divus izskaidrojumus.

Patiesībā - divus neveiklus mēģinājumus izskaidrot. Pirmais "izskaidrojums": Josifs Staļins neprata j āt uz zirga.

Ļoti pārliecinošs "izskaidrojums".

Ādolfs Hitlers arī nekad nesēdās zirga sedlos. Viņam ļoti patika parādes, bet jāšus uz zirga viņš tās nepieņēma. Šim nolūkam Hitleram bija lepns "mersedess". Vadonis uzskatīja, ka viņam neklājas parādīties karavīru priekšā uz zirga. Viņš baidījās kļūt par apsmieklu padoto acīs (Henrijs Pikers. Hitlera sarunas pie galda. 1942. gada 4. jūlija pieraksts).

Lai nenokļūtu kļūmīgā situācijā, fīrers atcēla veco tradīciju un iedibināja jaunu. Iepriekšējos gadsimtos cilvēki apkāva cits citu, sēdēdami zirgos. Divdesmitais gadsimts ir slavens ar to, ka ļaudis sāka slepkavot cits citu, sēdēdami spēkratos. Tāpēc militārās parādes valdnieki pieņēma nevis jāšus uz baltiem kumeļiem, bet zvilnot limuzīnu sēdekļos.

Arī apaļīgo Vinstonu Čerčilu es nespēju iedomāties zirga sedlos.

Noskatījos tūkstošus metru kinohronikas, tomēr nevienā lentē neesmu pamanījis Šarlu de Gollu, sēžot uz rikšotāja.

Franklins Rūzvelts bija paralizēts. Viņš apbraukāja karaspēka armijas apvidus automobilī. Šarls de Golls darīja tāpat. Arī Čerčilam bija savs braucamais.

Bet tolaik padomju impērijā parādes pieņēma, sēžot uz zirgiem. Gatavojoties Uzvaras parādei, nosprieda, ka parādes komandieris sēdēs uz melna zirga, bet parādes pieņēmējs - uz balta. Uzvaras parādi katru dienu nerīko, tāpēc varēja arī veco tradīciju neievērot vai, precīzāk sakot, sākt jaunu, piešķirot tai varenības apliecinājumu. Sak, iesākām karu ar zirgiem, nobeidzām automobiļos.

Varēja, jo kara beigās Sarkanajai Armijai bija itin laba kara tehnika. Staļina tētiņam nebija jāraušas balta ērzeļa mugurā. Viņš varēja stāvēt tanka IS-2 [2] tornī. tolaik varenāka tanka pasaulē nebija. Izmēģinājumos pusotra tūkstoša metru attālumā tanka lielgabala bruņusitēja lādiņš bez grūtībām caursita vācu visjaunākā tanka "Pantera" priekšējās bruņas un, saglabādams pietiekami lielu spēku, sadragāja transmisiju, apkalpes bruņu plāksni un motoru. Bet arī pēc tam lādiņa enerģija bija tik liela, ka tas norāva tanka korpusa aizmugurējo bruņu plāksni metinājuma šuvju vietās un aizmeta pa gaisu vairākus metrus. Kaut arī IS-2 un "Pantera" svēra apmēram vienādi (46 un 45 tonnas), taču vācu tanka lielgabala lādiņš šādā attālumā padomju tanka priekšēj ās bruņas nespēja cauršaut. Arī citi vācu tanki - "Tiger" (svars 56 tonnas) un "Tiger-B" (svars 67 tonnas) 1500 metru attālumā "Josifam Staļinam" neko nespēja nodarīt. Bet "Staļins" spēja. Kāpēc, pieņemot parādi, padomju imperators nevarētu cauri Kremļa vārtiem iebraukt Sarkanajā laukumā, sēžot tankā? Josifs Staļins uz pasaulē visstiprākā tanka "Josifs Staļins"! Iespaidīgi, vai ne?

Tolaik Sarkanajā Armijā jau bija tērauda nezvērs - IS-3. Šo tanku nodemonstrēja sabiedrotajiem karaspēka parādē Berlīnē. Daudzus pēckara gadus IS-3 centās atdarināt citvalstu tanku konstruktori. Tolaik IS-3 bija ne tikai pats stiprākais, bet arī pats skaistākais tanks pasaulē. Izskatā un formu pilnībā pasaulē ar to nevarēja sacensties neviens. Ar tādu gan biedrs Staļins varēja pieņemt parādi! Pēc tam dzejdari un avīžnieki sameklētu īstās metaforas, lai apdziedātu šo notikumu…

Biedrs Staļins varēja ietipināt Sarkanajā laukumā ar lepnu trofeju "mersedesu". Tā allaž darījuši imperatori. Sakauj lupatu lēveros pretinieku, atņem tam labākos zirgus un tad, sēžot sedlos, dižojas. Biedram Staļinam atveda nevis kaut kādu nieka spēkratu, bet to, kurā vizinājās Ādolfs Hitlers. Kāpēc nevarētu braukt un dižoties" mersedesā"?

Un atkal atrastos veikli spalvas dīdītāji, kas avīžu slejās izskaidrotu vienkāršam lasītājam Staļina tētiņa rīcības simbolisko nozīmi. Vēl varēja pavēlēt, lai padomju konstruktori uzbūvē jaunu limuzīnu. Piemēram, Potsdamas konferencei bija nepieciešams neparasta izmēra apaļais galds. Biedrs Staļins pavēlēja, un vislabākie padomju galdniecības meistari divdesmit četrās stundās to uzbūvēja, nopulēja, nogruntēja, nožāvēja, nokrāsoja, vēlreiz nožāvēja un nopulēja un - rau, galdiņš lidmašīnā jau lido uz Potsdamu. Eh, zelta rokas tiem mūsu galdniekiem! Arī limuzīnu uzbūvēt nesagādātu nekādas pūles. Ja biedram Staļinam vajag, tad pat zvaigzni no debesīm var noraut…

Valdnieks varēja iebraukt sarkanajā laukumā arī parastā armijas "gazikā", vienkāršā un pieticīgā kareivja šinelītī. Pieticība Staļina tētiņu tuvināja masām.

Un ne tikai viņu vien!

Nē, nekas tamlīdzīgs nenotika. Nebrauca biedrs Staļins ne tankā, ne apvidus automobilī, ne limuzīnā. Viņa vietā Sarkanajā laukumā parādījās Padomju Savienības maršals Georgijs Žukovs - jāšus uz balta zirga, kuru sauca par Kumīru.

Otrs "izskaidrojums": tauta tā mīlēja Žukovu, nu tik ļoti dievināja, ka Staļins atdeva šo godu karavadonim.

Šim "izskaidrojumam" ir vēl papildinājums: Žukovs bija ievērojams komandieris, tik ļoti ievērojams, ka Staļins atzina viņa pārākumu un labprātīgi piekrita šai maiņai.

"Kara vēstures žurnālā" [3] kaut kāds Karems Rašs raksta par šo tēmu tā:… "Bet Staļins sajuta viņa vienreizēju dzīves dziņu un ļāva pieņemt Uzvaras parādi savā vietā" (1989. gada 8. numurs, 7. lpp).

Tas ir cieņas pilns izskaidrojums.

Tiesa, biedrs Staļins sajuta vienreizēju dzīves dziņu arī biedrā Frunzē. Un pavēlēja viņu noslepkavot.

Vienreizēja dzīves dziņa piemita arī biedram Tuhačevskim. Kas notika ar Tuhačevski, to mēs zinām…

Arī no biedra Trocka tā izstaroja pārpārēm. Bet vai tāpēc viņam jāatdod priekšroka? Nekā nebija! Biedrs Trockis dabūja pa galvu ar ledus cērti…

Kara laikā Staļinam Žukovs bija vajadzīgs. Bet kāds no šī vīra labums, kad karš galā?

Tauta bezgala mīlēja drosmīgo karavadoni. Tā gan nav nekāda problēma. Tauta mīl to, kuru pavēl mīlēt. Piemēram, biedru Beriju tauta mīlēja tikpat stipri. Kurš uzdrīkstēsies sacīt, ka viņu mīlēja mazāk? Pirms tam padomju ļaudis mīlēja biedru Ježovu. Un biedru Kirovu arī. Tuhačevski trakoti mīlēja divreiz. Pirmoreiz mīlēja pēc pavēles. Pēc tam biedru Tuhačevski nožmiedza un pavēlēja nemīlēt. Bet vēlāk vēlreiz pavēlēja mīlēt. Tauta iemīlēja varoni otrreiz. Un mīl vēl tagad. Nevienam mīlētājam neiestāstīsi, ka Tuhačevskis bija bende un cilvēku mocītājs. Militārā stratēģija un citas gudras mācības viņam padevās vāji. Taisnību sakot, nemaz nepadevās. Lai to saprastu, jāizlasa pāris šī iznireļa "kopotu rakstu" sējumu. Diemžēl maz ir tādu, kas grib lasīt. Mīl tāpat. Ej nu tad kādam iestāsti, ka Tuhačevskis bija avantūrists, karjerists, gļēvulis un ka viņa "ģeniālie" sacerējumi noderēja tikai politiskās izglītošanas nodarbībās! Ej iestāsti, ka viņa priekšlikumi armijas apbruņošanā ir vistīrākie murgi! Tik bilsti vārdu un tev tūlīt kāds mīlētājs pārgriezīs rīkli!

Tā nu mēs turpinām mīlēt tos, kurus mums pavēl mīlēt. Un mīlestība mūsu sirdīm pieplūst centralizēti - jebkurā brīdī kāda stipra roka var tautas mīlestību mazināt vai vairot.

Cik stipri tauta mīlēja Žukovu, to nezinu. Pēc Uzvaras parādes 1946. gadā biedrs Staļins aiztrenca tautas mīluli uz Odesas kara apgabalu, vēlāk - nogādāja Urālu kara apgabalā. Biedrs Staļins turēja dižo karavadoni provincē, jo galvaspilsētā viņš traucēja. Žukovam tas bija kā izsūtījums. Kamēr Staļinam piederēja vara, tikmēr tautas mīlētais maršals tupēja Urālos kā circenis aizkrāsnē. Un neviens pat neiepīkstējās! Žukova izsūtīšanai bija nopietns iemesls: Staļins nevēlējās, ka viņa tuvākie kara laika palīgi tagad gozējas slavas saulītē. Aiz restēm nokļuva gaisa kara spēku pavēlnieks aviācijas maršals A. Novikovs. Virsnieku "goda tiesa" negodīgi notiesāja jūras kara

flotes admirāli N. Kuzņecovu, viņu pazemināja amatā un dienesta pakāpē. Savus krēslus pazaudēja Sarkanās Armijas artilērijas pavēlnieks artilērijas maršals N. Voronovs un daudzi citi. Ģenerāļi pazaudēja ne tikai uzplečus. Pēc kara nāvessodu saņēma S. Hudjakovs, G. Kuļiks, V. Gordovs, F. Ribaļčenko un citi.

Pavēlē par G. Žukova atstādināšanu bija sacīts: "…pazaudējot jebkādu mēra sajūtu… piedēvēja sev visu svarīgāko militāro operāciju plānošanu un īstenošanu, ieskaitot pat tās, kurās nemaz nebija iesaistīts".

Pavēli parakstīja Staļins (PSRS bruņoto spēku ministra pavēle Nr. 009, 1946. gada 9. jūnijā. "Kara vēstures žurnāls". 1993. gada 5. numurs, 27. lpp.).

Ar to viss vēl nebija galā. Biedrs Staļins raka dziļāk. Lūk, ko stāsta ģenerālleitnants K. Teļegins, kurš karoja kopā ar G. Žukovu: "Mani apcietināja, neuzrādot apcietināšanas orderi, un ieslodzīja

Maskavā, Valsts Drošības ministrijas iekšējā cietuma kamerā. Šeit man atņēma drēbes, rokas pulksteni u. c. un ieģērba saplēstā, smirdošā karavīra formas tērpā, no mutes izrāva zelta kronīšus kopā ar zobiem… Nemitīgi apvainodami un ņirgādamies, čekas vadītāji un izmeklētāji centās izspiest no manis liecības par "sazvērestību", kuru it kā esot organizējis G. Žukovs, I. Serovs un es. No izmeklētāju teiktā sapratu, ka arī viņi jau ir apcietināti… mani spīdzināja, noraujot ādu ar miesas gabaliem (uz mana ķermeņa šīs vietas vēl tagad redzamas)… manu galvu sita pret sienu… man neļāva apsēsties, pusgadu naktīs es drīkstēju stāvēt uz ceļiem, atspiežoties ar pieri pret sienu… Es aizmirsu, ka man ir ģimene, aizmirsu, kā sauc manu sievu un bērnus…" Tā var turpināt vēl.

Šīs liecības parādījās atklātībā nesen, pēc tam tās vairākkārt publicēja dažādos žurnālos. Nē, tās nav atmiņas, tā ģenerālis liecināja prokuroram pēc Staļina nāves un savas atbrīvošanas no cietuma. Taču par Teļeginu un citiem spīdzinātajiem ģenerāļiem citreiz. Pievērsīsimies Žukovam, kurš arī ļoti labi zināja, kādus paņēmienus lietoja čekas pagrabos. Žukovu no moku sola paglāba citu maršalu un ģenerāļu vīrišķība un solidaritāte.

Maršali un ģenerāļi zināja, ka čeka nomocījusi daudzus viņu bijušos kara biedrus, un saprata: šodien paņems ciet Teļeginu, rīt Žukovu, bet parīt?…

Tāpēc "izskaidrojums" par "vienreizēju dzīves dziņu" gluži vienkārši ir smieklīgs.

Nepārliecina arī "lielā tautas mīlestība". Daudzi frontinieki par Žukovu ir pavisam citādās domās. Es nerunāju par tiem "frontiniekiem", kas no aizmugures ar naganiem dzina savējos pretī vācu ložmetējiem un kuri par šiem "varoņdarbiem" saņēma spožus ordeņus. Es runāju par tiem, kuriem kaujās norāva rokas un kājas, izšāva acis un kurus pēc kara ar varu nometināja Valāma salā. Šos nelaimīgos turēja tur, lai viņu atbaidošais, kroplīgais izskats nebojātu galvaspilsētas skaistās ielas un dzelzceļa stacijas. Lūk, šie cilvēki par maršalu teica: "Ja frontē parādījās Žukovs, tad drīz sāksies uzbrukums." Uzbrukums, kurā cilvēkus neskaita un nežēlo. Pēc tāda uzbrukuma parasti dzīvi paliek tikai tie, kuriem norauj rokas vai kājas.

Ja nu patiešām tauta tik aizrautīgi mīlētu Žukovu, tad Staļins neparko nedrīkstētu atdot viņam savu vietu. Tad steigšus būtu jāparūpējas par to, lai ielu kaujās par Berlīni Žukovs "kristu varoņa nāvē". To noorganizēt taču ir tik vienkārši. Vai nu nejauši sprāgst bumba, un Žukovam uz galvas uzgāžas sprādziena sagrauta nama siena. Karavadonis var arī piepeši „nošauties". Kā to izdarīja Ordžonikidze. No pārpūlēšanās… Vēl vienkāršāk — Žukovs negaidīti pazūd kā cirvis āliņģī. Kā pazuda tautas mīlētais Nikolajs Ježovs. Padarīja darbiņu un vairs nebija vajadzīgs… Un neviens pat neapvaicājās, kur palicis tautas mīlulis. Nav un cauri!

Atcerēsimies, ka Staļinu mocīja greizsirdība. Valstī populārus cilvēkus piemeklēja dažnedažādas nelaimes. Daži nejauši pakļuva zem automašīnu riteņiem. Citiem uz galvas nejauši uzkrita ķieģelis. Bet citi bez pēdām pazuda čekas pagrabos.

"Lielā tautas mīlestība" ir pavisam dīvains "izskaidrojums". Pēteris I sakāva zviedru karaļa Kārļa XII karaspēku pie Poltavas. Pēc kaujas cars pavēlēja sarīkot krievu karaspēka skati. Šajā gadījumā to var dēvēt arī par parādi. Vai var iedomāties, ka Pēteris I saka savam tuvākajam palīgam Meņšikovam: "Klau, Aleksej, tevi tauta mīl stiprāk par mani, nu tā mīl un tik vienreizēja dzīves dziņa tev piemīt… tāpēc ej un pieņem parādi manā vietā! Papriecājies brāl, bet es pastāvēšu maliņā."

Vai tā varēja notikt?

Tā notikt nevarēja. Ne-va-rē-ja!

Pret "lielo tautas mīlestību" man ir vēl viens iebildums. Žukovs visu mūžu bija dienējis armijā, armijas pieklājību viņš bija iemācījies itin labi: rotas dieninieks nevar ziņot rotas komandiera vietniekam, ja blakus stāv pats rotas komandieris. Ne-var! Tāpēc arī Žukovs pats nevarēja uzņemties tādu godu — pieņemt parādi. Tāpēc Žukovs sacīja Staļinam skaidri un gaiši: "Parāde jākomandē Augstākajam Virspavēlniekam. " Tās ir ne tikai viņa tiesības, bet arī pienākums, kuru Staļins nedrīkst nepildīt. Un Sarkanajā laukumā tauta gaidīja Staļinu — Uzvarētāju.

Varbūt Staļinam nepatika slava un gods? Tieši otrādi slavu un godu Staļina tētiņš mīlēja ļoti. Kāpēc tad Uzvaras medaļas izkala ar Staļina attēlu? Kāpēc nekala ar Žukova ģīmi?

Vārdusakot, abi "izskaidrojumi" mani nepārliecināja. Tāpēc biju spiests meklēt trešo. Jūs, cienījamais lasītāj, varat tam piekrist un varat nepiekrist.

Uzvaras parāde Staļinam bija Pirra uzvaras parāde. Padomju laikā mēs jau bijām pieraduši svinēt tā saucamo "Uzvaras dienu". Taču Staļina valdīšanas laikā uzvaras dienu nesvinēja. Toties pirmais maijs bija svētku diena. Pirmais maijs — pasaules proletariāta spēku skate, diena, kad vadoņi pārbauda, kā proletariāts sagatavojies Pasaules revolūcijai… Pirmajā maijā tauta nestrādāja. Šajā dienā Maskavā, Sarkanajā laukumā kara orķestri dārdināja pacilātus maršus, zaldātiņi soļoja parādes solī, bet demonstranti plivināja sarkanus karogus un sajūsmināti auroja. Tieši tāpat kā nacistu laikā Vācijā. Hitlers bija tāds pats sociālists kā Ļeņins un Staļins Tāpēc arī viņš aizrautīgi svinēja šo dienu. Hitlera laikā vācu tauta gāja demonstrācijās, turot rokās sarkanus karogus. Uz mata kā mūsējās!

Padomju impērijā vislielāko svētku dienas bija 7. un 8. novembris. Nacistiskajā Vācijā — 8. un 9. novembris. Pašu lielāko nacistu svētku izcelsme ir tieši saistīta ar tā saucamās "lielās oktobra sociālistiskās revolūcijas" gadadienu. Bet par to — turpmāk vēl.

1946. gada 9. maijs bija parasta darbdiena. 1947. gada 9. maijs — tāpat. Arī turpmāk uzvaru pār nacistu Vāciju nesvinēja. Ja devītais maijs bija svētdiena, tad ļaudis nestrādāja. Ja darbdiena — strādāja melnās miesās.

Nesvinēja, jo nebija ko svinēt.

Pēc Staļina nāves 1953. gada 1. maiju svinēja kā allaž — ar tanku dārdiem un demonstrantu auriem. Bet 9. maijā — ne tanku dārdu, ne bungu rīboņas, ne proletāriešu sajūsmas rēcienu. Parasta diena. Staļina līdzgaitniekiem Molotovam, Maļenkovam, Berijam, Kaganovičam, Bulgaņinam pat prātā neienāca kaut ko šajā dienā svinēt.

Pienāca 1955. gada 9. maijs. Kopš Staļina nāves pagājuši divi gadi, toties ir dzīvi slavenie karavadoņi Žukovs, Koņevs, Rokosovskis, Vasiļevskis, Maļinovskis… Viņi joprojām strādā atbildīgos posteņos! Nu gan varētu svinēt uzvaras desmito gadadienu! Ar tankiem piedzīt pilnu Sarkano laukumu, ar lidmašīnām virs Kremļa pariņķot…

Nē. Nesvinēja vis. Netrokšņoja. Ar tankiem pūstošos kapitālistus nebiedēja. Jubilejas medaļas sev pie krūtīm nesprauda.

Arī uzvaras piecpadsmitā gadadiena pagāja klusām.

1964. gada rudenī varas grožus pazaudēja dārgais Ņikita Hruščovs — staļiniskā politbiroja pēdējais mohikānis. Viņa vietu ieņēma dārgais Leonīds Brežņevs. Lūk, tad arī tika nolemts pārvērst devīto maiju par valsts svētku dienu.

Brežņevs bija ķerts uz ordeņiem, nosaukumiem, tituliem un svinībām. Staļinam pie svārkiem mirdzēja viena Padomju Savienības Varoņa zelta zvaigzne. To vadonis saņēma par uzvaru karā. Tomēr bieži pie krūtīm zvaigzni viņš nesprauda.

Brežņevs sev piesprauda četras zelta zvaigznes. Un visas — par varoņdarbiem miera laikā. Bet vēl nebija gana. Sagribējās zēnam arī maršala dienesta pakāpi un augstāko militāro ordeni "Uzvara", kuru saņemt viņš nemaz nedrīkstēja. Bet šis, maigi izsakoties, nekauņa kāroja uzvaras, svinības un slavu. Tāpēc impērijā sāka svinēt "uzvaras dienu". Brežņevs noteica 9.maiju par svinamu dienu tikai pēc tam, kad visi Staļina laika politbiroja biedri un arī gandrīz visi karavadoņi

bija aizgājuši aizsaulē vai atstādināti no amatiem.

Kamēr valdīja Staļins un viņa rokaspuiši, par uzvaras dienas svinēšanu pat nerunāja.

1945. gadā sarīkoja parādi un — pietiek.

Tomēr arī šī parāde bija neparasta. Dīvaina — tā būti precīzāk. Dīvainību bija daudz.

Acīmredzot tā bija nejaušība, taču šķita, ka pat debesis; negribēja šo pasākumu. 1945. gada 24. jūnijā Maskavā lija vēl nepieredzēts lietus. Īstas lietusgāzes! Parāde notika, bet sliktā laika dēļ darbaļaužu demonstrāciju atlika. Esmu pārlūkojis meteoroloģiskā dienesta ziņas par tām dienām, kad Sarkanajā laukumā notikušas militāras parādes. Tādu lietusgāžu kā 1945. gada 24. jūnijā nekad nav bijis. Nekā tamlīdzīga. Armijas ģenerālis A. Stučenko memuāros atceras, ka speciāli Uzvaras parādei viņam pašuva formas tērpu. Tavu brīnumu! "Pēc kāda laika mundiera audums sarāvās, zeltītie izšuvumi saira. Nav vairs, ko bērniem un mazbērniem parādīt. " ("Mūsu laimīgais liktenis" Maskava., 1968., 265. lpp.).

Pats dīvainākais ir tas, ka tāda pati nelaime piemeklēja ne tikai ģenerāli Stučenko, bet arī citus augstākos virsniekus! Gatavojoties Uzvaras parādei, visām Maskavas un galvaspilsētas tuvēj ās apkārtnes šūšanas fabrikām un arteļiem pavēlēja steigšus pašūt jaunus formas tērpus, kas domāti speciāli parādei. Fabrikas un arteļi pavēli izpildīja. Tūkstoši parādes dalībnieku uzvilka jaunos formas tērpus. Lepni paceltām galvām aizsoļoja pāri Sarkanajam laukumam. Bet pēc kāda laika visi mundieri bija pagalam. Vairs nebija neviena, ko muzejos izstādīt.

1945. gada 24. jūnijā parādi neizjauca lietusgāzes. Svinīgais maršs Staļinam skanēja kā sēru mūzika ne jau sliktā laika dēļ. Bija pavisam cits iemesls, kas spieda padomju impērijas vadoni uzvesties tā, kā uzvedas ikviens diktators pēc smagas sakāves.

Staļina meita Svetlana liecina, ka pēc kara bieži tēvs esot "gatavojies aiziet atpūtā". Protams, tie bija tikai vārdi. Līdz savas dzīves pēdējai stundiņai Staļins neizlaida no rokām varas stūri. "Ārstu lieta" ir kāvi(atblāzma) tam lielajam cīniņam, kas notika Kremļa sienās 1952. gada beigās. Staļins cīnījās līdz galam. Pat viņa pēdējais pirmsnāves žests pēc meitas liecības esot bijis draudīgs.

Garu izlaizdams, diktators draudēja saviem tuvākajiem līdzgaitniekiem. Kāpēc 1945. gadā piepeši viņam rastos vēlēšanās "aiziet atpūtā"? 'Pašam labprātīgi atkāpties? Atdot varu? Nē. Nekad padomju iekārtā tā nav noticis. Padomju vadoņiem tas nepiemīt. Kur nu vēl Staļinam! "Gatavojās aiziet atpūtā", bet cītīgi fabricēja nāves spriedumu Žukovam, Berijam, Serovam, Molotovam, Vorošilovam…

Pavisam jocīgi! Savus tuvākos līdzgaitniekus apsūdz sazvērestībās un spiegošanā, gatavo jaunu tīrīšanu un reizē paziņo par nodomu "aiziet atpūtā".

Kā tādu cilvēku lai saprot?

Pēc paša vēlēšanās atpūtā aiziet cilvēki, kuri jūtas uzvarēti, Taču par aiziešanu viņi paziņo gan, bet īstenībā dara visu, lai paliktu. Paziņo tāpēc, lai rokaspuiši pierunātu neaiziet. Tieši ( tā mazs zēns, histēriski spiegdams, sauc sevi par sliktu, lai tantes un onkuļi mestos viņu mierināt, apgalvojot pretējo.

Padomju Savienības jūras kara flotes admirālis N. Kuzņecovs liecina, ka tieši tā Staļins uzvedās tūlīt pēc Uzvaras parādes ("Kara vēstures žurnāls", 1993. gada 7. numurs., 54. lpp.). Admirālis atceras, ka pēc parādes nelielā Kremļa istabiņā sapulcēj ās tikai paši tuvākie un uzticamākie līdzgaitnieki — partijas politbiroja locekļi un ģenerāļi. Šeit tad arī imperators esot pavēstījis par "nodomu atkāpties".

Skaidrs, ka visi pūlējās vadoni atrunāt. Sak, kā tad mēs bez jums, dārgais biedri Staļin?

Lai biedrs Staļins atgūtu sirdsmieru pilnīgi, pēc divām dienām — 1945. gada 26. jūnijā tika parakstīts dekrēts par jaunas augstākās militārā dienesta pakāpes — Padomju Savienības Ģenerālisimuss — ieviešanu. 1945. gada 27. jūnijā Staļins kļuva Ģenerālisimuss. Reizē viņu apbalvoja ar Padomju Savienības Varoņa zelta zvaigzni un otru ordeni "Uzvara".

Kā uzvedās biedrs Staļins? Pavisam dīvaini.

Pirms kara Staļins saņēma Padomju Savienības Sociālistiskā Darba Varoņa zelta zvaigzni. To viņš nēsāja cītīgi.

1943. gadā pēc Staļingradas kaujas Augstākajam Virspavēlniekam piešķīra dienesta pakāpi — Padomju Savienības Maršals. 1944. gadā pēc Baltkrievijas pārrāvuma sekmīga noslēguma Staļinam piesprauda pie krūtīm augstāko kara apbalvojumu — ordeni "Uzvara".

Pēc Uzvaras parādes Kremļa iemītnieki sadomāja piešķirt vadonim Padomju Savienības Ģenerālisimusa pakāpi, Padomju Savienības Varoņa nosaukumu un otru ordeni "Uzvara". Un tieši tad arī sākās dīvainības. Staļins pieņēma Ģenerālisimusa pakāpi, reizēm uzvilka militārās formas tērpu, bet ar Padomju Savienības Maršala uzplečiem, atsakoties no īpaši izgatavotajām Ģenerālisimusa atšķirības zīmēm.

Staļins demonstratīvi nēsāja Sociālistiskā Darba Varoņa zelta zvaigzni, bet Padomju Savienības Varoņa zelta zvaigzni ne. Viņš pat atteicās to saņemt. Arī no otra ordeņa "Uzvara" atteicās.

Pirms kara saņemtos apbalvojumus nēsāja. Tos ordeņus, kurus piešķīra par lielo uzvaru karā, nenēsāja.

Krievijas Aizsardzības ministrijas centrālā avīze "Krasnaja Zvezda" 1994. gada 27. oktobra numurā rakstīja: "Viņš piekrita saņemt otru ordeni "Uzvara" tikai 1950. gada 28. aprīlī Tai pašā dienā N. Šverņiks pasniedza Staļinam Varoņa zelta zvaigzni, divus Ļeņina ordeņus, kas tāpat ilgi bija gulējuši atvilktnēs."

Šajā citātā pievērsīsim uzmanību vārdam "piekrita".

Tātad Staļinam domātie apbalvojumi gaidīja īpašnieku gandrīz piecus gadus.

1949. gada decembrī "visa progresīvā cilvēce" svinēja biedra Staļina septiņdesmito dzimšanas dienu. Ak, kādas bija svinības! Cik daudz kvēlu runu un apsveikumu "tautu tēvam un skolotājam" veltīja pateicīgā padomju tauta! Un kur tad vēl troksnis pasaulē. Simti miljonu Staļina kopoto rakstu sējumu iznāca daudzu tautu valodās. Pēc metiena lieluma Staļina kopotie raksti ir ierakstīti Ginesa rekordu grāmatā. Šo rekordu nevienai pasaules izdevniecībai nav izdevies pārsniegt vēl šobaltdien.

Staļina tētiņš mīlēja slavu. Ai, kā mīlēja!

Un dāvanas! O, cik daudz dāvanu dzimšanas dienā pasniedza! Pietika izstādei, kuru tā arī nosauca — "Dāvanas Staļinam". Neko krāšņāku par šo izstādi cilvēce vēl nebija redzējusi. Gaviļnieks pieņēma dāvanas un apsveikumus ar patiku.

Toties apbalvojumus par uzvaru karā nepieņēma. Tos piekrita pieņemt vēlāk — kad septiņdesmitā dzimšanas diena bija pagājusi.

Apbalvojumus pieņēma. Bet vai sprauda tos pie mundiera?

"Padomju militārajā enciklopēdijā" ir ievietots Staļina portrets. Ģenerālisimuss stāv, ietērpies formas tērpā, kam piesprausti visi ordeņi un medaļas. Toreiz tāda bija kārtība: ikkatram virsniekam bija jānofotografējas parādes formas tērpā un ar visiem apbalvojumiem.

Šo fotoattēlu uzglabāja Bruņoto spēku kadru iestādes. Ja virsnieku paaugstināja dienesta pakāpē vai piešķīra jaunus apbalvojumus, tad bija jāfotografējas vēlreiz. Šo kārtību vadonis ievēroja. Viņš nodeva zvērestu tāpat kā ikviens sarkanarmietis. Un parakstījās par zvēresta nodošanu. Šo dokumentu tāpat kā citus uzglabāja Bruņoto spēku kadru iestādēs. Tāpēc arī viņš fotografējās parādes mundierī ar visām regālijām.

Tomēr par to, ka Staļins ar visiem ordeņiem un medaļām pie krūtīm būtu parādījies plašākai publikai, ziņu nav.

Tāpēc visos zīmējumos un plakātos diktatoru attēloja militārā formas tērpā bez atšķirības zīmēm un ar vienu — Sociālistiskā Darba Varoņa zelta zvaigzni pie krūtīm. Iesaku papriecāties par Staļina galma galvenā portretista V. Ivanova nemirstīgajiem šedevriem: "Sasniegsim pārpilnību!" (1949.), "Josifs Visarionovičs Staļins" (1952.) un citiem.

Arī pēdējā oficiālajā fotoattēlā (Žurnāla "Ogoņok" 1953. gada 8. numurā) uz vāka biedrs Staļins piespraudis sev pie krūtīm tikai vienu — Sociālistiskā Darba Varoņa zelta zvaigzni.

Ko no tā var secināt? Uzvaras parādi biedrs Staļins nepieņem, uzvaras apbalvojumus nevēlas un pie krūtīm nesprauž, uzvaras dienu nesvin, niķojas, plosās, grib atteikties no amatiem,

taču īstenībā neatsakās…

Tas viss tāpēc, ka biedram Staļinam nebija iemesla priecāties un svinēt. Otrais pasaules karš bija pazaudēts. To saprata imperators. To saprata arī viņa tuvākie rokaspuiši.

Visiem komunistiem nebija iemesla līksmot.

Lai to saprastu, jāatgriežas laikā, kad radās komunistiskā diktatūra un kad izveidojās Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Mums jāatceras tas laiks, kad Ļeņina galvu nolēma izveidot lielum lielu.

Gigantiski lielu galvu…

2. nodaļa. Kapec viņiem vajadzīga pasaules revolūcija?

"Vislielākās cerības mēs saistām ar to, ka mūsu revolūcija izraisīs revolūciju Eiropā. Ja Eiropas tautas nesatrieks pīšļos imperiālismu, tad arī mēs neizdzīvosim — par to nav ne mazāko šaubu. Vai nu krievu revolūcija sagriezīs cīņas viesuli Rietumos vai arī visu zemju kapitālisti mūs nožņaugs."

Ļ. Trockis. Runa Padomju 2. kongresā 1917. gada 26. oktobrī.

Kārlis Markss uzskatīja, ka komunistiskajai revolūcijai jānotiek visās pasaules zemēs. Marksam tas likās tik acīmredzami, ka viņš pat necentās to pierādīt. Tāpat viss bija skaidrs.

Arī Ļeņins domāja tāpat kā Markss.

Ļeņinu es necitēšu. Visus Ļeņina rakstu darbus caurvij viena un tā pati doma: "vai nu mēs viņus, vai viņi mūs".

Šī nu ir tā retā reize, kad Ļeņinam bija taisnība: vai nu komunisti sagrābs visu pasauli, vai komunistu vara sabruks.

Tā arī notika. Komunisti nespēja iekarot visu pasauli. Tāpēc komunistu vara sabruka.

Trockis apgalvoja to pašu. Komunisms nevar mierīgi pastāvēt līdzās normālu cilvēku sabiedrībai.

Es vēlos, lai lasītājs mani saprot pareizi — šajā grāmatā mēs nestrīdēsimies par nosaukumiem. Nosaukumus var izdomāt, kādus tik vajag: fašistiskais sociālisms, komunistiskais fašisms, marksisms — hitlerisms, hitlerisms — ļeņinisms, trockisms — staļinisms,… Mēs apspriežam pašu galveno. Pats galvenais ir tas, ka jebkura valsts pilda tikai divus pienākumus. Pirmkārt, aizstāv savus pilsoņus. Otrkārt, rada tādus apstākļus, lai cilvēki strādātu čakli un labi.

Pārējās problēmas ļaudis atrisinās pašu spēkiem. Nevajag jaukties viņu dzīvē, nevajag norādīt, ko, kā un kad darīt! Valstī dzīvo miljoni, desmiti miljonu vai simti miljonu cilvēku. Ikkatram ir galva uz pleciem un ikkatram jādomā pašam.

Ja valsts iejaucas cilvēku dzīvē, traucē viņu darbu, tad nekas labs nav sagaidāms. Ja valsts norāda cilvēkiem, ko un kā darīt un ja cilvēki strādā piespiedu kārtā, tad tā ilgi nepastāvēs. Tāda valsts cilvēkiem nav vajadzīga.

Valsts iejaukšanās pilsoņu ekonomiskajā darbībā — kaut arī tā notiktu cēlu mērķu vārdā — vienmēr un visur beidzas vienādi: cilvēki grimst nabadzībā un bēg no šīs valsts.

Skan jau skaisti: visas bagātības piederēs sabiedrībai, tautai! Ja tās nepieder nevienam konkrēti, tad pieder valstij. Arī izklausās labi. Bet kas tad ir valsts? Kā to aptaustīt? Valsts nozīmē dažādas iestādes, instances un institūcijas. Citiem vārdiem sakot, tie ir veidojumi, kas pārstāv tautu. Šos veidojumus piepilda ierēdņu simti vai vēl īsāk — birokrāti.

Ja sociālisti atklāti paziņotu: "Mēs ieviesīsim totālu birokratizāciju!", tad diezin vai viņus kāds atbalstīs. Tāpēc sociālisti lieto pievilcīgākus nosaukumus: nacionalizācija, socializācija, valsts kontrole utt. Tie skaistie nosaukumi būtību nemaina: valsts, t.i. birokrātija, nespēj efektīvi vadīt ekonomiku. Birokrāts nav ieinteresēts riskēt, taupīt, uzlabot. Sociālismā sabiedrība ātri grimst nabadzībā, un paši gudrākie pilsoņi bēg uz citu valsti — tādu, kur nav birokrātu un kur ir radītas iespējas strādāt patstāvīgi, nepakļaujoties instrukciju paragrāfiem.

No sociālisma cilvēki bēg. Tas nu ir skaidrāks par skaidru.

Bēg no jebkāda tā paveida, atpakaļ neskatīdamies.

Jo valsts plašāk izvērš nacionalizāciju, jo vairāk vajag ierēdņu nacionalizēto īpašumu pārvaldīšanai. Ekonomiskā attīstība apstājas, valstī trūkst pārtikas, apavu, apģērbu, mēbeļu, ledusskapju, veļas mazgājamo mašīnu,… Un drīz no šīs valsts ļaudis laižas lapās.

Padomju sociālisms nevienam nepatika. Jebkurš Rietumu cilvēks nievājoši sacīja: pie jums nav sociālisms, pie jums ir totalitārisms, birokrātijas kundzība.

Tā tas patiešām bija. Ja, piemēram, amerikāņiem atņemtu zemi, veikalus, rūpnīcas, kuģus, dzelzceļus un atdotu tos sabiedriskā lietošanā, tad kurš šos īpašumus apsaimniekotu un pārvaldītu? Atbilde būs tikai viena: sabiedriskais īpašums ir valsts īpašums. To pārrauga valsts iestādes, tātad birokrātija. Gigantiskai saimniecībai vajag veselu armiju birokrātu. Ja kāds domā, ka amerikāņu birokrāti spētu pārvaldīt saimniecību labāk nekā krievu birokrāti, tad nestrīdēsimies. Paskatīsimies, kā tas notiks. Tad redzēsim, kam taisnība.

Izdarīsim eksperimentu! To jau esmu izdarījis bieži. Apstādiniet uz ielas nejauši sastaptu garāmgājēju, vislabāk — kādas bagātas un demokrātiskas valsts pilsoni un uzdodiet viņam atjautības uzdevumu: "Jūs esat visbagātākās un visattīstītākās valsts vadītājs, vakar jūs pavēlējāt nodot sabiedriskaj ā īpašumā visu, kas vien ir jūsu valstī, bet jau šorīt pāri robežām sāk plūst bēgļu straume. Ko jūs darīsiet tālāk?"

Atbildes var būt tikai divas:

a)   nekavējoties atteikšos no birokrātijas, t.i. no sociālisma;

b)   darīšu visu iespējamo, lai bēgļus apturētu.

Interesanti, ka pirmo atbildi jūs izdzirdēsiet ļoti reti. Pasaulē ir maz tādu cilvēku, kuri jautā pretī: "Kāpēc viņi bēg?" Tikai retais pūlas izdibināt cēloni masveida bēgšanai. Daudz biežāk jūsu nepazīstamais, uz ielas nejauši sastaptais noskaldīs kā ar cirvi: "Apturēt!"

Kā to izdarīt?

Tad nu jūsu sarunas biedrs noskaitīs:

-   organizēt uz robežām regulāras patruļas;

-   apgādāt robežsargus ar dienesta suņiem;

-   apgādāt robežsargus ar helikopteriem;

-   mīnēt robežas;

-  naktīs apgaismot robežas ar starmešiem;

-   ierīkot elektronisko signalizāciju;

-  uzmūrēt augstu sienu gar robežu visā tās garumā.

Visi drošības pasākumi veikti, bet nekas nelīdz. Tik un tā bēg. Ko nu? Ļoti iespējams, ka šai brīdī jūsu sarunas biedrs attrauks: "Rauj viņus jods! Lai bēg!"

O, nē! Tas nemaz nav tik vienkārši. Pāri robežām no valsts bēg paši gudrākie. No Ļeņina aizbēga visi krievu kultūras, zinātnes un sabiedriskie darbinieki, ģeniāli šahisti, pasaulē pirmā helikoptera izgudrotāji, diplomāti un ģenerāļi, baņķieri un tirgotāji, pasaulslavenas aktrises un baletdejotājas, rakstnieki, gleznotāji, tēlnieki, inženieri, arhitekti, juristi, virsnieki,… Aizbēga pat tie, kas apdziedāja sabiedrisko īpašumu, lādēja dzeltenā sātana pilsētu un vienstāvu Ameriku — visu šķiru gorkiji un majakovski. Viņi dziedāja himnas strādnieku un zemnieku valstij, dzīvodami tālu aiz tās robežām. Nūja! Tā jau mūs mācīja — visu daiļo un brīnišķīgo cilvēks ierauga tikai no attāluma.

Ja kādā valstī sākas īpašumu nacionalizācija un kolektivizācija, tad bēgļu straume nevis izsīkst, bet pieaug. 1961. gada vasarā Rietumberlīnes iedzīvotāju skaits pieauga fantastiskā ātrumā — viens cilvēks vienā minūtē. Gluži dabiski, ka Austrumberlīnē tas tādā pašā tempā saruka. Tad nu bija jāuzslien "astotais pasaules brīnums" — Berlīnes mūris. Tie, kas pūlējās bēgt pāri mūrim, jānošauj. Ko ar bēgļiem citu lai dara?

Vislielākās galvassāpes varasvīriem sagādāja robežsargi. Arī viņi visu redzēja un saprata. Un bēga. Tad ierīkoja elektronisko apsardzi, mīnu laukus, īpašas aizsargbarjeras, kuras nevar sadragāt ne tanks, ne buldozers… Tik un tā cilvēki bēga.

Pats interesantākais pasaules muzejs atrodas Berlīnē. Berlīnes sienas pārvarēšanas muzejs. Ak, kungs Dievs! Šajā muzejā var aplūkot, ko tik cilvēki neizgudroja, lai aizbēgtu no valsts, kas iejaucās viņu dzīvē! Tas ir vislielākā riska muzejs, piemineklis cerībai un ticībai: cilvēks spēj visu, arī aizbēgt.

Cilvēki bēga no visām valstīm, kurās plosījās komunisms. Savulaik Padomju Savienībā bija sešpadsmit republiku. Pēc tam bija piecpadsmit.

Karēļu - somu padomju republikas iedzīvotāju lielākā daļa pamazām aizbēga uz Somiju. Cilvēkus turēja ar varu, ķēra biedēja, bet tik un tā nekas nelīdzēja. Palika neapdzīvota teritorija, kurā nekā nespēja izveidot sešpadsmito padomju republiku…

Atcerēsimies, ka sabruka komunisms Austrumvācijā, Polijā, Čehijā, Slovākijā! Ungārija atvēra robežu ar Austriju un piepeši simtiem tūkstošu cilvēku no visām kaimiņu komunistiskajām zemēm uznāca nevaldāma ceļotkāre. 1989. gada vasarā visus Austrumeiropas autoceļus pārplūdināja tūristi, kas nezin kāpēc ceļoja… tikai vienā virzienā un kuri nezin kāpēc nebrauca atpakaļ… Reizē vairākās komunistiskajās zemēs ekonomiskā dzīve apstājās: ļaudis grāba visu, ko vien varēja aiznest un ar laupījumu metās robežas virzienā, kurp bija atvērusies maza spraudziņa… Pasaule redzēja, kā milzīgā, sarkanā, līdz pēdējam uzpūstā gaisa balonā iedūra mazmazītiņu adatiņu. Un tas pārplīsa.

Komunisti nedrīkstēja pieļaut, ka ļaudis brīvi pārvietojas. Kurš to pieļāva, tas kļuva par Lielās Idejas kapraci. Izrādījās, ka Lielā Ideja pati plīst kā ziepju burbulis.

Īpašumu masveida nodošana sabiedriskajā pārvaldē lielākajai daļai kļūst liktenīga. Nelokāmajiem cīnītājiem par komunisma uzvaru vienmēr un visur svēti jāievēro, kā biedrs Staļins mācīja: "Robežas — aiz atslēgas!"

Cīnītāji cīnījās sparīgi. Bet nelīdzēja pat "dzelzs priekškars". Bija jāizgudro kaut kas nopietnāks un iespaidīgāks. Pajautāsim vēlreiz uz ielas nejauši satiktam garāmgājējam. Ko darīt, ja no valsts grasās bēgt miljoni?

Jūsu sarunas biedrs piedāvās arvien stingrākus paņēmienus:

-   iesūtīt kaimiņzemēs slepenos aģentus, kuri ķer un ar varu nogādā bēgļus atpakaļ valstī;

-  nogalināt dažus simtus bēgļu — citiem par biedinājumu;

-   atrast iedzīvotāju vidū potenciālus nodevējus;

-    saņemt gūstā ķīlniekus, proti, ja aizbēgsi tu, tad grābsim ciet tavu ģimeni un liksim pie

sienas;

-    ticami un pārliecinoši iestāstīt iedzīvotājiem, ka aiz robežas dzīve ir drausmīga — tur slepkavo nēģerus.

Var izdomāt vēl citus paņēmienus.

Bet jūs turaties pretī savam sarunas biedram! Ar tiem nepietiek! Tik un tā bēgs.

Un tad piepeši kāds pavisam nejauši sastapts garāmgājējs — pats gudrākais un apķērīgākais — ieteiks jums kaut ko tādu, kas vienā rāvienā atrisinās pilnīgi visas valsts iekšējās problēmas. Jāizdara tā, lai nebūtu, kurp bēgt.

Mums iegalvo, ka Krievija neesot bijusi gatava sociālismam. Sociālistiskie pārveidojumi esot iespējami tikai bagātā, attīstītā, kulturālā valstī. Balta patiesība. Kāpēc? Ekonomisku brīvību, brīvu uzņēmējdarbību var ieviest jebkurā zemē -Singapūrā, Dienvidkorejā, Taivānā. Iznākums būs viens un tas pats — straujš zinātnes, kultūras, rūpniecības, lauksaimniecības uzplaukums, iedzīvotāju labklājības pieaugums. Bet, lūk, sociālisma iekārtu var radīt tikai bagātās, kulturālās valstīs. Vai patiešām tā? Jā, jo birokrātija nespēj neko radīt pati. Birokrātijas vietā kādam jāuzkrāj bagātības, jāattīsta zinātne, kultūra, rūpniecība un lauksaimniecība. Kad tas viss kādā zemē ir radīts, uzkrāts un attīstīts, tad tur uz šo bagātību rēķina var plaukt sociālisms. Kādu laiciņu, protams.

Birokrāti spēj izputināt jebkuru visbagātāko valsti. Turklāt ļoti ātri.

Runā, ka Krievija sociālismā nekad nav dzīvojusi. Tas, ko piedzīvoja šī kādreiz tik bagātā zeme, bija kaut kas ārprātīgs. Jā, tieši tā. Iegaumēsim, ka teorētiski jebkāds sociālisms ir brīnišķīgs.

Runā, ka Krievijā pastāvējis nevis sociālisms, bet valsts kapitālisms. Tā runā sociālisti paši. Viņu nodomi ir skaidri saprotami. Sak, ļaujiet mums pamēģināt vēl vienu reizīti, un tad nu gan mēs ieviesīsim īstu sociālismu.

Es paredzu tikai vienu iznākumu: jebkāda valsts, t.i. birokrātijas iejaukšanās ekonomikā radīs korupciju, zagšanu, kukuļņemšanu, dabas resursu izlaupīšanu, varas un bagātību koncentrēšanos nelielas ļaužu grupas rokās, atklātu bandītismu, ekonomikas un kultūras krīzi, lejupslīdi un krahu.

Bet ļaudis no šīs valsts bēgs.

Es nevēlos apvainot Angliju — zemi, kurā esmu atradis patvērumu. Britu valdība pūlas radīt vislabākos apstākļus dzīvei. Diemžēl ik gadu valsts pazaudē tūkstoti visspējīgāko zinātnieku. Šo parādību pasaulē dēvē par smadzeņu aizplūšanu. Iedomājieties tikai! Trīs zinātnieki dienā! Un tā — vairākus gadu desmitus bez pārtraukuma. Skaidrs, ka šie ļaudis nekad neatgriezīsies savā dzimtenē. Brīdī, kad jūs, cienījamais lasītāj, esat atvēris šo grāmatu, trīs britu zinātnieki tup Hitrovas lidostā, ceturtajā piestātnē — tā ir domāta gaisa satiksmei uz Kaliforniju. Kalifornijā klimats ir briesmīgs, tas baltādainam cilvēkam nav piemērots. Kalifornijā plaukst bandītisms. Jebkurā brīdī var notikt zemestrīce. Un arī notiek. Iet bojā cilvēki un viņu radītās vērtības. Kas zina, kas vēl var notikt nākošajā brīdī? Tik un tā ļaudis no pasaules malu malām bēg uz Kaliforniju. Jocīgi, vai ne?

Britu salās sociālisms ir tāds vājiņš. Taču tiklīdz angļu birokrāti sadomās uzlabot mūsu dzīvi, tā nekavējoties lidostas būs aizbraucēju pārpildītas. Pašsaglabāšanās dēļ valsts būs spiesta ar dzinējsuņiem tvarstīt savus gaišākos prātus lidostu uzgaidāmajās telpās un pielietot visus tos paņēmienus, kurus es pieminēju.

Bet es novirzījos no tēmas.

Runā, ka krievu, ķīniešu, vācu, kubiešu un citu tautību komunisti esot pārpratuši Marksa mācību.

Varbūt.

Ja miljardi cilvēku pūlējās iekārtot dzīvi pēc Marksa mācības, bet nekas prātīgs no tā neiznāca, tad pienākusi reize pārmest arī teorētiķiem — tev, Kārli, bija jāparedz arī visi blakus efekti. Ja "ģeniālais zinātnieks" izgudro zāles, kas ne tikai nevienam nepalīdz, bet nobendē desmitus miljonu cilvēku, tad diezin vai viņš ir tik ģeniāls. Protams, var teikt, ka pacienti nemākulīgi lietojuši ģeniāli uzrakstītās receptes. Taču pārpratumus pelnījis arī recepšu autors. Viņam bija jāuzraksta tās tik skaidri, lai nav pilnīgi nekādu iespēju iztulkot aplam.

Pasaulē ir daudz profesoru — marksisma piekritēju. Taču neviens nav mēģinājis kaut vai teorētiski radīt tādu sabiedrības modeli, kādu to iedomāj ās Markss.

Ielūkosimies K. Marksa un F. Engelsa sacerējumā "Komunistiskās partijas manifests", lai noskaidrotu, kādam tad jābūt īstam komunismam.

Te nu ir tās "ģeniālās" receptes:

1. Pilnīgi likvidēt privāto īpašumu.

2.  Likvidēt ģimeni, ieviest oficiālu un atklātu sieviešu koplietošanu.

3.    Visus bērnus nodot sabiedriskajā audzināšanā (Internacionāles kongresā Ženēvā tika pieņemta rezolūcija, kurā Markss pasacījis vēl skaidrāk: "ikvienam bērnam, sākot no deviņiem gadiem, jākļūst par ražošanas darbinieku…").

4.    "Izveidot darba armijas, īpaši zemes apstrādāšanai". Sacerējuma autori aizmirsa pateikt, kurš būs darba armijai ierindnieks, kaprālis, leitnants un kurš — feldmaršals. Iedomāsimies simtus miljonu un miljardu cilvēku, kuriem nekā nav — ne zemes, ne māju, ne sievu, ne bērnu. Pirms tam katru dienu viņi sprieda un lēma, kad art zemi, sēt un kad pļaut, ko pirkt un ko pārdot. Ja cilvēkiem visu atņem, tad tas nozīmē, ka viņiem nav arī tiesību un iespēju lemt. Kurš lems un rīkosies viņu vietā? Kārlis Markss atbild skaidri un gaiši — to darīs valsts. "Kredīta koncentrēšana valsts rokās ar nacionālās bankas un valsts kapitāla starpniecību, ieviešot stingru monopolu", "transporta koncentrēšana valsts rokās", "valsts uzņēmumu skaita palielināšana" utml.

Atņemsim zemniekam zemes pleķīti un neļausim viņam rīkoties tā, kā viņš vēlas. Šim nolūkam j āpieņem darbā birokrāts, kas valsts vārdā atņem, neļauj, aizliedz. Ja nu zemnieciņš pēkšņi sadomās nepakļauties, ko tad? Uzspļaus birokrāta izdotajām pavēlēm un instrukcijām un darīs tā, kā saka priekšā dzīves pieredze. Tad valsts būs spiesta pielietot spēku. Nevar taču ļaut katram lemt un darīt pēc paša ieskatiem. Ja tā notiks, tad kam vajadzīgas Marksa izdomātās darba armijas?

Runā, ka Markss un Engelss gribēja iznīcināt šķiras un cilvēku ekspluatāciju. Tā runā tie, kas paši nav izlasījuši "Manifestu", bet par to zina no nostāstiem. Markss bija nodomājis pēc stingri noteiktas piramīdas sadalīt sabiedrību zemākaj ā, vidēj ā un augstākaj ā (ar daudzām pakāpēm starpā) slānī, koncentrējot varu un sabiedrības radītās bagātības augstākā slāņa virsotnes rokās. Zemākajam un vidējam slānim šajā piramīdā bija ierādīta paklausīgu un padevīgu izpildītāju vieta.

Vispār Marksa sapņus var īstenot. Ko sapņoja abi "ģeniālie teorētiķi", to vēlāk īstenoja Būhenvaldē, Osvencimā, Dahavā, Zaksenhauzenā. Te bija izveidotas tās pašas darba armijas, kurās cilvēkiem viss bija atņemts, nebija ģimeņu, bet bērni pārvērsti par "ražošanas darbiniekiem".

Jebkurā valstī, jebkurā lielpilsētā var atrast visīstākos marksisma perēkļus — te vienuviet dzīvo ļaudis, kuriem valsts bez atlīdzības dod pajumti, siltumu, gaismu, medicīnisko palīdzību, pārtiku, apģērbu, apgādā ar darbu. Šajos perēkļos dzīvojošie radījuši savdabīgas kopienas, kurās formāli visi ir vienādi: viņi ēd vienu un to pašu barību, valkā vienas un tās pašas drēbes, vienādi ir arī viņu dzīves apstākļi.

Kur var atrast šīs idilliskās vietiņas?

Cietumos.

Cietumos viss iekārtots pēc Marksa mācības. Privātīpašums likvidēts, ļaudis saņem visu nepieciešamo dzīvošanai, darbs ir garantēts. Cietums un koncentrācijas nometne ir tie ideāli, kurus tiecas sasniegt jebkura marksistiska valsts.

Markss un Engelss bija pilnīgi pārliecināti par terora nepieciešamību. Kurš tad labprātīgi gribēs dzīvot viņu iedomātajā komunisma paradīzē? Tāpēc jau arī savos sacerējumos Markss aicina nevis uz parastu, bet uz "enerģisku diktatūru" ("Neue Reinische Zeitung", 1848. gada 14. septembra numurs). Marksa idejisko cīņu biedrs Engelss "Katehismā" atzīst, ka visiem cietumu nepietikšot. Tāpēc autors iesaka režīma ienaidniekus turēt "īpaši apsargājamās vietās". Divdesmitajā gadsimtā šo jēdzienu apzīmē īsāk un skaidrāk — "koncentrācijas nometnes".

Jo vairāk zemes, rūpnīcu, autoceļu atņemsim cilvēkiem, jo būs vajadzīga lielāka birokrātu armija valstiskoto īpašumu pārvaldei. Markss un Engelss ieteica atņemt tautai visu, t.i., radīt totālu birokrātu varu. Tiesa, daudzas idejas viņi nenosauca to īstajos vārdos.

Marksisms būtībā ir totāla valsts kontrole pār ekonomiku Šo kontroli īsteno birokrātija. 1917. gadā Krievija patiešām nebija nobriedusi dzīvot pēc Marksa mācības. Bet, lūdzu, nosauciet man valsti, kas ir sagatavojusies dzīvot pēc abu bārdaino cilvēkēdāju rekomendācijām.

Ja Markss mēģinātu uzcelt komunismu, piemēram, Vācijā tad vispirms būtu jāizlej asiņu upes. Atņemot vācu zemniekiem zemi, sīktirgotājiem — bodītes, amatniekiem — darbnīcas, rastos neapmierināto tūkstoši, kas būtu jāiznīcina Ja vecākiem atņemsim bērnus, vīriem — sievas, kuras laidīsim koplietošanā, tad varam sagaidīt ļoti nopietnu pretestību. Lai to apspiestu, Marksam vajadzētu miljonus zaldātu, kuri karotu pret savu tautu. Tāpat vajadzētu slepenpoliciju, publiskas nāvessoda izpildīšanas vietas un citu jaukumus. Ja Marksam izdotos apspiest pretestību, tad — tavu traku postu — vācieši aizbēgtu uz kaimiņvalstīm. Starp citu, Markss paredzēja masveida neapmierinātības izpausmes un ierosināja pret kurnētājiem un bēgļiem pielietot visstingrākos paņēmienus. Nevis Hruščovs, bet Markss tad celtu augstu mūra sienu apkārt savai komunisma paradīzei. Nevis Honekers, bet Markss tad pavēlētu šaut uz bēgļiem. Galu galā Markss būtu spiests uzsākt revolucionāru "atbrīvošanas" karu pret kaimiņvalstīm, lai tās neaizvilinātu viņa pavalstniekus. Bet komunisma uzvara Austrijā, Francijā, Šveicē vēl neko neatrisinās, jo vācieši, austrieši, francūži un Šveicieši bēgs uz Angliju, Itāliju, Spāniju, un Marksam būs jāturpina karš pasaules mērogā. "Manifesta" autors to saprata un tieši tāpēc apgalvoja, ka komunisms var pastāvēt tikai pasaulē.

Ja komunisms uzvarējis dažās valstīs, tad neizbēgami tās robežojas ar tām, kurās ir demokrātiska iekārta. Komunistisko valstu iedzīvotāji sāk salīdzināt, kā dzīvo kaimiņi un kā — viņi paši. Salīdzināšana nekad nenāk par labu komunismam. Ziemeļkorejas korejieši ļoti labi redz, kā dzīvo tautas brāļi Dienvidkorejā. Redz un secina. Jau pati Dienvidkorejas pastāvēšana ir nopietns drauds komunisma pastāvēšanai ziemeļos. Ziemeļkorejieši pamazām pārstāj ticēt komunisma idejām. Tāpēc divas pilnīgi atšķirīgas sistēmas mierīgi līdzās pastāvēt nevar. Arī divas Vācijas

Eiropā ilgi nevarēja pastāvēt. No Austrumvācijas cilvēki bēga uz rietumiem, komunistiskā vācu valsts zaudēja intelektuālo potenciālu, un agri vai vēlu pašsaglabāšanās nolūkā (kopā ar sabiedrotajiem) tai bija jāpanāk komunisma uzvara Rietumvācijā. Vai ari, jāsabrūk.

Taču, gāžot demokrātiju un nodibinot komunistisku režīmu kaimiņzemē, visas problēmas vēl nav atrisinātas. Ziemeļvjetnama to izdarīja Dienvidvjetnamā, bet ļaudis bēga tālāk…

Tieši tāpēc Markss un Engelss uzskatīja, ka visas problēmas atrisinās pasaules revolūcija. Visi zemeslodes iedzīvotāji ar varu jāsadzen vienā lielā darba armijā, kuru rīko viena valdība. Lai nebūtu nekādu vilinošu kaimiņzemju, kur paslēpties! Tieši tāpēc abi "ģeniālie teorētiķi" visos sacerējumos vārdu "valsts" lietojuši tikai vienskaitlī, turklāt uzsverot, ka tā patiešām ir vienota pasaules lielvalsts, kurā dzīvo visas pasaules tautas mūžīgi mūžos. Šī viņu iedomātā valsts ir cilvēces attīstības visaugstākais sasniegums. Kā saka — kronis. Neko labāku nevar iedomāties. Markss uzskatīja, ka šī ideja kā sēkla j āiesēj visu tautu un tautību cilvēkos — gan tajos, kas dzīvo tagad, gan nākamaj ās paaudzēs.

Pasaules revolūcija — vienīgā iespēja, kā var pastāvēt marksisms tīrā veidā. Abi bārdaiņi pat teorētiski nepieļāva nekādu citu variantu.

Pasaules revolūciju varēja izraisīt tikai pasaules karš. Markss un Engelss paredzēja arī to. Viņi sapņoja par karu.

Arī Josifs Staļins apjēdza, ka komunistiskais režīms (tas nekas, ka režīms nebija izteikti marksistisks, bet, kā saka, ar staļiniskiem uzlabojumiem) līdzās demokrātiskām valstīm nevar pastāvēt ilgstoši. "Padomju republikas pastāvēšana līdzās imperiālistiskām valstīm ilgstoši nav iedomājama". Tā teicis Ļeņins. Un vairākkārt atkārtojis: "Kamēr pastāvēs kapitālisms un sociālisms, tikmēr miera nebūs; galu galā viens no diviem: vai nu mēs viņus vai viņi mūs; vai nu sēru dziesmas dziedās Padomju republikai vai apraudās pasaules kapitālismu". Šos Ļeņina izteikumus Staļins atkārtoja visbiežāk

Lai neatklātu viltīgos nodomus, komunisti centās pārliecināt, ka Padomju Savienība tā pati Krievijas impērija vien ir. Pirmajā acumirklī tā varēja šķist — tās pašas robežas, kas tika nospraustas vēl Katrīnas II laikā, tie paši kaimiņi, kuriem ar Krieviju ir gadsimtus ilgas domstarpības.

Taču padomju impērija radikāli atšķīrās no visām pasaules impērijām, ieskaitot carisko Krieviju.

Lielais pasaules iekarotājs Čingizhans savulaik varēja apstādināt savus karapūļus jebkurā vietā, uz rietumiem tālāk nevirzoties. Tāpat tā varēja darīt citi pasaules iekarotāji Maķedonijas Aleksandrs, Atila, Napoleons. Jebkura impērija — krievu, franču, mongoļu — varēja apstāties, novilkt robežas, tās nostiprināt un neiekarot jaunas zemes.

Padomju Savienība apstāties nevarēja.

Padomju Savienībai bija jāiekaro pasaule, jo šī impērija nespēja pastāvēt līdzās demokrātiskām valstīm. Komunisms spēj dzīvot, tikai pārņemot pasauli, sagraujot un iznīcinot cilvēku dzīvi visās valstīs. Tāpēc komunistiskais režīms jānodibina pilnīgi visur, lai, dažām paaudzēm nomainoties, cilvēce aizmirstu, ka iespējams arī citāds dzīves veids.

Lūk, tieši tāpēc otrais pasaules karš Padomju Savienībai bija vēlams, nepieciešams un neizbēgams. Staļins slepus perināja kara plānus, karš tajos bija posms ceļā uz komunisma kundzību pasaulē. Pasaules iekarošana nebija Staļina untums, Krievijas impērijas teritoriāla ekspansija un ideoloģija. Tā bija cīņa par izdzīvošanu. Tā cīnās svešā ligzdā no olas izšķīlies dzeguzēns. Lai izdzīvotu, viņam jāizstumj no ligzdas tās likumīgie iemītnieki, jānobendē. Ļeņins nemitīgi atkārtoja: "Paplašināšanās nepieciešama komunisma pašsaglabāšanās nolūkā. Ja neiesim plašumā, aiziesim bojā." Lūk, kāpēc, sagrābis varu vienā valstī, Ļeņins radīja Kominterni — Pasaules revolūcijas štābu — stipru spiegošanas un diversiju organizēšanas centru, kas izlaida taustekļus pasaulē.

Ļeņina un Staļina izpratnē uzvara otrajā pasaules karā būtu tad, ja komunisti sagrābtu Vāciju, Franciju, Itāliju, Spāniju un to kolonijas. Tā bija t.s. minimālā programma. Taču šo plānu īstenot neizdevās. Un sākās impērijas noriets, ka neizbēgami noveda līdz pilnīgam sabrukumam.

Taču divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados komunistus spārnoja lielas cerības. Atklāti sakot, šīm cerībām bija pamats…

Tāpēc pēc varas sagrābšanas Krievijā komunisti nekavējoties sāka runāt par jaunu pasaules karu un pasaules revolūciju.

Tāpēc Staļins pavēlēja atveidot gigantisku Ļeņina galvu…

3. nodaļa. Pirmais mēģinājums

"Žņaudziet pasaulei rīkli, proletāriskie pirksti."

V. Majakovskis

1918. gada 11. novembrī beidzās pirmais pasaules karš. Bet jau 13. novembrī padomju valdība vienpusēji lauza Brestas miera līgumu un pavēlēja Sarkanajai Armijai sākt uzbrukumu. Pietiek izlasīt jebkuru tā laika neskaitāmo kongresu vai sanāksmju protokolus, lai pārliecinātos — darba kārtībā visos ir viens un tas pats — par pasaules revolūciju.

Padomju iebrukuma Eiropā mērķis — komunisma uzvara.

Pēc dažām dienām Sarkanā Armija iesoļoja Baltijas valstīs. 1918. gada 29. novembrī tika nodibināts komunistiskais režīms Igaunijā, 14. decembrī — Latvijā, mazliet vēlāk — Lietuvā. 17. decembrī Rīgā komunisti izdeva manifestu: uzbrukuma tuvākais mērķis — Vācija. Toties pats galvenais —izraisīt jaunu pasaules karu.

Manifestus, uzsaukumus, kongresu lēmumus un rezolūcijas var pat nelasīt. Atklāti aicinājumi sākt pasaules karu 1918. gada beigās atskanēja itin visur sarkanā mēra pārņemtajā Krievijā. Aicinājumu uz karu varēja izlasīt pat ābeces pirmajā lappusē. Uz karu kūdīja miljoni plakātu, kas bija izlīmēti uz namu sienām un sētām vienā laidā kā tapetes. Mudinājumi karot atskanēja ikkatrā strādnieku sapulcē, sarkanarmiešu mītiņā, par karu klaigāja no ikkatras tribīnes un pie ikkatra laternas staba. Un, protams, karu sajūsmināti apdziedāja t.s. revolucionārie dzejdari. Sak, iedegsim spožāk pasaules sārtu!

Dzejdari centās no sirds. 1918. gadā daži sparīgi dziedāja nevis par tādu pasaules karu, kas neizbēgami tuvojas, bet kurš jau notiek. Piemēram, P. Orešins dzejolī "Uz durkļiem" (I. Švedova mūzika) vēstī:

Kauja pēdējā, likteņkauja Visu pasauli skauj jau. Zemeslodi uz štikiem mēs veļam, Visā pasaulē ugunsgrēks ceļas!

Interesanti, ka, tagad pārlapojot padomju dziesmu krājumu nodzeltējušās lappuses, vienā un tajā pašā sējumā var atrast arī, piemēram, A. Žarova un S. Tuļikova sacerēto "Mēs cīnāmies par mieru!":

Visa pasaule

Lai teic karam: "Nē!",

Miera sardzē visām tautām stāt!

Pulkos vienotos

Apturēsim tos,

Kas grib atkal jaunu karu turpināt.

Katrā padomju dziesmu krājumā obligāti ievietots P. Grigorjeva un S. Pokrasa kopdarbs "Sarkanā Armija — visstiprākā":

Visā pasaulē uzpūšam ugunsgrēku…

Un turpat nākošajā lappusē — J. Frenkela un V. Belija "Nosargāsim mieru!":

Jaunu ugunsgrēku jau buržuji dedz, Mierīgo dzīvi tie neredz

Šīs dziesmas sacerēja un dziedāja vieni un tie paši cilvēki. Komunisti izraisīja karu un reizē aizrautīgi cīnījās pret kapitālistiem — kara kurinātājiem.

Ādolfs Hitlers bija viena no visbriesmīgākajām figūrām pasaules vēsturē. Bet komunistu līderi Krievijā pūlējās izraisīt otro pasaules karu daudz agrāk — iekams Ādolfs Hitlers iestājās

Vācijas strādnieku partij ā, saņemdams biedra karti ar numuru 007.

1918. gadā Sarkanajai Armijai neizdevās iebrukt Vācijā un otrais pasaules karš nesākās.

1919.    gadā vairākās Vācijas pilsētās varu sagrāba komunisti. Taču tobrīd Ļeņinam nebija vaļas nodarboties ar komunismu Vācijā. Tāpat kā astoņpadsmitajā viņam bija jākaro pret Krievijā dzīvojošajām tautām, kas gribēja atbrīvoties no impērijas jūga.

Biedrs Ļeņins raudzījās gaišajā nākotnē. Biedrs Trockis arī. 1919. gada 5. augustā Trockis uzrakstīja savu slaveno memorandu: "Ceļš uz Parīzi un Londonu ved caur Afganistānas, Pendžabas un Bengālijas pilsētām…" Trockis ierosināja sagatavot karagājienu uz Indiju — palīgā indiešu revolucionāriem. Pēc viņa domām šim nolūkam Urālos vai Turkestānā jānodibina "politisks un militārs aziātiskās revolūcijas štābs un revolucionāra akadēmija", jāizveido īpašs jātnieku korpuss — no 30 līdz 40 tūkstošu jātnieku — kas jāvirza uz Indiju palīgā "iezemiešu komunāliem". Trockis sapņoja "nomazgāt sarkano kavalēristu zirgus Indijas okeāna siltajā ūdenī." Bijušās cariskās Krievijas impērijas tautas ar ieročiem rokās cīnīj ās pret komunistu iebrucējiem un 1919. gadā izjauca nodomu sākt "iezemiešu revolūciju".

1920. gadā komunisti vēlreiz mēģināja izraisīt otro pasaules karu, iebrūkot Polijā un virzoties uz Vāciju. Šoreiz lai "padzirdītu sarkano kavalēristu zirgus ar Vislas un Reinas ūdeni."

1920.    gada 2. jūlijā Rietumu frontes štāba pavēlē Nr. 1423 lasām: "…rietumos izšķiras pasaules revolūcijas liktenis. Pāri poļu baltgvardu līķiem ved ceļš uz pasaules ugunsgrēku. Uz durkļiem aiznesīsim laimi un mieru strādnieku šķirai! Uz rietumiem!…" Pavēli parakstījuši Tuhačevskis, Smilga, Unšlihts, Švarcs.

Padomju komandieri, komisāri un dzejdari runāja vienā mēlē: ar durkļiem rokās pretī pasaules ugunsgrēkam. Tādā pašā garā Sarkanajā Armijā bija uzrakstītas visas pavēles. Lūk, izraksts no pavēles Nr. 1847 1920. gada 20. augustā: "Rietumu fronte ir pasaules revolūcijas fronte". Beigās — tie paši paraksti.

Tagad daudzi cilvēki neaptver, cik toreiz komunistiem maz pietrūka līdz uzvarai. Neko pat nevajadzēja okupēt, pietika aizdedzināt. Tas nebija pārlieku sarežģīti. Pirmajā pasaules karā sagrautā, izlaupītā, līdz galējai robežai novājinātā Eiropa aizdegtos ātri.

Tiklīdz Sarkanā Armija ieņēma pirmo poļu pilsētu, tā nekavējoties deklarēja Polijas Padomju Sociālistiskās Republikas nodibināšanu (Padomju un poļu attiecību vēstures dokumenti un materiāli. M., 1964., 3. sējums, 221. lpp.).

Par Polijas Padomju Sociālistiskās Republikas vadītājiem kļuva atbildīgi biedri no čekas, ieskaitot F. Dzeržinski un viņa vietnieku I. UnšIihtu.

Rietumu frontes pavēlnieks bija Tuhačevskis. 1923. gadā Smoļenskā nāca klajā viņa grāmata "Karagājiens pāri Vislai". Nodaļā "Revolūcija no ārienes" autors raksta:

"Vai Eiropa spēja atsaukties sociālisma uzvaras gājienam, izraisot revolucionāru sprādzienu Rietumos? Notikumi liecina, ka spēja… Vācijā revolucionārais tvaiks skrēja pāri malām. Lai notiktu pēdējais sprādziens, tā gaidīja revolūcijas atbalstu ar bruņotu spēku. Anglijā proletariātu tāpat bija pārņēmušas revolucionāras noskaņas… Itālijā sākās īsta proletāriskā revolūcija… Ja pie Vislas mēs būtu uzvarējuši, tad nav nekādu šaubu, ka revolūcijas liesmotā uguns pārņemtu visu Eiropas kontinentu… Revolūcija no ārienes bija iespējama".

Bet, lūk, ko autors secina: "Mūsu karagājiens lika nodrebēt visiem Eiropas kapitālistiem… Šis ugunsgrēks nepaliktu tikai poļu ietvaros. Kā viesulis tas ietu pāri Rietumeiropai. Sarkanā Armija neaizmirsīs šo revolucionāro pieredzi".

Maršals Juzefs Pilsudskis, kas vadīja poļu valsti un armiju karā pret komunistiem savā grāmatā "1920. gads" (izdota 1924. gadā, Varšavā) atzīst to pašu: cilvēce bija tuvu katastrofai. Divdesmitajos gados Eiropā izveidojās ļoti dramatiska situācija, kad, Pilsudska vārdiem runājot, "Varšavu pārņēma bezspēcības un gļēvulības ārprāts".

Ja komunisti ieņemtu Varšavu, tad Sarkanās Armijas karapūļiem ceļš uz Eiropu būtu atvērts. Izņemot Poliju, 1920. gadā Eiropā nebija nevienas citas valsts, kas spēja aizšķērsot šo ceļu.

Pilsudskis uzskatīja, ka "šis karš gandrīz iespaidoja visas civilizētās pasaules turpmāko likteni".

Poļu karavadonim izdevās sakaut komunistu spēkus pie Varšavas. Sarkano neveiksmi Pilsudskis galvenokārt izskaidroja ar Tuhačevska nespēju vadīt karaspēku, neprasmi „sasaistīt savas domas ar karaspēka ikdienas darbību". Ja Tuhačevska vietā būtu komandieris, kas saprot kara stratēģiju, tad Sarkanajai Armijai izdotos aizlauzties līdz Vācijai. Tolaik Vācijā politiskais un ekonomiskais stāvoklis bija tuvu pilnīgai anarhijai.

Tomēr Eiropai paveicās arī šoreiz. Polija atvairīja "sarkanās briesmas".

Arī vēlāk vairākkārt padomju komunisti mēģināja izraisīt karu un revolūciju. Radās nodoms sākt "Balkānu revolūciju».No Balkāniem — kā sacīja biedrs Trockis — sākas taisns ceļš uz Francijas un Anglijas ostām. Tika organizēts atentāts pret Bulgārijas caru Borisu. Cars palika dzīvs, pateicoties laimīgai nejaušībai. "Revolūcijai Bulgārijā jākļūst par sākumu revolūcijai Vācijā" (Ļ. Trockis., Oktobra mācības., L, „Priboj", 1924., 221. lpp.). Komunisti mēģināja izraisīt revolūciju Dienvidamerikā, Ķīnā, Indijā.

Tomēr par pašu galveno mērķi joprojām uzskatīja Vāciju. Viens no mēģinājumiem sagrābt varu Vācijā ir sevišķi interesants. Tas notika 1923. gada rudenī. Staļina tuvākais līdzgaitnieks un palīgs Boriss Bažanovs par to raksta "Septembra beigās notika ārkārtēja Politbiroja sēde. Šoreiz ievēroja tādu slepenību, ka uz sēdi uzaicināja tikai Politbiroja locekļus un mani. Centrālkomitejas locekļus neielaida. Sēdi sasauca tādēļ, lai noteiktu, kad sākt apvērsumu Vācijā. Nolēma sākt 1923. gada 9. novembrī." (Staļina bijušā sekretāra atmiņas., Parīze: "Trešais vilnis", 1980., 69. lpp.).

Apvērsuma plāns bija pavisam vienkāršs. Septītajā novembrī komunistiskā apvērsuma Krievijā gadadienā vācu proletariāts dosies solidaritātes demonstrācijā. Bet Maskavā čekas un militārā izlūkdienesta sagatavotu provokatoru grupas I. Unšlihta vadībā tīšām izraisīs asiņainas sadursmes ar policiju, tām sekos varas iestāžu represijas, kas radīs strādniekos neapmierinātību. Septītajā novembrī paredzēja iet demonstrācijās un rīkot sadursmes, astotajā novembrī sadursmēm bija jāpāriet ielu kaujās, bet naktī no astotā uz devīto novembri Unšlihta čekistu grupām jāieņem svarīgākās valsts iestādes, notēlojot "strādnieku stihisku reakciju uz policijas zvērībām".

Pavisam vienkāršs plāns. Toties drošs! Pēc šī plāna 1917. gadā Pēterburgā notika t.s. "lielā oktobra sociālistiskā revolūcija". Pēc šī plāna organizēja "proletāriskās revolūcijas" Igaunijā, Lietuvā un Latvijā 1918. un 1940. gadā. Pēc tā paša scenārija komunisti sagrāba varu daudzās valstīs pēc otrā pasaules kara: sākumā proletariāta stihiskas demonstrācijas, tautas masu neapmierinātības spilgts notēlojums, bet pēc tam tumsas aizsegā nelielas profesionāli sagatavotu rīkļurāvēju grupas ieņem pastu, telegrāfu, radio, valdības namu,…

1923. gada novembrī Vācijā uz demonstrācijām sakūdīja visus kreisos spēkus.

Šajā laikā Vācijas Strādnieku partija bija pārdēvēta par Nacionālsociālistisko vācu strādnieku partiju. Partijas fīrers bija Ādolfs Hitlers.

Zīmīgi, ka arī Ādolfs Hitlers bija sadomājis sagrābt varu devītajā novembrī. Nejauša sakritība? Vai varbūt viņš rīkoj ās pēc tā paša Maskavā iecerētā plāna? Es nezinu.

Atcerēsimies, ka Ādolfs bija sociālists. Ja nosvītro viņa uzvārdu un partijas nosaukumu, tad partijas ekonomisko programmu mierīgi varētu parakstīt arī Markss, Engelss, Ļeņins, Staļins, Mao, Fidels Kastro, Hruščovs, Brežņevs un citi kvēli revolucionāri.

Ādolfam nebija proletāriskas izcelsmes? Jā, tas tiesa. Bet arī Vladimirs Uļjanovs nekad nav stāvējis pie virpas un Kārlis Markss nav racis ogles raktuvēs.

Runā, ka Hitlera partija esot bijusi sīko veikalnieku un buržuju organizācija. Lai runā veseli! Palūkosimies vērīgi uz Ļeņina partiju. Strādniekus tajā ierakstīja skata pēc, statistiskām atskaitēm. Partiju vadīja Staļins, Molotovs, Maļenkovs, Radeks, Zinovjevs, Kameņevs, Trockis, vēlāk — Suslovs, Hruščovs, Brežņevs… Vai viņi bija proletārieši?

Pēc sociālā satura Ļeņina partija un Hitlera partija ir kā divas dvīņu māsas.

1923. gada 8. novembrī Minhenē Hitlers kopā ar bruņotu rīkļurāvēju grupu arestēja Bavārijas valdību un paziņoja, ka valstī esot notikusi revolūcija un ka Bavārijas un valsts valdības esot kritušas…

Naktī no 8. uz 9. novembri cita Hitlera partijas piekritēju grupa ar Ernstu Remu priekšgalā sagrāba kara apgabala štābu. Mēģinājumi iebrukt citās valsts un militārajās iestādēs bija nesekmīgi, armija un policija uzbrukumus atvairīja. 9. novembrī Hitlers kopā ar saviem piekritējiem devās demonstrācijā. Notika sadursmes ar apbruņotu policiju, tajās gāja bojā 16 demonstranti un 3 policisti.

Mēģinājumus sagrābt varu apspieda. Hitlers un viņa tuvākie līdzgaitnieki aizbēga kur kurais, taču diezgan ātri tika noķerti un notiesāti. Hitleru sodīja, ieslogot Landsbergas cietumā, kur viņš uzrakstīja grāmatu "Mana cīņa".

Vēlāk, kļūdams par Vācijas fīreru, Hitlers pasludināja demonstrācijā kritušos par nacionālajiem varoņiem, bet 8. un 9. novembri — par vislielāko valsts svētku dienām.

Interesanti, ka grāmatu "Mana cīņa" autors veltījis sešpadsmit 1923. gada 9. novembrī kritušajiem Hitlera līdzgaitniekiem, bet biezum biezajā izdevumā (pirmajā sējumā vien ir ap 600 lappušu sīkiem burtiem) pilnīgi neko neraksta par 8. un 9. novembra notikumiem. Hitlers uzrakstīja šo sacerējumu ieslodzījumā, bet ne pušplēsta vārda nepiemin, kā nokļuvis aiz restēm. To, kas notika līdz 8. un 9.novembrim, Hitlers nezin kāpēc noslēpis. Tikai pēdējā lappusē pavisam īsi uzrakstījis: "Es šeit nestāstīšu plašāk par tiem notikumiem, kas izraisīja 1923. gada 8. novembra sadursmes".

Viss!

Dīvaini. Grāmatai virsraksta autors licis — "Mana cīņa", pastāstot par sevi, savu partiju cīņu par ietekmi sabiedrībā par varu. Šī cīņa piedzīvoja kulmināciju 1923. gada 8. un 9.novembrī, jo pēc tam Hitlera partiju aizliedza, bet grāmatas autoru un partijniekus ietupināja aiz restēm. Laikā, kad ieslodzītais Hitlers rakstīja grāmatu, nekas ievērojams ne viņa, ne partijas dzīvē vairs nenotika. Tik un tā pašus svarīgākos notikumus Ādolfs Hitlers noslēpis. Acīmredzot viņam bija, ko slēpt.

Hitlers organizēja apvērsumu 8. un 9. novembrī. Maskavā ārkārtējā un slepenajā Politbiroja sēdē nolēma sākt apvērsumu 9. novembrī…

Nejauša sakritība? Sakritību šoreiz ir daudz. Un tās ir apbrīnojamas.

Apvērsuma sākuma dienu noteica Maskavā, turot vislielākajā noslēpumā. Bet Hitlers nolēma sākt tieši tai pašā dienā, ar sarkanu karogu rokās un ar tiem pašiem lozungiem: atņemt bezstrādes ienākumus, nacionalizēt koncernus, konfiscēt militārās rūpniecības peļņu. Hitleriešu taktika pilnīgi sakrita ar tām prasībām, kuras Maskava izvirzīja saviem slepenajiem aģentiem, proti, organizēt demonstrācijas, nerēķinoties ar aizliegumiem, izaicināt policiju uz sadursmēm, iebrukt valdības iestādēs. Redziet nu, cik daudz sakritību! Sakrita mērķi, metodes, darbības vieta un laiks līdz stundai un minūtei.

Vēl dīvaināks šķiet, lūk, kas. Ļeņins, Trockis, Staļins ticēja tādai sazvērestībai, apvērsumam, varas sagrābšanai, kuru īsteno prasmīgi organizēts mazākums. Tā viņi rīkojās Krievijā. Toties Hitlers domāja citādi. Hitlers bija demagogs, bļauris un aģitators. Grāmatas "Mana cīņa" autors ir pūļa barvedis, kas zina, kas jāsaka pūlim, lai iemantotu tā cieņu un mīlestību. "Mana cīņa" ir grāmata par to, kā sagrābt varu legāli. Bet tajā neatradīsim ne pušplēsta vārda, ne mazākā mājiena par to, kā sagrābt varu nelegāli, ar Ļeņina un Staļina metodēm. Atklātā, legālā cīņā par ietekmi sabiedrībā Hitlers bija ievērojami pārāks par Ļeņinu, Trocki un Staļinu trijatā. Hitleram nepadevās dumpji un sazvērestības. Šajā sfērā trīs Kremļa rīkļurāvēji bija stiprāki. Tiesa, Hitlers pārlieku neaizrāvās ar dumpjiem un sazvērestībām. Pēc neveiksmīgā apvērsuma mēģinājuma 1923. gada beigās pagāja vēl desmit gadi, un viņš ieguva varu legāli — ar aģitāciju, propagandu, demagoģiju, vēlēšanu urnām (un kāda neredzama spēka nesavtīgu palīdzību). Bļaurim tika bļaura tiesa. Ādolfs Hitlers apzināj ās savas oratora dāvanas un ar tām lepojās.

Tāpēc vairāk nekā dīvaini šķiet, kāpēc 1923. gada novembrī ne no šā, ne no tā viņš izmantoja Ļeņina un Staļina nelegālās, slepenās cīņas metodes. Turklāt tai pašā dienā, kad notika pretvalstiskas uzstāšanās, kuras acīmredzami vadīja no Maskavas.

Septiņdesmit gadus komunistiskie vēsturnieki mums pūlējušies iestāstīt, ka tā ir neparastu, neizskaidrojamu sakritību ķēde un nekas vairāk. Notiek taču reizēm pasaulē brīnumu lietas! Mēs nolēmām sagrābt varu un viņš arī nolēma. Vienā un tai pašā dienā.

Labi. Lai tā būtu! Šoreiz noticēsim.

Savulaik man bija labs skolotājs — GRU [4] rezidenta vietas izpildītājs Ženēvā, rūdīts spiegs Valērijs Kaļiņins. Kontradmirāļa uzplečus viņš nedabūja manis dēļ. Bet bija pelnījis daudz augstākas dienesta pakāpes. Kaļiņins mani skoloja: ja sakritību ir vairāk par divām, tad tās vairs nav sakritības…

Ko no iepriekš sacītā var secināt? Padomju komunisti mēģināja izmantot Hitleru un viņa partiju Vācijas politiskā stāvokļa destabilizēšanā jau ilgi pirms Hitlera nākšanas pie varas. Ja nu tomēr apgalvot, ka mēģinājums kopīgiem spēkiem sagrābt varu ir neizskaidrojamu sakritību virkne, tad neskaitāmos padomju komunistu pūliņus "iedegt pasaules sārtu" un izraisīt otro pasaules karu nevar uzskatīt par nejaušību - tā ir viņu daba. Tā izpaudās uzreiz, kopš pirmās proletariāta diktatūras pastāvēšanas dienas. Pirmoreiz Krievijas komunisti mēģināja sākt otro pasaules karu 1918. gada 13. novembrī — trešajā dienā pēc pirmā pasaules kara beigām.

Kaut kad ļoti sen es mācījos pirmajā klasē. Mācību gads gāja uz beigām, un mēs gatavojāmies koncertam. Mūsu koncertu galvenā "nagla" bija koris. Repertuārā — revolūcijas laika dziesmas par lokomotīvi, kas trauc uz priekšu, pirmskara laika dziesmas par briesmām, kas mums uzglūn no malu malām un kurām mēs dosim iznīcinošu pretsparu, kara laika dziesmas par Katjušu un pēckara laika dziesmas. Taču allaž sākām dziedāt vienu un to pašu: Visā pasaulē uzpūšam ugunsgrēku…

No šīs pacilāti pārgājām:

Būs Varšava — mūsu. Un Berlīne arī No Krimas jau patrenkti buržuju bari!

Pēc tam rāvām vaļā visu ierasto un nobružāto, bet pašās beigās: Atkal buržuji aprīt mūs tīko…

Mana pirmā skolotāja Anna Ivanovna dziedāja ar mums kopā. Toreiz mani sauca par Vovočku, es biju apzinīgs skolnieks, kas, sadomājis jautāt, vienmēr pacēlu roku. Un tikai saņēmis atļauju, jautāju. Tā tas notika arī tajā reizē, kad es izdomāju pajautāt…

Mana skolotāja izskatījās satriekta. No manis viņa to negaidīja.

Tagad, atceroties šo inteliģento sievieti, viņas spēju savaldīties, skumjo vīpsnu, es secinu: acīmredzot toreiz viņa jau bija vienu termiņu pavadījusi izsūtījumā. Vai tad citādi viņa dzīvotu Piejūras apgabala Hasana rajona Barabaša ciemā, šai pasaules malā? Ja viņa nebija virsnieka dzīvesbiedre, tad kāda velna pēc?

Toreiz es neko nesapratu. Es sajutu, ka ar savu jautājumu esmu padarījis skolotāju kurlu. Un man kļuva viņas žēl.

Man skolotāja neatbildēja. Pagāja dažas dienas, viņa apturēja mani gaitenī un sacīja, ka, ja es uzdošot tādus jautājumus, tad mani dzīvē nekas labs negaidot. Ak, šī gudrā sieviete! Vienā šķietami nevainīgā jautājumā viņa spēja paredzēt manu sarežģīto likteni. Skolotājai bija taisnība. Toreiz mans jautājums viņu satrieca. Bet es nejutos labāk.

Tagad es spriežu, ka Anna Ivanovna bija neparasts cilvēks. Iekams vēl nebiju uzdevis šo jautājumu, viņu nemaz nemulsināja pretrunas, kas skanēja mūsu muļķīgā korīša dziedāto dziesmu vārdos. Tās viņa vienkārši neievēroja.

Bet pēc mana jautājuma ievēroja un spēja novērtēt.

Mani satrieca kaut kas cits. Mēs mācījāmies dziesmu vārdus klasē, visi kopā. Kāpēc neviens cits, izņemot mani, neuzdeva šo jautājumu? Tas šķita pilnīgi nesaprotami.

Šī neizpratne mani neatstāj visu manu grūto, juceklīgo dzīvi.

4. nodaļa. Kas notiks pēc atelpas?

"Ja Krievija noslēgs mieru, tad īstenībā tas būs tikai pamiers. Sociālistiskā revolūcija uzvarēs Krievijā tikai tad, kad tai apkārt būs māsas - citas sociālistiskās republikas. Miers, kuru noslēgs ar imperiālistisko Vāciju, būs pārejoša, epizodiska parādība. Tas dos mums nelielu atelpu, bet pēc tam karš turpināsies ar jaunu sparu." G. Zinovjevs, Kominternes priekšsēdētājs, Politbiroja loceklis. Raksti., Ļ., 1925., 7. sējums, 490. lpp.

Taisnības labad jāatzīst, ka laiku lokos krievu komunistu vidū dažreiz bijuši arī daži, kuri uzskatīja, ka nepieciešams atteikties no birokrātijas kundzības, t.i., no valsts iejaukšanās ekonomikā, t.i., no sociālisma un atgriezties normālā, cilvēcīgā dzīvē.

Šo dažu vidū — "partija mīlulis" Nikolajs Buhārins. Sākumā Buhārins bija masu nošaušanu idejas teorētiķis. Nošaušana viņam šķita viens no paņēmieniem, kā izaudzēt jaunas sugas cilvēkus — homo soveticus. Pēc Sarkanās Armijas neveiksmēm izraisīt otro pasaules karu un pasaules revolūciju. Buhārins, visu pārdomājis, nāca klajā ar ļoti nekomunistisku lozungu "Bagātināsimies!"

Ar tādu lozungu varēja dzīvot samērā brīvi, ļaudīm nevajadzēja domāt par bēgšanu no savas dzimtenes. Tomēr ilgi šo lozungu lietot nevarēja, jo tas mazināja komunistu lomu valsts pārvaldē.

Biedrs Staļins nosprieda, ka aicinājums masām bagātināties ir acīmredzama atkāpšanās no ideāliem un ka Buhārins par komunisma gaišās nākotnes cēlāju neizaugs. Tāpēc drīz biedrs Buhārins pats nokļuva pagrabā, kurā šāva cilvēkus un kuru pirms tam "partijas mīlulis" bija uzskatījis par labu paņēmienu komunistiskā cilvēka veidošanā.

Bet ko lai iesāk pārējie komunisti, kuri no ideāliem neatkāpās un čekas pagrabos nenokļuva? Līdzās demokrātiskām valstīm viņu režīms nevarēja pastāvēt, tāpēc vajadzēja kaimiņvalstis pārvērst brālīgajās padomju republikās, bet tad parādītos jaunas robežas, aiz kurām ir citas normālas valstis, tās arī vajadzētu pārvērst… utt. Tāpēc jau arī bija vajadzīgs šis "pasaules sārts". Bet tas lāga negribēja iedegties.

Ja nespēja sagrābt ienaidnieka zemi (vai vairākas vai visu pasauli), bet atteikties no sagrābšanas arī nedrīkstēja, tad atlika: a) neauglīgi mēģinājumi turpināt uzbrukumus; b) pārtraukt uzbrukumus, parakstīt pamiera līgumu, paklusām savilkt spēkus, sagatavoties un … vēlreiz uzbrukt.

Krievijas komunistiskajā partijā nekavējoties radās gan pirmā, gan otrā paņēmiena piekritēji.

Pirmo paņēmienu aizstāvēja biedrs Trockis. Otro — Ļeņins un Staļins.

Biedrs Trockis uzskatīja, ka jāskrien ar pieri sienā, nemīņājoties uz vietas. Tad siena ātrāk sabruks.

Biedri Ļeņins un Staļins nolēma: lai kapitālisti pārgrauž cits citam rīkles, tikmēr mēs pagaidīsim un uzkrāsim spēkus.

Ļeņins pirmais apjēdza, ka pirmais pasaules karš ir beidzies, atstājot mantojumā pamatīgu dinamīta lādiņu. Uzvarētājas valstis, sevišķi Francija, pārlieku aizrāvās un uzlika uzvarētajai Vācijai prātam neaptveramas reparācijas. Rietumu sabiedrotie savu uzvaru apstiprināja Versaļā. Versaļas miera līgums bija ļoti pazemojošs, iznīcinošs Vācijai. Milzīgās summas, kas Vācijai bija jāmaksā uzvarētājām valstīm, noveda pie tā, ka vācu zemē sākās smaga ekonomiskā krīze. Vācu tautai draudēja bads, nabadzība, pastāvīgs posts.

Ļeņins pirmais saprata, ka Versaļas līgums Eiropai ir dinamīta bumba. Bumbai tik jāpierīko deglis, kas jāaizdedzina, Ļeņins saprata arī to, ka alkatība uzvarētājas valstis pazudinās. Vācija nesamierināsies ar netaisnību, tā atradīs spēkus, kas spēj uzstāties pret apkaunojošo līgumu, cīnoties par pirmā pasaules kara rezultātu pārskatīšanu. Vācijā būs cilvēki, kas aicinās vācu tautu uz revanšu

un kuri šo ideju īstenos.

Jau 1920. gadā apriņķu un pagastu izpildu komiteju priekšsēdētāju sanāksmē viņš sacīja: "…kārtība, kas noteikta Versaļas miera līgumā, turas uz vulkāna, jo septiņas desmitdaļas pasaules iedzīvotāju, kuri dzīvo postā, trūkumā un apspiestībā, gaidīt gaida, lai atrastos kāds, kas aicinātu viņus uz cīņu, kurā visas šīs valstis "saļodzītos" (Ļeņins., Raksti., 41. sējums, 353. lpp.).

Tieši tai brīdī "kāds" arī atradās. Šis vīrs iestājās Vācu strādnieku partijā, saņemdams biedra karti ar numuru 007.

Ļeņins nolēma mainīt taktiku. Pirmkārt, pārtraukt Sarkanās Armijas nesekmīgos mēģinājumus "uz durkļiem nest laimi nebrīvē smokošajam imperiālistisko valstu proletariātam". Otrkārt, ar citām valstīm nodibināt diplomātiskas un tirdzniecības attiecības.

Un, rau, Dženovā notika konference! Rietumvalstis pārsteigumā ieplēta acis: padomju delegācija tērpusies melnās frakās, zīda cilindriem galvās… Rietumu cilvēki sajūsminājās: "Viņi pārmainījušies! Viņi kļuvuši tādi kā mēs!"

Dažs gan piesardzīgi brīdināja: "Iekams sēsties pie sarunu galda, jādod viņiem pārbaudes laiks…"

Taču mūsu komunisti nemaz neslēpa, ka nekas nav mainījies un ka viņiem nepieciešamas tikai trīs lietas: tehnoloģija, tehnoloģija un tehnoloģija. Lai varētu bruņoties, bruņoties un bruņoties… Pēc tam notiks pasaules revolūcija. Lai tā notiktu, vēl vajadzīgs pasaules karš. Karš sāksies tikai tad, kad komunisti būs pietiekami sagatavojušies. Tāpēc tagad iestājusies atelpa.

Dženovas konferences laikā Staļina iecienītais dzejnieks Vladimirs Majakovskis uzrakstīja dzejoli "Mana runa Dženovas konferencē":

Mēs braucām, ar saimnieka aci rītdienas Pasaules Padomju Federāciju aplūkojot. Velti avīžu raksteļu mēles lodā: "Viņus pārbaudīt vajadzētu…." Ko spiedzat!

Ne jau jūs mums pārbaudes laiku dodat — Mēs jums īsiņu atelpu sniedzam.

Ļeņina idejas Staļinam gāja pie sirds. Pēc vadoņa nāves viņš tās aizstāvēja cīņā pret tiem, kuri uzskatīja, ka jāskrien ar pieri sienā.

Staļina plāns bija gaužām vienkāršs un skaidrs: uzbrukums uz laiku jāpārtrauc, jānostiprina komunistu vara Krievijā, ar Rietumu palīdzību jāatdzīvina rūpniecība, jāapbruņo armija ar modernākiem ieročiem. Reizē jāatrod kāds, kas; kļūst par Vācijas vadoni un sadauza lupatu lēveros Franciju…

Šis "kāds" tolaik vēl tupēja Landsbergas cietokšņa aizrestotā kamerā un rakstīja grāmatu "Mana cīņa". Pirmais grāmatas "Mana cīņa" tulkojums iznāca krievu valodā. Tiesa, autoram honorāru nesamaksāja un veikalu skatlogos Staļina laikā šo grāmatu neredzēja. To izdeva tāpat kā citus ārzemju autoru darbus — neievērojot autortiesības. Grāmatu "Mana cīņa" pārtulkoja un iespieda padomju valsts, partijas un armijas augstākajiem vadītājiem. Padomju Savienības maršals K.Rokosovskis liecina: "Savulaik mēs visi lasījām Hitlera grāmatu "Mana cīņa" ("Kara vēstures žurnāls", 1989. gada 4. numurs, 53. lpp.).

Trockis nesaprata Staļinu, piedēvēdams viņam atkāpšanos ideāliem. Arī Rietumos Staļina nodomus nesaprata. Precīzāk sakot, Rietumzemju līderi redzēja to, ko gribēja ieraudzīt nevis to, kas bija patiesībā.

Rietumu cilvēki alka redzēt komunistisko Krieviju tādu pašu kā citas pasaules valstis. Viņi gribēja, lai Krievijā neplosās ārprāts un lai tā nemēģina iegrūst pasauli tajā bedrē, kurā pati bija iekritusi.

Tagad runā, ka Staļins esot atteicies no pasaules revolūcijas idejas. Pierādījumu vietā tiek nosaukta kinofilma "Bruņukuģis "Potjomkins"", kurā pašās beigās atskan aicinājums "Lai dzīvo Pasaules revolūcija!". Staļins, lūk, esot pavēlējis izgriezt to no lentas. Vai tad tas kaut ko pierāda!

Es to neuzskatu par pierādījumu. Ja jūs patiešām nopietni gatavojaties uzveikt Rietumus un šim nolūkam jums nepieciešama Rietumu militārā tehnoloģija, tad jādara viss, lai to iegūtu. Bet vicināt sarkanu lupatu kaimiņam pie deguna katrs muļķis prot. Tur lielu gudrību nevajag!

Un vēl viens pierādījums. No padomjzemes izdzītais Trockis, dzīvodams tālajā Meksikā, rakstīja ar melnu uz balta: "Staļins nodeva strādnieku šķiru, atteikdamies no lielās Idejas…"

Vai tas ir pierādījums? Varbūt ir.

Taču ne viss, ko runāja Trockis, jāuztver nopietni. Trockis visu mūžu kritizēja padomju birokrātiju. Viņš apgalvoja, ka strādnieku un zemnieku vara pārvērtusies birokrātijas varā. Viņš ieteica izdzenāt birokrātus, ierobežot un samazināt viņu ietekmi, ieviešot strādnieku kontroli. Trockis sarunāja daudz ko. Sākumā Trockis atņēma cilvēkiem visu, kas viņiem piederēja, nododot to sabiedriskajā lietošanā. Ja nevienam konkrēti nav tiesību rīkoties ar zemi, tās dzīlēm, dzelzceļiem un rūpnīcām, tad kurš tās pārvaldīs? Iecelsim pašu labāko dzelzceļa lokomotīves mašīnistu — strādnieku šķiras izvirzīto pārstāvi — vadīt Transsibīrijas dzelzceļa maģistrāli. Viņam uzreiz būs vajadzīgi desmiti telefona aparātu, lai noskaidrotu un pārzinātu stāvokli visa dzelzceļa garuma. Viņam vajadzēs rakstāmgaldu, kur nolikt telefona aparātus, kabinetu, kur novietot rakstāmgaldu, skapi, kurā glabāt vakar un pirms nedēļas uzrakstītos rīkojumus, jo tie, kuri top, nedrīkst būt pretrunā ar jau uzrakstītajiem. Viņam vajadzēs mašīnrakstītāju, kas pārraksta dokumentus, padomniekus un palīgus — kaut vai no strādnieku vidus — kuri vadīs un uzraudzīs dzelzceļa sarežģīto mehānismu viņa prombūtnē. Vārdusakot mūsu mašīnists no proletārieša vienā rāvienā pārvērtīsies par birokrātu.

Biedra Trocka loģiku var tikai apbrīnot. Sākumā viņš pavēl visu atņemt un atdot valsts pārvaldē, bet vēlāk gaužas par birokrātu daudzumu. Kas tad cits vadīs, ja ne birokrāti? Varbūt tomēr atdosim dzelzceļu privātīpašniekam? Kādai akciju sabiedrībai? Bet tad jau pasaules revolūciju nevienam vairs nevajadzēs! Un kurš vadīs pasaules saimniecību pēc pasaules revolūcijas uzvaras?

Biedra Trocka loģika maķenīt pieklibo.

Politika ir cīņa par idejām. Lai idejas īstenotu, jāsagrābj vara. Tāpēc politika ir cīņa par varu. Politiķu dižumu un niecīgumu mērī tikai ar vienu mēru, proti, cik lieli ir viņa panākumi cīņā par varu.

Trockis nespēja noturēties varas virsotnē, tātad, nespēdams orientēties politikā, pārvērtās par niecību, kura politiskās situācijas vērtējumi nevienu neinteresē. Dzīves pēdējie gadi attālā Meksikas nostūrī un Staļina dotais cirvis Ramona Merkadera rokās, kuri pārtrauca "lielā revolucionāra" klejojumus lielajā politikā — pats labākais pierādījums tam, ka Trockis bija gaužām vājš politiķis. Ja viņš spētu orientēties, tad kļūtu par pasaules revolūcijas un pasaules strādnieku šķiras vadoni.

Tomēr mēģināsim saprast bankrotējušo un pazemoto Trocki! Dažreiz mēs satiekam cilvēkus, kuri par sevi ir pārlieku augstās domās. Mēs pazīstam ievērojamus un pat pasaulslavenus kinematogrāfistus, kuri uzskata, ka pēc viņu aiziešanas kinomāksla pagrims. Tāpat daži baleta mākslinieki ir pilnīgi pārliecināti, ka viņi sasnieguši visaugstākās smailes, kuras citiem nekad nebūs lemts sasniegt. Un tādi ļaudis ir arī politikā. Piemēram, Ādolfs Hitlers uzskatīja, ka savulaik esot palicis dzīvs tikai tāpēc, ka atmetis smēķēšanu. Viņaprāt, tieši šī viņa rīcība esot izglābusi vācu tautu (Henrijs Pikers. Hitlera sarunas pie galda., 1942. gada 11. marta pieraksts). Tātad — ja Hitlers nebūtu atmetis smēķēšanu, tad vācu tauta neglābjami aizietu bojā, nekādu citu iespēju vairs nepaliktu…

Tieši tāpat uzskatīja arī Trockis. Viņš iedomājās, ka ir pasaules revolūcijas galvenais iedvesmotājs un virzītājs. Visos viņa rakstos un vēstulēs skan viens un tas pats: "O, atdodiet man vietu virsotnē! Bez manis jūs būsiet pagalam!" Trockis nespēja iedomāties, ka pasaules revolūcija varētu notikt bez viņa — turklāt galvenajā lomā. Viss, ko darīja Staļins, Trockim likās briesmīga aplamība. Staļinu Trockis dēvēja par "izcilu viduvējību". Skaidrs, ka pēc Trocka domām Staļins izkropļoja gaišās nākotnes ideju. Jebkurš cits Staļina vietā Trocka acīs tik un tā būtu muļķis, lielās idejas nodevējs, pelēka viduvējība, birokrāts utt., utjpr.

Trocka sacerējumi par Staļina atteikšanos no pasaules revolūcijas idejas ir neveiksminieka vaimanas, kurām nav vērts pievērst uzmanību.

Divi ievērojami krievu vēsturnieki Jurijs Djakovs un Tatjana Bušujeva uzrakstījuši satriecošu grāmatu — "Fašistu šķēpu kaldināja Padomju Savienībā". Kāds skanīgs un ietilpīgs virsraksts! Tas izsaka grāmatas būtību. Četrsimt lappušu saturā — neapgāžami pierādījumi tam, ka Staļins sagatavoja Vāciju karam. Bez Staļina atbalsta Vācija nespētu apbruņot savu armiju, ieņemt Eiropu un uzbrukt Padomju Savienībai.

Staļina plāns pilnīgi neizdevās. Kaut kas notika ne tā, kā bija iecerēts. Ar mūsu bruņojumu un karamateriāliem apgādātā Vācija 1941. gada vasarā deva triecienu Padomju Savienībai. Bet ne jau šim mērķim Staļins atbalstīja Hitleru! Staļins pārrēķinājās. Pieļāva kļūdu. Kādu? Kurā brīdī?

Djakova un Bušujevas grāmata ir laba tāpēc, ka liek domāt. Kad esi izlasījis pēdējo lappusi, aizvēris grāmatas ievāku un atlicis to sāņus, domās gribas atgriezties pie nosaukuma. Reizēm naktī uzmosties un domā: fašistu šķēpu kaldināja Padomju Savienībā! Kāpēc! Kam tas bija izdevīgi?

Atbilde jāmeklē grāmatas "Mana cīņa" trīspadsmitajā nodaļā: "Mums bija jāņem ikkatrs Versaļas līguma punkts atsevišķi un sistemātiski jāizskaidro visplašākajiem tautas slāņiem. Mums bija jāpanāk, lai 60 miljoni vāciešu — vīrieši un sievietes, pieaugušie un bērni — visi līdz pēdējam sirdīs sajustu kaunu par šo līgumu. Mums bija jāpanāk, lai 60 miljoni cilvēku līdz dvēseles dziļumiem ienīstu šo laupītāju līgumu. Un lai šis ienaids norūdītu tautas gribu, kuru izpauž viens vienīgs sauciens: "Dodiet vēlreiz mums ieročus!"

Tieši par to sapņoja arī biedrs Ļeņins. Lai Eiropā atrastos kāds. Un šis "kāds" beidzot

atradās.

Pēc Versaļas miera līguma Vācijai bija jāmaksā Francijai milzīgas naudas summas. Reizē tas aizliedza vāciešiem iegādāties, pirkt, konstruēt, izmēģināt un ražot uzbrukuma ieročus, stipri ierobežojot arī aizsardzības bruņojumu un vācu armijas karavīru skaitu.

Kad komunisti spriedelē, ka Staļins, lūk, esot atteicies no pasaules revolūcijas idejas, tad iesaku viņiem vēlreiz izlasīt Djakova un Bušujevas grāmatu. Šajā grāmatā, piemēram, lasītājs var atrast Unšlihta pilnīgi slepenu ziņojumu Staļinam par slepenu palīdzību Vācijai: "…nepieciešams izveidot rūpīgi nomaskētu bāzi ieroču nelegālai uzkrāšanai". Šis ziņojums uzrakstīts 1926. gada 31. decembrī.

Ja salīdzinām, ko runāja Ļeņins, rakstīja Hitlers un darīja Staļins, tad uzreiz pāriet jebkāda vēlēšanās strīdēties par Staļina atteikšanos no pasaules revolūcijas idejas.

Trockis gatavojās pasaules revolūcijai, kaldams lozungus un bļaustīdamies pa pasauli. Tādēj ādi viņš atklāja savus nodomus, kurus īstenot viņam nebija ne spēka, ne līdzekļu, ne iespēju. Toties biedrs Staļins ar skaļiem bļāvieniem gaisu velti netricināja. Staļins rīkojās. Un ikkatrai šādai viņa rīcībai virsū bija šifrs "pilnīgi slepeni". Zem šī šifra tika paslēpti visi dokumenti, kuri bija saistīti ar slepenu bruņojuma rūpnīcu būvniecību.

Pēc varas sagrābšanas 1933. gadā Hitlers nolēma iznīcināt visas politiskās partijas un kustības Vācijā, atstājot dzīvu tikai savu personīgo partiju, kas bija apbruņota ar vienīgo pareizo mācību. Pretinieku satriekšanai Hitleram bija vajadzīgs provokators. Šai lomai ļoti piemērots izrādījās Marinuss van der Lībe, garā vājš cilvēciņš. Un, rau, kādā jaukā naksniņā aizdegās tas Augstais nams — Reihstāgs. Policija notvēra Lībi notikuma vietā ar degošu lāpu rokā un komunistiskās partijas biedra karti ķešā. Ahā, komunisti dedzina Reihstāgu! Ja tā, tad šī partija ir bīstama un tā jāaizliedz. Pie reizes jānolikvidē arī pārējās. Tā arī notika.

Hitlers darbojās sparīgi, taču nesaprata kādu vienkāršu lietu — Staļina rokās viņš pats spēlēja Lībes lomu, tikai citā — pasaules mērogā. Hitlers būs tas vajadzīgais vīrs, kurš aizdedzinās otrā pasaules kara sārtu, to pašu, kuru Padomju Savienībā sapņos redzēja un dziesmās apdziedāja mūsu tēvi un vectēvi. Pēc tam Hitleru notvers ar lāpu rokā un notiesās Nirnbergā. Un nevienam tiesnesim prātā neienāks uzdot vienkāršu jautājumu: "Kurš iedeva šo lāpu? Kurš iedeva tev, Ādolf, šķēpu, kuru kaldināja Padomju Savienībā?"

Iekams biedri komunisti neatbild, kāpēc viņu partija sagatavoja fašistus karam, secinājums par Staļina atteikšanos no pasaules revolūcijas idejas ir pāragrs.

Izvilksim no plaukta Staļina Kopoto rakstu trīspadsmit sējumus un izlasīsim vēlreiz. Ikkatrs, kas to izdarīs, apstiprinās: viss, ko autors uzrakstījis pēc t.s. lielās oktobra sociālistiskās revolūcijas ir polemika par to, kas ir pilnīga un kas — galīga sociālisma uzvara.

Staļina loģika ir viegli uztverama, to nu patiešām nevar noliegt. Viņa izteikumi ir skaidri, nesamāksloti. Tā rakstīt nemaz nav tik vienkārši. Staļins domāja tā: sākumā uzcelsim sociālismu vienā valstī, bet pēc tam tas notiks neizbēgama — visā pasaulē. Sociālisma pilnīga uzvara vienā valstī ir iespējama, taču tā nebūs galīga. Galīga uzvara būs tikai pasaules mērogā.

Staļins savā praktiskajā darbībā nekad nenolaidās līdz marksisma sludinātajām zvērībām, viņš nelikvidēja ģimeni, nenodeva visas sievietes koplietošanā, nenacionalizēja bērnus, Gulaga [5] koncentrācijas nometņu ieslodzīto skaits nepārsniedza desmit procentus iedzīvotāju. Markss taču ieteica, ka darba armijās jāiesauc visi bez izņēmuma un uz mūžīgiem laikiem. Staļiniskais sociālisms bija marksismā supervieglais variants. Kā saka, sociālisms ar cilvēcīgu seju. Tomēr, neraugoties uz gandrīz nepieļaujamu liberālismu un cilvēcību, staļinisms saglabāja marksisma un sociālisma tvirtās formas. Markss sacīja skaidri un gaiši — likvidēt privātīpašumu. Staļins to izdarīja. Privātīpašuma likvidēšanai neizbēgami sekoja koncentrācijas nometņu radīšana.

Pamēģiniet savā valstī likvidēt privātīpašumu un arī jūs sapratīsiet, ka bez nometnēm nevar.

Taču, pilnīgi uzceļot sociālismu vienā zemē, Staļins apzinājās, ka jebkādi impērijas pavalstnieku sakari ar buržuāzisko ārpasauli ir ārkārtīgi bīstami viņa iedibinātajam režīmam. Tiklīdz radās pirmā izdevība, tā no "sociālisma paradīzes" aizbēga Staļina miesīgā meita. Viņai bija vienalga, kur dzīvot — tikai ne pasaules proletariāta dzimtenē.

Vai Staļins atteicās no pasaules revolūcijas idejas, par to pat nevajadzētu galvu lauzīt. Labāk padomāsim, vai Staļins varēja atteikties no šīs idejas, zinot, ka ilgstoša pastāvēšana līdzās demokrātiskām valstīm nav iespējama.

Ja nu tomēr Staļins nolemtu atteikties, tad tik un tā viņa nevarētu, jo tā būtu viņa sakāve un pašnāvība. Un Staļins neatteicās. Atklāti un neatlaidīgi vadonis atkārtoja: "Galīga sociālisma uzvara buržuāzisko attiecību restaurācijas pilnīgas neiespējamības izpratnē iespējama tikai starptautiskā mērogā (avīzes "Pravda" 1938. gada 14. februāra numurs).

Toties mans kritiķis Gabriels Gorodeckis saka: "Suvorovs pūlas pierādīt, ka Padomju Savienības ārpolitiku pilnīgi noteica ideoloģija un sekošana marksisma dogmām, kurās vienmēr bija ietverta pasaules revolūcijas ideja. Suvorovs neņem vērā nacionālās intereses…"

Par kādām nacionālajām interesēm jūs, Gorodecka kungs, runājat? Padomju Savienībā tikai kolektivizācijas gados vien komunisti iznīcināja vairāk cilvēku nekā gāja bojā tajās pasaules valstīs, kas piedalījās pirmajā pasaules karā. Kolektivizācija bija otrais pasaules karš pret manu tautu. Kad apgalvo, ka 1939. gada 1. septembrī Hitlers sāka…, tad es iebilstu: 1939. gada 19.augustā Staļins sāka otro pasaules karu pret Eiropas tautām. Ja iedziļināsimies vēsturē pamatīgāk, tad komunisti sāka otro pasaules karu daudz agrāk — 1930. gadā pret Krievijas, Ukrainas un Baltkrievijas zemniekiem. 1939. gadā šis karš pārņēma kaimiņvalstis.

No nacionālo interešu viedokļa pamēģiniet izskaidrot karu pret… savu tautu, tādu karu, kurā nežēlīgi apkauj visčaklākos un visenerģiskākos ļaudis, nācijas mugurkaulu, sabiedrības daļu, kas baro nāciju. Turklāt garīgi un fiziski stiprs zemnieks ir arī labs karavīrs. Vienmēr! Tātad tika nonāvēti labi karavīri — valsts un nācijas aizstāvji. Padomju un vācu karu pārpratuma dēļ sauc par "lielo" un vēl "tēvijas" karu. Tādās reizēs gribas kliegt skaļā balsī: kolektivizācija bija visīstākais karš pret tēviju, savu tautu, tā bija apzināta savas tēvzemes aizstāvju iznīcināšana. Karš Eiropā bija šīs apkaušanas turpinājums, atšķirība tikai tā, ka gāja bojā mūsu tuvo un tālo kaimiņzemju cilvēki.

Staļina rīcību var saprast un izskaidrot tikai no pasaules revolūcijas idejas viedokļa. Brīvam zemniekam pasaules revolūciju nevajag. Brīvs zemnieks pretotos Etiopijas un Antarktīdas "atbrīvošanai", jo par Kominterni un tās avantūrām būtu jāmaksā viņam — gan ar sava darba augļiem, gan ar asinīm.

Tāpēc biedrs Staļins vispirms pārlauza mugurkaulu krievu zemniekam. Un reizē krievu tautai. Lai nemaisās pa kājām un netraucē uzņemt jaunas republikas vienotā un nesatricināmā

padomju saimē! Ļoti loģiski, vai ne? Sākumā to veic vienā valstī, pēc tam — pasaulē.

Gorodecka kungam ir savs, ļoti interesants ieskats. Kad Staļins sagribēja, tad ievēroja marksistiskās ideoloģijas baušļus. Kad negribēja, tad ievēroja nacionālās intereses…

Biedram Staļinam nebija tādas izvēles brīvības. Sociālais taisnīgums pieprasīja nacionalizāciju, nacionalizācija nozīmēja birokratizāciju, savukārt tā radīja masveida postu un trūkumu un "robežu aiz atslēgas". "Robeža aiz atslēgas" nozīmēja pašizolēšanos, neizbēgamu atpalikšanu un atrautību no pasaules civilizācijas attīstības. Padomju impērija sāka "vārīties pati savā sulā", pazaudēja sakarus ar citām tautām, zināšanas par pasaules zinātnes, tehnikas un kultūras visaugstākajiem sasniegumiem. Ļoti bieži pūlējās "izgudrot divriteni" pašu spēkiem, nenovēršami zaudējot laiku, līdzekļus un spēkus. Demokrātiskā pasaulē tā nenotiek. Zinātniski atklājums kādā valstī ātri kļūst par cilvēces ieguvumu. Ikviena valsts, veidojot plašas un daudzpusīgas attiecības ar visām pasaules valstīm, kļūst bagātāka pati un bagātina citas. Turpretī padomju impērija pūlējās norobežoties un visu izgudrot, radīt pati. Zinātniskā, tehniskā un kultūras atpalicība tautā izraisīja neapmierinātību ar valdību un pastāvošo iekārtu…

Visi komunistisko valstu valdnieki bija spiesti iet staļinisma ideoloģijas pēdās, tātad — gatavoties karam, lai iznīcinātu tos, kas dzīvo brīvi un tāpēc ir bagāti un laimīgi. Vai nu komunistiskā Ķīna izraisīs pasaules atomkaru, kurā puse zemeslodes iedzīvotāju ies bojā (tā optimistiski lēsa Mao) vai arī ķīniešu komunisms sabruks. Izraisīt atomkaru neizdevās, un tagad komunisms Ķīnā brūk. Vai nu Fidels Kastro sūtīs kubiešu karaspēku karot Āfrikā, lai dibinātu tur birokrātijas varu (paskaidrojiet, lūdzu, kur te slēpjas Kubas nacionālās intereses?), vai arī Fidela režīms Kubā sabruks. Sabruks kā likts, agri vai vēlu!

Viens no diviem: vai nu nacionālās intereses, indivīda brīvība un tautas labklājība vai karš par pasaules kundzību. Otraj ā gadījumā vēl atliek izvēlēties — sist ar pieri mūri bez apstājas vai tiekties uz mērķi pakāpeniski, ievelkot elpu.

Staļins gatavojās pasaules revolūcijai pakāpeniski, atpūšoties un uzkrājot spēkus. Taču vadonis zināja, ka ilgi vilcināties nedrīkst — Rietumi ar saviem fokstrotiem un tango notrulinās pasaules iekarotāju šķirisko modrību. Kā ļaundabīgs audzējs, kas pamazām pārņem veselo organismu. Vai nu organisms nogalinās vēža šūnas un izdzīvos, vai arī audzējs uzvarēs organismu. Komunisti uzskatīja sevi par veselo organismu, bet visas demokrātiskās valstis par ļaundabīgu audzēju, kas jāuzvar… Lai nu katrs domā par sevi, kā grib! Taču ir pilnīgi skaidrs, ka pastāvēt līdzās demokrātiskām valstīm komunistu režīms nespēja. Biedram Ļeņinam bija taisnība: vai nu mēs viņus vai viņi mūs.

Tāpēc Staļina pasludinātā atelpa beidzās 1939. gada sākumā. Par to var pārliecināties, pārlapojot tā laika avīzes. Tolaik Padomju Savienībā visi dzīvoja lielu pārvērtību gaidās. Komunistiskās partijas 18. kongresā juta neizbēgama un drīza "atbrīvošanas" kara tuvošanos. Ģenerālmajors A. Lobačovs, kurš bija šī kareivīgā saieta dalībnieks, atceras 1939. gada 10. martu: "Divdesmit gadu aizgājuši kopš tā brīža, kad es, būdams gandrīz vēl zēns, stāvēju sardzē un sajūsmā pavadīju Kominternes kongresa delegātus. Tagad šajā postenī stāvēja cits jauneklis, un es militāri sveicināju viņu, iespējams, uzvarējušā komunisma pasaules kongresa delegātu" ("Grūtie ceļi", M., 1960., 97. lpp.).

1939. gadā Staļina galmā atzītais rakstnieks Konstantīns Simonovs lugā "Puisis no mūsu pilsētas" aprakstīja padomju karaspēka kaujas pret japāņu 6. armiju pie Halhingolas: "Tu tagad domā par pēdējo sopku, bet es — par pēdējo fašistu. Es domāju par viņu sen, jau kopš Madrides… Pēdējā fašistu pilsētā šis pēdējais fašists pacels rokas brīdī, kad pret viņu būs pavērsts tanka stobrs. Bet virs tanka torņa plīvos sarkanais, jā, tikai sarkanais karogs".

Simonovs uzrakstīja to tai laikā, kad Padomju Savienībai vēl nebija kopējas robežas ar Vāciju. Vācu armija nevarēja mums uzbrukt, vēl jo vairāk — negaidīti. Simonovs uzrakstīja to tai laikā, kad Ribentrops lidmašīnā lidoja uz Maskavu, lai parakstītu paktu. Parakstot šo dokumentu, biedrs Staļins apkampa Ribentropu, zvērēdams mūžīgu draudzību. Toreiz vēl nebija nekāda "Barbarosas" plāna! Par "pēdējo fašistu pilsētu" varēja uzskatīt ne tikai Ķelni vai Minheni, Neapoli vai Palermo, Barselonu vai Lisabonu, bet arī Adisabebu, Luandu, Tripoli. Padomju komunistu mērķis bija "pēdējā fašistu pilsēta" nevis savas zemes aizsardzība.

Varbūt Konstantīns Simonovs rakstīja, kas pašam ienāk prātā? Kā saka — izteikdams lugās savu subjektīvo viedokli, kas nesaskan ar partijas ģenerāllīniju. Nē. Tad viņš Staļina prēmijas vis nesaņemtu! Biedrs Simonovs zināja, kurā brīdī kādas grāmatas jāsacer.

Sapnis par "pēdējo fašistu pilsētu" stipri atgādina Čingizhana karagājienu uz pēdējo jūru. Atšķirībā no Čingizhana Staļins vairs nevarēja mīņāties uz vietas. Pat gribēdams nevarēja…

Tieši tāpēc biedrs Staļins pavēlēja atveidot gigantisku Ļeņina galvu…

5. nodaļa. Uz pedejo republiku

"Krievija — pasaules valstu federācijas priekšvēstnesis."

Herberts Velss. 1917. gada marts

Tātad tika dots uzdevums atveidot lielu galvu.

Satriecoši lielu.

Tik milzīgu, lai tās iekšpusē varētu iekārtot kongresu un konferenču zāli.

Skaidrs, ka viena pati galva nekā neizskatīsies, klāt vajag arī atbilstoša izmēra rumpi. Aprēķinot rumpja izmērus, izrādījās, ka tam jābūt lielākam un augstākam par Kremļa Spaskas torni.

Torni uzbūvēt ir viegli. Tornis ir tornis. Toties biedrs Ļeņins ir kaut kas pavisam cits. Ļeņins nekad nestāvēja kā putnubiedēklis dārzā. Ikkatrs zina, ka biedram Ļeņinam viena roka bija pacelta uz saulainajiem komunisma rītiem.

Ļeņina roka allaž norādīja proletariātam: "Pareizu ceļu ejat, biedri!"

Tad nu bija jāpacenšas mūsu dārgo pasaules proletariāta vadoni tādu atveidot. Biedrs Ļeņins taču nevarēja stāvēt kā brašais kareivis Šveiks — izstiepies miera stājā, rokas gar sāniem. Vienai rokai obligāti jābūt paceltai. Lai mūžīgi mūžos rāda cilvēcei vienīgo pareizo virzienu!…

Vēlreiz rūpīgi aprēķinot, atklāja, ka biedra Ļeņina roka būs tik liela kā dzelzceļa tilta arkas posms. Tiltu uzbūvēt ir vienkārši. Tilts ir tilts. Abi tilta gali atbalstās uz upes diviem krastiem. Bet biedra Ļeņina roka izstiepta gaisā. Atbalsta nav. Ņujorkā Brīvības statuju uzbūvēt bija viegli — roka ar lāpu Pacelta gandrīz vertikāli virs galvas. Arī Kristus statuju uzdabūt Rio kalnā nebija pārlieku sarežģīti: abas rokas izstieptas horizontāli pretējos virzienos, labā līdzsvaro kreiso… Bet mūsu dārgais biedrs Ļeņins mīlēja tikai vienu roku vicināt… Tāpēc pavēlēja viņu atveidot tieši tādu.

Lauzīja galviņas padomju inženieri, lauzīja ilgi, kamēr beidzot izgudroja: izgatavosim tūkstoštonnīgu atsvaru un ievietosim rumpja vēderā.

Bet tad radās cita problēma. Uz kuru debess pusi Ļeņina rokai jārāda? Uz austrumiem? Uz rietumiem? Varbūt un dienvidiem, uz Indijas okeānu, kur nākotnē sarkanie kavalēristi peldinās savus kumeļus? Nu pasakiet, kur?

Nolēma tā: mūsu mērķis — pasaules revolūcija, drīz mums piederēs pasaule. Tāpēc biedrs Ļeņins rādīs ar roku uz… pasauli. Un, protams, uz komunisma gaišo rītdienu. Tāpēc zem Ļeņina statujas nolēma uzstādīt elektromotorus (divus vai trīs, vai simt motorus, ja vien vajadzēs), kas statuju nemitīgi groza. Austrumos lec saule — biedrs Ļeņins rāda ar roku uz austrumiem. Slīd saulīte pa debess jumu, un vadoņa roka tai līdzi… Divdesmit četrās stundās — aplis. Un sākas viss no gala… Un tā gadu simteņus ilgi! Gadu tūkstošus ilgi. Mūžīgi mūžos!

Taču ar to vēl galvu lauzīšana nebeidzās, tā tikai sākās. Nevarēja taču dārgā vadoņa statuju novietot tā vienkārši uz grēcīgās zemes. Vajag atbilstošu postamentu. Ja pati statuja būs augstāka par jebkuru Kremļa torni, tad cik augstam jābūt postamentam? Simt metru? Divsimt? Trīssimt? Arī trīssimt būs par zemu. Trīssimt metru augstumā slejas Eifeļa tornis Parīzē. Nevar taču pasaules proletariāta vadonis būt vienā augumā ar kaut kādu torni buržuju galvaspilsētā. Postamentam jābūt augstākam! Tikai uz tā biedrs Ļeņins labi jutīsies. Lai lepojas kā zelta gailītis luterāņu baznīcas smailē. Pasaulē pati augstākā konstrukcija, kurai galā Ļeņins — gailītis grozās. Tas tik būs skats!

Postamenta iekšpusē nolēma iekārtot Pasaules revolūcijas muzeju, pasaulē vislielāko bibliotēku, Marksa un Engelsa institūtu, Ļeņina institūtu, strādnieku klubus, pasaulē vislielāko zāli,…

Kāpnes un zāles — no sarkanā, baltā un melnā granīta, baltā un rozā marmora, malahīta, labradora. Portjeras — ar zelta rotājumiem.

Tūkstoši inženieru dienās un naktīs sēdēja pie rakstāmgaldiem, meklēdami atrisinājumus tehniskām problēmām. Kādus liftus ierīkot? Cik lielus? Ar krēsliem vai bez tiem? Kā iebūvēt vēdināšanas ierīces? Kā apsildīt telpas? Bet kā panākt galvenajā zālē brīnišķīgu akustiku? Ja zāles septiņdesmit metru augstajos griestos izdegs elektriskā spuldzīte, kā to apmainīt?

Kasīja pakaušus inženieri, mocījās ilgi. Galu galā tomēr izdomāja: ģērbtuves desmitiem tūkstošiem cilvēku jābūvē pēc slīdlentas principa. Iemet žetonu spraugā un, re, acumirklī mētelis rokā. Restorāni, skaidra lieta, jāiekārto tā, lai pasaules iekarotājiem labāk garšo: krievu zāle, ukraiņu, polu, vācu, itāļu, franču,… Postamenta iekšpusē paredzēja vietu bufetēm, atpūtas zālēm un vēl daudz kam citam. Bet pazemē nolēma izrakt metro tuneli. Izkāp no metro vagona ārā un nokļūsti skaistā pazemes zālē, no tās tālāk pa marmora plāksnēm klātiem gaiteņiem uz citām pasaulē visbrīnišķīgākās pils zālēm…

Šo pasaules šedevru nolēma nosaukt par Padomju Pili. Saīsināti — PP. Tauta to paguva nodēvēt par Bābeles torni.

Celtniecības darbi vēl lāga nebija sākušies, kad jau izraka metro tuneli un iekārtoja jaunu staciju —"Dvorec Sovetov" [6] .

Padomju pils celtniecībai izvēlējās skaistu vietu. Agrāk netālu no Kremļa Maskavas upes krastā skaista un stalta stāvēja Kristus Pestītāja baznīca — Krievzemes glābēja. Baznīcu — tēvijas simbolu pusgadsimtu ilgi cēla paši labākie krievu akmeņkaļi, podnieki, namdari, gleznotāji un tēlnieki, dievnams tapa par krievu strādnieku un zemnieku, inženieru un skolotāju, aktieru un karavīru sūri grūti sapelnītajām kapeikām, par muižnieku un tirgoņu ziedotajiem rubļiem.

Biedri komunisti zem šī brīnišķīgā dievnama palika dinamītu un… dažās sekundēs uzlaida gaisā.

Uz Krievzemes simbola drupām komunisti nolēma uzbūvēt savējo — komunisma simbolu.

Komunisti neatzina Tēvzemi un Tēvijas karu. Tāpat kā neatzina pašu Krieviju. Tēvzemes simbola vietā Maskavas centrā norobežoja milzīgu laukumu un izraka būvbedri. Būvbedrē ieguldīja tūkstošus tonnu nerūsējošā, vislabākās markas tērauda, ielēja desmitus tūkstošus tonnu vislabākās markas cementa un sāka montēt tērauda karkasu…

Uzbūvēja cementa fabriku, kas ražoja pasaulē vislabāko gaišzilo cementu. Magņitogorskas metalurģiskajā rūpnīcā uzbūvēja jaunu lokšņu velmēšanas stāvu, kurā izgatavoja tērauda konstrukcijas ar sevišķu rūpību un precizitāti. Lai samontētu tērauda karkasu, vajadzēja 3000 tonnu vislabākā tērauda. Šī daudzuma pietiek 10 000 tanku T-34 uzbūvēšanai un desmit jaunu tanku armiju izveidošanai. Uzbūvēja kokapstrādes fabriku, kurā koksni apstrādāja ar īpašu paņēmienu — tā nedega ugunī un bija tikpat izturīga kā metāls. Uzcēla mēbeļu fabriku, kas sāka ražot "mūžīgas" mēbeles tikai Padomju Pilij. Uzcēla kombinātu, kurā izgatavoja granīta blokus un plāksnes Pils ārējai apdarei. Kirgīzijā saudzējamos mežos sāka dziedāt zāģi un šķindēt cirvji — tur zeki* gāza simtgadu riekstkokus. No impērijas malu malām uz Maskavu sāka braukt smagsvara vilcieni: ciedrs, kodināts ozolkoks, dižskabārdis, Karēlijas bērzs, riekstkoku saknenis — viss zāļu un salonu interjeriem. Urālu kalnos zeki čakli slīpēja malahītu. Dņepras krastos ņipri skaldīja granīta bluķus… No impērijas malu malām Maskavā sasauca vislabākos bronzas un sudraba rotkaļus, kokgriezējus un tēlniekus, paklāju audējus un stikla pūtējus, kristālstikla izgatavotājus, adītājas un izšuvējas,…

1941. gada 4.jūlijā Padomju Pils būvdarbus pārtrauca. Drīz celtniecības tehniku aizveda aizsardzības nocietinājumu būvēšanai. Turp nogādāja arī simtus tūkstošus tonnu neizlietoto izejmateriālu — cementu, tēraudu, īpaši apstrādāto koksni. No cementa būvēja dotus, tērauds karā visur ir vajadzīgs, koksni izmantoja iznīcinātāju LaGG — 3 konstrukcijā. Vēl pēc laika nojauca Padomju Pils tērauda karkasa uzslietos stāvus.

1941. gada oktobrī Padomju Pils celtnieku tūkstošus sapulcināja vienkop, izveidoja zemessargu divīzijas un aizdzina pretī vācu tankiem. Maskavas sniegotajos laukos zem tanku kāpurķēdēm un ložmetēju krustugunīs aizgāja bojā vislabākie Krievijas amatnieki, celtnieki,

namdari, podnieki, atslēdznieki. Staļinam viņi vairs nebija vajadzīgi.

Pēc kara Padomju Pils būvdarbus atjaunoja vairākkārt, taču ikreiz — nesekmīgi. 1956. gadā komunistiskās partijas 20. kongresā Hruščovs atmaskoja Staļinu: "Neraugoties uz pirms trīsdesmit gadiem pieņemto lēmumu uzbūvēt Padomju Pili — pieminekli Vladimiram Iļjičam Ļeņinam, ēku tā arī neuzbūvēja. Celtniecību atlika, kamēr par nodomu pamazām aizmirsa". Kongresa zālē atskanēja sašutuma brēcieni.

Likās, ka par Padomju Pils grandiozo projektu jaunais Kremļa saimnieks beidzot atcerējies, Staļinu nozākājis, un nu gan būvdarbus turpinās ar jaunu sparu. Fundaments taču bija ielikts… Un vēl kāds! Unikāls, peldošs, pēc formas atgādina milzu kausu. Tāds var stāvēt uz jebkādas grunts vai, precīzāk sakot, peldēt kā šķīvis silē. Tam nav jābaidās no jebkādām zemestrīcēm. Ja Staļins nespēja uzcelt pili, tad tagad, izmantojot šo unikālo fundamentu, varētu ķerties klāt.

Hruščovs Pils būvdarbus tomēr neturpināja. Arī nākamajām paaudzēm neatstāja nekādu iespēju to būvēt. Kremļa saimnieks pavēlēja būvbedri piepildīt ar ūdeni, bet apkārt uzcelt ģērbtuves. Un iznāca pasaulē pats lielākais brīvdabas peldbaseins. Protams, arī brīvdabas peldbaseins nav peļams. Bet vai ziemā tas neaizsalst?

Padomju Savienībā neaizsalst.

Nolēma aukstā laikā baseina ūdeni sildīt. Un sildīja, lai tur vai kāds aukstums!

Cik vajag elektroenerģiju, lai februāra salā Maskavā sildītu pasaulē vislielāko brīvdabas peldbaseinu? Cik vajag elektroenerģiju, lai naktīs ūdens peldbaseinā neatdzistu?

Es nezinu. Arī toreiz to neviens nezināja. Kurš par kaut ko bija atbildīgs? Neviens. Kurš saskaitīja, cik daudz naudas tika izšķērdēta velti? Neviens.

Jebkurš kapitālists, noņemdamies ar tādu biznesu, sen būtu atstiepis pēdas. Tāpēc kapitālismā nejēgas ilgi biznesā neturas. Izdarīji vienu aplamu gājienu — un ar tevi ir cauri. Toties sociālismā ir brīnišķīgi. Vari lemt, ko un kā gribi, nekādu raižu. Kapitālismā tu tērē savu naudiņu. Sociālismā — kopējo. Tautas naudiņu šķied! Un nekas ļauns ar tevi nenotiek. Redz, kāds tas sociālisms labs!

Runājot par tautas naudiņu, atminos, ka savulaik Kijevā stadionā, kas atrodas pilsētas centrā, uzcēla slēpošanas tramplīnu. Tramplīna slēpju ceļš tā nekas, pasaules noteikumiem atbilstošs. Tikai viena nelaime. Taupības nolūkā tramplīnu ierīkoja tā, ka lēcējs varēja piezemēties skatītājiem uz galvas. Citur nekur. Tāpēc gadu desmitus ilgi tramplīns lepni slējās pār pilsētu, bet gribētāju lēkt nebija. Varšavā arī uzcēla stadionu, tik gigantisku, ka tribīnēs var apsēdināt visus Polijas galvaspilsētas iedzīvotājus un vēl brīvas vietas pāri paliks. Šajā stadionā sporta sacīkstes sen vairs nenotiek. Tagad tur ievācies krāmu tirgus. Tirgotāji pārsvarā ir krievi. Pārdod Tēvijas kara un Slavas ordeņus, medaļas "Par Varšavas atbrīvošanu", "Par Berlīnes ieņemšanu", "Par uzvaru pār Vāciju". Labs krāmu tirgus. Bagātīgs.

Bet tas jau tik tā, starp citu. Lai nenovirzītos no tēmas, atgriezīsimies pie pasaulē vislielākā brīvdabas peldbaseina. Ļoti bieži savulaik iznāca klaiņot pa sniegā ieskauto apledojušo Maskavu, bet pasaules peldbaseins laida baltus garaiņus gluži kā Vezuvs pie Neapoles. Drīz noskaidroja, ka liekais mitrums, kuru dienu un nakti rada šis mākslīgais ezers, bojā pilsētas muzejus un apkārtējos dzīvojamos namus, elektrības vadus un metāla sētas, dūmeņus un jumtus… Biedra Hruščova spožā ideja izmantot neuzceltās Padomju Pils fundamentu ar troksni izgāzās.

Vēsturniekiem atliek tikai minēt, kāpēc fundamentu neizmantoja un uz tā neuzbūvēja Padomju Pili. Patiešām — kāpēc?

Runā, ka šajā vietā esot neizturīga, mīksta grunts. Jā, tā tas ir. Bet pagājušajā gadsimtā šajā vietā ļaudis uzcēla Kristus Pestītāja baznīcu. Un nekādas vainas, dievnams stāvēja. Arī Pēterburgā pilis, katedrāles un baznīcas nav uzbūvētas uz granīta klintīm. Romā Kolizeju tāpat uzbūvēja purvainā vietā, tik un tā tas stāv tūkstošus gadu. Un stāvēs vēl tikpat ilgi, ja vien neatradīsies kāds gudrinieks, kas visu sagraus.

Arī Londonā Svētā Pētera katedrāle uzcelta purvā. Tāpat kā pati Londona. Iecerētā Padomju Pils, protams, bija unikāla celtne, pati lielākā pasaulē, bet kopš Kolizeja celtniecības laikiem tehnika bija strauji attīstījusies. Ne velti es pieminēju šo fundamentu, kas pēc formas atgādināja milzīgu kausu. Staļina laikos celtnieki savu lietu prata.

Neizturīga, mīksta grunts ir tikai iegansts. To izdomāja vēlāk, kad fundaments sen bija uzbūvēts. Ja būvdarbu laikā celtnieki sacītu, ka grunts mīksta, būvēt nevar, tad neviens arī nebūvētu. Un tagad mēs to varētu saukt par iemeslu, kāpēc neuzcēla Pili. Bet 1940. un 1941. gadā celtnieki nešaubījās. Padomju Pili būvēja triecientempā. Vai tagad var uzskatīt par iemeslu to, ko celtnieki būvdarbu laikā pat nepieminēja?

Ja nu patiešām mīkstā grunts ir īstais iemesls, tad varēja celt citur. Kāpēc necēla? Vai tas tik sarežģīti? Kuibiševas spēkstaciju cēla vienā vietā, bet pēc tam izraudzījās citu. Maskavas valsts universitāti iecerēja uzbūvēt pašā Maskavas upes krastā. Tad aplēsa, ka ēkai upe izskalos pamatus. Upes krastā celtne izskatītos iespaidīgāk, tomēr universitāti uzbūvēja citā vietā. Arī Padomju Pili varēja uzbūvēt citur. Kaut vai Vorobjovu kalnos — universitātes vietā. Kaut vai Ostankino, tur grunts ir ļoti piemērota. Piecsimt metru augstu torni uzslēja nelielā laukumā.

Varēja nebūvēt Maskavā, bet pavisam citā padomju impērijas malā. Cik tad tur tā darba! Ne velti atcerējos stadionu Varšavā, tramplīnu Kijevā un peldbaseinu Maskavā. Zeme mums bija bagāta, naudiņu neskaitījām, sociālismā dzīvojām zaļi. Nevienam pat prātā neienāca tautas pelnīto naudu skaitīt! Sociālismā mums tas nebija vajadzīgs.

Es uzskatu, ka Padomju Pili neuzbūvēja pavisam citu iemeslu dēļ. Tie nebija nedz tehniskas, nedz ekonomiskas dabas.

Ē — bet varbūt biedram Staļinam pārmainījās gaume?

Nē, arī gaume nebija noteicošā. Pēc kara Staļins pavēlēja uzcelt galvaspilsētā pasaulē vislielāko universitāti. Maskavas valsts universitāti, protams, nevar salīdzināt ar Padomju Pili. Tas būtu tāpat kā salīdzina kaķēnu ar tīģeri. Staļinam vienmēr patika monumentālas celtnes. Ja imperators būtu nodzīvojis ilgāk, tad viņš pacenstos arī pilsētu pārbūvēt Maskavas valsts universitātes un Ārlietu ministrijas manierē. Un ne tikai Maskavu vien! Staļina arhitektūras stils triumfētu ne tikai Padomju Savienībā, bet arī tālu aiz tās robežām — no Varšavas līdz Pekinai.

Kāpēc pārtrauca Padomju Pils celtniecību, par to strīdiņi nenorimst vēl šobaltdien.

Es domāju, ka pēc iemesla nav nemaz tik dziļi jārokas. Tas ir virspusē. Pils būvdarbu pārtraukšana, Staļina atteikšanās pieņemt "uzvaras parādi", nevēlēšanās piespraust pie krūtīm 1945. gadā pasniegtos apbalvojumus — visam ir tikai viens iemesls.

Lai to saprastu, jāatceras, kādam nolūkam bija iecerēta Padomju Pils. Jāatceras, kāds bija šīs grandiozās celtniecības mērķis.

"Pirms piecdesmit gadiem hitleriskās Vācijas galvaspilsētā speciālas celtnieku vienības piepeši sāka nojaukt vecās apbūves namu kvartālus. Berlīnē sākās grandioza rekonstrukcijas kampaņa… Interesanti, par kādas impērijas vai precīzāk — impēriskās teritorijas galvaspilsētu bija jākļūst jaunajai Berlīnei? Par to nebija šaubu, nacisti sapņoja par jaunās Vācijas teritoriju, kuru sagrābtu pēc uzvaras "zibenskarā" un kas nodrošinātu trešā reiha kundzību pār pasauli. Nacistu monumentālās ideoloģiskās propagandas programmā bija ietverts vēl viens plāns — "Lielais Slavas loks". Visā jaunās Vācijas robežas garumā (no Atlantijas okeāna rietumos līdz Urālu kalniem austrumos, no Norvēģijas ziemeļiem līdz Ziemeļāfrikai dienvidos) plānoja vienlaikus uzbūvēt milzīgus trešā reiha varenības simbolus — obeliskus, mauzolejus, torņus, pilis un citas monumentālas celtnes, kas atrastos redzes attālumā citu no citas. No vēstures zinām, ka līdzīgas ideoloģiskas kampaņas, kuru īstenošanai nepieciešami milzu līdzekļi, vislabāko celtnieku, amatnieku, arhitektu un mākslinieku pūliņi, raksturīgas totalitāriem valstiskiem veidojumiem ar antidemokrātisku režīmu un agresīvu ārpolitisko kursu. Atcerēsimies piramīdu izmērus! Mūsu gadsimta trīsdesmitajos gados vācu reiha māksla, protams, nevarēja būt tieši saistīta ar citu totalitāro režīmu oficiālo mākslu. Laikmeta diktētie likumi bija nepielūdzami. Tādās zemēs kā Itālijā, Grieķijā, Spānijā, Polijā un pat Francijā radās šīs mākslas recidīvi".

Šo garo citātu atradu "Kara vēstures žurnāla" 1989. gada numura 95. un 96. lappusē. Šo žurnālu es lasu labprāt.

Ne raksta autors, ne redaktors nav pamanījuši pretrunu: vienā rindiņā rakstīts, ka Hitlers tiecās pēc pasaules kundzības, bet otrā — Hitlers nolēma pabeigt ekspansiju Urālos un Ziemeļāfrikā, iezīmējot jaunās robežas ar monumentiem. Pasaules kundzība? Ja pasaule būs pie Hitlera kājām, tad kam vairs vajadzīgas robežas? Ievērojot ekspansijas vērienu un izdevumus, var uzskatīt, ka Hitlera priekšstatos tās bija reiha galīgās robežas.

Par pārējo, kas uzrakstīts šajā žurnāla rakstā, var tikai pasmaidīt.

Tiesa, pirmoreiz izlasīdams šo rakstu, smiekli nenāca. Autors apgalvo, ka hitleriskā Vācija bija atbaidoša ideoloģiskā monumentālisma māte — radītāja un ka citās totalitārās valstīs — Francijā, Grieķijā, Polijā arī bija sastopami hitleriskās monumentālās arhitektūras recidīvi. Es cerēju, ka raksta autors nosauks vēl vienu valsti…

Piekritīsim "Kara vēstures žurnāla" redaktoram. Savulaik Polijā, Francijā, Grieķijā patiešām pastāvēja briesmīgi režīmi. Piekritīsim arī tam, ka šo valstu arhitektūrā atspoguļojās agresīvas tieksmes. Piekritīsim, ka divdesmitajā gadsimtā Grieķija bija agresoru agresors. Taču citās valstīs arī bija nodibinājušies režīmi, kas izrādīja noteiktas ģeopolitiskas ambīcijas un kuri cēla monumentus, kas šīs ambīcijas apliecināja…

Lasīdams žurnāla rakstu, cerēju, ka autors atcerēsies par grandiozu rekonstrukcijas kampaņu kādā citā valstī. Nezin kāpēc man šķita, ka pēc jautājuma par impērijas galvaspilsētu sekos vēl citi.

Jā, nav šaubu, ka monumentālā celtniecība hitleriskajā Vācijā liecināja par iekarošanas plāniem: jaunajai impērijai vajadzēja atbilstošu galvaspilsētu.

Taču, iekams šaustīt un pelt citus, varbūt vispirms der paskatīties uz sevi pašu.

1922. gada 30. decembrī nodibināja Padomju Sociālistisko Republiku Savienību. Šis nosaukums nesatur nekādus nacionālus vai ģeogrāfiskus ierobežojumus. Pēc dibinātāju ieceres šim veidojumam pamazām bija jāizplešas pasaulē. PSRS ģerbonī bija attēlota zemeslode, kurai pāri sakrustoti sirpis un āmurs — komunisma simboli. PSKP dzimšanas dienā Sergejs Kirovs ierosināja uzbūvēt Padomju Pili. "Šai celtnei jākļūst par nākamās varenības, komunisma triumfa emblēmu ne tikai pie mums, bet arī tur, Rietumos." — paskaidroja biedrs Kirovs, piebilstot, ka pils jāceļ tāpēc, lai tajā svinīgi uzņemtu Padomju Savienībā pēdējo republiku.

Toreiz neviens nevarēja pateikt, kas būs pēdējā: Argentīnas Padomju Sociālistiskā Republika vai Urugvajas Padomju Sociālistiskā Republika. Bet visi bija pilnīgi pārliecināti, ka tāds brīdis pienāks. Tāpēc nolēma uzcelt Padomju Pili.

Pēc trīspadsmit mēnešiem nomira Ļeņins. Stāvēdams pie pasaules proletariāta vadoņa zārka biedrs Staļins zvērēja: "…Aizejot no mums, biedrs Ļeņins novēlēja nostiprināt un paplašināt republiku Savienību. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka godam izpildīsim tavu novēlējumu…" Šo zvērestu nolēma lieliem burtiem iekalt Padomju Pils galvenās zāles sienā.

Pirmajā acumirklī likās, ka Padomju Pils domāta kā piemineklis Ļeņinam. Īstenībā iecere bija daudz plašāka. Padomju Pils pakāj ē jābūt pieminekļiem Marksam un Engelsam — komunisma dibinātājiem un teorētiķiem. Pieminekļi, protams, gigantiski, bet salīdzinājumā ar Ļeņina simtmetrīgu statuju — niecīgi. Kāpēc tā? Tāpēc, ka Ļeņins bija praktiķis. Ļeņins sāka īstenot dižās teorijas, viņš iekārtoja laimīgu dzīvi sestdaļā sauszemes. Par to praktiķim — atbilstoša izmēra statuja.

Bet Padomju Pils pati dziļākā jēga slēpās Staļina zvērestā, kas bija jāiekaļ galvenās zāles sienā. Pati ēka simbolizēja komunisma galīgu uzvaru pasaulē, tai bija uzskatāmi jāapliecina, ka Staļins Ļeņina doto zvērestu ir izpildījis.

Kad kāds imperators cēla pieminekli savam priekštecim, tad vispirms viņš neaizmirsa sevi pašu — izdaiļoja galvaspilsētu, parādot pavalstniekiem un citiem vienkāršajiem mirstīgajiem savu varenību un bagātību…

Staļina tēlu Pils statujās un bareljefos neatveidoja, taču šim komunisma dievnamam jākļūst arī par Staļina pielūgsmes vietu. Staļins — Lielās Idejas īstenotājs, vislielākais Cilvēces vēsturē. Biedrs Staļins apsolīja paplašināt Savienību.

Rau, kur sienā iekalti viņa vārdi! Un biedrs Staļins savu zvērestu ir izpildījis — pēdējā

republika uzņemta brāļu saimē.

Tā bija iecerēts… Interesanti, ka vienā konkursam iesniegtajā projektā, skatoties uz to no augšas varēja atpazīt Padomju Savienības toreizējās robežas. Par projekta autoriem pasmējās — viņi neapjēdza ne uzdevumu, ne Padomju Pils vajadzību, ne vēsturiskā brīža saturu. Mēs taču paplašināsimies! Mēs atvirzīsim robežas, kamēr mums piederēs pasaule.

Kāpēc Padomju Pili neuzcēla? Atbildēt nav sarežģīti. Tāpēc, ka Staļins neizpildīja zvērestu. Staļins izraisīja otro pasaules karu, taču kara beigās palika apmēram tajās pašās robežās, kur bija kara sākumā. Vadonis zināja, ka ilgstoši pastāvēt līdzās demokrātiskām valstīm nav iespējams. Bet iekarot pasauli viņam neizdevās. Otrā pasaules kara rezultāti nozīmēja komunisma norietu. Tā bija vēsturiska sakāve. Pēc kara agri vai vēlu varēja sākties tikai sabrukums. Un tā arī notika. "Uzvara" karā nozīmēja, ka pasaulē komunismam pienācis gals.

Pēdējās republikas uzņemšana Padomju Savienībā vairs nebija svarīga, tāpēc Padomju Pils būvniecību pārtrauca un nekad vairs neturpināja.

Uzcelt Padomju Pili un pārbūvēt Maskavu, lai tā izskatītos pēc Pasaules Padomju Sociālistisko Republiku galvaspilsētas nolēma agrāk, nekā Ādolfs Hitlers iemērca spalvaskātu tintnīcā un uzrakstīja grāmatas "Mana cīņa" pirmo rindiņu. Tā ir pati lielākā atšķirība. Un vēl: Staļins neplānoja uz savas paplašinātās impērijas robežām būvēt pilis un monumentus. Pasaules Padomju Sociālistiskajai Republikai robežas neparedzēja.

Paredzēja, ka tā būs impērija bez robežām.

6. nodaļa. Vesture mums atvēlējusi maz laika

"Ja Vācija un Krievija noslēgtu Savienību, tad jau šis fakts vien nozīmētu neizbēgamu karu, kura iznākums ir zināms iepriekš. Tāds karš nozīmētu Vācijas sabrukumu." Ādolfs Hitlers. "Mana cīņa", 14. nodaļa.

Jebkuru Staļina izdarīto noziegumu ārpolitikā, jebkuru nelietību, ko viņš pastrādāja, padomju ļaudīm izskaidroja īsi un vienkārši: vēsture mums devusi pārāk maz laika! Mums vajadzēja iegūt vairāk laika!

Pirmajā acumirklī skan pārliecinoši: ja 1941. gada jūnijā Padomju Savienība nebija sagatavota karam, tad 1939. gada augustā — ne tik. Tāpēc biedrs Staļins bija spiests norīkot biedru Molotovu, lai paraksta paktu…

Bet "Kara vēstures žurnāls" 1990. gada 2. numurā publicējis rakstus zem liela virsraksta ar sarkaniem burtiem: "Vai mums bija izvēle?" Izlasot tādu virsrakstu, uzreiz kļūst skaidrs, ka mums, nabadziņiem, nebija nekādas izvēles. Biedram Molotovam bija jāparaksta pakts par otrā pasaules kara sākšanu. Bet mēs nebijām sagatavojušies, tāpēc kara sākums bija jānovilcina… Apbrīnojama loģika! Diemžēl citu mūsu ģenerāļi un maršali spītīgi neatzīst. "Kara vēstures žurnāla" 1991. gada 4. numurā Padomju Savienības maršals S. Ahromejevs publicējis milzīgu rakstu. Maršals pārliecina: Molotova un Ribentropa pakts, kas izraisīja karu, esot bijis ne tikai Padomju Savienības piespiedu solis, kas palīdzējis iegūt laiku, bet arī vislielākais humānisma un tikumības izpaudums no padomju puses. Ikviens, kurš nekaunīgi apšauba Staļina politiku, ir amorāls cilvēks: "1939. gada 23. augusta līgums ļāva Padomju Savienībai novilcināt kara sākumu gandrīz divus gadus… Ja šāda līguma nebūtu, tad Padomju Savienību ierautu karā jau 1939. gadā, kad situācija bija vēl neizdevīgāka nekā 1941. gadā… Tāpēc amorāli skan…"

S. Ahromejevs nav vienīgais, kurš tā apgalvo. Tā vispār ir veca dziesma, kuru komunisti dzied piecdesmit gadus. Pie šīs dziesmas autora es vēl atgriezīšos. Ikkatrs dzied to dažādi. Armijas ģenerālis A. Majorovs dzied tā: "Padomju Savienība ieguva gandrīz divus gadus, lai sagatavotos agresijas atvairīšanai ("Kara vēstures žurnāls"., 1989. gada 5. numurs., 36. lpp.).

Rakstnieks Ivans Stadņuks avīzes "Pravda" 1993. gada 22. jūnija numurā pacilāti rakstīja: "Uztaisījām vēl diplomātisku triku un, re, ieguvām vienu tik ļoti vajadzīgu mēnesi!

No "Pravdas" publikācijām izriet, ka Staļins esot uzskatījis, ka vācu uzbrukums ir neizbēgams. Tāpēc viņš ar visvisādiem paņēmieniem esot pūlējies to novilcināt.

Leģendām par to, ka vēsture mums devusi pārāk maz laika un ka biedrs Staļins varonīgi un pacietīgi novilcinājis kara sākumu, ir īsas kājas tāpat kā meliem. Lai pierādītu šo apgalvojumu melīgumu, atcerēsimies, kas Ļeņinu atšķīra no Hitlera.

Vācijas Komunistiskā partija bija ietekmīga politiskā organizācija. Tomēr partija nesmēlās spēku Hamburgas kuģu būves dokos, Berlīnes strādnieku kvartālos vai Rūras tēraudkausēšanas rūpnīcās. Galvenie enerģijas avoti nemaz neatradās Vācijā, bet tie bija komunistiskajā Krievijā.

Nacionālsociālisma ideologs Alfrēds Rozenbergs vēl nebija paņēmis rokā spalvaskātu, lai uzrakstītu grāmatas par slāvu nepilnvērtību, kad padomju komunisti jau bija iznīcinājuši miljonus slāvu. Un neskaitāmajās koncentrācijas nometnēs, kurās ieslodzītie diendienā zāģēja taigā kokus, priekšnieki uzcītīgi pierakstīja, cik kubikmetru koksnes sagatavots.

Jo koksni veda uz ārzemēm un pārdeva par valūtu, kas baroja militāri rūpniecisko kompleksu un Kominterni — pasaules revolūcijas štābu. Pie Kominternes siles visrijīgākā bija Vācijas Komunistiskā partija, neskaitot, protams, Krievijas Komunistisko boļševiku partiju.

Ikkatrs, kas vēlas, var pats pārliecināties arhīvu dokumentos — Vācijas Komunistiskās partijas spēks slēpās Sibīrijas cirsmās un zelta rūdas raktuvēs. Padomju koncentrācijas nometņu neuzvaramā ekonomiskā varenība — lūk, kur bija vācu komunisma pamats.

Krievijā komunisti bija sagrābuši arī Romanovu dinastijas zelta krājumus. Šis tas vēl bija atlicis, ko pārdot. Komunisti nekautrējās iztirgot arī Krievijas nacionālās bagātības, to skaitā baznīcu priekšmetus, renesanses laikmeta mākslinieku gleznas. Par tām varēja ieņemt krietnu naudiņu. Pietika pašiem un brālīgajām komunistu un teroristu organizācijām.

Arī kolektivizācija bija ienesīga nodarbošanās. Krievu zemnieku ar varu iedzina kolhozā, atņemot lopus, lauksaimniecības inventāru, labību. Graudus varēja labi pārdot ārzemēs. Par iegūto naudu boļševiku partija Krievijā un tās jaunākās māsas citās pasaules zemēs dzīvoja bez bēdu. Vēl komunisti pārvērta savā īpašumā visu, kas bija atrodams Melnās jūras piekrastē — caru un muižnieku pilis, botāniskos dārzus, medību laukus. Komunisti no pasaules malu malām kā badīgi trani saskrēja uzlabot revolucionārajās cīņās iedragāto veselību, par brīvu ēst, dzert un līksmoties. Pierādījumi? Tie nav tālu jāmeklē! Izlasīsim kaut vai Nikolaja Ostrovska grāmatu "Kā rūdījās tērauds". Lūk, tā tas tērauds arī rūdījās! Krimas gleznainajos kūrortos.

Padomju komunisti spēja pievilināt ar daudz ko. Visu zemju liekēži savienojās pie mūsu barotavām. Viņi zināja: Ja pierakstās komunistos, tad par savu nākotni nav jābaidās. Tā būs bezgala gaiša un saulaina. Maskava apmaksās jebkādus tēriņus, Maskava dāsni paēdinās, bagātīgi padzirdinās, bet Krimas sanatorijās varēs vaļoties bez maksas. Proletariāta līdzjutēju straume neizsīka ne mirkli.

Pasaules valstu komunistisko partiju biedru saliedētās rindas veidoja tikai idioti un noziedznieki. Arī Vācijas Komunistiskā partija nebija izņēmums.

Jā, jā, es atbildu par saviem vārdiem! Divdesmitajos gados Vācijā nebija koncentrācijas nometņu, toties Padomju Savienībā bija. Tad nu visvisādi pīki un ulbrihti cīnījās, lai gāztu likumīgo, tautas ievēlēto valdību un lai nodibinātu tādu pašu komunistisku režīmu kā Padomju Savienībā. Vēl precīzāk — lai Vācijas Padomju Sociālistisko Republiku iekļautu Padomju Savienībā ar visām no tā izrietošajām sekām: sarkano teroru, cilvēku masveida iznīcināšanu cietumos un koncentrācijas nometnēs, kolektivizāciju un citiem „jaukumiem". Vācu komunistu barvedis Ernsts Tēlmans bija pārliecināts marksists, viņš bija nodomājis iznīcināt šķiras Vācijā. Vācu tautai Tēlmans gatavoja masveida apšaušanu un citas represijas, tātad viņš bija noziedznieks. Ja Tēlmans ticēja, ka šķiras iespējams likvidēt bez apšaušanas, tad viņš gluži vienkārši bija liels muļķis.

Trīsdesmito gadu sākumā Padomju Savienībā un arī pasaulē visauglīgākajos rajonos — Ukrainā, Donā, Kubaņā, Pievolgā — neraugoties uz rekordražu — plosījās briesmīgs bads. Cilvēki dīrāja suņus, kaķus, pēc tam ķērās pie žurkām, pelēm, vardēm. Kāds Mihails Šolohovs uzrakstījis smieklīgu grāmatu "Plēsums". Tajā attēloti neparasti jautri notikumi kolektivizācijas gados. Grāmatas autors apveltīts ar tik lielu humora dzirksti, ka ar to droši vien viņam pietiktu trim grāmatām par kolektivizāciju. Pati jautrākā epizode — kā vectēvs Ščukars vāra sev varžu zupu. Trakoti smieklīgs notikums! Arī kominternieši par to zviedza, vēderus turēdami un biedram Šolohovam uz pleca sizdami. Daži, izlasot grāmatu, bija tādā sajūsmā, ka spieda autoram roku, brauca pie viņa ciemos un sēdās pie galda, lai nobaudītu namatēva sarūpētu cienastu, protams, ne jau nu varžu zupu, bet kaut ko daudz labāku.

Man nav saprotams, kā pasaules proletariāta vadoņi — visādi diklo un tēlmaņi — varēja dzīvot Padomju Savienībā neko nezināt par badu? Kā varēja nezināt par miljonu bojāeju? Kā varēja nezināt par koncentrācijas nometnēm? Kā varēja neredzēt no bada izģindušus bērnus?

Atkārtošu savu spriedumu vēlreiz: ja neapjēdza, kurp ved savu tautu un zemi, tad patiešām viņi bija idioti. Bet, ja apjēdza un tomēr darīja, ko tad?

Runā, ka divdesmitajos gados Vācijā esot plosījies bezdarbs, inflācija un krīze, taču tolaik tur nerakstīja smieklīgus romānus par varžu zupu… Toties biedrs Tēlmans kopā ar saviem līdzskrējējiem cīnījās par komunistiska režīma uzvaru Vācijā. Par ko īsti viņi cīnījās? Vai par varžu viru? Reizēm šie tēlmaņi, izsildījušies Krimas pludmalēs, apmeklēja savu dzimteni — Vāciju, kur jau tolaik bija izdota S. Meļgunova grāmata "Sarkanais terors Krievijā" un daudzas citas, kurās autori atklāti pastāstīja par koncentrācijas nometnēm, badu, postu, "tautas varas" zvērībām. Vai patiešām Tēlmans nelasīja šīs grāmatas?

Es uzskatu, ka komunisti (lasi — idioti un noziedznieki) likumīgi nespēja iegūt varu ne Vācij ā, ne kādā citā demokrātiskā zemē, tāpēc, ka nevienā idioti un noziedznieki nav vairākumā un tātad nesaņem sabiedrības atbalstu. Tēlmana partijai Vācijā nebija un nevarēja būt pilnīgi nekādu izredžu. Tieši tāpēc biedrs Tēlmans nemīlēja demokrātiju un pret to cīnījās. Tāpat kā biedri Ļeņins, Trockis, Staļins. Vācijas Komunistiskā partija bija stipra, kamēr padomju mežizstrādes uzņēmums "Eksportļes" regulāri pārskaitīja daļu ienākumu Partijas kasē. Bez šīs naudiņas vācu proletariāta partija būtu ziepju burbulis — tāda pati, kāda 1917. gadā būtu Ļeņina partija, ja vācieši nemaksātu tai zeltā.

Staļins zināja, ka brālīgo komunistisko partiju uzturēšanai var iztērēt miljonus dolāru, marku, franku un sterliņu mārciņu, simtus tonnu zelta, taču tik un tā nekad nevienā valstī likumīgā veidā komunisti pie varas netiks. "Pēdējos divdesmit gados uzkrātā pieredze liecina, ka miera laikā Eiropā nevar izveidoties stipra komunistiskā kustība, tik stipra, lai boļševiku partija spētu iekarot varu. Šīs partijas diktatūru būs iespējams nodibināt tikai liela kara rezultātā". Tā 1939. gada 19. augustā sacīja biedrs Staļins. Šī saruna tika saglabāta pilnīgā slepenībā līdz 1994. gadam. Staļins to teica brīdī, kad bija paveicis visu, lai izraisītu otro pasaules karu.

Staļins zināja, ka karš dos varu komunistiem. Tāpēc viņš gatavojās karam un gatavoja komunistus.

Jau divdesmitajos gados Maskavā nodibināja īpašu Kominternes skolu un Ļeņina skolu. Šajās iestādēs apmācīja aģentus graujošai darbībai pret valstu likumīgi ievēlētajām valdībām, to skaitā Argentīnas un Brazīlijas, un pasaules proletariāta vadoņus. Jau divdesmitajos gados Kominterne gatavoja nākamos kadrus jauno padomju republiku parlamentiem un valdībām.

Piemēram, Ēriks Milke, divkārtējs VDR varonis, Politbiroja loceklis, armijas ģenerālis, VDR valsts drošības ministrs. No kurienes viņš nācis? No Kominternes skolas.

Vācijas policija tvarstīja Milki jau pirms Hitlera nākšanas pie varas. Avīze "Krasnaja Zvezda" 1987. gada 27. decembra numurā rakstīja: "1931. gada vasarā Milkem draudēja arests". Avīze nesniedz sīkākus paskaidrojumus, ko Milke bija nogrēkojies. Arī mēs neminēsim, kāpēc un par ko viņu vajāja, bet atcerēsimies; ka 1931. gadā Vācija vēl bija ļoti brīva valsts, kurā juta nestabilitātes un pat anarhijas izpausmes. Par komunistisko propagandu cietumā nelika. Acīmredzot biedrs Milke bija pastrādājis kaut ko ļoti nopietnu. Avīze "Krasnaja Zvezda" garāmejot pieminējusi par Milkem piespriesto nāvessodu, taču īstas skaidrības par viņa nodarījumiem nav, jo Hitlera laikā Ērihs Milke Vācijā nedzīvoja.

Tādiem kā Milke pasaules proletariāta galvaspilsētas vārti allaž bija plati atvērti. Glābdamies no vācu policijas Padomju Savienībā Milke nokļuva Kominternes skolā, vēlāk Ļeņina skolā. Ko tajās mācīja, to es nezinu, bet no 1939. līdz 1940. gadam Ērihs Milke nelegāli dzīvoja Beļģijā. Pēc tam viņa revolucionāro gaitu aprakstā ir balts plankums, bet no 1945. gada Milke ir Austrumvācijā — jaunās, laimīgās dzīves cēlāju pirmajās rindās. Divpadsmit gadu laikā viņš uzkalpojās par valsts drošības ministru. Šajā postenī viņš nostrādāja trīsdesmit gadus.

Redz, kādus ērgļus izaudzināja Kominternes skolās!

Protams, mūs pūlas pārliecināt par nelokāma antifašista varonīgo dzīvi un cīņu pret nacismu. Jā, varbūt Milke patiešām bija antifašists. Lai cīnītos pret nacistu koncentrācijas nometnēm, 1931. gadā gan nebija jābēg no Vācijas, kurā nometņu nebija, uz Padomju Savienību, kur to bija tūkstoši. Nometņu skaita ziņā Padomju Savienība stabili bija pirmajā vietā pasaulē. Turklāt vācu komunisti nevarēja iebilst pret koncentrācijas nometnēm — pēc nacistu sakāves komunisti fašistu celtajās nometnēs ieslodzīja komunistiskā režīma pretiniekus. Antifašists biedrs Milke nevarēja nebūt personīgi iesaistīts šo nometņu izmantošanā. Biedrs Milke un citi atbildīgi biedri neiebilda pret nometnēm vispār. Viņi cīnījās par to, lai virs koncentrācijas nometņu pelēkajām barakām plīvotu nevis fašistu sarkanais, bet komunistu sarkanais karogs. Viņi cīnījās par to, lai šajās nometnēs būtu

priekšnieki.

Ērika Milkes liktenis ir tikai viens piemērs, kas liecina, ka vācu komunisti uzskatīja par savu dzimteni Padomju Savienību nevis Vāciju. Viņi kalpoja tai ar sirdi un dvēseli. Avīze 'Krasnaja Zvezda" tā arī rakstīja: "Ļeņina nodibināto valsti viņš uzskatīja par savu otro dzimteni".

Iespējams, ka Ērika Milkes vārds daudziem neko neizsaka. Toties par komunistu Ernstu Tēlmanu zina visi. Kurš tad nepazīst vācu komunistu galveno atamanu! Ilgu laiku Tēlmans dzīvoja Padomju Savienībā, valkāja Sarkanās Armijas formas tērpu: "Tribīnē parādījās biedrs Tēlmans tērpies sarkanarmieša šinelī un ar sarkanzvaigžņotu cepuri galvā ("Krasnaja armija", 1926. gada 9. decembra numurs).

Ļoti interesanti! Padomju Savienība paziņo, ka izdzīvošanas nolūkā tās mērķis ir gāzt pasaules valstu likumīgās valdības, to skaitā (un vispirms) — Vācijā, bet ietekmīgas vācu politiskās partijas līderis citā valstī pastaigājās pretinieka armijas formas tērpā.

Sarkanā Armija nekad neslēpa savu galveno un vienīgo sūtību. "Sarkanā Armija būs izpildījusi savu misiju, kad mēs valdīsim pār pasauli". To sacīja armijas pirmā ranga komisārs Sarkanās Armijas Politpārvaldes priekšnieks biedrs Jānis Gamarnieks 1937. gada 15.martā Aizsardzības Tautas komisariāta aktīva sanāksmē. Kad kāds apgalvo, ka vēsture komunistiem bija devusi pārāk maz laika, tad nevilcinoties iebildīsim — pārāk daudz devusi. Ja Padomju Savienība gatavotos agresijas atvairīšanai, tad laika būtu atliku likām. Biedra Staļina vadībā valsts gatavojās pavisam citu uzdevumu izpildīšanai. Kopš komunistiskās diktatūras pastāvēšanas pirmās dienas šos uzdevumus daudzināja visās iespējamās vietās, visbiežāk — Kominternē, kur sēdēja visādi bela kunas, doloresas un tēlmaņi, ieauti padomju ģenerāļu zābakos.

Kamēr biedrs Tēlmans grozījās Maskavā, tikmēr slepenā tankistu skolā netālu no Kazaņas biedrs Staļins skoloja topošos vācu tanku komandierus. Kādus mundierus vācieši valkāja? Vai vācu? Protams, nē. Arī viņiem mugurā bija sarkanarmiešu formas tērpi — kā biedram Tēlmanam, tikai bez sarkanajām zvaigznēm ("Kara vēstures žurnāls", 1993. gada 7. numurs., 42. lpp.).

Sakiet nu, ka vēstures lappusēs nav baltu plankumu! Atkārtoju vēlreiz: tādi kā Vilhelms Pīks, Otto Grotevols, Valters Ulbrihts un Ernsts Tēlmans bija iebaroti un paklausīgi kā jēri. Koncentrācijas nometņu lielvalstī viņi dzīvoja, cepures kuldami, gozēj ās Krimas sanatoriju pludmalēs un neko negribēja zināt, ka Ukrainā ļaudis grauž kokiem mizu, un ka Donas kazaki strebj varžu viru. Bet ar Ukrainas maizi, speķi un gorilku mielojās pasaules komunistisko partiju barveži.

Biedrus no Kominternes apmācīja par valsts drošības ministriem republikās, kuras "brīvprātīgi" pievienosies padomju republiku brālīgajai saimei. Vienlaikus gatavoja vācu tankistus, kuriem būs jāatbrīvo Eiropas tautas no kapitālistu jūga… Pirmajā acumirklī šķiet — paradokss. Iedziļinoties tā vairs neliekas. Tieši otrādi — viss ir ļoti loģiski.

Atgriezīsimies pie Hitlera un Ļeņina. Hitlers uzskatīja, ka var tikt pie varas tikai likumīgi, vēlēšanu rezultātā. Pēc 1923. gada novembra notikumiem šis uzskats nostiprinājās vēl vairāk. Turpretī Ļeņinu šādi aizspriedumi nemocīja. Lai sagrābtu varu, viņam likās vienlīdz labi visi paņēmieni. Tāpēc ceļā uz varu Ļeņinam nebija nekādu problēmu, bet Hitleram — bija.

Vēlēšanās Hitleram bija jāiegūst absolūts vēlētāju balsu vairākums. Bet vairākuma nebija.

1932. gada jūlijā nacistus atbalstīja 13,7 miljoni vēlētāju, taču tik un tā ar to nepietika. Ap četrpadsmit miljoni balsu bija pats lielākais hitleriešu sasniegums, pēc tam sākās atplūdi. Turpmākajos četros mēnešos Hitlers pazaudēja gandrīz divus miljonus balsu. Arī vēlāk nacistu popularitāte kritās, turklāt vēl straujāk. 1932. gada beigās nacistus atbalstīja 11,8 miljoni vēlētāju, sociāldemokrātus — 8,1 miljons, bet komunistus — 5,8 miljoni vēlētāju.

Hitlera partija — sīktirgotāju interešu aizstāve, sociāldemokrāti — sīkburžuāzijas gribas paudēji, bet komunisti pārstāv strādnieku šķiru. Savulaik tā mūs mācīja. Taču, ja ticam 30. gadu sākumā vairākkārt notikušo vēlēšanu rezultātiem, tad sīktirgotāju un sīkuzņēmēju Vācijā bija trīs reizes vairāk nekā strādnieku. Marksa "ģeniālās" teorijas jau toreiz apgāza ekonomiskais stāvoklis Vācijā. Ja par Hitleru balsoja divas līdz trīs reizes vairāk vēlētāju nekā par Tēlmanu, tad kurš šajā gadījumā bija strādnieku vairākuma interešu aizstāvis?

Mūs mācīja Hitlera partiju saukt par sociālistu partiju nevis par sociālistisko. Tādējādi padomju komunisti gribēja pārliecināt, ka Padomju Savienībā sociālisms ir īsts. Hitleriskajā Vācijā arī ir sociālisms, bet nepareizs. Turpretī Hitlers uzskatīja pilnīgi otrādi: tikai viņa vadītajā valstī valda īsts sociālisms, bet Ļeņina ieviestais ir izkropļots, aplams un greizs. Tāpēc es iesaku turpmāk Hitlera partiju saukt tā, kā to sauca fīrers un viņa piekritēji — Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija (vāciskais saīsinājums — NSDAP. Un nestrīdēsimies vairāk par to, kurš bija īsts un kurš — neīsts sociālisms. Kamēr kādā valstī sociālisms nav uzvarējis, tikmēr uzskatīsim, ka jebkurš tā paveids ir pilnīgi pareizs.

Trīsdesmito gadu sākumā Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija nokļuva lielā ķezā. Pirmajā acumirklī likās, ka nekas briesmīgs nav noticis. Ādolfs Hitlers — uzvarētājs. Ādolfs Hitlers — vispopulārākais politiķis Vācijā. Kas tādam ko neņemt varu savās rokās! Izrādījās, ka tā nemaz nav. Absolūtu vēlētāju balsu vairākumu iegūt neizdodas, tāpēc pie varas viņš nevar tikt. Parasts balsu vairākums bez nospiedoša pārsvara galu galā noved dziļā krīzē. Sociāldemokrātiem un komunistiem kopā ir vairāk balsu.

Šajā laikā Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija bija nonākusi ļoti smagās finansu grūtībās. Vācu strādniekiem gluži vienkārši pietrūka naudas, lai turpmāk atbalstītu savu partiju. Kur lai proletārieši rauj naudu izteikti sociālistiskas un izteikti — strādnieku partijas uzturēšanai? Naudas nebija, un Hitlera partija karājās mata galā, tai draudēja pilnīgs sabrukums.

Ļoti spilgti šo stāvokli raksturojis hitleriskās Vācijas galvenais ideologs Jozefs Gēbelss savā dienasgrāmatā: "izgaisušas jebkādas cerības", "kasē vairs nav ne feniņa", "naudas nav, bet kredītus neviens nedod", "mēs tikko velkam dzīvību".

Hitlera partija bija nodzīvojusies tiktāl, ka trūka naudas aliņam trieciennieku uzcienāšanai, brūnajiem krekliem, zābakiem, kāškrustainajiem karogiem un lāpām, bungām un skrejlapām, propagandas literatūrai, kārtējai pirmsvēlēšanu kampaņai un partijas ierēdņu uzturēšanai. Šajā situācija Hitlers apsvēra divas iespējas: bēgt vai beigt dzīvi pašnāvībā, nav izdomājums, arī šis fakts atrodams Gēbelsa dienasgrāmatā, kas, protams, plašam lasītāju lokam nebija domāta. Desmit gadus vēlāk vistuvāko draugu pulkā Hitlers atzinās: "Visgrūtāk mums klājās 1932. gadā, kad bijām spiesti parakstīt daudz parādzīmju, lai spētu apmaksāt avīžu izdošanu, vēlēšanu kampaņas un lai uzturētu pie dzīvības pašu partiju… NSDAP vārdā es parakstīju šos dokumentus apzinoties, ka, ja partija negūs panākumus, tad mēs būsim pagalam." (Henrijs Pikers. Hitlera sarunas pie galda. 1942. gada 5. maija pieraksts).

1932. gada beigās Ādolfa Hitlera dziesma bija nodziedāta. Kaut arī viņš vēl bija pats populārākais politiķis Vācijā, tomēr politiskajai karjerai strauji tuvojās gals. Partija bija iestigusi parādos līdz ausīm, naudas nebija. Šādā situācijā nacionālsociālismam nebija lemts pastāvēt. Hitleru varēja glābt tikai brīnums. Brīnumi parasti nenotiek, ja par tiem kāds īpaši negādā. Šoreiz par brīnumu parūpējās biedrs Staļins. Viņš izglāba Ādolfu Hitleru.

Biedrs Staļins ne tikai izglāba Ādolfu Hitleru, bet ielika viņam rokās slēdzeni, kas atslēdza durvis uz varas troni.

Demokrātija ir izveidota tā, ka izšķirošos vēstures pavērsienos galvenā loma pieder mazākumam.

Tas notiek tāpēc, ka šādos brīžos cilvēku galvās dzimst daudz dažādu ideju. Kamēr valsts un sabiedrība attīstās normāli, tikmēr ļaudis spēj vienoties par daudz ko. Tiklīdz rodas sarežģījumi, sabiedrība meklē un atrod tūkstošus lēmumu un attīstības plānu. Parasti sabiedrības locekļu uzskati ir diametrāli pretēji, apmēram puse pārstāv vienu uzskatu nometni, bet otra puse — pretējo. Šajā situācijā visu izšķir nenoteiktais, svārstīgais mazākums: mazliet pa labi — uzvar labējie, maķenīt pa kreisi, un jau priekšā ir kreisie.

1932. gada beigas Vācija izveidojas tieši tāds stāvoklis. Vēlēšanās hitlerieši bija pirmie, sociāldemokrāti — otrie, bet komunisti — trešie. Taču ne hitlerieši, ne sociāldemokrāti, ne komunisti nespēja iekarot varu.

Šajā situācijā Vācijas, Eiropas un pasaules liktenis atradās mazākuma — komunistu rokās.

Ja komunisti atbalstītu sociāldemokrātus, tad nacisms sabruktu uz visiem laikiem. Ja komunisti pieslietos nacistiem, tad aizietu bojā sociāldemokrātija.

Uz mirkli iedomāsimies sevi biedra Tēlmana vietā un apsvērsim, kā šajā situācijā labāk rīkoties un kādas varētu būt mūsu rīcības sekas. Komunisti vieni paši pie varas nespētu tikt, tādas cerības Tēlmans nevarēja lolot. Atlika tikai divas iespējas.

Pirmā: noslēgt koalīciju ar sociāldemokrātiem un uzvarēt vēlēšanās. Sociāldemokrāti kļūst par koalīcijas vecāko partneri, bet komunisti — par jaunāko. Pēc uzvaras jāsadala portfeļi. Sociāldemokrātiem tiek lielākā daļa ministru, komunistiem — mazākā. Pēc zaudējuma vēlēšanās Hitlers aizbēgs vai nošausies. Ja to nedarīs, tad viņu ietupinās aiz restēm par milzīgo parādu nenomaksāšanu. Hitlera partija izjuks. Kurš tad grib būt bankrotējušas partijas biedrs un maksāt parādus pēc zaudējuma vēlēšanās, ja naudas trūkst jau pirms vēlēšanām? Ja komunisti piekristu šādas koalīcijas izveidošanai, tad neizbēgami hitlerisms pilnīgi sabruktu. Pēc šī sabrukuma komunisti paceltos no trešās vietas uz otro un kopā ar pirmās vietas ieguvēju — sociāldemokrātiju sadalītu varu. Ļoti vilinoša iespēja.

Otrā: atbalstīt hitleriešus. Paredzēt sekas nebija grūti: pēc varas pārņemšanas Hitlers uzbūvē koncentrācijas nometnes, kurās iesloga gan sociāldemokrātus, gan komunistus, ieskaitot viņu barvedi Tēlmanu.

Ja vācu komunisti atbalstītu Hitleru, tad tas būtu tas pats, kas pašiem uzmest cilpu kaklā, reizē pazudinot arī sociāldemokrātus.

Biedrs Tēlmans rīkojās tieši tā — atbalstīja Hitleru. 1933. gada vēlēšanās Hitlers ieguva 43 procentus velētāju balsu, bet sociāldemokrāti un komunisti — 49 procentus.

Bet biedrs Tēlmans nevēlēj ās biedroties ar sociāldemokrātiem. Tāpēc uzvarēja Hitlers.

Interesanti, kā Hitlera nākšanu pie varas aprakstīja padomju prese. "Fašisms nozīmē karu… Vai Hitleram un Musolīni izdotos sagrābt varu un ieraut Eiropu karā, ja Rietumeiropas valstu visi antifašisti, pirmkārt, komunisti un sociālisti uzstātos pret to vienotā frontē. Protams, nē."

Tā rakstīja "Kara vēstures žurnāls" ievadrakstā 1962. gada 5. numurā, paužot PSRS Aizsardzības ministrijas oficiālo viedokli. Rakstā izskan patiess sašutums: ja būtu apvienojušies, tad Hitlers un Musolīni netiktu pie varas un otrais pasaules karš nesāktos!

Aizsardzības ministrijas vadītāji ir bezgala sadusmoti, tomēr kaut kāda iemesla dēļ ne pušplēsta vārda nesaka, kāpēc tā notika. Kurš vainīgs pie tā, ka Hitlers un Musolīni sagrāba varu?

Nenosauksim vainīgos. Bez palīdzības no malas Benito Musolīni par Itālijas vadoni nekad nekļūtu. Viņam tāpat kā Hitleram Vācijā pietrūka vēlētāju balsu. Par sociālistiem un liberāļiem nobalsoja vairāk. Un tad biedrs Ļeņins aizliedza itāļu sociālistiem noslēgt koalīciju ar liberāļiem. Ar to pietika, lai uzvarētu Musolīni. Starp citu, tieši šis Ļeņina rīkojums noveda pie šķelšanās Sociālistiskajā partijā. Ļeņina piekritēji izstājās no sociālistiskās partijas un nodibināja Itālijas Komunistisko partiju. Paldies biedram Ļeņinam!

Ļeņina rīcība ļoti iepatikās biedram Staļinam. 1924. gada janvārī Komunistiskās boļševiku partijas Centrālkomitejas Plēnumā Staļins paziņoja: "Nevis koalīcija, bet nesaudzīgs karš ar sociāldemokrātiem."

Vairākkārt sociāldemokrāti piedāvāja komunistiem cīnīties pret Hitleru kopīgiem spēkiem un uz jebkādiem noteikumiem, taču komunisti palika nelokāmi un noraidīja piedāvājumus.

Staļins pavēra ceļu uz varu Hitleram tieši tāpat kā Ļeņins palīdzēja uzvarēt Musolīni. Tagad Krievijas oficiālā propaganda to, protams, pasniedz citādi. 1991. gadā ziņu aģentūras "APN" apgādā iznāca grāmata "Noziedznieks Nr.1". Darba autori — vēstures doktors profesors Daniils Meļņikovs un publiciste un tulkotāja Ludmila Čornaja. "Noziedznieks Nr.1" — Ādolfs Hitlers.

Autori pamatīgi izpētījuši vēstures dokumentus, aizrakdamies līdz pat Ādolfa Šiklgrūbera ciltskoka saknēm. Lasītājs uzzina, kurš nākamā fīrera sencis dzīvojis nelikumīgā laulībā un kuram bijuši ārlaulības bērni. Tāpat daudz interesanta uzrakstīts par Hitlera bērnības un jaunības dienām. Izlasot grāmatu, rodas priekšstats par vācu nacionālsociālisma rašanos un attīstību, par uzplaukumu līdz 1932. gadam un norietu vēlāk. Autori citē vācu politiķu izteikumus 1932. gadā Hitlers ir politisks līķis, Hitleram jāpārvelk svītra. Un reizē izsaka arī savu viedokli: vēl mazliet, un no Hitlera partijas pāri nepaliktu ne smakas, bet pats fīrers iesēstos lielā peļķē uz ilgu laiku, ja vien neizdarītu pašnāvību vai neaizbēgtu.

Pēc tam grāmatas autori uzreiz apraksta Hitlera politisko uzvaru 1933. gadā.

Tāds lēciens pāri notikumiem man nav saprotams. Kā filmā, kurai izgriezti daži desmiti metru kinolentes un kur sabrukuma vietā piepeši parāda uzplaukumu. Ja grāmata ir par Hitleru, tad pats galvenais jautājums — kā šis cilvēks ieguva varu? Pārējie ir mazāk svarīgi. Bez varas Ādolfs Hitlers būtu absolūta nulle. Visi noziegumi tika pastrādāti tikai tāpēc, ka Hitlers ieguva varu. Privātā kārtā nevienu koncentrācijas nometni neuzcelsi! Kā tad īsti šis nelietis, riebeklis un izdzimtenis sagrāba varu?

Uz šo jautājumu grāmatas autori atbild pavisam īsi: "Šajā darbā nav iespēju un arī vajadzības uzskaitīt visus tos notikumus, kas saistīti ar cīņu vācu augstākajās politiskajās aprindās par kanclera krēslu no 1932. līdz 1933. gadam… (135.lpp.).

Tā, lūk! Nav vajadzības. Izlauzās Hitlers līdz varas tronim, un kas kādam par daļu, kā viņš to izdarīja! Autori izdibināja, kas bija Ādolfa vecmāmiņas un vecvecmāmiņas, pārcilāja netīrās veļas kalnus, pavēstīja itin visas bābu tenkas mūsu gadsimtā, bet, tikuši līdz pašam svarīgākajam, pilnīgi neizskaidrojamā veidā pārlec tam pāri, paziņojot, ka stāstīt par to nav nekādas vajadzības.

Kad Hitleram, rakstot grāmatu "Mana cīņa", negribējās atklāt 1923. gada novembra notikumus, tad viņš sacīja, ka negribot gari un plaši stāstīt. Oficiālā komunistiskā propaganda pielieto to pašu paņēmienu, proti, pastāstīt par pašu galveno un pašu interesantāko neesot "iespēju un vajadzības".

Biedri komunisti! Apspriest, kā Hitleram izdevās nonākt pie varas ir gan iespējams, gan nepieciešams.

Nepieciešams tāpēc, lai tas, kas notika 1933. gadā Vācijā, pasaulē vairs nekad neatkārtotos.

Kas bija jādara biedram Staļinam 1933. gada dramatiskajās dienās?

Nekas.

Tad Hitlers zaudētu cīņu par varu, un nekāda "Lielā Tēvijas kara" nebūtu. Pasaulē valdītu miers. Un mēs neapraudātu bojā gājušo miljonus.

Bet biedram Staļinam karš bija vajadzīgs. Tāpēc biedrs Staļins pavēlēja vācu komunistiem nedraudzēties ar sociāldemokrātiem. Vēl vairāk — Austrumprūsijā komunistu un hitleriešu streiks pret sociāldemokrātu pārvaldi notika zem kopēja sarkanā karoga, kurā nacistu melnajam kāškrustam vidū bija uzzīmēts komunistu sirpis un āmurs. Skaidrs, ka tagad komunistiem par to stāstīt nav "iespēju un vajadzības".

Vēlēšanās komunisti un sociāldemokrāti kopā ieguva 49 procentus vēlētāju balsu. Kopā tas kaut ko nozīmēja. Tiklīdz tās sadalīja katram atsevišķi, tā tas nebija nekas. Ne komunistiem, ne sociāldemokrātiem atsevišķi nebija 43 procentu balsu. Tie bija Hitleram. Un viņš uzvarēja. Un dzēsa visus milzīgos parādus.

Es uzskatu, ka otra pasaules kara cēloņi jāmeklē šeit.

Pirmās koncentrācijas nometnes hitlerieši uzbūvēja sociāldemokrātiem un pederastiem. Hitlers neaizmirsa arī komunistus. Vācijas Komunistiskās partijas ierindas biedrus ātri padarīja par nacionālsociālistiem. Kāda tur starpība? Toties komunistu stūresvīrus, sākot no biedra Tēlmana, sabāza tuptūzī.

Pirms vēlēšanām biedram Tēlmanam bija divas iespējas a) ar vienu vēzienu, vienu politisku gājienu nožņaugt hitlerismu tā iedīglī, bet pašam kļūt par ministru sociāldemokrātiskā valdībā; b) atvērt ceļu Hitleram uz varu, bet pašam nokļūt aiz dzeloņstieplēm un aiziet bojā.

Biedrs Tēlmans izvēlējās otro iespēju. Un aizgāja bojā ieslodzījumā. Lai viņi pārlieku neapvainojas, kad es Tēlmanu, viņa līdzskrējējus un sabiedrotos saucu par muļķiem! Varbūt kāds domā citādi? Esmu gatavs viņus uzklausīt. Taču no 1932. gada nekādus citus uzskatus par vācu komunistu vadoņa prāta spējām neesmu dzirdējis.

Kā izskaidrot komunistu pašnāvniecisko uzvedību brīdī, kad izšķīrās pasaules liktenis?

Ja uzģērbsim biedram Tēlmanam mugurā strādnieku darba blūzi, tad tik un tā viņa rīcību neizskaidrosim. Bet uzvilksim viņam darba blūzes vietā sarkanarmieša šineli, un uzliksim galvā cepuri ar puļķīti — uzreiz viss kļūs skaidrs.

Ne velti esmu izšķiedis tik daudz laika un papīra, lai pastāstītu par Kominternes skolām un vācu komunistu pārtikušo un brīnumjauko dzīvi zemē, kur galvaspilsētas dzelzceļa Jaroslavļas stacijas bufetē pavāra neuzmanības dēļ pīrādziņā ar gaļu pircējs reizēm atrada šo to… neēdamu. Piemēram, cilvēka nagu vai bērna pirkstiņu.

Par visu ir jāmaksā. Par bezrūpīgu dzīvi cilvēkēdāju valstī vācu komunisti maksāja ar padevību. Biedram Staļinam tā bija vajadzīga pasaules revolūcijas īstenošanai.

Slepenajās skolās Staļins gatavoja vācu tankistus iebrukumam Eiropā. Lai tankisti varētu sākt Eiropas „atbrīvošanu", Vācijas priekšgalā bija jānoliek neprātīgais fīrers. Tāpēc bija jāiznīcina sociāldemokrātija, tādējādi pilnīgi attīrot ceļu Ādolfam Hitleram. Uz pasaules revolūcijas altāra bija jāupurē arī Tēlmana partija. Kā bandinieks lielajā šaha spēlē! Tad ta liels zaudējums!

Mēs jau pārliecinājāmies, ka sevišķi daudz prāta Tēlmanam nebija, ja jau labprātīgi pats lika galvu zem Hitlera cirvja — Staļina interesēs. Pazudinot Tēlmanu, Staļins zināja, ka Kominternes skolās izaugs jauni vācu proletariāta vadoņi. Arī uz Vācijas Padomju Sociālistiskās Republikas valsts drošības ministra krēslu allaž kādu censoni atradīs.

Tāpēc es negribu klausīties runas par vēsturi, kas komunistiem devusi maz laika, lai sagatavotos agresijas atvairīšanai. Staļinam bija vislielākās iespējas neļaut Hitleram sagrābt varu. Lai nožņaugtu hitlerismu, Staļinam vispār nekas nebija jādara. Pilnīgi nekas! Ja Staļins neiejauktos, tad vācu komunisti būtu spiesti pašsaglabāšanās nolūkā noslēgt savienību ar sociāldemokrātiem. Staļins iejaucās un tādējādi atvēra ceļu uz varu Hitleram.

Šīs nodaļas sākumā es citēju PSRS Aizsardzības ministrijas paziņojumu: "Otrais pasaules karš nebūtu sācies, ja…" Tiktāl pareizi. Tālāk jāturpina šādi: …ja Staļins nebūtu ļāvis Hitleram sagrābt varu. Tad otrajam pasaules karam nevajadzētu gatavoties. Pasaule negribēja ne karu, ne Hitleru Vācijas vadoņa krēslā.

Toties Staļins gribēja.

7. nodaļa. Kurš sacereja leģendu par Staļina nesagatavotību karam?

"Tikai tagad mēs sapratām, cik krievi bija sagatavojušies karam. " Ādolfs Hitlers, 1941. gada 3. oktobrī

Uzskatu, ka leģendu par Staļina nesagatavotību karam sacerēja Hruščovs.

Es tam nepiekrītu. Šo leģendu sacerēja agrāk.

Lai atrastu leģendas autoru, vispirms jāizdibina, kam šis izdomājums bija izdevīgs un kādā nolūkā to izplatīja.

Esmu personīgi rakstījis un zvanījis pa tālruni daudziem grāmatu un rakstu autoriem, kuri rakstījuši par "nesagatavotību". Visiem esmu jautājis vienu un to pašu: kur ir pierādījumi? Un visi pētnieki samulsumā atbildējuši vienu un to pašu: pagaidām pierādījumus sadabūt nav izdevies.

Piecdesmit gadus komunisti aizgūtnēm stāstīja par nesagatavotību karam, pats stiprākais pasaulē — padomju ideoloģiskais aparāts strādāja vaiga sviedros, ikkatrā ielas stūrī skandinādams par nesagatavotību, pierādījumu sacerēšanā bija iesaistīti institūti un akadēmijas, tūkstoši kandidātu un doktoru saņēma zinātniskus grādus, pakāpes un prēmijas…, bet galu galā nevienu pierādījumu neizdevās izgudrot! Tas tik ir interesanti!

Šajā brīdī būtu izdevīgi mani pārtraukt: "Kā nu ne? Bija taču viena grāmata, kurā par vienu pierādījumu autors rakstīja…"

Būsim modri, mīļie cilvēki! Mums grib iesmērēt viltotus pierādījumus. Īstos, tādus, kas patiešām apstiprina Staļina nesagatavotību karam, neviens nav atradis. Nekad! To vietā ir tūkstoši, desmiti tūkstošu, simti tūkstošu pierādījumu par Staļina nesagatavotību agresijas atvairīšanai, aizsardzībai.

Ne sagatavotība karam un nesagatavotība aizsardzībai ir divas dažādas lietas. Lai lasītājs labāk mani saprastu, paskaidrošu sīkāk. Divdesmit gadus Sicīlijas mafijas barvedis bezrūpīgi vizinājās lielpilsētas ielās bez ieroča un miesassargiem. No viņa baidījās tik ļoti, ka ne sāncenši, ne policija, ne godīgie pilsoņi neuzdrošinājās viņu aiztikt. Kad beidzot policija viņu apcietināja, neatskanēja neviens šāviens — mafijas krusttēvam nebija līdzi pat ložmetēja. Redziet nu! Ja boss bija piemirsis par pašaizsardzību, tad tas vēl nenozīmē, ka viņš nevienam negrasījās uzbrukt. Tieši otrādi! Itālijā visi drebēja no bailēm, satiekoties ar šo vīru. Un ne tikai Itālijā vien! Mafijas boss domāja tikai par uzbrukumu un vardarbību. Tas viņam bija vislabākais aizsardzības veids. Zinot, ka visi baidās no viņa, boss pārstāja rūpēties par savu drošību. Šī pašpārliecība viņu pazudināja. Ar Staļinu notika tas pats.

Savulaik ķīnieši būvēja lielo Ķīnas mūri. Būvēja ilgi — divus tūkstošus gadu. Kaimiņos dzīvojošie mongoļi nebūvēja ne mūrus, ne pilis, ne cietokšņus — pilnīgi neko. Čingizhans negatavojās aizsardzībai, viņam bija citi plāni. Vai tad no tā izriet, ka viņš nebija sagatavojies karam?

Komunistiskā propaganda bazūnē: atcerēsimies 1941. gada 22. jūniju! Lūk, kad izpaudās padomjzemes nesagatavotība! Par to pat grāmatas sacerēja, vienai virsrakstā tieši tā arī ielika: "1941. gada 22. jūnijs". Ļoti dīvaini. Kurš prātīgs cilvēks spriež par sagatavotību karam pēc pirmās kara dienas? Tas būtu tas pats, kas spriest par hokeja maču pēc pirmās vārtos iemestās ripas. Iesita vienu ripu? Gadās. Taču noskatīsimies spēli līdz beigām!

Cāļus skaita rudenī. Šo parunu zina visi. Tātad arī karš jāvērtē tikai pēc gala iznākuma. Līdz šim karus tā vienmēr vērtējuši. Kara gaitā ikkatra karojošā puse kaut ko iegūst un kaut ko zaudē. Tikai tad, kad lielgabali ir apklusuši, iespējams pavilkt apakšā svītru un saskaitīt iegūtos un zaudētos punktus. Atcerēsimies 1945. gada maiju, sadedzināto Hitlera līķi reihskancelejas dārzā, biedru Staļinu, kurš stāv pie spoguļa, pielaikodams jaunu mundieri, un jautāsim vēlreiz: "Kurš bija vislabāk sagatavojies karam?"

Protams, var uzmeklēt vēl kādus, līdz šim nezināmus faktus un skaitļus, tik un tā kara iznākums abiem kara dalībniekiem būs tāds, kāds tas ir.

Varbūt es kļūdos, bet man liekas, ka 1945. gada maijā biedrs Staļins Kremlī izskatījās maķenīt labāk nekā Hitlers reihskancelejas dārzā. Ieguvumu un zaudējumu bilance Staļinam bija labāka nekā viņa pretiniekam.

Kremļa galma vēsturnieki atrada universālu paņēmienu, kā iestāstīt, ka Staļins, lūk, nebija sagatavojies karam. Staļinam neesot bijis nepieciešamā divīziju un korpusu skaita, ieroču un karamateriālu daudzuma. Staļinam bija 300 divīziju? Maz! Vajadzēja četrsimt. Padomju imperators apmācīja miljonu izpletņu lēcēju? Maz! Bija jāapmāca divi miljoni Ļoti izdevīgs paņēmiens, vai ne? Ja Sarkanajā Armijā būtu 400 divīziju, vēsturnieki vienā mutē apgalvotu, ka 500 ir labāk nekā 400. Ja būtu 500, tad teiktu, ka labāk 600. Un tā bez gala. Šo paņēmienu var pielietot, raksturojot jebkādus ieroču veidus: padomju tankiem KV bija 100 milimetru biezas bruņu plāksnes? Plānas!

Pasaulē nav tādas valsts un armijas, kas būtu absolūti sagatavojusies karam. Šāda absolūta gatavība ir neaizsniedzama kā horizonts. Jebkādu skaitu, lielumu, daudzumu un kvalitāti var uzskatīt par nepietiekamu. Piemēram, jūs paceļat 100 kg smagu svaru stieni, bet es saku, ka tas nekas nav. Jūs paceļat 150 kg, bet man vienalga par maz. Lai kādu svaru jūs paceltu, tik un tā vienmēr es pierādīšu, ka 200 ir labāk nekā 150. Un man būs taisnība! Visi man piekritīs! Jo 300 patiešām ir vairāk nekā 200. Ja nu atrastos spēkavīrs, kas paceltu 300 kilogramus, tad tik un tā es apgalvošu, ka tas nav pietiekami.

Ar šī vienkāršā psiholoģiskā trika palīdzību komunistiem izdevās sacerēt pasaciņas par Staļina nesagatavotību karam. Tūkstoši komunistu to ierakstīja savās grāmatās un citos ākstu darbos. Viņiem bija taisnība: miljons tonnu munīcijas ir maz, divi miljoni būtu labāk.

Tāpēc atkārtošu vēlreiz — absolūtu gatavību karam nevar sasniegt. Tā nekad nav bijusi un nebūs. Gatavība karam ir ļoti stiepjams jēdziens. Par armijas gatavību karam var spriest, salīdzinot ar citu valstu armijām.

Nosaucot padomju lidmašīnu skaitu kara laikā, atcerēsimies, cik lidmašīnu bija vācu pusē. Raksturojot padomju tankus, neaizmirsīsim tos salīdzināt ar vācu spēkratiem.

Runā, ka 1941. gadā Staļins nevarēja uzbrukt Hitleram, jo, lūk, nebija cerību viņu uzvarēt… Uzbrukums varēja sākties… 1942. gadā, bet arī tad izredzes nebija lielas.

Satriecoša loģika. Taču pievērsīsimies citiem piemēriem.

Vai savulaik Japānai bija lielas izredzes pieveikt Ameriku? Salīdzināsim abu zemju izejvielu resursus! Amerikai bija viss nepieciešamais, toties Japānai nebija nekā. 1941. gadā Amerikas rūpnieciskais, zinātniskais un pats svarīgākais — tehnoloģiskais potenciāls ievērojami pārsniedza Japānas potenciālu. Ļoti uzskatāmi amerikāņi to pierādīja vēlāk — 1945. gada vasarā virs Hirosimas un Nagasaki…

Kara sākumā amerikāņiem bija stratēģiskā aviācija, kā arī milzīgas iespējas to attīstīt līdz prātam neaizsniedzamām robežām. Japānai nebija tādu iespēju. Japāņu bumbvedēji, lidojot pāri okeānam, nespēja sasniegt Amerikas krastus. Arī izsēdināt kaut vai vienu desanta bataljonu Amerikas krastā japāņi nespēja. Vēl atlika kara flote. No 1941. gada 7. decembra par galveno triecienspēku uzskatīja lidmašīnu bāzes kuģus. Amerika varēja tos būvēt tādā skaitā, ka nekāda cita valsts netiktu tai līdzi. Līdz 1941. gada 7. decembrim, kad japāņi uzbruka amerikāņu kara flotes bāzei Perlharboras salā, par galveno triecienspēku uzskatīja līnijkuģus. Decembra sākumā Japānai piederēja 10 līnijkuģi un vēl 3 tika būvēti. Amerikai bija 16 līnijkuģi un vēl 16 tika būvēti. Arī pēc citiem karakuģu veidiem amerikāņiem bija ievērojams pārsvars. Piemēram, Japānā būvē 1 smago un 9 vieglos kreiserus. Vienlaikus Amerikā būvēja 8 smagos un 32 vieglos kreiserus. Japāņi būvēja 43 mīnu kuģus, bet amerikāņi 188, turklāt ar ievērojami labāku tehnisko raksturojumu (Antony Preston. Navies of World War II. London.: "Bison Books"., 1982., P. 133, 151).

Amerikas rūpnieciskais potenciāls bija pietiekams, lai strauji palielinātu līnijkuģu, lidmašīnu bāzes kuģu, kreiseru, mīnu kuģu, fregašu, zemūdeņu u.c. kuģu būvi. Japāna to nespēja izejvielu trūkuma dēļ.

Tad nu salīdzināsim un novērtēsim: vai Japānai bija kaut vai nelielas cerības uz uzvaru?

Es uzskatu, ka cerību nebija.

Ja Japānai nebija cerību uzvarēt, tad tas vēl nenozīmē, ka tā nevarēja uzbrukt Amerikai.

Varēja! Un uzbruka.

Turklāt uzbrukuma laikā japāņu karaspēks jau bija iestrēdzis karā ar ķīniešiem. Arī šeit Japānai nebija pilnīgi nekādu iespēju uzvarēt. Ķīniešu bija pārāk daudz, visus neapkausi. Ar Ķīnas ziemeļu kaimiņu — Padomju Savienību japāņiem tāpat bija sliktas attiecības. Ja Japānas militārais stāvoklis pasliktinātos vēl vairāk, tad no padomju puses tai varēja draudēt negaidīts trieciens. Dažus gadus vēlāk tā arī notika. Japānas gatavošanās uzbrukumam amerikāņu flotei 1941. gadā nozīmēja, ka reizē tai bija jāgatavojas triecienam britu flotei…

Vai Japāna spēja vienlaicīgi pieveikt Ķīnu, Ameriku, Lielbritāniju, Padomju Savienību un to sabiedrotos?

Nē, nespēja. Tik un tā Japāna uzbruka Amerikai.

Cits piemērs. Vai Vācija varēja vienlaicīgi uzvarēt pārējās Eiropas valstis un Padomju Savienību?

Nē, Vācijai tas nebija pa spēkam. Vai no tā izriet, ka Vācija nevarēja uzbrukt?

Varēja! Un uzbruka.

Kad kāds apgalvo, ka Staļins nespēja uzvarēt Hitleru un, ka tāpēc nevarēja uzbrukt, tad tādam es saku — tās ir divas pilnīgi dažādas lietas, kas nav savstarpēji saistītas. Nespēja uzvarēt vēl nenozīmē nespēju uzbrukt.

Šāds apgalvojums ir aplams arī tāpēc, ka Staļins spēja sagraut Vāciju un aiziet līdz Berlīnei. Tās nav manas hipotēzes vai teorijas. 1945. gadā Staļins to pierādīja praktiski.

Ja padomju imperators būtu ieņēmis tikai Vīni, Varšavu un Kēnigsbergu, tad tagad droši vien mēs strīdētos, vai viņam bija iespējas ieņemt arī Berlīni. Bet Staļins sāka karot un aizgāja līdz Berlīnei. 1945. gadā ieradās Potsdamā, kur kopā ar sabiedrotajiem pārdalīja Eiropu. Kad tas bija noticis, tad komunisti sāka apgalvot: ja 1941. gadā Staļins uzbruktu, tad ieņemt Berlīni nespētu. Dariet ar mani ko gribat, bet komunistu loģiku es nesaprotu: Staļins aizgāja līdz Berlīnei, bet, lūk, viņš to neesot spējis.

Sarkanā Armija sāka kaujas ar vācu vērmahtu ļoti nelabvēlīgos apstākļos. Kaut ko ļaunāku pat grūti iedomāties! Tik un tā kaujas beidza Berlīnē. Vācu vērmahts sāka kaujas ar Sarkano Armiju ļoti labvēlīgos apstākļos. Par tādiem var tikai sapņot! Tik un tā kaujas beidza Berlīnē, piekrītot bezierunu kapitulācijai. Vācu karaspēka augstākais virspavēlnieks Ādolfs Hitlers beidza dzīvi pašnāvībā.

Tagad, lūk, mums pūlas iestāstīt, ka Hitlers esot labāk sagatavojies karam nekā Staļins. Apķērīgie, gudrie vācieši prata sagatavoties, bet dumjie krievi, ukraiņi, uzbeki, tatāri, ebreji un azerbaidžāņi neprata.

Komunisti izdomāja apbrīnojami viltīgus trikus, lai pierādītu Staļina nesagatavotību karam. 1993. gada 22. jūnijā avīze "Pravda" apstulbināja savus lasītājus, paziņojot, ka neilgi pirms otrā pasaules kara Sarkanā Armija sākusi saņemt bruņojumā jaunus, modernākus ieročus, taču nepaguva tos saņemt laikus un pietiekamā daudzumā. Tāpēc, lūk, tā nevarēja pirmā sākt uzbrukumu vāciešiem. Kurš tad uzbrūk, ja nav apmainījis vecos ieročus pret jauniem, modernākiem.

Ja tā, tad iznāk, ka Maskava nevar būt valsts galvaspilsēta, jo tās celtniecība ir gan uzsākta, bet nav pabeigta līdz galam… Kad Maskavā uzbūvēs pēdējo namu, tad tikai to varēs uzskatīt par galvaspilsētu.

Atgādināšu avīzes "Pravda" redakcijai, ka neko nebūvē tikai mirušā pilsētā, tādā, kuru kaut kādu iemeslu dēļ iedzīvotāji pametuši. Jebkuras valsts armijā apbruņošana ar jauniem, modernākiem ieročiem notiek nepārtraukti. Neapbruņo un nepapildina tikai tādu armiju, kas vairs nepastāv. Visas pārējās armijas gan miera, gan kara laikā nepārtraukti papildina, apgādā ar jauniem ieročiem un karamateriāliem. Ne velti šo procesu dēvē par bruņoto spēku celtniecību. Šis process ir bezgalīgs kā gājiens uz horizontu.

Pastāv psiholoģiskas lamatas, kurās iekļuvuši ne tikai daži centīgi, bet arī ietekmīgi izlūkdienesti.

Lielākas skaidrības labad vēlreiz pievērsīsimies japāņu līnijkuģiem. 1941. gadā Japāna lika vislielākās cerības uz tiem. Bet Japānai piederēja divas reizes mazāk līnijkuģu nekā Amerikai. Turklāt japāņu līnijkuģi bija novecojuši, tos uzbūvēja no 1913. līdz 1921. gadam (Antony Preston Navies of World War II, P. 151). Vismodernākais japāņu līnijkuģis jau bija sasniedzis cienījamu vecumu — 20 gadus. Bet jaunus vēl tikai būvēja. Viens no trim vismodernākajiem līnijkuģiem — "Jamato" flotē bija sagaidāms 1941. gada 16. decembrī.

Iedomāsimies sevi Amerikas Savienoto Valstu jūras kara flotes izlūkdienesta informācijas nodaļas priekšnieka vietā. 1941. gada 6. decembris. Nakts. Amerikāņu tauta dus saldā miegā. Bet izlūkdienestā es un mani kolēģi esam nomodā!

Kabinetos galda lampas nokarsušas, ka ne pirkstu piedurt. Rakstāmgaldi nokrauti ar papīriem. Pie sienām kartes, tabulas, fotoattēli, diagrammas. Pelntraukā kūp Havannas cigārs, tam līdzās divas tases atdzisušas kafijas.

Es, informācijas nodaļas šefs, un citi izlūkdienesta darbinieki lauzām galvas tikai vienā virzienā. Vai rīt, 1941. gada 7. decembrī japāņu karakuģu flote uzbruks?

Trīs vismodernākos līnijkuģus japāņi vēl būvē, tos flote saņems vēlāk. Vai šādā situācijā patiešām viņi uzbruks?

Visticamāk, ka es izsmēķēšu savu Havannas cigāru un teikšu: "Nē, rīt japāņi neuzbruks!"

Vispirms jāuzbūvē jaunie līnijkuģi, un tikai pēc tam viņi varētu dot triecienu.

Taču arī pēc 16. decembra, kad japāņu flote saņems pirmo moderno līnijkuģi, uzbrukums šķiet gan neticams, gan tikpat kā neiespējams. Nosēdiniet mani kaut vai elektriskajā krēslā, tik un tā es apgalvošu, ka japāņi neuzbruks. Jaunais līnijkuģis vispirms jāizmēģina, uz tā klāja atrodas sarežģītas ierīces un mehānismi, kuras darbina matrožu un virsnieku tūkstoši. Vispirms — kā flotē mēdz sacīt — jaunam kuģim jāpalūkojas trīmēs. Un vēl jātiek līdz Amerikas krastiem. Lai tiktu pāri okeānam, vajadzīgs ne mazums dienu.

Galu galā tas ir tikai viens līnijkuģis. Es labprāt pagaidītu, kamēr uzbūvē un izmēģina otru. Bet otru kuģu būvētāji sola tikai 1942. gada 5. augustā. Arī pēc otrā es gaidītu trešo un ceturto līnijkuģi.

Te nu atklājas, ka tā var papildināt un modernizēt floti bezgalīgi. Vienu kuģi sagatavo nodošanai kaujas ierindā, otram krāso sānus, trešo no doka nolaiž ūdenī, ceturto beidz būvēt, piekto sāk, sesto projektē, par septīto sapņo. Kamēr flote saņem astoto karakuģi, tikmēr pirmais jau būs bezcerīgi novecojis.

Gaidīt, kad uzbūvēs visus, būtu tas pats, kas gaidīt, kad Maskavā uzcels pēdējo namu.

Runā, ka kara sākumā Staļinam tanku vienības nebija pilnīgi apgādātas ar jaunajiem T-34 un KV, tāpēc par uzbrukumu viņš nevarēja pat domāt. Kad karaspēku apgādās pilnīgi, tad nu gan…

Blēņas! Nekā tamlīdzīga!

Ja gaidīsim, kamēr karaspēku apbruņo ar jauniem, modernākiem ieročiem, tad karu vispār nevarēsim uzsākt — tāds laiks nekad nepienāks.

Lai apbruņotu ar tankiem T-34 pusi tanku karaspēka apakšvienību, nepieciešami vairāki gadi. Šajā laikā tanku konstruktori uzbūvēs jaunu, labāku tanku T34-85. Ja sāksim apgādāt armiju ar šiem tankiem, tad pašās beigās parādīsies pats jaunākais modelis — T-44. Kamēr mēģināsim apbruņot armiju ar tankiem T-44, tikmēr uzbūvēs T-54 utt., utjpr.

Runā, ka Staļins nevarēja uzbrukt, jo tikko bija sākusies armijas apbruņošana ar jauniem un modernākiem tankiem. Pievērsīsim uzmanību, kas šajā laikā notika vācu tanku vienībās! Vācu armija nesaņēma nevienu tanku, kurš pēc tehniskā raksturojuma būtu līdzvērtīgs padomju tankiem T-34, KV un citiem. Ja kādi apgalvo, ka Staļins, kurš apbruņošanu ar jauniem tankiem tikko bija iesācis, nevarēja uzbrukt, tad jau Hitlers, kurš tanku būvē vispār nebija sasniedzis tādu līmeni, ne tik nevarēja uzbrukt.

1941. gadā Sarkanās Armijas artilērijas karaspēka apakšvienībās bija lielgabali, kurus ieskaitīja bruņojumā 1938. un 1939. gadā, un jau tādi, kurus kara rūpnīcās izgatavoja 1940. un 1941. gadā. Toties vācu artilērijas karaspēka apakšvienībām piederēja 1918. un pat 1913. gadā ražoti lielgabali un haubices. Par jauniem, modernākiem ieročiem vācu artilēristi vēl sapņoja.

Vai no tā var secināt, ka Hitlers nevarēja uzbrukt?

Kam ir izdevīgi izplatīt mītus par Staļina nesagatavotību karam?

Tas ir izdevīgi komunistiem. Jebkurš noziedznieks izliekas par muļķi, kad viņu apvaino noziegumā vai mēģinājumā pastrādāt noziegumu, uzrādot konkrētus pierādījumus.

Komunistiskais režīms ir pastrādājis daudz noziegumu. Nekad komunisti neatklāja savas kļūdas un noziegumus. Tās slēpa, par tiem klusēja. Komunisti noslēpa zemnieku iznīcināšanas patiesos mērogus, nekad neatklādami zemnieku sacelšanās apspiešanas paņēmienus. Komunisti klusēja par koncentrācijas nometnēm un ķīlnieku ņemšanu. Ar putām uz lūpām viņi noliedza piedalīšanos poļu virsnieku apšaušanā, neziņoja par atomkatastrofām, nepublicēja statistikas ziņas par noziedzības izplatīšanos, neļāva iepazīties ar arhīvu dokumentiem.

Taču dīvaini! Par notikumiem neilgi pirms kara un kara sākumā komunisti runāja apbrīnojami miermīlīgi. Labprāt atzina savas kļūdas un maldīšanos. Vēl vairāk — paši uzmeklēja arhīvu dokumentus, kas apstiprina nesagatavotību karam, pasniedzot tos sev izdevīgā gaismā, t.i. tīšām parādot savu nemākulību un aprobežotību karamākslā. Padomju maršali un ģenerāļi vaļsirdīgi atzina savu muļķību, atklājot vēstures pētniekiem arvien jaunus, līdz šim nezināmus faktus.

Tā uzvedas noziedznieks tiesā. Viņš stāsta tiesnešiem, ka, pirmkārt, nozieguma izdarīšanas brīdī viņam neesot bijis cirvja. Otrkārt, cirvis esot bijis truls. Pistole esot sarūsējusi un nepielādēta, un vispār viņš nemaz nemākot šaut. Viņam, lūk, nevarēja būt nekādu ļaunu nodomu arī tāpēc, ka prātiņš tāds īss… Vārdusakot, apsūdzētais itin prasmīgi laiž muļķi tā, ka tiesneši nespēj nekur piesieties.

Tieši tā pirms 50 gadiem muļķi laida padomju politiķi, ģenerāļi un maršali, piegādājot vēsturniekiem ļoti ticamas, taču nepatiesas ziņas.

Te nu lietpratīgiem vēsturniekiem būtu īstais brīdis saausīties — kas īstenībā notiek? Kāpēc komunisti tik dāsni izdāļā dokumentus, kurus citos apstākļos glabātu vēl simt gadu un aiz septiņām arhīvu atslēgām? Kāpēc padomju vara tīšām padara sevi par muļķi, kļūstot par izsmieklu pasaules sabiedrības acīs?

Dažs labs vēsturnieks varētu jautāt pats sev: "Kāpēc es kritizēju komunistus, bet viņi man par to piešķir zinātniskus grādus un titulus? Kāpēc tik bieži atkārtot par nesagatavotību, turklāt minot tik daudz dažādu sīkumu? Kā labā tas tiek darīts?"

Vai tad vēl par maz nelietību pastrādāja komunistiskais režīms? Cik upuru prasīja tikai kolektivizācija? Āre! Kolektivizāciju iztirzāt neļauj! Pamēģini tik! Vienā rāvienā nokļūsi pie baltajiem lāčiem! Toties par karu (tiesa, ne jau par visu, bet tikai par pašu tā sākumu) — lūdzu, lasi, raksti, stāsti cik uziet! Arī kliegt vari kaut vai līdz aizsmakumam!

Daži vēsturnieki nebija nedz pārlieku piesardzīgi, nedz izvēlīgi. Komunistu sacerētās pasaciņas viņi sakampa un aprija kā izsalkuši vilki. Un sāka izplatīt pasaulē anekdoti citu par citu smieklīgākas. Jāatzīst, ka šie vēsturnieki strādāja visai sekmīgi. Pamazām vienkāršais cilvēks noticēja un kā papagailis atkārtoja: "Staļins nebija sagatavojies karam, tāpēc viņš pirmais nevarēja uzbrukt." Viņam vairs neienāca prātā, ka īstenībā bija divi agresori: Hitlers un Staļins. Kremļa saimnieks bija viltīgāks, nežēlīgāks, labāk sagatavojies karam nekā Hitlers. Kara iznākums par to liecina nepārprotami.

Pasaciņu izplatīšanā sevišķi nopelni ir Hruščovam. Autorus, kuri sacerēja rakstus un grāmatas par Staļina "nesagatavotību", Hruščovs apbalvoja ar ordeņiem un prēmijām vai iecēla augstos krēslos. Hruščovs bija viltīgs zēns. Viņš zināja, ka "nesagatavotības" propagandēšanā jāsaglabā mēra sajūta. Reizēm dažus vēsturniekus publiski norāja. Sak, manuprāt, pārcentāties, dārgie biedri… Tomēr nevienu autoru aiz restēm nelika un viņu rakstu darbus neaizliedza. Dažus pārlieku centīgus "nesagatavotības" teorijas aizstāvjus peldams, Hruščovs taisīja viņiem labu reklāmu. Centīgi vēstures pētnieki uzskatīja sevi par dumpīgiem taisnības meklētājiem mākslīgi radītajā konfliktā ar varas iestādēm.

Hruščova varas gados komunistiskajā korī itin skanīgi sadziedājās arī ārzemju vēsturnieki. Daži to darīja ne tikai augstu amatu un naudas dēļ. Ikkatram cilvēkam piemīt kādas mazas vājībiņas. Ikkatrs alkst pirmais atklāt plankumus Saules sejā. Lūk, Staļins nesaprata, bet es saprotu…

Komunistu patafons sparīgi griežas vēl šobaltdien. Izdevuma "Rosijskoje Vremja" 1993. gada 1. numurā kāds Vladimirs Jurovickis raksta, ka Sarkanajai Armijai vispār neesot bijis nekādu konkrētu plānu. Viss, ko tā darīja, esot noticis pilnīgi bezjēdzīgi. Karaspēka apakšvienību pārvietošanās esot notikusi kā pagadās: dažas divīzijas trauc šurp, citas divīzijas trauc turp… Kāpēc trauc? Tāpat vien! Staļins, Žukovs un Timošenko esot nodomājuši maldināt savu armiju, pasniedzot armiju pavēlniekiem "sarkanās paketes", kurās nekādu pavēļu uzbrukt neesot bijis. Staļins esot gribējis piemānīt frontu un armiju pavēlniekus, korpusu un divīziju komandierus, radot viņos iespaidu, ka Sarkanās Armijas ģenerālštābā ir izstrādāti kaut kādi plāni… "Vai tik šīs "sarkanās paketes" nebija domātas acu apmānīšanai, karadarbības plānu esamības imitēšanai, lai maldinātu savus pašu komandierus, iedvešot viņiem pārliecību, ka viņu sēdēšanai mežos un purvos ir kaut kāda jēga? Tāds izskaidrojums ir ļoti ticams".

Jurovickis uzskata, ka Staļins, Žukovs, Timošenko, Sokolovskis, Vatutins, Vasiļevskis, Malandins, Štemenko, Šarohins, Kurasovs nestrādāja, bet tikai tēloja saprātīgu rīcību — kā mazi bērni, kas runā pašu izdomātus, nesakarīgus vārdus, atdarinādami kaut kādu svešzemju valodu.

Rietumu pasaulē Jurovicka kunga sacerējumi izraisīja patiesu sajūsmu visos Krievijas ienaidniekos. Rasisti no prieka lēca gaisā. Dažādos žurnāliņos un avīzītēs cits pēc cita parādījās rakstiņi par to, ka krievu domāšana ir dzīvnieku līmenī un ka viņi nespēj domāt vispār. Ja apakšvienību komandieriem pavēstītu, ka nekādu militāru plānu nav, tad katrs rīkotos, kā ienāktu prātā, pēc apstākļiem. Bet, lūk, šie bailīgie lopiņi piemānīja paši sevi. Viņi izlikās, ka ir izstrādājuši militārus plānus un ka jebkurā rīcībā apslēpta dziļa j ēga.

Nav vērts uzskaitīt visus tos nekrietnos smērējumus, kurus Rietumos publicēja dažnedažādi nelietīgi skribenti, berzēdami rokas priekā par Jurovicka kunga rakstu. Kad diletanti bija gana izpriecājušies, tad pienāca kārta zinātnes spīdekļiem…

Padomju armijas Ģenerālštāba, Galvenās politiskās pārvaldes un oficiālās avīzes "Krasnaja Zvezda" mīlulis, Edinburgas universitātes profesors Džons Eriksons pavēstīja: "Līdz pat 1941. gada aprīlim Staļina politika zināmā mērā tomēr bija apzināta."

O, dižais vēstures noslēpumu pētniek! Paldies, ka tu aplaimoji mūs ar tādu atzīšanos… Tātad līdz aprīlim Staļina rīcībā vēl kaut kādu jēgu varēja samanīt, bet vēlāk vairs ne…

Profesors Eriksons, protams, ir gudrāks par "dzeltenās preses" entuziastiem, viņš nesauc krievus par lopiem un nepieskaita viņus pie zemākas kārtas radījumiem. Viņš visžēlīgi atļauj krieviem pašiem rātni nolaisties līdz šai zemākajai kārtai…

Tikmēr Jurovicka radītās duļķes turpināja sagandēt skaidrus ūdeņus. Telavivas universitātes profesors Gabriels Gorodeckis uzrakstīja grāmatu ""Ledlauža" mīts", kurā atkārto to pašu Jurovicka domu, nenorādot īsto autoru, bet uzdodot par zinātnisku patiesību, kuru atklājis Džons Eriksons: "…līdz aprīlim zināmā mērā rīcībai bija kaut kāda jēga…" (16. lpp.).

Taču pats galvenais nāca vēlāk. Gadu pirms Gorodecka grāmatas parādīšanās avīze "Krasnaja Zvezda" 1994. gada 22. jūnija numurā publicēja jūsmīgu rakstu par Gorodecka nopelniem vēsturiskās patiesības izdibināšanā. Cildināja arī profesoru Eriksonu un kaut kādu Jakobsonu — vēl vienu censoni, kas arī uzskatīja, ka ir gudrāks par pašu Staļinu. "Krasnaja Zvezda" uzteica "progresīvos pētniekus" un pavēstīja, ka "tamlīdzīgu darbu parādās arvien vairāk".

Kur nu vēl vairāk! Sacerējumu, kuros atklāti un pretīgi vai līdzjūtīgi aprakstīts krievu trulums, ir pilni visi Rietumu grāmatu veikalu plaukti.

Tā nu tas propagandas ritenis griežas: kaut kāds Jurovickis paziņo, ka Sarkanās Armijas

Ģenerālštābā neviens neko prātīgu nedarīja, bezdarbībā sēdēja kara apgabalu un flotu ģenerāļi un admirāļi, tāpat mazāku apakšvienību štābos visi laida muļķi — precīzāk sakot — gļēvulības dēļ štābi, ieskaitot Ģenerālštābu, čakli strādāja, lai piemānītu… paši sevi, Sarkanās Armijas karavīrus un jaunākos virsniekus, nespēju domāt maskējot ar saprātīgas rīcības imitāciju. Jurovicka un viņam līdzīgo "atklājumus" naski publicē Rietumu dzeltenās preses par lēcu virumu pērkamie izdevumi, pēc tam apmelojumus un izdomājumus atkārto "progresīvie zinātnieki" — tādi kā Eriksons, Jakobsons un Gorodeckis. Visbeidzot tos pārpublicē Krievijas Aizsardzības ministrijas oficiālajos izdevumos, uzdodot par Rietumu gaišāko prātu visnotaļ zinātniskiem atklājumiem. Oficiālo militāro izdevumu "Krasnaja Zvezda", protams, pēc tam Rietumos lasa tādi kā Jurovickis. Un propagandas ritenis griež otru apli — atkal dažādos skandalozas lapeles iespiež rakstiņus par krievu kliedzošo stulbumu, trulumu, slinkumu un gļēvumu.

Tie cilvēki, kuriem bijusi izdevība iepazīties ar Hitlera plānu "Barbarossa", zina, ka nekas muļķīgāks cilvēces vēsturē nav radīts. No vienas izejas pozīcijas reizē uzbrukt divos dažādos virzienos var tikai galīgs nejēga. Padomju armijas štābos tādus "stratēģus" atklāj ātri. Nostāda pie kartes un saka: "Te atrodas mūsu pozīcijas, bet, rau, te nostiprinājies pretinieks. Uzbrūc!" Ja uzbrukuma virzienu bultas iezīmēsi divos dažādos virzienos, kas nekur nesaskaras, tad par militāru karjeru vari nesapņot. Protams, skaļi tev neviens to neteiks, bet štāba operatīvajā nodaļā vai vadībā ilgi neturēs…

"Barbarosas" plānā uzbrukums Padomju Savienībai bija iezīmēts ar trim bultām trijos dažādos virzienos. Tas pats, kas pretiniekam sist ar dūrē nesažņaugtiem, taisni izstieptiem pirkstiem. Visneiedomājamākais stulbums! Ja vēl ņem vērā, ka vācu uzbrukums vienlaicīgi bija ieplānots arī Ziemeļāfrikā, tad par vācu militāro uzbrukuma operāciju plānotāju prāta spēj ām vispār nav vērts runāt. Viss tāpat ir skaidrs. Arī 1942. gadā vācu armija turpināja uzbrukt vienlaicīgi divos dažādos virzienos — uz Staļingradu un uz Kaukāzu. Vai var iedomāties vēl lielāku muļķību? Ja spēku būtu vairāk, tad 1942. gadā vācu armija vienlaicīgi uzbruktu trijos vai četros virzienos…

Taču par to kungi no izdevuma "Rosijskoje Vremja" nevēlas atcerēties. Viņiem tikai krievu Ivans ir muļķis. Toties vācieši — gudri.

Taisnības labad piebildīšu, ka šo propagandas riteni neiegrieza Jurovickis, Eriksons, Ņekričs un Gorodeckis. Tas sāka griezties agrāk. Atminos kādu starptautisku semināru Maskavā. Prezidijā — padomju ģenerāļi un maršali. Zālē — Rietumu vēstures pētnieki. Cits pēc cita semināristi kāpj tribīnē un stāsta smieklīgus stāstiņus par nesagatavotību karam. Semināra pārtraukumos dalībnieki gremo sviestmaizītes ar kaviāru… Vakaros izklaidējas "Metropolē" un "Nacionālē". Brīvdienās — lāču medības ar krietnu iedzeršanu omulīgi iekārtotā meža namiņā un vēl citi saviesīgi pasākumi.

Toreiz šiem vēstures pētniekiem gribēju skaļi uzsaukt: "Atjēdzieties! Vai jūs aptverat, kāpēc esat šeit uzaicināti? Vai nojaušat, kāpēc komunisti jūs tā ēdina, dzirdina un guldina? Kāpēc jūsu priekšā maršals Koņevs izliekas pieticīgs, nevarīgs un vājš? Kāpēc viņš tik ļoti pūlas nodemonstrēt savu muļķību? Vai jūs esat sastapuši cilvēku, kas labprātīgi, turklāt vēl publiski atzīst savu dumj ību un slinkumu?"

Maršali izturas pavisam citādi. Parasti par pieļautajām kļūdām viņi klusē. Toties par panākumiem skandina malu malās. Maršals Koņevs nevienam pat neatzītos, ka tādas vispār ir bijušas. Bet maršals nemitīgi stāsta par kļūdām, nemākulību, muļķību,…. Ber kā no pilnības raga! Paraustiet, vēsturnieku kungi, sevi aiz deguna un reiz attopieties! Padomājiet ar prātu, kāpēc arī no jums padomju ģenerāļi un maršali gaidīt gaida pasaciņas par Staļina nesagatavotību karam! Vēstures pētnieki, protams, neko tamlīdzīgu nedarīja' Lielā pacilātībā un apmierinājumā viņi devās mājup un dažnedažādos preses izdevumos atkārtoja visu, ko viņiem sastāstīja Maskavā.

Maršalu sastāstītās pasaciņas par nesagatavotību dažreiz parādījās arī "Kara vēstures žurnāla" slejās. Tanku karaspēka galvenais maršals P. Rotmistrovs rakstīja: "Cits mūsu armijas pārejošo neveiksmju cēlonis bija tanku un daļēji lidmašīnu trūkums… Tehniskā ziņā mūsu tanki bija pārāki par vācu ražotajiem… taču tanku mums bija vairākas reizes mazāk nekā pretiniekam. Ar to izskaidrojami vācu armijas panākumi kara sākumā" ("Kara vēstures žurnāls", 1961. gada 1.numurs).

1941. gada 22. jūnijā Sarkanajai Armijai bija septiņas reizes vairāk tanku nekā vācu vērmahtam Austrumu frontē. Tanku karaspēka galvenajam maršalam nu gan tas bija jāzina! Maršala P. Rotmistrova rakstu izlasīja PSRS Aizsardzības ministrijā, Ģenerālštābā, Tanku karaspēka Galvenajā pārvaldē, visās kara akadēmijās,… Neiebilda neviens!

Nevienu neuztrauca, kāpēc maršals tik klaji meloja. Ko viņš gribēja ar to panākt? Varbūt arī citi stāsti par "nesagatavotību" šūti ar tiem pašiem diegiem? Un vispār — kur biedrs Rotmistrovs ņēma šīs ziņas?

Biedrs Rotmistrovs tās patapināja no biedra Staļina.

Tanku maršals vārds vārdā atkārtoja to, ko sacīja biedrs Staļins 1941. gada 6. novembrī metro stacijā "Majakovskaja".

Lūk, kur jāmeklē īstais "nesagatavotības" teorijas radītājs!

Gadsimta noziegums izgāzās, un Staļins pirmais ierunājās, ka, lūk, mēs karam nemaz nebijām sagatavoti, mums bija par maz tanku…

Tāpēc Hruščovs un viņa līdzskrējēji nav pārāk oriģināli. Viņi gluži vienkārši atkārtoja tās pasakas, kuras pirms tam stāstīja Staļins. 1961. gadā Padomju Savienībā Staļinu uzskatīja par cilvēces vislielāko ļaunumu. Tomēr izdevīgā brīdī piemērotu Staļina citātu (tas nekas, ka melīgu) atļāva izmantot.

Tiesa, ilgi noslēpt īsto padomju tanku skaitu nevarēja. Tad Staļina sacerēto pasaciņu pasniedza citādā mērcē: tanku netrūka, bet tie bija slikti… Padomju maršalu pulkā tomēr bija arī cilvēki, kas sevi cienīja vairāk. Padomju Savienības maršals Semjons Timošenko kategoriski atteicās rakstīt memuārus. Teikt patiesību maršalam neatļaus, tas bija skaidrs pat ierindniekam. Ja patiesību teikt nevar, tad… par ko lai vispār runā?

Georgiju Žukovu arī spieda uzrakstīt memuārus. Žukovs neizturēja un padevās. Un izdēja "zelta olu".

Vēlreiz pāršķirstīsim "Atmiņas un pārdomas". Ko Žukovs atminas par soda bataljoniem? Neko. Visu karu izgāja, bet ne redzēja soda bataljonus, ne dzirdēja par tiem. Un pats drošā nāvē — ieņemt bezvārda augstienes — nesūtīja. Labi, lai tā būtu!

Ko Georgijs Žukovs atminas par mūsu zaudējumiem? Neko. Ja neatminas, tad jau arī pārdomās negremdējas. Vācieši, tie gan krituši tūkstošu tūkstoši. Vācu armija zaudēja lielgabalus, tankus, lidmašīnas. Pēc katras militārās operācijas pabeigšanas Žukovs paziņo, cik tanku un lidmašīnu, kareivju un virsnieku zaudēja vācu vērmahts. Toties par Sarkanās Armijas zaudējumiem Žukovs nebilst ne vārda. Sak, mēs uzbrukām bez zaudējumiem!

Vēstījumā par kara sākumu padomju karavadonis, maigi izsakoties, daudz ko saputrojis.

Tagad, kad rodas iespēja ielūkoties dažos arhīvu dokumentos, Žukova melošana ir redzama ļoti skaidri. Ko nu lai iesāk? Kā izskaidrot, kāpēc maršals melojis? Izskaidrot var tikai ar muļķību. Sak, dumjš bija Žukovs, samuldēja visādas blēņas. Kā vēl citādi lai cilvēkiem acis aizmālē?

Rau, uzstājas ģenerālleitnants N. Pavļenko: "Sešdesmito gadu vidū G. Žukovs un arī mēs, kara vēsturnieki, uzskatīj ām, ka kara sākumā pretiniekiem bija vairāk dzīvā spēka un kara materiālu nekā mūsu vienībām, kas bija izvietotas pierobežas zonā. Tagad, kad parādījušās jaunas publikācijas…" ("Kara vēstures žurnāls", 1988. gada 11. numurs, 26. lpp.).

Uz mirkli noticēsim ģenerālim. Tātad G. Žukovs, memuārus rakstīdams, daudz ko nezināja. Tas pats Žukovs, kas pirms kara un kara sākuma bija Ģenerālštāba priekšnieks, kara gaitā — Staļina "labā roka" — Augstākā Virspavēlnieka vietnieks, pēc kara — aizsardzības ministrs un Politbiroja loceklis. Ko 60. gados pēkšņi piemirsa četrkārtējs Padomju Savienības varonis, Padomju Savienības maršals? Vai to, cik kara sākumā Hitleram bija tanku? Tas taču ir zināms — 3350! Dažādos avotos vēsturnieki gan nosauc dažādu tanku skaitu, bet atšķirības nav tik lielas. Manis tikko nosaukto tanku skaitu var pārbaudīt jebkuros avotos. Var uzzināt, cik tolaik tanku ražoja vācu kara rūpnīcās. Var saskaitīt tankus ikkatrā tanku divīzijā un pēc tam iegūt summu. Tādu pašu skaitu nosauc arī vācu vērmahta ģenerāļi. Ja viņi melo, tad to var viegli atklāt — visi vācu vērmahta augstākās

pavēlniecības arhīvi glabājas netālu no Maskavas — Podoļskas pilsētā…

Taču neviens vācu ģenerāļu sacīto neapgāza. Vācu ieroču skaits, ieskaitot tankus, un karamateriālu daudzums bija un ir labi zināms, tāpēc nekad nevienam nekādas problēmas neradās.

Atliek domāt, ka 60. gados Žukovs nezināja, cik 1941. gadā Sarkanajā Armijā bija tanku.

1941. gadā Sarkanajā Armijā bija 24 000 tanku. Žukovam šķita, ka mazāk nekā vāciešiem, t.i. mazāk par 3 tūkstošiem. Ievērojami mazāk…

Žukovs, nabadziņš, tā arī aizgāja viņsaulē, neuzzinājis tanku īsto skaitu. 1941. gadā Sarkanajai Armijai tanku ziņā bija septiņkārtīgs pārsvars, bet mūsu dārgais biedrs maršals sprieda kā Staļins: "…tanku mums tomēr ir vairākas reizes mazāk nekā vāciešiem…"

Tad nu jāsecina, ka Sarkanās Armijas Ģenerālštābs un Ģenerālštāba priekšnieks pat aptuveni nezināja, kādi spēki un līdzekļi ir viņu rīcībā. Jāsecina, ka pēc kara, sēdēdams augstos valsts pārvaldes krēslos, Žukovs neinteresēj ās par karu, neiedziļināj ās kara vēstures problēmās. Ja noticēsim ģenerālleitnantam Pavļenko, tad iznāk, ka arī kara vēsturniekus karš neinteresēja. Žukovs rakstīja memuārus, domāja par nākošajām paaudzēm. Viņš rakstīja grāmatu, kuru gatavojās izdot daudzu pasaules tautu valodās. Taču reizē neievēroja elementāras lietas — karojošo pušu spēku samērus. Ja tas tā bija, tad… Žukovs patiešām bija muļķis. Tad viņam jāpiešķir Muļķa ordenis. Arī uz karavadoņa pieminekļiem jāuzraksta skaidri un gaiši: "Muļķis". Kara vēstures institūtam steigšus jāmaina nosaukums. Muļķu institūts — tā to varētu nosaukt. Jāpārdēvē arī Ģenerālštābs. Muļķu Ģenerālais štābs — tā skan daudz labāk.

Komunisti centās iegalvot, ka Padomju Savienība nebija sagatavojusies karam. Tas nekas, ka tā pabeidza karu ar spožu militāru uzvaru. Esmu uzrakstījis šo grāmatu, lai pierādītu, ka Padomju Savienība karu pazaudēja. Padomju Savienība bija pilnīgi sagatavojusies, tikai tā bija iecerējusi pavisam citu karu…

Lai noslēptu militārās gatavošanās īstos apmērus un mērķus — Eiropas "atbrīvošanu" no buržuāzijas jūga, kas tomēr nenotika, mums visiem galvās uzmauca ākstu cepurītes ar zvaniņiem. Noziegumu, kam padomju režīms ilgi un rūpīgi gatavojās un kuru paveikt neizdevās, vēlāk nomaskēja ar leģendu par mūsu vispārēju un neiedomājamu stulbumu. Par muļķiem uzdeva mūs visus, ieskaitot Staļinu un Žukovu.

Mēs pazaudējām karu.

Mēs pazaudējām karu, jo tīšām bijām pārvērsti par muļķiem.

Mēs pazaudējām karu, jo tauta noticēja savai muļķībai.

Mēs pazaudējām karu, jo bija izaugušas paaudzes, kas izplatīja komunistu melus par mūsu neiedomājamo, patiešām neizskaidrojamo trulumu.

Mēs pazaudējām karu, jo miljoni mūsu gaišāko prātu bija gatavi pārgrauzt rīkli ikvienam, kurš sadūšojās apšaubīt mūsu stulbumu.

8. nodaļa. Kam bija labaki sabiedrotie?

"Lai uzvarētu, Hitleram kada brīdī bija stipri japieņemas prātā - jaslapē sava iedibinata režīma rasistiskas tieksmes, uzsverot ta galveno pamatu - socialismu, jakaro nevis pret krieviem, bet pret boļševismu, jameklē Rietumos, ja ne sabiedrotie, tad kaut vai neitrali noskaņoti politiķi. Taču pats galvenais - iemacīties no Staļina ne tikai to, ka būvēt koncentracijas nometnes, bet arī to, ka īstie nodomi janomaskē ar dažnedažadiem viltus progresīviem vardiņiem." Edmunds Kuzņecovs. No runas Parīzes Kongresu pilī, 1985. gada 2. oktobrī.

Esmu dzirdējis iebildumu: Staļins neesot sagatavojies karam, bet vēlak aizgajis līdz Berlīnei tikai tapēc, ka viņam palīdzēja sabiedrotie.

Tikai amerikaņi vien piegadaja Staļinam 427 284 kravas automobiļus. Tie bija pasaulē vislabakie "Studebacker" un "Dodge", ikviens frontinieks par šiem spēkratiem sacīja tikai atzinīgus vardus. Bez tam Padomju Savienība saņēma no Amerikas 50 501 džipus "Willy's". Tas bija brīnišķīgas apvidus mašīnas, kadas neražoja neviena cita valstī. Amerikaņu vilītim" bija vienkarša uzbūve, tas bija uzticams un drošs ka īsts kaujas biedrs. "Vilīti" varēja izmantot gan ka apakšvienības komandiera auto, gan ka sakarnieku, ziņnešu, konvoja, artilērijas novērotaju, sapieru, sanitaru, desantnieku, izlūku auto. Taja, protams, ērti jutas arī čekisti un poļitruki. No ASV Staļins saņēma veselu floti, kura bija 595 karakuģi, to skaita 28 fregates, 105 zemūdenes, 77 mīnu kuģi, 3 ledlauži (pret tiem nekad neesmu bijis vienaldzīgs) 140 kuģi cīņai pret zemūdenēm, 202 torpēdkuģi utt. Amerikaņi iedeva Staļinam arī 13 303 bruņutransportierus un smago vilcēju, 35 041 armijas motociklu, 8089 sliežu licēju, 1981 lokomotīvi, 11 155 dzelzceļa vagonus, 136 000 tonnas spragstvielu, 3 820 906 tonnas partikas — galvenokart liellopu sautētu gaļu, sviestu, šokoladi u.c, 2 541 008 tonnas naftas un naftas produktu, 2 317 694 tonnas tērauda, ieskaitot bruņu tēraudu, 50 413 tonnas adu, 15 010 900 parus adas karavīru zabaku… Šo uzskaitījumu varētu turpinat vēl. Bezgalgaraja saraksta atrodam arī 4952 iznīcinatajus "Aerocobra", 2410 "Kingcobra" — pavisam 9681 piecu modeļu iznīcinataju, 2771 bumbvedēju A - 20, 861 bumbvedēju B - 25, 423 107 lauku telefona aparatus, alvu, kobaltu, beriliju, kadmiju, kobalta rūdu, 5807 tonnas alumīnija cauruļu, 166 699 tonnas alumīnija sakausējumu, 624 tonnas alumīnija stieņu, 56 387 tonnas alumīnija lokšņu, 34 793 tonnas bronzas un misiņa stieņu, 7335 tonnas bronzas un misiņa vadu, molibdēna koncentratu, magnija sakausējumus, varu, cinku, svinu, niķeli, 350 000 tonnas mangana rūdas, 69 000 000 kvadratmetru vilnas audumu, 3 700 000 automobīļu riepu, bez tam 81 000 tonnas gumijas, simtus tūkstošu radiostaciju, naftas parstrades rūpnīcas ar pilnu tehnoloģisko ciklu, radiolokatorus, torpēdas, jūras mīnas, karavīru, štaba un sanitaras teltenes, mašīnbūves uzņēmumu sliežu celtņus, parvietojamas maizes ceptuves, optiku — sakot no snaiperu tēmēkļiem un beidzot ar artilērijas uguns vadīšanas vissarežģītakajam ierīcēm, lauku virtuves, cementu, tūkstošus tonnu dzelzceļa sliežu, ķirurģijas instrumentus, desmit tūkstošus tonnu dzeloņstiepļu, miljonus elektrisko spuldžu, hospitaļu iekartas, ūdens desanta piederumus, tūkstoš tonnu maskēšanas tīklu, izpletņus, metalapstrades iekartas, augstas precizitates slīpmašīnas, tērauda caurules, buldozerus, 8218 zenītlielgabalus un 5815 prettanku lielgabalus, 8701 artilērijas traktoru, 473 000 000 artilērijas šaviņu, patšautenes, ložmetējus, navigacijas aprīkojumu kuģiem un lidmašīnam. Un ta talak. Un ta joprojam. Un vēl un vēl ("Krasnaja Zvezda", 1991. gada 18. jūlija un 29. augusta numuri; "Kara vēstures žurnals", 1990. gada 6. numurs, 1991. gada 2. numurs; "Graņi", 1985. gada 136. numurs, 229. — 231. lpp; Z. Vestfals., Liktenīgie lēmumi., M., 1958., 114. lpp.).

Stratēģiskās izejvielas un karamateriālus Padomju Savienībai piegādāja arī citas valstis. Sarkanajai Armijai bija nepieciešamas 4000 tonnas alumīnija mēnesī (A. Mikojans, bijušais Politbiroja loceklis, "Kara vēstures žurnāls", 1978. gada 9. numurs, 64. lpp.) Zaporožjes alumīnija rūpnīca ražoja 4500 tonnas alumīnija mēnesī. Pārējās padomju rūpnīcas spēja saražot samērā niecīgu daudzumu alumīnija. Britānija precīzi piegādāja biedram Staļinam 2000 tonnas alumīnija mēnesī (skat. turpat). Tas nozīmē, ka otrā pasaules kara laikā ASV un Britānija ar uzviju nodrošināja Padomju Savienības vajadzības pēc šīs stratēģiski svarīgās izejvielas. Komunisti lielās, ka kara laikā spējuši paši ražot kara lidmašīnas pietiekamā daudzumā. Jā, patiešām padomju aviācijas rūpnīcas to spēja. Taču der atcerēties arī par alumīnija un citu lidmašīnām nepieciešamo izejvielu, detaļu un ierīču piegādēm. Pasaulē vislabākajos padomju tankos bija uzstādīti pasaulē vislabākie tanku motori V - 2. Lai tos uzbūvētu, tāpat bija nepieciešams alumīnijs.

Padomju Ziemeļu ledus okeāna kara flote saņēma no Britānijas 27 karakuģus, to skaitā četras zemūdenes. Angļi nodeva Staļinam lietošanā līdz kara beigām veselu floti, kurā bija 92 karakuģi, ieskaitot līnijkuģi "Royal Soweren" un kreiseri. Daži saka, ka līnijkuģis esot bijis vecs. Varbūt. Piebildīsim, ka agrāk Padomju Savienībai Ziemeļu ledus okeāna flotē vispār nebija lielu karakuģu — ne līnijkuģu, ne kreiseru. Britānija piegādāja arī augstākā labuma vasaras ādas apģērbus. Vēl šobaltdien britu salās 1940. gada parauga vasaras ādas vējjakas ir lielā cieņā. Tieši tādās jakās bija tērpušies mūsu slavenie kara lidotāji Kožedubs, Pokriškins, Rečkalovs un Klubovs. Šajās brīnišķīgajās, ar sevišķu rūpību pašūtajās jakās Britānija ietērpa visus Staļina "vanagus".

No 1941. gada 1 .oktobra līdz 1945. gada 31 .maijam Amerikas Savienotās Valstis piegādāja Staļinam 2660 transportkuģus, kas uzņēma tilpnēs 1 7 500 000 tonnas stratēģisku karamateriālu. Ceļā uz Padomju Savienību pretinieks nogremdēja desmitus transportkuģu un 1 300 000 tonnu kravas. Pārējo daļu kravas izdevās nogādāt līdz padomju ostām. Konvojam izmantoja simtus amerikāņu un britu karakuģu, tūkstošus lidmašīnu un desmit tūkstošus karavīru. Britānija, pārvadājot un apsargājot transporta kuģu karavānas uz Padomju Savienību, pazaudēja 19 karakuģus, to skaitā — divus kreiserus.

Reiz Londonā vēsturnieki sarīkoja apspriedi. Ieradās titulēti, nopelniem bagāti vēstures pētnieki no pasaules malu malām. Arī es tur biju, kaut arī bez tituliem, grādiem un nopelniem. Un pat bez ielūguma. Melns un maziņš. Iekļuvu sanāksmes zālē kā vienkāršs ziņkārīgais. Vēstures "grandi" sprieda par otrā pasaules kara sākumu. Šī tēma mani ļoti interesē, tāpēc arī aizgāju paklausīties.

Tā nu vēstures pētnieki sprieda, sprieda, kamēr nonāca (kur tad lai paliek?) līdz "Ledlauzim" [7] .

Smējās, bārstīja zobgalības, atmaskoja, aprunāja un nosodīja mūsu vēstures spīdekļi no sirds. Viņiem bija skaidrs pilnīgi viss. Arī tas, ka Suvorovs uzrakstīt tādu darbu nevarēja. Viņa vietā to esot paveicis kāds cits. Katrā tumšā lietā vispirms esot jānoskaidro, kam tas ir izdevīgi vai, kā saka, eni prodest?

Izdevīgi esot krieviem. Visi zina, ka karot viņi neprata un, ka vispār neko nesajēdza. Stulbeņi un viss! Ja izlasa "Ledlauzi", tad iznāk, ka muļķi bijuši nevis krievi, bet Rietumu cilvēki.

Nevis Staļins bijis muļķis, bet Hitlers, Čerčils un Rūzvelts. Vārdusakot, viss ir skaidrs — šo grāmatu sacerējuši padomju izlūkdienesta eksperti, piepalīdzot lietpratīgāko vēsturnieku pulciņam. Un ar "Akvāriju" arī viss ir skaidrs. "Akvārijs" ir slavas dziesma padomju bruņotajiem spēkiem. Kam tas ir izdevīgi? Tas nav nekāds noslēpums. Tādēļ jau Padomju Savienībā pastāv rakstnieku savienība… Tajā var pasūtīt, kādus darbus tik vajag.

Sēdēju, sēdēju, klausījos, galu galā neizturēju, uzslējos kājās un sacīju: "Te nu es esmu, cienījamie vēsturnieku kungi! Plēsiet mani gabalos!"

Sākumā visiem mutes bija ciet. Iestājās tāds klusums kā pirms pērkona negaisa. Pēc tam zālē sēdošie uzsprāga gaisā. Sākās cīniņš.

Vēstures pētnieki devās uzbrukumā. Kulstīja mani ar citātiem, pātagoja ar skaitļiem ilgi jo ilgi. Bet pēc tam visi reizē aprima. Tad piecēlās pats ievērojamākais un cienījamākais vēstures pazinējs. Zāli pārņēma kapa klusums. Es uzreiz aptvēru, ka viņš ir vēsturnieku brālības galvenais šefs. Viņa acīs gailēja zvērīgs naids. Sak, saturies, puis! Tūlīt tevi dīrāšu!

Pats galvenais vēsturnieks izšāva varenu zalvi skaitļu — lai pēc tāda trieciena es vairs nepieceltos. Lai mani saberztu miltos vienā rāvienā! Bez gariem ievadiem uzbrucējs paziņoja, ka Staļins nevarēja pirmais uzbrukt Hitleram, tāpēc ,ka nebija sagatavojies karam. Pierādījumu vietā vīrs izvilka pusotra metra garu sarakstu un nolasīja, cik sautētas liellopu gaļas un iebiezinātā piena konservu, apsēju, tanku un sviesta Amerika piegādāja Staļinam kara laikā. Zālē sēdošie amata brāļi lielā vienprātībā piekrītoši māja ar galvām, atbalstīdami izšķirošā trieciena autoru. Bet autors, pa pusei uz mani pagriezies, uzvaroši smaidīja. Sak, ko jūs teiksiet, mister Suvorov? Kā tiksiet ārā no peļķes?

Droši vien vislielāko iespaidu es radītu zālē klātesošajiem, izvilkdams no portfeļa tādu pašu pusotra metra garu sarakstu, kas pilnīgi apgāztu galvenā vēstures pētnieka apgalvojumus. Taču kā par nelaimi man līdzi nebija ne portfeļa, ne garumgarā saraksta. Tāpēc es atkārtoju galvenā autora nosauktos skaitļus no galvas.

Vēstures pētnieku bars iedūcās kā lapseņu pūznis. Neviens neko nesaprata. Arī galvenais vēstures spīdeklis izskatījās pagalam apjucis. Lielā ziņkārībā viņš skatījās uz mani, liekot saprast, ka gaida sīkākus paskaidrojumus. Es arī paskaidroju, teikdams, ka visi viņa nosauktie skaitļi liecina par Staļina sagatavotību karam.

Ja kādam ir uzticami, bagāti, stipri un dāsni sabiedrotie, tad vienmēr tas liecina par sagatavotību karam.

Sabiedrotie nerodas paši no sevis. Sabiedrotie jāuzmeklē un jāgādā, lai savienība tiktu nodrošināta. Šim nolūkam ne vienmēr nepieciešami līgumi. Jārada tādi apstākļi, kuros sabiedrotajiem nav citas izejas, — viņi paši labprātīgi palīdz bez jebkādiem līgumiem.

Tieši tā rīkojās biedrs Staļins. Viņš radīja tādus apstākļus.

Runā, ka Hitlera labā esot strādājusi pakļautās Luksemburgas, Beļģijas, Holandes, Polijas un daļēji Francijas rūpniecība. Jā. Pilnīgi pareizi.

Toties Staļina labā strādāja lielā un bagātā Amerika. Un ne tikai Amerika. Hitlera labā par šķīvi šķidras zupas amerikāņu nemitīgajos aviouzlidojumos lieca muguru poļi un francūži, kuru viskarstākā vēlēšanās bija slepus iebērt kādam Hitlera armijas spēkratam gultnī smiltis.

Staļina labā gaišā, siltā cehā par labu atalgojumu pūlējās augsti kvalificēts amerikāņu strādnieks. Viņš strādāja ne tikai naudas dēļ, bet arī tāpēc, lai ātrāk satriektu Hitlera režīmu. Amerikānis neieredzēja Hitleru tāpat kā polis un francūzis.

Hitlers uzskatīja, ka Amerika ir morāli izvirtusi, bet Amerikas vadoņi ir gluži vienkārši muļķi (tieši tā Hitlers sacīja bez aplinkiem). Tomēr nekad fīrers nerunāja, ka Amerika jāpakļauj. Hitlers saukāja Čerčilu par muļķi un žūpu, bet uzskatīja, ka ar Britāniju jānoslēdz savienība ("Mana cīņa", 4. nodaļa). Taču notika tā, ka amerikāņu un britu stratēģiskie bumbvedēji kara gados nometa uz Vāciju 1 856 000 tonnas bumbu. Taktiskie bumbvedēji piedevām nometa vēl 844 000 tonnas (R. Goralski. World War II Almanac, 438. lpp.). Divarpus megatonnas! Gandrīz trīs! Padomju komunistu līderi runāja citādi: "Angļu un amerikāņu imperiālisti ir tādi paši nezvēri, kuri, pēc taisnības likumiem spriežot, būtu jānožņaudz." Tā izteicās biedrs Ļeņins "Vēstulē amerikāņu strādniekiem". Lai nožņaugtu, bija nepieciešama virve. Biedrs Ļeņins to saprata un neslēpa, kur virvi sadabūt. Atbildot uz Ļeņina kvēlajām runām, angļu un amerikāņu nezvēri uzbūvēja Padomju Savienībā rūpnīcas, kas ražoja pasaulē vislabākās virves…

Biedrs Trockis ierosināja sarīkot "permanentu revolūciju", biedrs Tuhačevskis — "revolūciju no ārpuses", biedrs Buhārins — "sarkano intervenci". Arī biedrs Staļins zināja, ko grib, tāpēc allaž izteicās noteikti un nepārprotami. Bet par to — "nododot rietumu civilizāciju, Rūzvelts un Čerčils izdarīja visu, lai glābtu komunismu brīdī, kad tam sāka draudēt sabrukums. Viņi palīdzēja komunistiem sagrābt puspasaules un kļūt par cilvēces vislielākajām briesmām. Paredzēt tādu nodevību un politisko kretīnismu patiešām bija ļoti grūti, šai ziņā esmu Ļeņina un Trocka pusē: viņu apsvērumi balstījās uz to, ka pretinieki spriež ar skaidru prātu". Tā rakstīja Boriss Bažanovs ("Bijušā Staļina sekretāra Atmiņas", 165. lpp.).

Ar sabiedrotajiem komunistiem veicās. Tuhačevska vadītā atbrīvošanās" karagājiena uz Poliju laikā biedrs Zinovjevs apsolīja, ka "Parīzes komūnas" 50. dzimšanas dienā, t.i. 1921. gada 18. martā Francija kļūs par padomju republiku.

Kā to uzņēma francūži?

Ievērojamais padomju lidotājs izmēģinātājs Igors Šelests stāsta, ka 1925. gadā Francijā ieradies kāds vīrs ar uzvārdu — Minovs. Sarkanais kara lidotājs. 1920. gadā Minovs piedalījās Polijas "atbrīvošanā". Tomēr ne Poliju, ne Vāciju "atbrīvot" neizdevās. Poļi patrieca "sarkanos kumeļus", un Sarkanajā Armijā nolēma pārsēsties "sarkanajos tankos" un "sarkanajos lidaparātos". Lai īstenotu šo ieceri, biedrs Minovs saņēma kaujas uzdevumu — iegādāties Francijā lidmašīnu dzinējus. Iespējami lētāk, vairāk un labākus. Drīz Minovs uzmeklēja "diezgan vieglprātīgu jaunekli", kurš viņam pārdeva dzinējus. Darījums bija pārsteidzošs — īsā laikā viņš iegādājās ap 4000 lidmašīnu dzinējus "Ron".

Kad biju uzrakstījis "Akvāriju", tad dzirdēju pārmetumus: jūs rīkojāties īstam spiegam neraksturīgā stilā — bez pelēka putekļu mēteļa ar augstu uzrautu apkakli un bez dunča. Tādās reizēs es atbildēju, ka absolūti nebija vajadzīgs darboties slepeni, pielietojot nez kādus spiegu paņēmienus. Nekas nebija jāizrok no pazemes, viss nepieciešamais gulēja virspusē. Paraug, kā biedrs Minovs rīkojās! Īsā laikā sagādāja Sarkanajai Armijai četrus tūkstošus lidmašīnu motoru. Tas ir tikpat daudz, cik lidmašīnu bija Hitleram 1941. gada 22. jūnijā pret Padomju Savienību.

Biedram Minovam atlika samaksāt un nogādāt pirkumu Padomju Savienībā. Kā lai no skaistās Francijas izved stratēģisku kravu? Ļoti vienkārši! "Un darījums notika. Padomju Savienība nopirka ap 500 tonnu "metāllūžņu" par šai precei atbilstošu cenu."

Lūk, kā jāstrādā!

Bet ar to vēl viss nebija galā! Sarkanais kara lidotājs biedrs Minovs pasūtīja dažus bumbvedējus. Un franču firma pasūtījumu izpildīja. Bumbvedēji, protams, bija jānovērtē ar lietpratēja aci. "Kļuva zināms, ka no Maskavas ieradīsies novērtēt kāds inženieris Petrovs… Maskējies zem šī uzvārda, Parīzē ieradās… pats padomju gaisa spēku priekšnieks Pjotrs Ijonovičs Baranovs… "Biedrs Petrovs" bija apmierināts ar pirkumu un tām izsmeļošajām ziņām, kuras piegādāja viesmīlīgie francūži."

— Lūk, dārgais biedri, — sacīja biedrs Baranovs izveicīgajam Minovam, — Mūsu uzturēšanās skaistajā Francijā tuvojas beigām. Viss rit neparasti gludi. Pēc dažām dienām es parādīšos Maskavā tikpat nemanāmi kā pavadīju šo laiku šeit.

Viss patiešām noritēja gludi. "Biedrs Petrovs" aizbrauca uz Parīzes Ziemeļu dzelzceļa staciju. Pirms iekāpšanas vagonā abi ar Minovu uz perona uzvilka kuplu dūmu. Un šeit notika neparedzētais! "Biedru Petrovu" atpazina…

"Abi smēķēja pie vagona tambura, kad Minovs ieraudzīja Francijas aviācijas ministra Lorāna Eineka smaidošo seju. Ministrs bija tērpies uzvalkā, ar sarkanām rozēm rokās. Adjutanta pavadīts, viņš devās pie viņiem. Msjē Eineks atvadu uzrunā bārstīja laipnības. Viņš zūdījās, ka pārāk vēlu uzzinājis par augstā padomju viesa vizīti. Ja viņš būtu uzzinājis par ciemiņu ierašanos savlaicīgi, tad viņi redzētu un uzzinātu nesalīdzināmi vairāk." (I. Šelests. No spārna uz spārnu. M., 1977., 140. — 143. lpp.).

Jā patiešām, nekādi pelēki putekļu mēteļi un dunči nebija vajadzīgi. Francijas ministrs bija ar mieru pats visu parādīt un pastāstīt!

Grāmatā "Ledlauzis", neiedziļinoties sīkumos, esmu pieminējis padomju tankus BT. Tanku radīja ģeniālais amerikāņu konstruktors Valters Kristi. Amerikā nenovērtēja šī cilvēka talantu un neprata izmantot viņa izgudrojumu. Vācijā par izcilā inženiera darbu ļoti interesējās, taču amerikāņi atteicās sadarboties ar vāciešiem. Toties padomju komunisti iegādājās Amerikā divus Kristi uzbūvētos tankus, noņēma torņus un nosūtīja uz padomjzemi, uzdodot tos par lauksaimniecības traktoriem. Tiklīdz tanki nokļuva "pasaules proletariāta dzimtenē", tā nekavējoties tika uzsākta tanku masveida ražošana. Tanku torņus komunisti prata uzbūvēt paši. Sākumā tankos izmantoja amerikāņu tanku dzinējus "Liberty", vēlāk atrada vēl labākus — vācu "BMW".

Amerikāņu vēsturnieks Josifs Kosinskis ("NRS" 1989. gada jūnija numurā) mani atmasko: Tālāk autors atstāsta detektīva cienīgu notikumu" — V. Kristi tanku nopērk Amerikā un nosūta uz Padomju Savienību, dokumentos norādot, ka tas ir traktors. Komentāri lieki…"

Misters Kosinskis neuzskata par vajadzīgu komentēt šo notikumu. Sak, lasītājam tāpat ir skaidrs, ka Suvorovs to visu izdomājis.

"Ledlauzī" es nepastāstīju par šo darījumu sīkāk tāpēc, tas ir labi zināms. Par to rakstījuši citi autori agrāk, norādot uz dažnedažādām detaļām. Ir noskaidrots uzvārds, piemēram, tam padomju automehāniķim, kurš pavadīja „traktorus" no Ņujorkas līdz Odesai. Par šo notikumu rakstīja arī Džons Milsons grāmatā "Russian BT Series" (Profile. Windsor 1971.), Stīvens Zaloga

—    lieliskajā grāmatā "Soviet tanks and combat vechisles of World War Two" (67. lpp.). Krievijā, protams, par to zina vēl vairāk.

Tanku tehnikas lietpratējs Igors Šmeļovs uzrakstījis grāmatu "Tanki BT". Tajā viņš raksta: "N. Toskinam uzdeva apgūt tanku vadīšanu, apkalpošanu un nogādāšanu PSRS. V. Kristi paziņoja Valsts departamentam, ka viņš pārdevis "Amtorgam" divus traktorus. Departaments izsniedza atļauju izvešanai no valsts. 1930. gada 24. decembrī kuģis, kura tilpnēs bija tanki, atstāja Ņujorkas ostu" (7. lpp.).

Ja neticam lietpratējiem, tad ielūkosimies dokumentos. Galvenajā britu tanku izmēģinājumu poligonā — Bovingtonā atrodas pats lielākais tanku muzejs valstī. Šajā muzejā jebkurš apmeklētājs var ieraudzīt kopiju dokumentam par "traktoru" pārdošanu Padomju Savienībai. Oriģināls glabājas Savienotajās Valstīs — Aberdīnas poligona tanku tehnikas muzejā. Glīti ierāmēts, zem stikla! Apakšā paskaidrojums: mēs nenovērtējām Valteru Kristi, vāciem atteicām, Staļinam pārdevām "divus traktorus". Bet Staļins zināja, ko pērk. Nekavējoties tika uzsākta tanku masveida ražošana. Divdesmitā gadsimteņa beigās Kristi izgudrojums padomju izpildījumā ir visdrošākais, visizturīgākais un visizplatītākais pasaulē.

Šos piemērus es minu tāpēc, lai paskaidrotu, ka Padomju Savienība nepārtraukti saņēma lidmašīnu dzinējus no Francijas, tanku motorus "BMW" no Vācijas, tankus "Vickers" un "Carden

—   Lloyd" no Britānijas, Kristi tankus no Amerikas. Oficiāli šīs mantas nosauca par… metāllūžņiem vai nemilitāra rakstura kravām". Viltotie dokumenti, kuru aizsegā rietumu kara tehnikas paraugus nogādāja Padomju Savienībā, īstenībā bija vīģes lapas, ar kurām Rietumi pūlējās piesegt savu kaunu.

Misters Kosinskis iebilst. Labi! Nestrīdēsimies! Lai ir tā, kā saka vēsturnieks. Šo notikumu ar Kristi tankiem un viltotajiem dokumentiem esmu izzīdis no pirksta. Kas tad iznāk? Es apgalvoju, ka viltotu dokumentu aizsegā Rietumvalstis piegādāja Padomju Savienībai kara tehniku. Toties misters Kosinskis pierāda, ka kara tehniku Padomju Savienībai piegādāja bez jebkādiem viltotiem dokumentiem, pilnīgi atklāti. Sakāroja Staļins pasaulē vislabāko tanku un, re, viņš to brīvi nopērk Amerikā… Vācija, kurā vēl nevalda vājprātīgais fīrers, saņem atteikumu, toties biedram Staļinam — lūdzu, vienmēr laipni!

Ja noticēsim Kosinskim, tad tālaika Amerika izskatījās vēl naivāka nekā to esmu iedomājies.

Vēsturnieks Kosinskis saka, ka Staļins nebija sagatavojies plašam iebrukumam Eiropā.

Redziet nu, kas iznāk! Kāds "vieglprātīgs jauneklis" uzsit gaisā tēvocim Staļinam četrus tūkstošus lidmašīnu dzinēju par metāllūžņu cenu, bet franču muitas un policijas ierēdņi nespēj atšķirt lūžņus no jauniem, rūpnīcā iesaiņotiem, ar aizsargkrāsu noklātiem lidmašīnu dzinējiem. Ģeniālais amerikāņu tanku konstruktors izgudro labu ieganstu, Valsts departamentā ļoti labi zina, kādus "traktorus" būvē Valters Kristi, tomēr tik un tā atļauj izvest šos spēkratus no valsts. Un amerikāņu muitnieki izliekas, ka nesaprot, kas ir traktors un kas bruņu plāksnēm klāts, ātrgaitas tanks. Padomju biedri atklāti paziņo, ka iekļaus Franciju brālīgajā un nesatricināmā padomju republiku saimē. Bet sarkanais kara lidotājs biedrs Minovs, kas jau izkarojies, lai ieviestu Eiropā komunistisku kārtību, Parīzē tiek uzņemts ar lielu cienību, viņam brīvi ļauj iepazīties ar Francijas valsts noslēpumiem! Lai runā, ka Staļins nebija sagatavojies satriekt Eiropu! Bet vai "vieglprātīgie jaunekļi", kas tirgojās ar kara tehniku pa labi un pa kreisi, ģeniālie tanku konstruktori un sajūsminātie ministri ar sarkanu rožu pušķiem rokās bija sagatavojušies aizstāvēt savu zemi pret iebrucējiem? Vai bija sagatavojušies cīnīties par brīvību, demokrātiju un labklājību?

Arī Hitleram bija sabiedrotie — Japāna, Itālija, Rumānija, Ungārija, Somija.

Pats galvenais un visstiprākais nacistu sabiedrotais bija Japāna. Kā Japāna spēja palīdzēt Hitleram? Piegādāt naftu? Japānai pašai tās ļoti trūka. Naftas trūkuma dēļ japāņu līnijkuģi un aviācijas bāzes kuģi stāvēja nekustīgi ostās. Varbūt Japānai bija citas stratēģiskas izejvielas? Japāna iesaistījās karā tikai tāpēc, lai iegūtu šīs stratēģiskās izejvielas. Kā vēl Japāna varēja palīdzēt Hitleram? Uzbrukt Padomju Savienībai Tālajos Austrumos, tādējādi saistot ievērojamus padomju spēkus un neļaujot tos raidīt pret vācu vērmahtu Tas patiešām bija reāli.

Hitlers uzbruka, bet Japāna palika malā. Visdramatiskākajā kājā brīdī — 1941. gada nogalē, kad Hitlers stāvēja pie Maskavas vārtiem, bija ārkārtīgi svarīgi nepieļaut svaigu spēku pārsviešanu no Tālajiem Austrumiem uz Maskavu. Hitlers ļoti cerēja, ka japāņi sāks karadarbību. Bet japāņi nesāka. Taisni otrādi — viņi pagrieza savus spēkus pretējā virzienā — 1941. gada 7. decembrī negaidīti sāka uzbrukumu Amerikai un Britānijai. Izšķirošajā brīdī, kad sākās pirmais sekmīgais padomju pretuzbrukums pie Maskavas. Japāna deva triecienu amerikāņu kara kuģu bāzei Pīrlharborā. Staļinam tā bija svētku dāvana — līdz 1941.gada 7. decembrim, kad notika uzbrukums Pīrlharborai, Staļins nepārsvieda karaspēku no Tālajiem Austrumiem, baidoties no pēkšņa japāņu uzbrukuma. No 1941. gada 7. decembra Staļinam vairs nebija jābaidās.

Lai atbalstītu Japānu, solidaritātes jūtu paisumā Hitlers pieteica karu Amerikai. Karš pret Ameriku Hitleram vispār nebija vajadzīgs, turklāt vēl brīdī, kad viņa karavīri pie Maskavas cieta pirmo lielo sakāvi. Fīrers cerēja, ka japāņi savukārt kaut vai formāli pieteiks karu Padomju Savienībai. Taču nekā tamlīdzīga! Japānas valdība izteica dziļu pateicību Hitleram par iestāšanos karā pret ASV un… viss.

Savienība ar Japānu Hitleram nedeva nekādu labumu. Tā sagādāja tikai problēmas. Ļoti nopietnas problēmas. Japāna ievilka Vāciju karā pret ASV. Vācijai būtu izdevīgāk, ja savienības ar Japānu nebūtu. Iznāktu lētāk.

Citam Vācijas sabiedrotajam — Ungārijai piederēja neliela, labi apmācīta armija. Bet — kā sacīja Ādolfs Hitlers ("Kara vēstures žurnāls" 1959. gada 2. numurs, 79. lpp.) — šī valsts nespēja būt labs sabiedrotais tāpēc, ka tai nebija iemesla karot pret Padomju Savienību. Ungārija ar lielu prieku karotu pret Rumāniju, kas arī bija Vācijas sabiedrotā.

Neliela, taču lieliski sagatavota armija bija Somijai. Bet Somijas valdība allaž uzsvēra, ka pret Padomju Savienību karo patstāvīgi, lai atgūtu tās somu teritorijas, kuras Staļins atņēma Ziemas kara laikā. 1945. gada 17. jūnijā nopratināšanā ģenerālfeldmaršals V. Keitels liecināja, ka viņš nekad neesot šaubījies par somu vēlēšanos nevis karot pret Padomju Savienību, bet pirmajā izdevīgajā brīdī sēsties ar to pie sarunu galda. Keitels apgalvoja, ka tā esot domājis arī Hitlers.

Arī savienība ar Itāliju Vācijai nebija izdevīga. Musolīni nemākulība ievilka Vāciju nogurdinošā un bezcerīgā karā Balkānos un Ziemeļāfrikā. Ģenerālmajors V. F. fon Mellentīns uzskatīja, ka "Itālijas iesaistīšanās karā atnesa mums lielu nelaimi" ("Tanku kaujas 1939. — 1945.", M., 1957., 289. lpp.). Par savienību ar Rumāniju citur vācu ģenerālis izteicies vēl asāk. Ādolfs Hitlers neuzskatīja Itāliju par nopietnu sabiedroto.

"Kur vara nonāk itāļu rokās, tur sākas pilnīgs haoss… ("Sarunas pie galda", 1942. gada 22. jūnija pieraksts.). "Viņi paziņoja, ka atrodas karastāvoklī, bet neuzsāka nekādu karadarbību… vidusmēra itālietis visvairāk alkst labi paēst, bet karot viņš negrib nemaz…" (Turpat, 1942. gada 22. j ūnija pieraksts).

Vēl dīvaināks Hitlera sabiedrotais bija Spānija, kas nosūtīja vienu divīziju uz vācu un padomju fronti, taču būtībā otrajā pasaules karā nepiedalījās. Lūk, ko Hitlers sacīja par Spāniju un ģenerāli Franko: "Lielākā daļa iedzīvotāju ir nelabojami sliņķi… Goda sardzes gvardes rotas izskats gluži vienkārši satrieca. Karavīru šautenes bija tā sarūsējušas, ka no tām nevarēja izšaut ne reizi…

Ārkārtīgi grūti atrast Spānijā kādu ievērojamu personību, kas spētu ievest šajā zemē kārtību…" (Turpat, 1942. gada 7. jūlija pieraksts).

Tādā pašā garā fīrers izteicās par Rumāniju. Viņi pareģoja, ka kritiskā brīdī rumāņu karaspēks pievils. Šis pareģojums piepildījās 1942. gada nogalē pie Staļingradas.

1945. gada 17. jūnijā nopratināšanā Keitels liecināja: "Pēc 1942. gada kampaņas un kaujas pie Staļingradas es secināju: …uz mūsu sabiedrotajiem (Rumāniju, Ungāriju, Itāliju u.c.) nevar likt nekādas militāras cerības".

Feldmaršala secinājums bija pareizs, taču par to viņam bija jādomā pirms Staļingradas kaujas, nevis pēc tās.

Salīdzināsim Staļina un Hitlera sabiedrotos! Un pēc tam vēlreiz mēģināsim atbildēt uz jautājumu: "Kurš bija labāk sagatavojies karam?"

Reizēm cilvēki piemirst, ka bez ASV un Britānijas Staļina sabiedrotā bija Mongolija. Nesmiesimies! Šī valsts kā sabiedrotais bija tikpat nozīmīga kā Amerika. Mongolija audzē aitas. Aitādas ir stratēģiska izejviela, no tām šuj kažokus. Siltus apģērbus karā reizēm vērtē augstāk nekā tankus vai lielgabalus. Siltu apģērbu trūkums reizēm noved pie liktenīgām sakāvēm. Savienība ar Mongoliju deva iespēju piegādāt Sarkanajai Armijai aitādas neierobežotā daudzumā.

Par aitām un aitādām tas tik tā — starp citu.

9. nodaļa. Ka izturētos Britanija?

"Noskaņojot Eiropas inteliģenci pret Hitleru un viņa filozofiju, pret japāņu militārismu, tā jāpārliecina par pasaules sociālistiskās revolūcijas neizbēgamību." M. Gorkijs. Vēstule Staļinam. 1936. gada marts.

Šis jautājums rodas neizbēgami.

Staļinam palīdzēja viņa sabiedrotie. Padomju Savienība bija agresijas upuris, tāpēc tai arī palīdzēja. Bet, ja Padomju Savienība uzbruktu Vācijai, kā tad izturētos Britānija un ASV? Pamēģināsim tikt skaidrībā!

Sāksim no galvenā — statistikas. Britānija iestājās karā 1939. gada 3. septembrī. Atbildot uz šo iestāšanos, vācu zemūdeņu flote bloķēja britu salas. 1939. gadā vācu zemūdenes nogremdēja 222 britu tirdzniecības kuģus. Tās ir oficiālas ziņas (Roskill S. The War at See, 1939. — 1945., L: H.M. Stationer Office, 1954., P. 615).

Vācu zemūdenes nogremdēja vidēji divus britu tirdzniecības kuģus dienā, ieskaitot brīvdienas un svētku dienas. Britu valsts, kā zināms, atrodas uz salām. Tolaik valsts pati nespēja paēdināt savu tautu. Pārtika bija jāieved. Britu salās, protams, neaug ne banāni, ne ananāsi. Bet bez šiem dienvidu augļiem briti nav pieraduši dzīvot. Briti nav krievi. Koku mizas grauzt vai varžu viru strēbt viņi nav iemācījušies. Arī bez Brazīlijas kafijas britu džentlmenis nespēj iztikt. Tas nu patiešām ir fakts.

1940. gadā Britānija pazaudēja 1056 tirdzniecības kuģus (skat. turpat). Tātad vidēji trīs kuģus dienā. Britu tirdzniecības kuģu flote saruka katastrofāli, toties vācu zemūdeņu skaits strauji pieauga.

"1941. gada pirmajos sešos mēnešos mēs pazaudējām 760 tirdzniecības kuģus, nogremdējot tikai divpadsmit vācu zemūdenes". Tā rakstīja kapteinis M. Kesnells, Lielbritānijas vēstniecības jūras kara flotes atašejs Padomju Savienībā ("Krasnaja Zvezda". 1991. gada 29. augusta numurs.). Vidēji jau četrus kuģus dienā! 1939. gadā — divus dienā, 1940. gadā — trīs, bet 1941. gadā — četrus. Turpat tālāk atašejs secina: "1941. gadā Lielbritānijai draudēja sakāve".

To oficiāli sacīja britu militārais diplomāts. Viņa publiskus paziņojumus mēdz uzskatīt par personīgu viedokli tikai vienā gadījumā: ja valsts, kuru viņš pārstāv, nekavējoties apgāž viņa apgalvojumus un atsauc viņu mājās, ieceļot vietā citu. Bet tā nenotika. Tātad tas bija oficiāls viedoklis: 1941. gadā Britānijai draudēja sakāve.

Britānija vairs nevarēja gaidīt līdz 1942. gadam.

Pārtikas krājumi valstī bija izsīkuši, bet tirdzniecības kuģu flote — gandrīz pilnīgi nogremdēta. To atjaunot nebija iespējams, jo tad katru dienu būtu jānolaiž ūdenī četri jauni kuģi. To nevarēja izdarīt galvenokārt tāpēc, ka britu rūpniecība darbojās lielākoties ar ievestajām izejvielām. Ja nu kādas izejvielas vēl bija pietiekami, tad vispār tās katastrofāli trūka. Ja trūkst kaut vai vienas izejvielas, tad šis trūkums var izraisīt katastrofu. Iedomāsimies, ka mēs būvējam namu, un mums ir visi būvniecībai nepieciešamie materiāli, izņemot, piemēram, naglas vai logu stiklu. Rūpnieciski attīstītas valsts saimniecībā nepieciešami tūkstoši komponentu nekavējoties un vienlaikus. Ja kaut kā trūkst, tad var apstāties vesela rūpniecības nozare. Stratēģiski; izejvielu trūkumu Britānija pūlējās kompensēt, kā tik spēja. Pastaigāsim britu pilsētu ielās, un gandrīz pie katra monumentāla nama atradīsim kara atstātās pēdas. Pagājušajā gadu simtenī Britu impērija bija ievērojami uzplaukusi zeme. Ikvienai lielai, skaistai ēkai apkārt uzcēla metālkalumiem rotātu žogu. 1940. un 1941. gadā lielāko daļu žogu nogrieza un nosūtīja pārkausēšanai. Pēc kara šos greznos žogus vairs neatjaunoja. Aplūkosim Bristoles universitātes galvenās ēkas cokolu! Saglabājušās tikai akmens pamatnes, metāla stieņi virs tiem ir nogriezti kā ar nazi. Paklejosim Mančestras, Ņūportas, Liverpūles, Edinburgas, Glosteras, Šefīldas, Jorkas ielās un visur jūs ieraudzīsiet to pašu! Kādreiz baznīcas, skolas, kapsētas, dzelzceļa stacijas, parkus un skvērus norobežoja metāla žogi. Tagad tie vairs nav redzami, no akmens pamatnēm rēgojas laukā nogriezto metāla stieņu resgaļi. Izņēmums ir tikai parki Londonā pie Parlamenta ēkas un Bekingemas pils.

Par banāniem un kafiju es maķenīt pajokoju. Bet bez izejvielām britu rūpniecībai patiešām draudēja sabrukums. Kara gados no Oksfordas koledžu ēku interjeriem noņēma bronzas lukturus un durvju rokturus — brīnišķīgus metālmākslinieku roku darbus. Bronza bija ļoti nepieciešama artilērijas šāviņu spridzekļos.

Britānijai palīdzēja Amerika. Taču amerikāņu kuģu karavānas, iekams nokļuva britu ostās, krietni paplucināja vācu zemūdenes un aviācija. Liela daļa amerikāņu palīdzības kravu nekad nesasniedza Britānijas krastu, bet palika Atlantijas okeāna dzelmē. Gribētāju sūtīt tirdzniecības kuģus pāri okeānam uz britu salām kļuva arvien mazāk. Britānijā sākās saimnieciska krīze un bads. ASV prezidents F.Rūzvelts nevarēja pieteikt Hitleram karu tāpēc, ka Amerikā bija ļoti ietekmīgi spēki, kuri nevēlējās, ka amerikāņu armija karo Eiropā. Sak, lai eiropieši apkauj cits citu, gan Amerikai no svešzemju kariem arī tiks kāds labums…

Britānijai bija tikai divas izejas:

1. Noslēgt separātu mieru ar Vāciju. Būtībā — padoties, ļaujoties Hitlera žēlastībai.

2.  Iesaistīt Padomju Savienību karā pret Hitleru.

Padoties vāciešiem Britānijā neviens lāga nevēlējās. Cerēt, ka vācieši pirmie uzbruks Padomju Savienībai, tobrīd nebija iemesla. Visi saprata, ka Vācija nevar karot divās frontēs — vienlaikus pret Britāniju un Padomju Savienību. Karš divās frontēs Vācijai nozīmēja neizbēgamu bojāeju, to zināja ikviens, to apjēdza un par to runāja arī pats Vācijas fīrers. Neviens nespēja noticēt, ka Hitlers pirmais uzbruks Staļinam. Atlika pēdējā iespēja — Staļinam jāuzbrūk Hitleram. Lūk, pēc tā tad arī tiecās Britānija. Britu politiķi un diplomāti, ģenerāļi un admirāļi, virsnieki un žurnālisti, fermeri un dokeri, vācu torpēdu trāpīto kuģu matroži un viņu pusbadā dzīvojošie bērni vērsa cerību pilnus skatienus uz austrumiem. Tās patiešām bija pēdējās cerības. Staļina neaptēstība britiem šķita nesaprotama. Britānija viena pati tikko turas pretī vācu lidmašīnu un zemūdeņu uzbrukumiem, bet Staļins sēž, rokas klēpī salicis, un noskatās. Britānija nesagaidīs 1942. gadu un būs spiesta padoties. Un tad neprātīgais Staļins paliks pret Hitleru viens pats. Vai patiešām viņš to nesaprot? Tieši tagad, 1941. gadā jāuzbrūk, kamēr vēl Britānija nav pacēlusi rokas gaisā!

Lasītājam, kuru kādreiz liktenis aizvedīs līdz miglā tītās Albionas krastiem, iesaku iegriezties jebkurā britu bibliotēkā. Piemēram, Imperiālistiskā kara muzeja bibliotēkā. Tā tik ir bagātību krātuve! Te glabājas pat īsti biedra Staļina maršala uzpleči, kurus Čerčils lūdza viņam uzdāvināt suvenīra vietā. Bet mūs varētu interesēt kara laika avīzes. Tās, protams, rokās nevienam nedos, toties mikrofilmiņas — lūdzu, sēdies un lasi, cik uziet! Par sēdēšanu lasītavās nekas nav jāmaksā, ieslēdz zilo ekrānu un, pārtinot mikrofilmiņu, lasi, ko toreiz rakstīja britu preses slejās. Pārsvarā rakstīja par Staļina tuvredzību, slimošanu ar pacifisma kaiti, nespēju ieraudzīt Hitlera bīstamo rīcību. Vai ikkatrā avīžu slejā juta netiešu, Staļinam domātu aicinājumu: "Uzbrūc! Ko kavējies?! Uzbrūc! Uzbrūc! "

Kā senlaiku romānā, kurā labais cilvēks nokļuvis nelaimē un lūdz cēlsirdīgo bruņinieku. Nāc! Nāc taču reiz palīgā!

Ielūkojoties Vinstona Čerčila vēstulēs Staļinam, atklājas tas pats motīvs: Hitlers mūs nožmiegs, bet tu paliksi viens… Jūsu augstība, biedri Staļin, izpestī mūs no nelaimes!

Tas būs arī tavs glābiņš!

Kā izturētos Britānija, ja Staļins dotu pēkšņu triecienu Vācijai?

Esmu pārliecināts, ka britu salas Staļina uzbrukumu sagaidītu ar sajūsmas spiedzieniem un atvieglojuma nopūtām.

Miljoni britu bērnu sūtītu apsveikuma kartītes labajam tēvocim Džozefam un varonīgajai Sarkanajai Armijai — atbrīvotājai. Katrā skolā Sarkanās Armijas uzvaras gājienu atzīmētu kartēs un globusos ar sarkaniem karodziņiem. Paziņojums par padomju kara lidmašīnu uzlidojumu vācu lidlaukiem sagaidītu ar neviltotu sajūsmu ikvienā britu avīzes redakcijā, rūpnīcas cehā, ostā, hospitālī. Katrā britu krodziņā ļaudis par pēdējiem pensiem un šiliņiem iedzertu alu uz biedra Staļina un viņa brašo ģenerāļu veselību. Visās baznīcās dārdētu zvani. Un britu lēdijas ar pateicības asarām acīs namu logos izliktu mīļā, labā, ūsainā tēvoča Džo portretus.

No 1939.gada 3. septembra, britu diplomātijas galvenais uzdevums bija pārliecināt Kremļa iemītniekus, ka jāuzbrūk Hitleram. Es necitēšu neskaitāmos britu diplomātu rakstiskos sūtījumus. Tā laika britu diplomātijas arhīvi ir pieejami ikkatram. Ja neticiet, izlasiet paši! Lasāmā ir pilni arhīvu plaukti, un visur viens un tas pats: "Sāciet karu!" "Ātrāk iestājieties karā!" "Vairs nedrīkst vilcināties!" Žēlabaini lūgumi mijās ar atklātiem draudiem. Izmisumā britu diplomāti pat sāka šantāžu: ja Padomju Savienība neiestāsies karā pret Vāciju, tad Britānija ar to noslēgs separātu mieru. Izlemiet!

Nu ja. Ja labi padomā, tad Britānijai patiešām neatlika nekas cits, kā noslēgt mieru ar

Vāciju.

Vācija ir Eiropas atslēga. Vācija — komunistu galvenais mērķis. Tā sacīja Markss, Engelss, Ļeņins, Trockis, Tuhačevskis, Radeks, Kameņevs, Zinovjevs, Unšlihts un citi. Vispirms komunisti sagrābs Eiropu, bet, pēc tam — pasauli. Lai sagrābtu Eiropu, jāsāk ar Vāciju. Ne velti pie Ļeņina līķa Staļins deva zvērestu. Šajā zvērestā slēpās viņa dzīves galvenā jēga un mērķis. Atšķirībā no bļauriem un skrējējiem ar pieri mūrī, Staļins radīja stāvokli, kurā Čerčils pats lūdz viņu iebrukt Eiropā. Čerčils pārliecina, mudina, uzstāj, kūda, izskaidro un pat piedraud. Padomju presē komunisti tā arī rakstīja: "Anglijas valdošajās aprindās brieda dažādi plāni kā "izdarīt spiedienu" uz Padomju Savienību, lai tā iestātos karā pret Vāciju" (Padomju Savienības Lielā Tēvijas kara vēsture., 1941. — 1945., 1. sējums, 403. lpp.).

Par to zināja pat ikkatrs mūsu ģenerālis. Padomju Savienības maršals A. Jerjomenko rakstīja: "Baidīdamies no Hitlera mēģinājumiem forsēt Lamanša jūras šaurumu, Anglijas valdošās aprindas darīja visu iespējamo, lai ievilktu mūs karā" ("Rietumu virzienā", 477. lpp.).

Lūk, kā jātaisa lielā politika! Staļins slepus savelk spēkus pie rietumu robežām, bet pēc tam nevajadzēs pat paskaidrot pasaules sabiedrībai, kāpēc viņš iebrucis Vācijā (pie reizes arī Eiropā). Visi gaida biedra Staļina enerģisku rīcību, cer uz to, lūdz viņu rīkoties ātrāk, kaut kādi britu "tumšie spēki" pat "izdara spiedienu" un "pieliek visas pūles, lai ievilktu karā".

Pirmajā acumirklī šķiet pavisam neparasti — britu vēstnieks Padomju Savienībā sers Stafords Kripss nemitīgi skaidro PSRS ārlietu tautas komisāra vietniekam biedram A. Višinskim, ka jāuzbrūk Vācijai. Taču biedrs Višinskis atgaiņājas: "Nē! Nē! Nē!"

Izskaidrojumu devis tas pats Andrejs Januarjevičs Višinskis, tautā dēvēts par Jaguarjeviču, kurš savulaik gandrīz ietupināja aiz restēm Ļeņinu. Pēc Ļeņina uzvaras Višinskis nadzīgi pārkrāsojās par uzticamu ļeņinieti, Staļina valdīšanas laikā kopā ar biedru Jagodu kļuva par vienu no galveniem proletāriskās cilvēku kautuves vadītājiem. Vēlāk Višinskis iegrūda komunistu radītajās nāves dzirnavās Jagodu un turpināja masu slepkavošanu kopā ar biedru Ježovu. Kad Staļinam sāka nepatikt Ježovs, tad arī viņš ātri aizceļoja uz viņpasauli. Toties Višinskis veikli izlocījās un par parādīto veiklību tika nosūtīts diplomātiskā darbā. Te nu biedrs Višinskis pieņem britu vēstnieku un atbild, ka Padomju Savienība alkst dzīvot mierā un par karu negrib ne dzirdēt. Miers, miers un tikai miers!

Daudzus vēstures pētniekus tas ļoti mulsina. Britu vēstnieks Kripss smalki izskaidro, kādu iemeslu dēļ Padomju Savienībai būtu izdevīgi iestāties karā, bet biedrs Višinskis ir nelokāms: Padomju Savienība ir miermīlīga valsts, kas nevienam neuzbrūk! Mulsina tas, ka Višinskis atbild Kripsam nevilcinoties, nekonsultējoties ne ar biedru Molotovu, ne ar biedru Staļinu. Vēsturnieki secina: Padomju Savienības ārpolitika patiešām bija tik miermīlīga, ka biedram Višinskim pat nebija jāprasa padomi augstāk stāvošajiem. Viss tāpat esot bijis skaidrs.

Šādai Višinska uzvedībai man ir pavisam citāds izskaidrojums. Iedomāsimies, ka mēs esam lūdzēji. Esam izkratījuši visas kabatas un ar visu, ko izdevies tajās savākt, ejam pie lielā priekšnieka (baumo, ka viņš esot izspiedējs un kukuļņēmējs) lūgties. Sak, palīdzi, citādi būsim pagalam! Pie lielā priekšnieka mēs, protams, netiekam. Mūs pieņem kāds viņa pakalpiņš, kas pats neko neizlemj. Kad nu esam savu vajadzību izteikuši, mīņājamies, acis grīdā iedūruši, un kaunīgi spiežam sīkajam gariņam rokā naudiņu. Pieņemiet, lūdzu! Tas jūsu priekšniekam….

Vai domājat, ka šī sīkaļa tūlīt jozīs pie lielā priekšnieka pēc padoma? Sak, ko darīt, biedri priekšniek — pieņemt dāvanu vai atraidīt?

Nekā tamlīdzīga! Pakalpiņš būs sašutis līdz sirds dziļumiem bez jebkādām priekšnieka instrukcijām. Par ko jūs, bendesmaisi, mani turat?!

Pievērsīsim uzmanību tam, kā biedrs Višinskis noraida britu lūgumus! Ja jau biedram Višinskim, Molotovam un Staļinam, kurš stāv aiz abu mugurām, tie liktos tik ļoti nepieņemami, tad vajadzētu vienreiz pateikt kategorisku "nē", lai briti norimstas un pārtrauc uzmākties. Biedrs Višinskis gan enerģiski noraida britu lūgumus, taču dara to tā, ka jau pēc nedēļas vēstnieks Kripss lūgumu atkārto. Un atkal seko šķietami kategorisks atteikums…

"Enerģiskie" atteikumi seko cits citam, kamēr 1941. gada jūnija sākumā pēkšņi padomju diplomātija izturas pavisam citādi. Ja atmet sāņus dažnedažādu diplomātisko kazuistiku, tad uz kārtējo britu lūgumu iestāties karā Višinskis atbild apmēram tā: "Labi, lai notiek, padomāsim… Bet kas mums par to būs?"

Nekavējoties no Londonas atskan sajūsmas pilns: "Viss, ko tik vēlēsieties!"

Protams, Britānijā dzīvo tikai lēdijas un džentlmeņi, tāpēc oficiāli atbilde skanēja ļoti pieklājīgi, saglabājot pašcieņu: "13. jūnijā Anglijas ārlietu ministrs A. Īdens uzaicināja padomju pilnvaroto pārstāvi I. Maiski un premjerministra uzdevumā paziņoja, ka, ja tuvākajā nākotnē sāksies karš starp PSRS un Vāciju, tad angļu valdība ir gatava sniegt Padomju Savienībai vislielāko atbalstu…" (Otrā pasaules kara vēsture, 3. sējums, 352. lpp.).

Re, kur slēpās Staļina gudrība! Lūk, viņš, visu laiku un tautu pats lielākais Viltnieks! Viņš izdarīja visu, lai ne tikai desmiti miljoni Eiropas iedzīvotāju gaidītu Sarkanās Armijas agresiju, bet arī visniknākais komunisma ienaidnieks Vinstons Čerčils lūgtu to sākt iespējami ātrāk. Bet biedrs Staļins vēl kaulējās par samaksu… Un nevilcinoties dabūja priekpilnu atbildi: "Saņemsi visu, ko vien vēlēsies!"

Rimstieties, oratori! Varu iedomāties, cik tagad esat sašutuši un kā gribat man iebilst. Zinu jau zinu! Jūs gribat sacīt, ka oficiālā padomju vēsture māca ticēt kaut kam pavisam citam, proti, 1941. gada 13. jūnijā Londonā notika britu un padomju sarunas par britu palīdzību Padomju Savienībai, ja tai uzbruks Vācija.

Atbildu.

Visa Britānijas politika bija pievērsta tam, lai pierunātu, pielauztu, pārliecinātu Staļinu uzbrukt Hitleram. Ja paredzēja, ka Padomju Savienība uzsāks aizstāvēšanās karu pret vācu agresiju, tad skubināt Staļinu iestāties šajā karā nebija jēgas. Hitlers uzbruks, un Staļins būs spiests karot bez Čerčila pierunāšanas. Ja paredzēja, ka Hitlers būs agresors, tad jau nebija vērts šķiest laiku Staļina pārliecināšanai. Ja paredzēja, ka visdrīzākajā laikā Staļins kļūs par Hitlera upuri, tad Britānijai nebija vajadzības uzņemties jebkādas saistības Padomju Savienības priekšā. Tas patiešām bija dīvaini: karojošā, bezdibeņa malā stāvošā Britānija piekrīt sniegt vispusīgu atbalstu Padomju Savienībai, kas tobrīd vēl nekaro.

Viss bija ļoti vienkārši. Čerčils lūdza Staļinu uzbrukt Hitleram un piedāvāja pretī visu, ko vien spēja sagādāt. Tikai, lūdzu, uzbrūc!

Ģenerālpulkvedis D. Volkogonovs, profesors G. Gorodeckis un citi mani kritizētāji savos rakstos un pēdējā laikā arī grāmatās min vienu un to pašu faktu. 1941. gada 16. jūnijā PSRS valsts drošības Tautas komisārs biedrs V. Merkulovs iepazīstināja Staļinu ar padomju aģentūras iegūtajām ziņām no vācu gaisa karaspēka "Luftwaffe" štāba: "Hitlera agresija pret PSRS ir sagatavota un var sākties jebkurā dienā." Kā rīkojās biedrs Staļins? Skaidrs, kā! Enerģiski ar zīmuli uzšņāpa rezolūciju ar norādījumu, kurp, pie kādas velna vecāsmātes jāpasūta šādu ziņu sniedzēji.

Mani kritizētāji nesaprot, ka šis tik ļoti bieži daudzinātais fakts pilnīgi apgāž visas viņu

iepriekšējās versijas.

Padomju aģentūras ziņojums un Staļina rezolūcija uz tā ir ārkārtīgi svarīgs dokuments. Tas apliecina, ka līdz pēdējam brīdim Staļins neticēja, ka vācieši uzbruks. No tā izriet, ka Staļins un viņa līdzgaitnieki nedarīja neko, lai sagatavotos agresijas atvairīšanai. Uz rietumu robežām lielā slepenībā pārvietojās Sarkanās Armijas apakšvienības, bet ne jau agresijas atvairīšanai! Sarkanās Armijas otrais stratēģiskais ešelons arī slepus virzījās uz rietumu pierobežas rajoniem. Skaidrs, ka ne jau bailēs no vācu uzbrukuma! Ne no šā, ne no tā zekiem izsniedza ieročus. Arī to neviens nedarīja, lai aizsargātos pret vācu agresiju!

Tāpat nevienam nebija padomā nekādi pretuzbrukumi. Ja kādam iešautos prātā aizvest Staļinam apstiprināšanai šādu pretuzbrukumu un agresijas atvairīšanas plānu, tad uz tā biedrs Staļins uzrakstītu trekniem burtiem tādu pašu rezolūciju. Starp citu, mani kritizētāji apgalvo, ka arhīvos viņi nav atraduši nekādus padomju agresijas plānus. Bet vai valsts aizsardzības plānus atradāt? Varbūt jūs atradāt pretuzbrukumu plānus, kurus pieminat jau 50 gadus? Kur tie ir? Kāpēc neviens plāns nekad un nekur nav publicēts? Tik nevajadzētu valsts robežu aizsardzības plānus jaukt ar valsts aizsardzības un agresijas atvairīšanas plāniem! Tās ir divas pilnīgi atšķirīgas lietas. Diemžēl valsts aizsardzības plānus nekā neizdodas atrast. Tas tāpēc, ka tādu plānu nebija, tāpat kā biedrs Staļins negatavojās agresijas atvairīšanai. Gluži vienkārši viņš neticēja vācu agresijai. Viņa pašrocīgi rakstītās noraidošās rezolūcijas uz aģentūru ziņojumiem to apliecina.

1941. gada 13. jūnijā Londonā notikušās sarunas nenozīmē, ka kāds gatavojās agresijas atvairīšanai. Ja padomju pilnvarotais pārstāvis Londonā biedrs Maiskis ziņotu biedram Staļinam, ka Lielbritānijas ārlietu ministrs Čerčila uzdevumā piedāvā palīdzību vācu agresijas atvairīšanai, tad biedrs Staļins pasūtītu biedru Maiski pie tās pašas velna vecāsmātes, kur jau bija pasūtījis slepenos aģentus.

Un pie reizes arī Īdenu un Čerčilu — uz to pašu vietu.

Staļins atteica britiem vēl viena iemesla dēļ. Jebkuru slepenu plānu var pasargāt no ienaidniekiem tikai tad, ja par to nezina arī tavi draugi. Britu vēstnieks Padomju Savienībā Stafords Kripss turklāt bija pļāpīgs un naivs.

Staļins izraisīja otro pasaules karu tāpēc, ka gribēja sagraut Eiropu. Bet sers Kripss par šo nodomu nezināja. Kripss uzskatīja, ka tieši viņš būs tas lielais gudrinieks, kam izdosies ieskaidrot neapķērīgajam Staļinam, cik izdevīgi uzbrukt tagad, 1941. gadā, negaidot 1942. gadu.

1941. gada jūnijā Kripss juta, ka padomju puses attieksme pārmainījusies, jo tika jautāts, kas mums par to būs.

Kripss jutās brīnišķīgi. Un kā nu ne! Viņam, gudrajam Kripsam, beidzot bija izdevies pārliecināt nepiekāpīgo, neatsaucīgo Staļinu kaut ko pasākt pret Hitleru. Viņš, ģeniālais Kripss bija paglābis Britāniju un pasauli no bojāejas. Par to, protams, pasaulei jāzina. Palīdzība ir tuvu! Skatieties, kas tagad notiks!

Kripsam tuvās aprindās sāka runāt par drīzu Padomju Savienības uzbrukumu Vācijai. Pats ģeniālais diplomāts lielā pacilātībā ieradās Londonā, un nekavējoties visās britu avīzēs dažādu rangu politiskie gaišreģi aizgūtnēm apsprieda rožainās iespējas…

Staļins reaģēja zibenīgi un neganti, 1941. gada 13. jūnijā nākdams klajā ar TASS [8] paziņojumu. Tajā viņš pasaka bez aplinkiem: "Pirms britu sūtņa PSRS Kripsa kunga ierašanās Londonā, taču sevišķi pēc tās, britu un citu pasaules valstu presē tika izplatītas musinošas baumas par "drīzu Padomju Savienības un Vācijas karu"… Padomju Savienība it kā esot sākusi aktīvi gatavoties karam ar Vāciju, savelkot karaspēku pie tās robežām… Baumas par PSRS gatavošanos karam pret Vāciju ir melīgas un provocējošas…"

Biedrs Staļins bija noskaities ne pa jokam. Lai saprastu viņa lielās dusmas, jāatceras, ka pēc Napoleona sakāves pēc Krievijas ierosmes 1815. gadā tika sasaukts Vīnes kongress, kurā apstiprināja visus tos diplomātiskos noteikumus, kuri ir spēkā vēl šobaltdien. Šajā kongresā tika noteikts, ka diplomāts, neatkarīgi no dienesta pakāpes, ir savas valsts pārstāvis. Diplomāta apvainošana ir valsts apvainošana. Vēstnieks — visaugstākais diplomātiskais pārstāvis. Vēstnieka apvainošana var izraisīt ļoti smagas sekas.

TASS paziņojumā Staļins apvainoja britu sūtni. Neviens nešaubījās, ka paziņojuma tekstu sacerējis komunistu līderis. Turklāt Staļins bija arī valdības galva, bet TASS bija valsts organizācija, kas pilda tikai valdības pavēles.

Ziņojumā izskanēja skaidri un gaiši — vēstnieks Kripss izplata melīgas un provocējošas baumas. To var pateikt vienkāršāk — sers Stafords Kripss ir melis un provokators. Tas nebija vis vienkāršs apvainojums vēstniekam, tas bija apvainojums valstij.

Diplomātijas vēsturē es neatradu otru tādu pašu gadījumu, kad tik klaji būtu apvainots citas valsts vēstnieks. Turklāt šoreiz tas notika divu pasaules lielāko impēriju starpā. Lepnajai un varenajai Lielbritānijai nekavējoties bija jāpārtrauc diplomātiskās attiecības ar Padomju Savienību, jāpieprasa atvainošanās vai jārīkojas vēl kaut kā citādi.

Taču… Britānija klusēja.

Kāpēc, velns lai parauj?

Tāpēc, ka, pirmkārt, brīdis, kad Oksfordas pilīm ņēma nost durvju rokturus, bija pilnīgi nepiemērots Londonas un Maskavas attiecību noskaidrošanai.

Otrkārt (un galvenokārt), Vinstons Čerčils labi zināja, ka Staļinam ir taisnība — vēstnieks Kripss bija izmuldējis pārāk daudz.

Jebkuras pasaules valsts kaut cik j ēdzīgas pretizlūkošanas dienesta informācijas nodaļas virsnieks — iesācējs allaž ievēro vienkāršu noteikumu: ziņu plūsmā vissvarīgākie, visbūtiskākie un visinteresantākie ir atspēkojumi. Ikvienā pretizlūkošanas dienestā ļoti rūpīgi seko, kurš ko apgāž, noraida, atspēko, cenšoties noskaidrot, kāpēc tas tiek darīts. 1941. gada 13. jūnijā TASS paziņojumā Staļins nekautrīgi apvainoja britu vēstnieku — lielas un varenas valsts pārstāvi — potenciālu sabiedroto asiņainā karā, kas (to saprata visi notikumu līdzdalībnieki) varēja sākties jebkurā brīdī. Pavaicāsim psihologiem, kāpēc 1941. gada jūnija vidū biedram Staļinam uznāca tāda niknuma lēkme. Pēc dabas viņš bija nejauks, kaut arī sarunās likās ļoti nosvērts un mierīgs.

Kas tad imperatoram pēkšņi bija lēcies? Ja Staļins juta vācu uzbrukuma tuvošanos un gatavojās tā atvairīšanai, tad Kripsa muldēšana viņam nāca tikai par labu. Lai pasaules avīzes bazūnē, ka Staļins zina par uzbrukuma draudiem un ka gatavojas tā atvairīšanai! Tātad Staļinu neviens nepārsteigs nesagatavotu.

Par tādu baumu izplatītāju nedrīkst apvainoties. Viņam pie krūtīm jāsprauž Ļeņina ordenis!

Gribot negribot jādomā, ka Kripss izpļāpājās par kādu citu kara plānu, kuru biedrs Staļins bija turējis vislielākajā slepenībā.

Staļins bija visaugstākās proves, nepārspēts noziedznieks. Savu noziedzīgo darbību biedrs Staļins sāka ar pašu vienkāršāko — aplaupīja cariskās Krievijas banku Tiflisā. [9] bankas aplaupīšanas operācija Džugašvili [10] lietpratīgā vadībā iegājusi pasaules valstu kriminālistikas mācību grāmatās, izņemot, protams, padomju. Padomju Savienībā nebija patīkami apmācīt topošos kriminālizmeklētājus, aprakstot nākamā pasaules proletariāta vadoņa, pasaules tautu tēva un skolotāja "varoņdarbu" bankā. Žēl, protams, jo viņš laupīja meistarīgi, tas nu patiešām jāatzīst. Padomju Savienībai nebija izdevīgi stāstīt, ka pasaules proletariāta dzimtenes priekšgalā trīsdesmit gadus nemainīgi stāvējis visparastākais kramplauzis Koba. [11]

1941. gada vasarā pēc divdesmit gadu ilgas sagatavošanās Koba bija nodomājis paveikt to pašu, ko savulaik izdarīja Tiflisā gaišā dienas laikā pārsteigtās publikas un policijas acu priekšā. Atšķirība bija tikai tā, ka 1941. gadā Koba ieplānoja laupīšanu Eiropas mērogā. Viss bija rūpīgi sagatavots un izdomāts. Bet tavu traku joku! Pēdējā brīdī nolēma savam partnerim seram Čērčilam dot miglainu mājienu par turpmāko rīcību, bet partnera drauģelis izrādīj ās absolūts kretīns, turklāt vēl liels pļāpa.

1941. gada 13. jūnija TASS paziņojums ir uzrakstīts ļoti gudri, tas adresēts gan Hitleram, gan Čērčilam.

Hitleram: "Zini, te daži pļāpā visvisādas blēņas, bet tu tām netici! "

Čērčilam: "Aizvāc pļāpu!"

Hitlers, izlasījis ziņojumu noticēja, Kripsa pļāpāšanai, nevis Staļina atspēkojumam.

Čērčils, izlasījis ziņojumu, atstādināja Kripsu no amata, bet par vēstnieka (lasi — Britānijas valsts) apvainošanu neteica neko, turpinot palīdzēt Staļinam kā spēdams.

Ko no tā secināsim? Jābrāļojas ar tādiem, kuri nesavtīgi palīdz un uz apvainojumiem ļaunu prātu netur.

Pret manu versiju pasaulē uzrakstīti tūkstoši rakstu. Tagad sacer arī grāmatas. Līdz šim esmu saskaitījis četras. Sola, ka būšot vēl. Pirmo uzrakstīja Telavivas universitātes profesors Gabriels Gorodeckis. Pirms tam viņu ielūdza Maskavā, ielaida Aizsardzības ministrijas, GRU un Ārlietu ministrijas arhīvos. Tas bija pirmais gadījums šo organizāciju pastāvēšanas vēsturē! Vārdusakot, darīja visu, lai tik profesors ķertos pie spalvas. Arī Rietumos Gorodecka kungam atvērtas visas namdurvis, jo "Ledlauzis" arī te nepatīk.

Un, re, grāmata pret mani gatava! Profesors Gorodeckis bija pūlējies no sirds, savākdams milzīgu kaudzi dažnedažādu dokumentu.

Tiesa, šo dokumentu jēgu Gorodecka kungs tā arī neuztvēra. Grāmatā publicētie dokumenti nevis apgāž manu versiju, bet — taisni otrādi — to apstiprina.

Gorodecka grāmatas astotā nodaļa pilnīgi veltīta tam, kā vēstnieks Kripss pierunāja, lūdza, izskaidroja un pārliecināja padomju vadītājus uzbrukt Vācijai. "Anglija pārdzīvo dziļu krīzi un cer uz drīzu karadarbību Austrumos…", "Kripsa mājieni par iespējamu separātu mieru, ja Krievija nemainīs savu attieksmi…" (t.i., ja saglabās neitralitāti. — V.S.), "Kripss pūlējās iesaistīt krievus Anglijas pusē, spēlēdams uz viņu bailēm no separāta miera līguma…" utt., utjpr. Neapķērīgo Staļinu neietekmēja nekas, un tad Kripss pašrocīgi uzrakstīja vēstījumu biedram Višinskim: "Vai ir vērts vilcināties, kamēr vācu nesadrumstalotie spēki uzbruks jums vieniem pašiem?.. Vai nevajadzētu rīkoties nekavējoties… ievērojot to palīdzību, kuru sniedz Lielbritānija…" (170. lpp.). Kad britu vēstniekam pietrūka argumentu, tad viņš sāka biedēt Višinski, Molotovu un Staļinu: "Pieļaujam, ka kara ieilgšanas gadījumā, Lielbritānijai var ienākt prātā ideja noslēgt vienošanos par kara izbeigšanu…" (215. lpp.). Šī doma atkārtojas arī pārējās grāmatas nodaļās, to jūt cauri no pirmās līdz pēdējai lappusei: "Anglija izmisīgi pūlas ievilkt Krieviju karā" (327. lpp.). Tas teikts par Maiska un Īdena tikšanos 1941. gada 13. jūnijā.

Atcerēsimies, ko rakstīja biedrs Staļins avīzes "Pravda" 1922. gada 31. decembra numurā! Padomju Savienība radās kā "Pasaules Padomju Sociālistisko Republiku Savienības priekšvēstnesis". 1941. gadā Britānija pati piedāvā biedram Staļinam īstenot ilgi loloto sapni. Bet biedrs Staļins laužas kā neiegūta jaunava, vilcinās, klusē. Tad Britānija sāk viņu lūgt, pierunāt un pat biedēt.

Lūk, kādu ārpolitikas paraugu Padomju Savienība demonstrē! Lūk, jums dižā Makjavelli cienīgs skolnieks, kas ievērojami pārspēs skolotāju!

Tieši tā jāgatavojas agresijai! Lai pārējā pasaule jūs lūgtos, gluži vai aiz ausīm vilktu uz karu! Lai visi lietu pateicības asaras un apsolītu apmaksāt visus tēriņus, kas rastos Eiropas ieņemšanas gaitā!

10. nodaļa. Kad izveidoja antihitlerisko koalīciju?

"Ja arī turpmāk tīko saņemt naudiņu un ja negribi, lai tava valūta pārvēršas par mīkstiem papīrīšiem, tad turi muti un daudz nelēkā." J. Staļins. Kopotie raksti, 7. sējums 287. lpp.

Es jau zinu, ko jūs sacīsiet. Padomju Savienībai visvairāk palīdzēja Amerika, nevis Britānija. Kā Amerikā reaģētu uz padomju izraisīto "atbrīvošanas" karu Eiropā un tās kolonijās?

Kopīgiem spēkiem mēģināsim tikt skaidrībā. Tiklīdz Hitlers iebruka Polijā, Francija un Britānija pieteica viņam karu. Amerika palika neitrāla. Hitlera agresija amerikāņus neuztrauca. Pēc pāris nedējām Polijā no otras puses iebruka Staļins, un tāpat nekas nenotika. Viņam nepieteica karu ne Francija, ne Britānija, ne Amerika — neviens pat nesašuta.

Pēc tam Staļins iebruka Somijā. Un atkal — ne čiku, ne grabu. Jā, mazlietiņ pakaunināja gan, bet tik un tā nekas briesmīgs nenotika. ASV prezidents F.Rūzvelts noteica Padomju Savienībai…"morālu embargo". Taču "morālais embargo" neapturēja ASV tehnoloģisko iekārtu piegādes, tāpēc biedrs Staļins, biedrs Molotovs un citi ļoti atbildīgi biedri par šādu embargo slaidi nospļāvās. 1940. gada 29. martā PSRS Augstākajā Padomē biedrs Molotovs teica: "Mūsu attiecības ar ASV pēdējā laikā nav uzlabojušās, bet, šķiet, nav arī pasliktinājušās". Citiem vārdiem sakot, mums tāds embargo bijis nebijis.

Morālais embargo, protams, ilgi nepastāvēja, to drīz atcēla, un jau 1940. gada aprīlī sākās padomju un amerikāņu sarunas par ekonomisko attiecību uzlabošanu. Šajās sarunās cita starpā padomju puse runāja "par tiem šķēršļiem, kurus lika amerikāņu varas iestādes, padomju inženieru iekļūšanā aviācijas rūpnīcās" (Otrā pasaules kara vēsture 3. sējums, 352. lpp.). Iedomājieties tikai! Neviens nerunāja par to, ka padomju inženierus nelaistu amerikāņu lidmašīnu būves rūpnīcās. Viņus tur laida. Tikai kaut kādi jeņķu ierēdņi iedomājās likt šķēršļus. Kaut kas nedzirdēts, vai ne? Tātad sarunas notika par to, lai turpmāk padomju inženierus ielaistu amerikāņu lidmašīnu būves rūpnīcās… bez jebkādiem ierobežojumiem.

Neiztirzāsim vārdkopu "padomju inženieris amerikāņu aviācijas rūpnīcā", tāpat nemēģināsim noskaidrot, kādu īsti padomju slepeno dienestu pārstāvēja šie… inženieri. Paturēsim prātā, ka Rietumu lidmašīnu būves rūpnīcās dažādu rangu padomju inženieri allaž ir trinušies. Piemēram, vācu aviācijas rūpnīcās arī strādāja padomju inženieri. Viens no viņiem, ievērojamais padomju izlūks, GRU apakšpulkvedis Nikolajs Zaicevs par savu darbību īsi pastāstījis "Kara vēstures žurnāla" 1992. gada 4. numurā. Par to, ko darīja padomju inženieri Amerikā, pavēstījis padomju šifrētājs Igors Guzenko, kas pēc kara aizbēga no padomju vēstniecības ar biezu portfeli rokā. "Inženieri" bija tikuši pāri amerikāņu lidmašīnu būves rūpnīcu augstajiem žogiem, piekļūstot atompētniecības centru noslēpumiem. "Inženieri" iedzīvojās amerikāņu prezidentam tuvu stāvošajās aprindās, savervēdami tajās cilvēkus, kas sniedza ļoti vērtīgas ziņas. Mūsu "inženieru" jaunie "draugi" pavadīja amerikāņu prezidentu uz Teherānu un Jaltu, sniegdami ļoti gudrus padomus. Ja Guzenko nebūtu izstāstījis pasaulei, ko īstenībā darīja inženieri, tad vēl šobaltdien amerikāņi dzīvotu saldā pašapmierinātībā, kamēr… Kas zina, kā tas beigtos…

Taču atgriezīsimies 1940. gadā. Vasarā biedrs Staļins okupēja Igauniju, Lietuvu un Latviju. Arī šoreiz pasaulē neviens tam nepretojās. Nebija pat "morālā embargo".

Iedomāsimies, ka 1941. gada pēkšņi biedrs Staļins pamana, kādus briesmu darbus pastrādājuši hitlerieši, viņš atsaucas uz britu lūgumiem palīdzēt un kvēlā sašutumā pavēl dot iznīcinošu triecienu vācu armijai Rumānijā un Vācijā. Trieciens ir sekmīgs, un Staļins atbrīvo Eiropu no brūnā mēra, atnesot prieku un laimi miljoniem apspiesto ļaužu. Kurš tādā situācijā spētu kaut ko iebilst?

Ja tāds gudrinieks atrastos (kaut vai viņš būtu ASV prezidents), tad vienā rāvienā viņam uzkārtu kaklā hitleriešu roklaižas medaļu.

Ja Staļins uzbruktu Hitleram, tad uzstāties pret Staļinu (kaut vai ar mutisku nosodījumu vai "morālu embargo nozīmētu pāriet Hitlera pusē. Savulaik Amerikā prezidenta krēslā sēdēja Ričards Niksons. Nevaru spriest, kāpēc viņu atstādināja, taču par ieganstu kalpoja skandāls — prezidenta palīgi gribēja slepus paklausīties, ko gvelž politiskie pretinieki. Vai šajā pasākumā piedalījies arī pats prezidents, to pierādīt neizdevās. Bet tādus skandālus saviem prezidentiem Amerikā nepiedod. Atcerēsimies, ka amerikāņu prezidents Rūzvelts cieta klusu, kad trakais fīrers ārdīj ās Eiropā, būvēdams koncentrācijas nometnes! Bet tad pēkšņi uz mirkli iedomāsimies! Hitlers dabū pa zobiem vai precīzāk - pa citu vietu (Staļins gatavojās dot triecienu Hitleram mugurā), bet ASV prezidents sašutumā piesaka Staļinam karu, t.i., karu Hitlera labā, Eiropas verdzības aizstāvībai, SS, gestapo un koncentrācijas nometņu pastāvēšanai.

Cik stundu, jūsuprāt, tāds prezidents noturētos Baltajā namā?

Kad 1933. gadā biedrs Staļins uzdāvināja Hitleram Eiropas atslēgas, tad visu laiku un tautu pats varenākais viltnieks labi zināja, ka normāli cilvēki, demokrātiskas valstis un valdības ar Hitleru nekādas savienības nenoslēgs. Viņš zināja, ka pret Hitleru nostāsies pasaule un ka Hitleru neaizstāvēs neviens. "Revolūcijas Ledlauzi" izdomāja un radīja patiešām ļoti gudrs cilvēks — apbrīnojami gudrs pat nākamo paaudžu acīs.

Tāpēc, staļiniskā trieciena gadījumā pa Vāciju, Amerika nevarētu nostāties pret Staļinu. Pateikšu vairāk: Amerika nevarēja šajā situācijā palikt neitrāla - Staļins atbrīvo Eiropu, bet Amerika paliek malā! Kurš tad amerikāņu biznesmenim roku pados?

Bet tuvāk pie faktiem: 1941. gada 21. jūnijā Amerikas Savienotās Valstis izteica oficiāli savu apņēmību atbalstīt Staļinu karā pret Vāciju. Tā ir Vilisa K. Armstronga, lendlīzes administrācijas darbinieka liecība ("Graņi". 1985., 136. numurs, 229. lpp.). Šo liecību neviens nekad nav noliedzis un apstrīdējis.

Hitlers nevarēja zināt par padomju-amerikāņu darījumu tajā pašā dienā. Izlūkdienests nevarēja tik ātri iegūt tādu nozīmīgu informāciju. Bet arī bez izlūkdienesta ziņojumiem Hitlers zināja kā pusē ir Amerika. Tajā pašā dienā, 1941. gada 21. jūnijā, Hitlers raksta vēstuli itāļu vadonim Musolīni: "Iestāsies Amerika karā vai nē - vienalga, par cik tā tāpat pilnā mērā atbalsta mūsu pretiniekus… Aiz tā visa slēpjas apjomīgas kara materiālu piegādes no Amerikas… "

Kā ūdenī skatījās.

Mums stāsta, ka Hitlers uzbruka Staļinam, un pēc tam izveidojās antihitleriskā koalīcija. Īstenībā viss notika savādāk. Staļins izveidoja antihitlerisko koalīciju pirms uzbrukuma Vācijai. Apstiprinājums tam ir britu ieroču piegādes Staļinam pirms 1941. gada 22. jūnija. Man izdevās Britānijā atrast matrozi, kurš bija ekipāžā uz britu kuģa, kas 1941. gada 12. jūnijā nogādāja uz Murmansku pirmo ieroču kravu. Sarunu ar viņu es ierakstīju magnetofonā 1989. gada 16. martā un apliecināju attiecīgā veidā. Matroža sniegto informāciju pārbaudīju caur arhīviem. Pamatojoties uz atrastajiem dokumentiem man liekas, ka gan Britānija, gan Padomju Savienība kaut ko slēpa savās attiecībās, bet jautājums par pirmo arktisko konvoju uz padomju ziemeļu ostām ir īpašas analīzes vērts. Tagad es tikai pievēršu uzmanību pikantajai situācijai: Britānija karo, un tai izmisīgi trūkst ieroči. Bet Padomju Savienība teorētiski atradās miera stāvoklī. Un lūk, karojošā Britānija piegādā ieročus nekarojošajai valstij. Situācija ir vēl vairāk pikanta ar to, ka Vācija karo pret Britāniju. Vācijai arī trūkst ieroču, pirmkārt lielu virsūdens kuģu. Un arī Vācija piegādā Staļinam ieročus, tajā skaitā līdz galam neuzbūvēto (tas ir jaunu) smago kreiseri "Lutzow". Staļins saņēma ieročus no abām karojošām pusēm. Formāli paliekot neitrālam, viņš pievērsa vairāk uzmanības savas armijas bruņojumam, nekā to valstu, kuras karoja, līderi.

Savienība ar Britāniju automātiski nodrošināja Staļinam savienību ar Austrāliju, Jaunzēlandi, Indiju, Dienvidāfriku, Kanādu un citām valstīm.

Var pateikt vairāk: ja 1940. gada aprīlī padomju diplomātija uzstādīja jautājumu par ierobežojumu atlikšanu padomju inženieru piekļuvei amerikāņu aviācijas rūpnīcās, tātad,

antihitleriskā koalīcija jau pastāvēja.

Un tie nav izdomājumi. Amerikāņu pētnieks Entonijs Sjūtons 1973. gadā izdeva grāmatu "Nacionālā pašnāvība". Grāmata laba ir tāpēc, ka autors lasītājam savu viedokli neuzspiež, tomēr pilnīgi nesaudzīgi pa lasītāja galvu sit ar graujošiem dokumentiem. 80. un 81. lappusē viņš neapgāžami pierāda, ka starp Staļinu un Rūzveltu pastāvēja slepens līgums. Līgumu sagatavoja 1938. gadā. Sjūtons ieguva ASV Valsts departamenta dokumentu ar Nr. 800.51 W89 USSR/247. Dokumentā ir 1939. gada 17. janvāra sūtņa Džozefa J. Deivisa atskaite par slepenā līguma sagatavošanas darbu pabeigšanu.

ASV par slepenā līguma esamību zināja tikai četri cilvēki. Ņemot vērā mūsu meistarību noslēpumu glabāšanā, var pieņemt, ka no padomju puses zinātāju loks bija nedaudz šaurāks.

Sjūtona atrastā dokumenta īstumu nekad neviens nav apgāzis vai apšaubījis. Lai šaubas pilnīgi izkliedētu, autors uzmeklējis vēl kaudzi citu papīru — sākot ar ASV Valsts departamenta dokumentu Nr.7110 0111 — 1939. gada martā parakstīto līguma par ASV piedalīšanos padomju zemūdeņu būvniecībā un beidzot ar dokumentiem par amerikāņu stratēģisko izejvielu piegādēm Padomju Savienībai. Šos bezgalīgos pirmskara amerikāņu stratēģisko izejvielu sarakstus var salīdzināt tikai ar tikpat bezgalīgiem piegāžu sarakstiem kara gados. Kad lasi tos, tad vairs nejūti atšķirību starp piegādēm kara laikā un pirms kara. Tādas gluži vienkārši nav! Amerikāņi sāka palīdzēt Staļinam jau 30. gadu sākumā. 1939. gada janvārī amerikāņu stratēģisko karamateriālu piegādes notika galvu reibinošā ātrumā, kas neapsīka līdz pat kara beigām. Staļins varēja rīkoties Eiropā kā savās mājās, lielāku nosodījumu par "morālu embargo" viņš tā arī nesaņēma. Te nu ir tā Staļina sagatavotība karam! Padomju imperators nodrošināja sev amerikāņu atbalstu, iekams vēl vācu vērmahta tanki sadragāja poļu robežaizslietņus.

Padomju un amerikāņu slepenie līgumi saturēja kaut ko vairāk par Rūzvelta gatavību nesavtīgi palīdzēt Staļinam. Ikviens, kas parakstīja jebkādu līgumu ar Staļinu, slikti beidza dzīvi (ieskaitot Ādolfu Hitleru), jo tas bija līgums ar pašu sātanu. Šādu līgumu noslēdzot, vinnēt nebija iespējams. Tas pats attiecās arī uz Franklinu Rūzveltu. Rūzvelts pazaudēja, tāpēc, ka amerikāņu politiskā sistēma izveidota tā, ka nevienam (pirmkārt, prezidentam) nav iespējams iegūt pārlieku lielu varu. Kongress ļoti nemīl prezidentus, kuri sāk slepenas sarunas, neprasot padomus tautas kalpiem. Piekrist slepenām sarunām ar Staļinu, nepaziņojot par to Kongresam, bija Rūzvelta solis ceļā uz pašnāvību. Staļina rokās nokļuva dokuments, kuru viņš varēja izmantot jebkurā brīdī, lai iznīcinātu amerikāņu prezidentu. Ne Kongress, ne prese, ne amerikāņu tauta viņam nekad nepiedotu slepenas sarunas un slepenus līgumus.

Skaidrs, ka biedrs Staļins nebija tik dumjš, lai atlaistu no darba biedru Rūzveltu. Bet tāda brīnišķīga iespēja Staļinam bija.

Kā Staļins spēja ietekmēt Rūzveltu, es nezinu. Varbūt viņš sacīja: "Nelēkā, ja gribi palikt savā vietā arī turpmāk..! Iespējams, Staļins sacīja kaut ko citu, bet kaut kāds mehānisms, kā iespaidot ASV prezidentu, Staļinam noteikti bija. Šī vēstures mīkla jāatmin profesionāliem vēstures pētniekiem.

Man šī mīkla nav pa kaulam. Es spēju ieraudzīt tikai neizskaidrojamu amerikāņu prezidenta dāsnumu un apbrīnojamu pielaidību, kuru Rūzvelts izrādīja kopš pirmās savas valdīšanas dienas (lai atceramies divus "traktorus" no Ņujorkas!). Rūzvelta apbrīnojamā piekāpība nemitīgi auga augumā un beidzās ar pilnīgu kapitulāciju 1945. gadā Jaltā.

Rietumu labvēlība izpaudās jau pirmajās dienās, kopš Krievijā komunisti sagrāba varu. 1919. gadā biedrs Ļeņins atzīmēja: "Mēs radām komunistisku sabiedrību ar mūsu ienaidnieku rokām" (VK/b)P VIII kongress. Protokoli., M., 1959., 20. lpp.).

Šī labvēlība ļāva Staļinam nebaidīties no tā, ka pēkšņi Rietumos kādam varētu nepatikt Sarkanās Armijas iebrukums Eiropā. Rietumu pastāvīgo pielaidību un pretimnākšanu biedrs Staļins nostiprināja, spīdoši noslēgdams Molotova — Ribentropa paktu. Iegrūžot Hitleru karā, Staļins radīja situāciju, ka Britānija un ASV bija spiestas aicināt viņu sabiedrotajos. Padomju Savienības maršals M. Zaharovs par Molotova — Ribentropa paktu rakstīja: "Radās izdevīgi priekšnosacījumi antihitleriskās koalīcijas izveidošanai nākotnē" ("Jaunā un visjaunākā vēsture", 1970. gada 5. numurs, 27. lpp.).

Ģeniāli! Staļins noslēdza savienību ar Hitleru un reizē radīja priekšnoteikumus un apstākļus savienībai pret Hitleru.

Pēc "Ledlauža" pirmo nodaļu publicēšanas jau bija pagājuši daudz gadu, kad radās iespēja mazliet ielūkoties arhīvu dokumentos, piemēram, Staļina teiktajā runā 1939. gada 19. augustā. Rakstot grāmatu, ietikt šajos arhīvos es nevarēju. Ja manā labā strādātu visi pasaules izlūkdienesti, tad tik un tā viņiem neizdotos tur iekļūt. Taču, rakstot "Ledlauzi", es jutu, ka tāds fakts ir bijis un tādam dokumentam jābūt. Līdz 1939. gada 18. augustam Staļins piekopa vienu politiku, bet 19. augustā — pilnīgi citu. Šajā dienā Staļinam bija jāizskaidro šīs krasās pārmaiņas politikā tuvāko līdzgaitnieku lokā. Katram Politbiroja loceklim bija jāsaprot Staļina asā virāža, jo citādi turpmāk vadīt padomju lielvalsti un Pasaules revolūciju kļūtu neiespējami. Ja Staļins neteiktu neko, tad Politbiroja locekļi pazaudētu orientierus. Staļinam bija jārīkojas enerģiski un saprotami — kā rīkotos jebkurš komandieris kareivjiem neskaidrā situācij ā.

Man nebija nekādu šaubu, es skaidri zināju, ka 19. augustā Staļins teica runu. Un zināju, ko viņš teica. Toreiz neuztraucos, ka oficiāla apstiprinājuma nav. Neuztrauca pat tas, vai šī runa tika pierakstīta. Ja kāds to izdarīja, tad pilnīgi pieļaujams, ka vēlāk arhīvos to nesaglabāja un iznīcināja.

Toreiz es runāju un rakstīju par šo Staļina runu kā par skaidri zināmu faktu. Tagad atzīstu, ka manā pašpārliecībā bija arī graudiņš nekaunības.

Oficiālā vēstures zinātne noliedza tādas runas iespējamību. Noliedza pat to, ka 1939. gada 19. augustā bija notikusi Politbiroja sēde.

1994. gadā runas tekstu atrada. Tajā biedrs Staļins sacīja: "Vēlāk visas tautas, kas nonākušas neuzvaramās Vācijas "aizstāvībā", kļūs par mūsu sabiedrotajām. Mums būs plašs darbības lauks, kurā attīstīt Pasaules revolūciju".

1939. gada 19. augustā Staļins jau zināja, ka sāk otro pasaules karu. Zināja, ka Vācija iebruks citās Eiropas zemēs, pārvēršot ieņemtās un arī vēl neieņemtās valstis par PSRS sabiedrotajām. Tāpēc 1939. gada 19. augustā antihitleriskā koalīcija nevarēja neizveidoties. No šī brīža tam bija j ānotiek neizbēgami.

Varat teikt par mani, ko gribat, bet par biedru Staļinu es esmu stāvā sajūsmā. Viņš bija nezvērs, asiņains, mežonīgs briesmonis.

Un vēl — visu laiku un tautu vislielākais ģēnijs.

11. nodaļa. Ka es karoju ar marsiešiem

"Un pēc tam visi ieraudzīja šo nemākulīgi organizēto, apkaunojošo kampaņu Somijā, kur mūsu varenā lielvalsts iestrēga, bezcerīgi mīņājoties pie Manerheima nocietinājumu līnijas. Mēs parādījām pasaulei, ka karot… un mūsu pretinieki pārliecinājās, ka karot mēs neesam spējīgi."

Aleksandrs Solžeņicins. Ostankino televīzijas studijā, 1995. gada 15. maijā.

Astoņdesmito gadu beigās kādā ievērojamā un militārajās aprindās diezgan pazīstamā mācību iestādē mācību gads gāja uz beigām. Izlaiduma eksāmeni bija aiz muguras, un laimīgie absolventi atvadījās no skolas un pasniedzējiem, izklīzdami kur kurais. Gaiteņi kļuva klusi un tukši, skolas ēnainajos parkos vairs neatskanēja līksmi smiekli…

Ja jums iepriekš pateiks, kur esat nokļuvuši, tad tik un tā uzreiz nespēsiet tam noticēt. Kur vien paraugies, visapkārt ziedu jūrā grimstoši dārzi un parki, niedru ieskauti ezeri un augstu ciedru priežu meži. Alejās, kas ved uz skolas namu, Novietoti dažādos laikos un zemēs ražoti lielgabali, tanki un lidmašīnas. Te redzami arī helikopteri, jūras torpēdas un mīnas. Īsts muzejs! Ikvienam eksponātam atrasta pati piemērotākā vietiņa, viss sakārtots, apkopts un novietots kā pienākas. Staigā, lūkojies un priecājies! Rau, arī padomju 1942. gada parauga 76 mm lielgabals, kam uz vilcējass uzlikti Vācijā ražoti dzelzs riteņi ar vācu stobra bremzi! Šos lielgabalus vācieši ieguva Austrumu frontē, pārlika riteņus un pēc tam izmantoja kaujās. Tolaik vāciešiem pašiem tik spēcīgu lielgabalu nebija. Dažreiz padomju trofeju ieročus vācieši izmantoja nepārbūvētus, citreiz tos pārbūvēja. Kāpēc padomju lielgabalu gumijas riteņus nomainīja ar dzelzs riteņiem, par to tagad var tikai minēt. Acīmredzot Vācijā trūka gumijas. Arī stobra bremzi nomainīja… Un pēc tam izmantoja kaujās pret Sarkano Armiju.

Pirmajās kara dienās Padomju Savienības pierobežas rajonos vācieši ieguva daudz ļoti labu ieroču un munīciju. Vēlāk liels bija vācu guvums pie Harkovas un 1942. gadā — Krimā. Kara beigās šī lieliskā kara tehnika nokļuva britu armijas rokās, un, lūk, tā atrodas te, alejas krāšņajos ceriņos ieskauta. Kā slēpnī!

Tagad šī kara tehnika iegājusi vēsturē. Taču joprojām tai ir liela vērtība. Turpat blakus angāros — padomju tanks T-34, vācu "Karaliskais tīģeris" un vēl daudz kas cits, kam pieskaroties jebkurš, kas aizraujas ar vēsturi, pazaudē galvu.

Ja izstaigā visas alejas, tad var ieraudzīt ne tikai lielgabalus un tankus, bet arī, piemēram, Krimas kara laika mortīras un daudz citu brīnumu.

Kad mācību gads ir galā, tad visos skolas korpusos sākas remonts. Krāso sienas, grīdas, vecajā ēkā notiek restaurācijas darbi — lai pēc tam viss izskatītos tā, kā sendienās. Jaunajā korpusā milzīgas jaudas kompjūterā ievada jaunas programmas.

Šajā laikā skolas pasniedzējiem sākas zelta dzīve. Augām dienām vari sēdēt bibliotēkā un urbties zinību cietajos pamatos, neviens neiztraucēs. Bibliotēka ir brīnišķīga. Pie sienām — ordeņu kolekcijas, kuras gribētu iegādāties ikviens pasaules muzejs. Ievērojamu ģenerāļu personīgo ieroču kolekcija, zem stikliem parādes mundieri ar akselbantēm un epoletēm. Grāmatu plauktiem neredz ne gala, ne malas. Un klusums kā kosmosā!

Apsēdos pie galda, un, apkrāvis sev apkārt sējumus, iekārtojos kā neieņemamā cietoksnī. Tagad neviens mani neredzēs un netraucēs. Labi!

Gaidi vien, ka netraucēs… Iztraucēja gan. Lai nākot līdzi, esot iespēja parādīt sevi.

Mani aicina liels priekšnieks un uzdod palīdzēt inženieriem tai pašā milzīgās jaudas kompjūterā ievadīt jaunas programmas. Saku priekšniekam, ka kompjūterus tik labi nepazīstu. Bet priekšnieks atsaka, ka tas nemaz neesot vajadzīgs, jau otro mēnesi pie kompjūtera strādājot seši eksperti. Vienu no Japānas izsaukuši, divus no Amerikas atgādājuši, pārējie ir vietējie. Un tā nu viņi tur buras, taisīdami zilus brīnumus. Es arī varētu būt noderīgs, šajā dažādu tautību lieliskajā septiņniekā. Internacionālē. Lai ievadītu programmas, esot atlikušas tikai divas nedēļas. Inženieri savu darbiņu zinot labi, bet viņiem esot vajadzīgs kāds, kas izgudro fantastiskas militāras situācijas, kaut ko no pasauļu karu sērijām, kur Zemes iemītnieki sitas ar marsiešiem vai vēl kaut ko tādā pašā garā. Kompjūters esot speciāli radīts kaujas operāciju modelēšanai. Iespējams, ka otru tādu, tik stipru vairs valstī neatrast. Varbūt, ka viens vēl ir kaut kur pazemē — karadarbības plānošanai, bet otrs — te, skolā, kas kalpo operatoru, programmētāju un augstāko komandieru sagatavošanai. Arī es patiešām nezinu, cik tādu kompjūteru varētu būt britu skolās. To var tikai minēt. Pasaulē, kā es diletantiski iedomājos, varbūt tādu būs ne vairāk par desmit.

"Tu mums esi labi pazīstams dīvainis, — saka priekšnieks, — allaž tev galvā lien dažnedažādas trakas idejas, kuras mums pārējiem nav saprotamas. Šoreiz mēs gribam izmantot tavu spēju tās izgudrot. Ej pie inženieriem un palīdzi izdomāt! Lai tavas idejas neietu zudībā velti, ej un karo ar marsiešiem.

Es gāju arī.

Šajā vietā mazliet apstāsimies. Atkāpsimies no tēmas. Dažreiz mani iztaujā par manu pasniedzēja darbu. Tagad, lūk, piedalīšanās militārām vajadzībām domāta milzīgas jaudas kompj ūterā apkalpošanā.

Tādu aparātu izmanto atomkarā…. Protams, tieši tā nesaka, bet sasaista kopā ar pārējo. Sak, lekcijas lasi, skolo ienaidnieka virsniekus… Pat saceri grāmatiņas par sirdsapziņu, par zaudēto dzimteni….

Esmu visu sapratis. Tāpēc uzreiz atbildu: ja mana jaukā dzimtene arī nākošajā gadu tūkstotī neatteiksies no Pasaules revolūcijas idejas, mēģinot pasaulē nodibināt komunistisku režīmu, tad es ne tikai apmācīšu ienaidnieka virsniekus un regulēšu militāras nozīmes kompjūterus, bet arī ar patšauteni rokās iešu karot pret komunistiem un komunismu.

Ja Pasaules revolūcija nenotiks un ja mana brīnišķīgā dzimtene nemetīsies kā ārprātīga uz saviem kaimiņiem, tad manas lekcijas nekādu ļaunumu nevienam nesagādās. Un arī kompj ūters mierīgi dūks vēsā pazemes telpā…

Tā nu es devos uz pazemi, kur ap kompjūteru būrās elektrontehnikas korifeji. Sākumā es biju sapīcis. Man likās, ka esmu iztraucēts velti. Vēlāk aptvēru, ka tik traki nemaz nav. Diezin vai divdesmitajā gadsimtā vēl kāds vēsturnieks varētu piekļūt tādam tehnikas brīnumam. Pārāk dārgs prieks. Ne jau rotaļām tādus aparātus būvē! Arī vēsturiskiem pētījumiem ne. Es gan neesmu vēsturnieks. Esmu kara vēstures entuziasts. Taču iznāca tā, ka no visiem vēsturniekiem, profesionāļiem un amatieriem vienīgais esmu pielaists pie tāda elektrontehnikas šedevra. Pēc divām nedēļām, kad kompjūters būs pilnīgi iestādīts un noregulēts, tādus siseņus kā mani vairs klāt nelaidīs. Tad kompjūters izpildīs uzdevumus, kuru saturu es varēšu tikai nojaust. Bet pagaidām, kamēr divas nedēļas nav pagājušas…

Paķēru sev līdzi arī čemodānu ar dažnedažādām rokasgrāmatām.

Sākām modelēt fantastiskus karus…

—   Vai varētu izveidot armijas uzbrukuma operāciju?

—   Lūdzu, — man atbild, — Kaut vai frontes uzbrukumu.

Lai notiek! Sāku ar to, ka lūdzu ievadīt kompjūterā informāciju par gaisa temperatūru uzbrukuma laikā — četrdesmit vienu grādu zem nulles pēc Celsija skalas.

Šķita, ka kompjūters saniknots iezib, izšķiļ dzirksteles un ieīdējās sašutumā. Atbildi tas izspļauj nekavējoties — ievadīts neizpildāms apstāklis, proti, tādā aukstumā uzbrukums nav iespējams.

Es uzstāju. Tik un tā kompjūters noraida manu prasību. Eksperti sāk skaisties. Man paskaidro, ka tik gudra mašīna muļķīgu informāciju neņem pretī.

Es palieku pie sava.

Strīdēties ar kompjūteru ir bezjēdzīgi, tikpat bezjēdzīgi kā uzbrukt Krievijai. Tomēr es neatlaižos un pieprasu, lai ievada četrdesmit vienu grādu zem nulles pēc Celsija skalas. Eksperti sāk rakņāties vārdnīcās — ja es nesaprotu angliski, tad, še, lasi krieviski: neņem pretī kompjūters, ne - uz - tver, ne -gre - mo, ne - ēd, ne - rij, ne…

Labi! Pārliecinājāt! Viss skaidrs!

Tev, krievs, pārlieku atraisīta iztēle! Domā ar prātu! Fantāzija ir laba lieta, bet bremzēm jābūt. Dažreiz jāprot arī piebremzēt.

Ļautiņi mīļie, es nemaz nefantazēju, pasauļu kariņus nespēlēju! Es modelēju nelaimīgo Ziemas karu. 1939. gada 30. novembrī Sarkanā Armija iebruka Somijā. Dienās vēl varēja izturēt, naktīs — puslīdz, toties uz rīta pusi — četrdesmit viens grāds zem nulles pēc Celsija. Reizēm tāds aukstums pieturējās arī vairākas dienas un naktis pēc kārtas.

Bet šiem elektrontehnikas ģēnijiem neiestāstīsi, viņi nemaz neklausās, tik spaida podziņas.

1939. gada vēlā rudenī biedrs Staļins pavēlēja Sarkanajai Armijai pārraut "Manerheima līniju" Karēlijas zemes šaurumā. Mans pirmais secinājums — šo pavēli izpildīt nebija iespējams.

Sarkanā Armija to izpildīja.

Atzīstu, ka agrāk arī es domāju tāpat — Somijā Sarkanā Armija apkaunoja sevi pasaules priekšā… Sēžot pie kompjūtera, es izdomāju pazaudēt karu Somijā savā stilā - ne tā, kā stulbie Staļina ģenerāļi, bet gudri…

Taču noskaidrojās, ka pasaulē nav armijas, kas spētu uzbrukt tādā salā. Par krievu armiju lai neviens nesmejas! Pamēģiniet paši un tad smejieties veseli!

Bet kā tad somi spēja aizstāvēties?

Aizsardzība ir kaut kas pavisam cits. Karēlijas zemes šaurumā nocietinājumus somi būvēja divdesmit gadus, iztērēdami lauvas tiesu militārajām vajadzībām katru gadu atvēlētās naudas. "Manerheima līnija" stiepās 135 kilometrus garumā un līdz 90 kilometriem dziļumā. Tās flangi atdūrās Somu jūras līcī un Lādogas ezerā. Aiz bezgalīgiem mīnu laukiem, prettanku grāvjiem un granīta četrstūra stabiem, aiz dzelzsbetona bluķiem un parastiem dzeloņstiepļu aizžogiem desmit, divdesmit, trīsdesmit rindās (augstienē 65,5 pletās četrdesmit septiņas mīnētas dzeloņstiepļu kārtas uz metāla mietiem, turklāt centrālaj ās rindās mietu vietā uz zemē stāvus iedzītām dzelzceļa sliedēm. Aiz šiem aizsprostiem - dzelzsbetona kazemāti trīs, četrus, pat piecus stāvus pazemē, pārsedzes — no pusotra, divus metrus bieza fortifikāciju dzelzsbetona, sienās — bruņu plāksnes. Virszemē šiem nocietinājumiem virsū sagāzti desmitus tonnu smagi granīta bluķi, kas apbērti ar zemi. Protams, viss rūpīgi nomaskēts. Virs nocietinājumiem jau paguvuši izaugt biezi egļu meži. Bet mežos līdz vēderam dziļš sniegs. Ložmetējnieki un artilēristi, paslēpušies aiz bruņu plāksnēm un dzelzsbetona mūriem, cauri ambrazūrām, šauj nekļūdīgi, turklāt viņu raidīto šāvienu troksni slāpē un kropļo nocietinājumu biezās sienas. Uzbrucējiem liekas, ka šauj kaut kur attālu, no meža puses, bet īstenībā šāvēji, sēž tepat degungalā. Katrā pazemes cietoksnī — munīcijas un degvielas noliktavas, apsildāmas guļamistabas, atpūtas telpas, virtuve, ēdnīca, tualete, ūdensvads un elektrostacija. Komandpunkti, sakaru mezgli hospitāļi — viss paslēpts zem zemes, dzelzsbetona un bruņuplāksnēm, biezi noaugušiem mežiem un sniega. Snaiperis, kas dienā un naktī uzglūn saviem upuriem, slēpotāju vienību kareivji, kuri darbojas Sarkanās Armijas aizmugurē, ir apģērbušies siltos, ērtos tērpos, apgādāti ar visu nepieciešamo. Somijas karavīri ir izaudzināti, apmācīti un sagatavoti karošanai šajos apstākļos. Viņi zina, ka pēc kaujas dežūras vai reida uz slēpēm ienaidnieka aizmugurē viņus gaida silts ēdiens un omulīga atpūtas telpa pazemes cietoksnī. Karavīri atpūtīsies un būs gatavi jauniem kaujas uzdevumiem. Ja kaujā ievainos, tad pazemē viņus gaida operāciju palāta, kas ir tīra, sausa un silta.

Taču pamēģiniet šajos apstākļos iet uzbrukumā. Pamēģiniet amputēt sašautu kāju ievainotam karavīram, kad ārā ir četrdesmit grādu zem nulles, bet aiz plānās brezenta sanitārās telts sienas — trīsdesmit zem nulles.

Četrdesmit un vairāk grādu salā uzbrukt spēj tikai krievu armija, to es jums saku pilnīgi

droši. Tikai šī armija spēj radīt brīnumus, pārvēršot neiedomājamo īstenībā.

Vārdusakot, kompjūters neņēma pretī četrdesmit vienu grādu zem nulles. Nespēja sagremot, nabadziņš.

—    Labi, — es sacīju, — pieņemsim, ka vispār nebija nekādas temperatūras. Ne silts, ne auksts. Var taču arī tā notikt.

Elektrontehnikas pazinēji atplauka. Jā, patiešām, tā jau būtu tuvāk īstenībai… Varēju jau sacīt, ka bija divdesmit pieci grādi zem nulles — to kompjūtera elektroniskās smadzenes ņēma pretī. Bet negribēju mānīties, ja īstenībā bija četrdesmit un vēl vairāk. Tāpēc piekritu kompromisam. Temperatūras nav. Nav un cauri!

Ievadīju otru parametru: sniega kārtas biezums — pusotra metra.

—   Pusotra? Kas pusotra? Centimetros, collās vai pēdās?

—   Pusotra metra, — es atbildēju. — Mērīsim metros, mīļie draugi!

Un atkal kompjūters iesēcās, ieīdējās kā satracināts bullis.

Jūs, cienījamais lasītāj, nevienam nestāstiet, es jums atklāšu kara noslēpumu… Rietumos visi militārie kompjūteri ir mazlietiņ nervozi. Jo gudrāks kompjūters, jo vājāki nervi. Tāda likumsakarība, ko darīsi! Atgriezeniskā saite. Es biju piekļuvis vienam no visjaudīgākajiem un visgudrākajiem kompjūteriem pasaulē, tāpēc tā elektronisko nervu sistēma bija izļodzījusies pār mēru. Un tāpēc kompjūters zibenīgi sadumpojās: tā karot nevar!

Neiespējami! Neiedomājami!

Es precizēju, ka zem pusotra metra biezās sniega segas ir purvi, kas nekad neaizsalst. Sniegs neļauj. Es paskaidroju, ka zem sniega ir ezeri. Ezerus klāj plāna ledus kārtiņa, jo arī šeit to no stiprā sala pasargā sniegs. Kur sniega nav, tur ūdens ezerā sasalst līdz dibenam. Kur sniega daudz, tur ledus kārta ir tik trausla, ka cilvēks netiek pāri. Tanks — ne tik. Somijā ir tūkstoši ezeru. Ej nu noskaidro, kur zem biezā sniega ir ezers un kur — lauks! Visapkārt viss balts, pūkains un mirdzošs. Vēl zem sniega atrodas granīta bluķi. Liekas, ka lauks ir līdzens, tanki ātri tiks uz priekšu. Taču tiklīdz tie izkustas no vietas, tā kāpurķēdes pušu un velkošie riteņi pagalam. Kurš tiek uz priekšu, tas uzskrien uz mīnas. Vārdusakot, tankiem te nav ko darīt. Brauc, kur gribi — priekšā granīta bluķi, neaizsalstoši ezeri, neizbraucami un necaurejami biezokņi, turklāt pilnas malas ar mīnām. Kļūdīties vari, bet tikai vienu reizi mūžā.

Toties kompjūters manus paskaidrojumus negrib ne dzirdēt. Ja nebūtu purvu un ezeru, neizbraucamu un necaurejamu biezokņu, milzīgu granīta bluķu krāvumu, tad tik un tā tik dziļā sniegā karot nevar.

Biedrs Staļins deva Sarkanajai Armijai divkārt neizpildāmu pavēli.

Es ievadu kompjūterā, ka decembrī Somijā dienas ir ļoti īsas. Četros dienā tumst. Jo tālāk uz ziemeļiem, jo dienas gaismas ilgums sarūk vai arī tās nav nemaz.

Es ievadu kompjūterā ziņas par mežiem: koku augstumu caurmēra attālumu starp stumbriem, stumbru apkārtmēru. Kompjūters ir nepielūdzams — te, tādos apstākļos uzbrukt nevar.

Mežos tanki karot nespēj. Mežos lielgabalu uguni koriģēt nevar. Biezoknis. Taiga. Horizonta līnijas nav. Artilērijas koriģētājs neredz, kur krīt šāviņi. Virs galvas aizsvilpj, bet kur trāpa — nav zināms. No lielgabalu baterijas pa tālruni satraukti auro: "Kur šaut?! Tuvāk?! Tālāk?!" Velns viņu zina! Sprādzienus var redzēt tikai tai pašā pļaviņā, kur… tie nokrīt. Somu artilērija šajās vietās bija izvietota vienmēr. Ilgajos miera gados somu artilēristi bija piešāvusi katru zemes pleķīti. Tēmētāji, koriģētāji, komandieri zināja no galvas, kur jāšauj.

Toties Sarkanās Armijas artilērija spēja palīdzēt kājniekiem maz, tankus izmantot nevarēja, aviācija no augšas bija tikpat bezpalīdzīga. Taktikas mācību grāmatā rakstīts: "No augšas mežs uztverams kā vienveidīga virsma, saskatīt karaspēka apakšvienības mežā izdodas tikai izņēmuma gadījumos". Karaspēku mežā nevar ieraudzīt pat parastos apstākļos. Bet te — taigā tas ir pilnīgi neiespējami, turklāt karaspēka vienības atradās nevis mežā, bet zem tā, zem sniega, pazemes bunkuros. Gaišā dienas laikā pazemes siltuma krāsniņu dūmus varēja ieraudzīt tikai tur, kur pretinieks tīšām tās bija iekūris — sarkanarmiešu maldināšanai. Un kad īsti ziemeļos dienas mēdz būt gaišas?

Uzbrucēji parasti zemē neierokas. Viņi to nemaz nespēj, jo decembra salā Somijā zeme ir sasalusi cieta kā granīts. Ievainotos vest uz hospitāli nav vērts. Zaudējot mazliet asiņu, ievainotais salā neglābjami aiziet bojā.

To visu es ievadu kompjūterā.

Bet šī elektronu kaste to neņem pretī! Operatori pukojas. Es strīdos, pūlos pierādīt, pārliecinu. Viss velti. Galu galā vienojāmies par kompromisu: nekādas temperatūras, nekāda sniega, mežu un purvu, dienas gaisma nekad nenodziest. Vienojāmies, ka karosim bez dabas radītiem šķēršļiem. Vienīgie šķēršļi uzbrucējiem — kājnieku un prettanku mīnas, dzeloņstiepļu aizsprosti, tanku grāvji, dažādi nocietinājumi.

Ievadu kompj ūterā mīnu lauku blīvumu. Ievadu ziņas par aizsardzības joslas platumu — no 15 līdz 60 km: mīnu lauki, eskarpi, kontreskarpi, speciāli sagāzti koki, necaurejamos egļu mežos — šauri gaiteņi sniegā (sniega, protams, nav, bet gaiteņi operatoriem par nožēlošanu jāatstāj (ja trāpās ceļā Sarkanās Armijas kolonnas avangarda izlūkmašīna, tad tā jāsašauj, neko citu nedarīsi). Mākslīgi radītie šķēršļi iekļaujas ainavā, apvidū daudz strautu un upīšu ar stāviem krastiem, visur eskarpi. Visi tilti uzspridzināti, pieejas tiltiem mīnētas un snaiperu piešautas. Galvenā aizsardzības josla — no 7 līdz 12 km plata. Tagad es to zinu, bet 1940. gadā Sarkanās Armijas ģenerāļiem daudz kas nebija zināms. Bieži viņi nespēja noteikt, kur īsti atrodas pretinieka priekšējā aizsardzības līnija. Aiz galvenās aizsardzības joslas — kājnieku aizsprosti un otrā aizsardzības josla, mīnu lauki, aiz tiem - kājnieku aizsprosti un trešā aizsardzības josla.

—   No kāda betona būvēti nocietinājumi? — interesējas kompjūtera operatori.

—   No 600. markas cementa, tērauda armatūra, 95 kilogrami armatūras uz vienu kubikmetru

betona.

Nu gan esmu uzdevis tai velna kastei, ko lauzīt galvu trīs dienas! — klusībā nopriecājos. Izrādījās, esmu kļūdījies. Kompjūters atbildēja ātri un enerģiski: galvenā trieciena virziens — Lintula — Vīpuri, pirms uzbrukuma sākuma — artilērijas uguns. Pirmais sprādziens gaisā ar epicentru Kaneljarvi, ekvivalents 50 kilotonnas, augstums 300 m, otrais sprādziens gaisā ar epicentru Lounatijoki, ekvivalents… trešais sprādziens… ceturtais…

Es saku operatoriem, lai apstādina kompjūteru.

-Vai bez atomieroču pielietošanas nevar?

Nevar! — salti atbild kompjūters. Es viņam gan laipni, gan ar draudiem, bet elektronkaste ir nepielūdzama. Bez atombumbas sprādziena neesot iespējams. Kaut vai tu būtu pats gudrības kalngals, kaut vai visjaudīgākais pasaulē, taču atbilde ir viena un tā pati — bez atombumbas uzbrukums neizdosies. Nevienam neizdosies!

Pārraujot "Manerheima līniju", Sarkanā Armija paveica neiespējamo. Četrkārt neiespējamo. Kaut ko tādu spēj tikai padomju cilvēks. Un tikai tad, ja viņus vada tāds vadonis kā biedrs Staļins. Un tikai pēc pamatīgas "tīrīšanas" armijā. Par pavēles neizpildīšanu Sarkanajā Armijā nekavējoties nošāva bez tiesas. Ziemas kara laikā karavīru ierindas priekšā nošāva visus 44. strēlnieku divīzijas virsniekus.

Tik stiprus nocietinājumus ieņemt nav iespējams. Kaut arī nebūtu ziemas sala. Kaut arī nebūtu dziļā sniega. Kaut arī dienas gaisma ilgtu divdesmit stundas.

Ja divdesmitajā gadsimtā kādas valsts labi apbruņota un apmācīta armija uzbūvē stiprus nocietinājumus un prasmīgi aizsargājas, tad to uzvarēt jebkuros apstākļos nav nemaz tik vienkārši. Pirmajā pasaules karā pārraut pretinieka aizsardzību neizdevās ne vāciešiem, ne britiem, ne amerikāņiem, ne francūžiem. Izņēmums bija krievi. Parasti militārās operācijas nosauc pēc ģeogrāfiskās vietas, kur tās notikušas. Šī militārā operācija iegājusi vēsturē pēc cariskās Krievijas kavalērijas ģenerāļa Alekseja Brusilova uzvārda. Brusilova pārrāvums.

Ja kāda armija ieņem aizsardzības pozīcijas, ierokas zemē, t.i. izrok tranšejas, blindāžas, uzceļ dzeloņstiepļu aizsprostus, tad pārraut šo aizsardzības uzbrucējiem neizdosies pat pēc mēnešus ilgiem artilērijas uguns, indīgu gāzu un neskaitāmiem kājnieku vienību uzbrukumiem.

Ja aizsardzību papildina fortifikāciju būves, t.i. tādas, kas uzceltas jau miera laikā — prettanku grāvji, ekskarpi, kontreskarpi, zemē iedzīti betona un metāla stabi, dzelzsbetona bunkuri ar šaujamlūkām, nomaskējot un paslēpjot zemē visu, ko vien var paslēpt, tad tādu aizsardzību pārraut nav iespējams. Tā uzskatīja Rietumu militārie speciālisti, viņu vidū arī slavenais B. H. Lidels Hārts. Tā pasaulē domāja līdz 1940. gadam, kamēr Sarkanā Armija pierādīja pretējo.

"Manerheima līnijas" pārrāvums ir pirmais gadījums pasaules vēsturē, kad uzbrucējiem izdevās ieņemt ilgstošai aizsardzībai uzbūvētus nocietinājumus. Kad Somijā Sarkanā Armija bija paveikusi prātam neaptveramo, tad pasaules eksperti pirmoreiz atzina, ka tādu aizsardzību teorētiski esot iespējams pārraut.

Tik stipru aizsardzību vācu armija nekad nav pārrāvusi. "Mažino līniju" varēja apiet, un vērmahts to apgāja. Padomju Savienībā "Molotova līniju" līdz galam neuzbūvēja un būtībā nekad neaizstāvēja. "Staļina līnijas" nocietinājumiem noņēma bruņojumu, pametot likteņa varā. Kur šo līniju aizstāvēja (Kijevas nocietinājumu posmā), tur pārraut to vāciešiem neizdevās. Vācieši pārrāva aizsardzību citos frontes sektoros un apgāja to no flangiem.

1943. gadā vācu vērmahts, sakoncentrējot milzīgus spēkus Kurskas ielokā, pūlējās pārraut padomju aizsardzību, taču velti. Kurskas lokā aizstāvjiem nebija ne dotu, ne dzelzsbetona tetraedru, ne granīta stabu, ne sala. Tik un tā uzbrucējiem nekas neiznāca.

"Manerheima līniju" uzskatīja par neieņemamu, neņemot vērā sniegu, salu, ezerus, purvus, upes un mežus. Tomēr brīnums notika. To paveica Sarkanā Armija. Nevajadzīgs, bezjēdzīgs, asiņains, baigs brīnums.

Uzskatīja, ka tādus nocietinājumus nevar ieņemt ne piecos, ne astoņos gados. Sarkanā Armija to izdarīja trijos mēnešos.

Somijā Sarkanā Armija pierādīja, ka spēj izpildīt jebkādu pavēli. Pat neizpildāmu. Divkārt neizpildāmu. Trīskārt un četrkārt neizpildāmu.

Ilgi darboties ap kompjūteru man neļāva. Jau nākošajā dienā inženieri nosūdzēja mani priekšniecībai. Viņiem esot vajadzīgs reālists, nevis fantasts.

Manā vietā nosūtīja reālistu.

Es neņēmu ļaunā. Lai strādā reālists! Galveno biju paveicis. Ja nav lemts piekļūt tik varenam un jaudīgam kompjūteram, tad turpmāk nolēmu nodarboties ar zinātniskiem eksperimentiem. Sacīts — darīts! Eksperimentu veicu Norvēģijā. Ziema te ir tāda pati kā Somijā. Norvēģijā ir brīnišķīga daba, egļu meži, balts, mirdzošs un tīrs sniegs.

Vēl brīnišķīgāk kā Šveicē! Pirms došanās uz šo ziemeļzemi Berlīnē pie Brandenburgas vārtiem iegādājos ādas zābakus, kokvilnas šinelīti un cepuri ar puļķīti, propagandas nolūkā oficiāli iesauktu par "budjonovku"'. Tautā to dēvēja par "bogatirku". [12] Šeit šīs mantības netrūkst, pērc, ko tik vēlies! Aizbraucu uz Norvēģiju, nedēļu slēpoju, ik vakaru apņemdamies beidzot sākt… zinātniski vēsturisku eksperimentu. Taču katru reizi atliku. Beidzot sadūšojos. Uzstīvēju kājās zābakus, apvilku šineli, uzmaucu galvā bogatirku — budjonovku ar sarkanu zvaigzni priekšā un — uz priekšu! Viesnīcas vestibilā ļaudis, ieraudzījuši mani tādā izskatā, bailes atlēca sāņus. Vēl paķēru līdzi pudeli šņabja "Stoļičnaja", sautētas liellopu gaļas konservu kārbu un kukuli maizes. Tādā izskatā un apgādā nolēmu pavadīt nakti sniegā, guļvietai izmantojot egļu zarus. Teorētiski karavīrs to var. Pretinieka snaiperi netraucē. Nav iespējams uzkāpt kādam spridzeklim. Slēpotāju — automātistu vienības pēkšņi neuzbruks un nepārsteigs nesagatavotu. Kas tur liels — vienu nakti pārlaist mežā! Lēkāju salā stundu. Divas stundas. Trīs. Eksperimentu iesāku, kad termometra stabiņš rādīja trīsdesmit ceturto iedaļu zem nulles. Tādā salā, atklāti sakot, uz miegu nevelk nemaz. Grādīgais šķidrums pudelē pamazām zaudēja caurspīdīgumu, kļūdams balts kā piens. Maizes klaips kļuva ciets un skanīgs kā priedes stumbrs. Ar konservu kārbu arī notika kaut kas nelāgs. 1940. gada ziemā katrs sarkanarmietis to pat nesaņēma. Vēl stundiņu lēkāju no vienas kājas uz otru. Sals pamazām pieņēmās spēkā. Termometra stabiņš noslīdēja vēl zemāk — līdz trīsdesmit devītajai iedaļai… Pamazām pirksti kļuva nejūtīgi. Katrs elpas vilciens dedzināja krūtis…

Līdz rītausmai, kas šajos platuma grādos pienāk vēlu, es nenoturējos. Žēl, protams, bet mani spēki bija par vājiem. Taču negatīvs iznākums arī ir iznākums. Visiem, kuri stāsta pasaciņas par to, ka Sarkanā Armija nebija sagatavojusies karošanai un ka sarkanarmiešu kaujas spējas bija vājas, ļoti iesaku atkārtot manu eksperimentu. Sēdēt siltā, ērti iekārtotā čekas kabinetā un sacerēt zinātniskus rakstiņus par nesagatavotību karam ir ļoti ērti. Klozetpods blakus… Vārdusakot, nekādu problēmu! Pārticībā un ērtībās dzīvojot, neviļus piemirstas, kā Somijā krievu karavīri karoja.

Tikai tas vēsturnieks, kurš plānā kokvilnas šinelītī un kirzas zābakos pārlaidīs vienu ziemas nakti kaut kur pie Sormulas vai Vīborgas, drīkst apšaubīt Sarkanās Armijas sagatavotību karam. Arī es varu pasmīkņāt par krievu karavīru kaujas spēj ām, tomēr uzskatu, ka to darīt nedrīkstu.

Kas 1940. gada ziemā notika Somijā?

Tā bija briesmīga traģēdija. Kremļa iemītnieki nolēma neļaut Vācijai izmantot Zviedrijas derīgo izrakteņu iegulas. Zviedrijā bija varš, svins, cinks un, protams, lielas koncentrācijas dzelzs rūda. Padomju komunisti tīkoja paši sagrābt šīs ziemeļzemes bagātības vai kaut vai piekļūt tām tuvāk cauri Somijai. Reizē padomju republiku nesatricināmajai savienībai komunisti tīkoja pievienot vēl vienu republiku. Šajā nolūkā no NKVD un GRU virsniekiem Padomju Savienībā izveidoja "Somijas valdību". Par "prezidentu" iecēla Otto Kūsinenu (tolaik viņa laulātā draudzene čakli strādāja Riharda Zorges nelegālajā rezidentūrā), par "ministriem" - citus somu izcelsmes komunistus.

Tāpat tika izveidota "Somijas Sarkanā Armija", kurai pēc iepriekš izstrādātā scenārija bija jāiesoļo Helsinkos un jāsniedz atbalsts "somu proletāriešiem". Savukārt Sarkanās Armijas uzdevums bija mazliet palīdzēt "šķiras brāļiem" cīņās pret nīsto buržuāziju.

Somijas tauta jau bija sadalīta "baltajos" un "sarkanajos". Tā saucamos baltsomus paredzēja izolēt un pēc tam likvidēt.

Viņiem draudēja tāds pats liktenis kā poļu virsniekiem. Starp citu, "baltajos" un "sarkanajos" sadalīja visas Padomju Savienības kaimiņos dzīvojošās tautas. 1920. gadā Sarkanā Armija cīnījās pret "baltpoļiem". 1921. gadā — pret "baltsomiem" un "baltkarēļiem". 1927. gadā — pret "baltķīniešu ģenerāļiem". Jau tolaik dzima plāni sniegt "proletārisku palīdzību" brālīgajai Etiopijas tautai. Īstenot tos neizdevās. Badu šai zemē padomju komunisti izraisīja krietni vēlāk. Taču jau 30. gados Padomju Savienībā ieviesa jēdzienu "baltnēģeri". Tas skan tikpat smieklīgi kā "baltķīnieši". Visu mūžu esmu gribējis ieraudzīt kaut vai vienu dzīvu "baltķīnieti", bet līdz šim man trāpījušies tikai dzelteni. Kad Krievijas Federācijas Aizsardzības ministrijas centrālās avīzes slejās sastopu "baltsomus" (piemēram, 1994. gada 16. jūlija vai 1995. gada 28. aprīļa numurā), tad allaž gribu pavaicāt izdevuma galvenajam redaktoram un korespondentiem: "Kāpēc jūs nesaucat sevi par "sarkankrieviem"?" Vai varbūt labāk par "sarkanbrūnajiem"?

Vai reiz pienāks brīdis, kad Krievijas Aizsardzības ministrijā pārstās dalīt cilvēkus proletāriešos un buržujos, Pasaules komunistiskās revolūcijas atbalstītājos un pretiniekos? Kad beidzot "Krasnaja Zvezda" beigs daudzināt Marksa lozungu "Visu zemju proletārieši, savienojieties!" Vai patiešām vēl nav saprotams, ka labprātīgi nevienam negribas ar mums savienoties?

Jau pats nosaukums "baltsomi" liecināja par to, ka padomju komunisti tīkoja pārvērst viņus sarkanajos. Kad 1939. gada rudenī tādu uzdevumu deva, tad Kremlī neviens nedomāja par četrdesmit grādu salu, kurā būs jāpavada naktis krievu karavīriem. Par tādiem sīkumiem Kremlī galvas nelauzīja. Pats galvenais — palīdzēt "šķiras brāļiem". Bija paredzēts, ka Sarkanā Armija strauji uzbruks, un "baltsomi" ātri izkārs baltos karogus bez pārlieku lielas pretošanās. Tāpēc Sarkanajai Armijai deva pavēli, un pārējais šķita mazsvarīgs.

Taču somi nepadevās. Baltos karogus nepacēla. Iebrucējus sagaidīja snaiperu lodes. Divdesmit gadus somi gaidīja komunistu uzbrukumu, tāpēc bija tam labi sagatavojušies.

Sākās nogurdinošs, asiņains karš. Sarkanā Armija mēģināja vienā rāvienā pārraut "Manerheima līniju". Tas neizdevās. Apiet to nevarēja, jo uz ziemeļiem no Lādogas ezera pletās necaurejami mežu biezokņi, purvi, tundra, lieli ezeri. Kremlī plānoja somu bezierunu kapitulāciju, tāpēc Sarkano Armiju ilgstošai, nogurdinošai cīņai negatavoja. Paredzēja, ka Sarkanā Armija iesoļos Helsinkos uzvaras marša solī.

Varonīgā somu tauta izjauca šos plānus. Tad Sarkanajai Armijai pavēlēja uzbrukt un to iznīcināt.

Ievērojami militārie stratēģi, politiķi, žurnālisti, ģenerāļi, admirāļi un pat nejauši ielās sastapti garāmgājēji ir teikuši: "Ko toreiz ar tiem somiem tik daudz ķēpājās? Vajadzēja nospiest viņus kā blaktis un cauri!"

Uz mirkli pieņemsim, ka šie ļaudis spriež pareizi. Patiešām! Nu kas tad ir Somija un somi salīdzinājumā ar milzīgo padomju impēriju, kurā dzīvoja miljonu simti? Acīmredzot tā sprieda arī Staļins. Tāpēc kampaņai pret somiem nepievērsa nekādu vērību. Šķita, ka somus viegli un ātri varēs nomētāt ar cepurēm. Šim noskaņojumam bija pamats - īpaši pēc spožās uzvaras pār japāņiem pie Halhingolas 1939. gada vasarā. Tāpēc jau 1939. gada rudenī Žukovs deva pavēli Mereckovam ievest karaspēku Somijā… Pēc japāņu sagrāves neviens nedomāja par sarežģījumiem Somijā… Nospiedīs kā blaktis un viss!

Neizdevās…

Taču pēc tam ātri sagaidāmās uzvaras skurbulis pagaisa. Sarkanā Armija ķērās pie lietas nopietni un pavēli izpildīja.

Jau pēc pirmajām kaujām Sarkanās Armijas komandieri un kareivji saprata, ka viņiem pretī stāv disciplinēti, drosmīga apķērīgi pretinieki. Somu karavīri prata lieliski šaut un slēpot. Armijā nepastāvēja nekādas militārās birokrātijas, somu karavīriem bija dota pilnīga patstāvība un rīcības brīvība. Un viņi to izmantoja, uzbrukdami okupantiem pēkšņi, neatlaidīgi, enerģiski. No ilgstošām kauj ām izvairīdamies, deva spējus sitienus tikai tad, kad bija pārliecināti par panākumu. Pēc pēkšņa uzbrukuma tikpat pēkšņi somu cīnītāji atkāpās un pazuda taigā. Ar tādu pretinieku Sarkanā Armija bija spiesta rēķināties vēl jo vairāk tāpēc, ka nespēja izmantot savu tehnikas pārsvaru. Pielietot modernu kara tehniku pret nelielām somu slēpotāju vienībām ir tas pats, kas ar lauzni gaiņāt tauriņus.

Mani pārsteidz, ka daudzi izglītoti cilvēki gadiem ilgi atkārto vienu un to pašu: "Iedomājieties tikai! Kaut kāda "Manerheima līnija", kaut kāds pusotru metru biezs sniedziņš, kaut kāds aukstums ap četrdesmit zem nulles, kaut kāda Somija! Kāpēc tik ilgi ar to bija jānoņemas?!"

Tā var runāt tikai cilvēki, kuru prātos joprojām nav izgaisusi ātras un vieglas uzvaras ilūzija.

Daži ievērojami stratēģi izturas ļoti dīvaini.

"Manerheima līniju" somi būvēja cerībā, ka tā būs absolūti droša un simtprocentīgi garantēs Somijas valsts pastāvēšanu. Nocietinājumu celtniecībā piedalījās pasaules labākie fortifikāciju inženieri (izņemot, protams, padomju). Pāršķirstot trīsdesmito gadu militāros preses izdevumus, uzzinām, ka visi toreizējie speciālisti bijuši vienisprātis — pārraut "Manerheima līniju" nav iespējams ne piecos, ne desmit gados. Nav iespējams nekad un nekādiem spēkiem. Nocietinājumus cēla ar vienu mērķi — apturēt Sarkanās Armijas uzbrukumu. Kādas tad vēl? Bet Sarkanā Armija pārrāva "Manerheima līniju", turklāt izdarīja to ziemā, bez iepriekšējās sagatavošanās. Nevajadzēja ne piecus, ne desmit gadus. Pārrāva trijos mēnešos.

Visi, kas pareģoja, ka Sarkanā Armija pie "Manerheima līnijas" aplauzīs zobus, maigi izsakoties, tika apkaunoti. Pāraujot šos varenos nocietinājumus, Sarkanā Armija apgāza pasaules militāras zinātnes atziņas par šādas aizsardzības nepārvaramību.

Rietumu militārie eksperti bija spiesti atzīt savas kļūdainās prognozes un Sarkanās Armijas lieliskās kaujas spējas. Apkopojot Ziemas kara notikumus, secinājums varēja būt tikai viens — Sarkanajai Armijai nav nepārvaramu šķēršļu. Ja tā spējusi sekmīgi uzbrukt tādos dabas apstākļos un situācijās, tad šī armija spēj uzbrukt jebkādos citos. Sliktāk nekā Somijā vairs nemēdz būt. Ja Sarkanā Armija spēja ieņemt "Manerheima līniju", tad tā spēj iekarot Eiropu un visu pasauli.

Sarkanā Armija paveica to, ko Rietumu stratēģi uzskatīja par neiespējamu. Taču stratēģi neatzina savas aplamās prognozes un pareģojumus. Viņi atzina kaut ko pavisam citu un pavēstīja par to skaļi… "Sarkanā Armija nav sagatavota karam".

Lūk, tā!

Bet mēs šo atziņu aprij ām kā saldu zemeņogu. Aprij ām, gari neprātojot.

12. nodaļa. Kurš pazaudēja karu Somija?

"Tā bija mūsu katastrofa. Pēc tās mūsu armiju ilgi neuztvēra kā nopietnu spēku pat mūsu nākamie sabiedrotie. Tā atzinās pats Čerčils."

"Večerņaja Moskva", 1994. gada 15. novembra numurs.

Daži iebilst, sacīdami: "Manerheima līniju" pārrāva, bet par kādu cenu?

Vai tad Kremlī to kāds rēķināja? Pats svarīgākais bija mērķis. Lielais mērķis.

Lai sasniegtu to, biedrs Ļeņins un biedrs Trockis uzskatīja par iespējamu uz pasaules revolūcijas altāra ziedot krievu tautu kopā ar tās nacionālajām bagātībām. Viņi tā arī darīja. Biedra Ļeņina iesākto sparīgi turpināja biedrs Staļins, kuram tāpat cena nekad neinteresēja.

Kad "Manerheima līniju" pārrāva un kad Somija pazaudēja savu pēdējo pretestības barjeru, kļūstot pilnīgi neaizsargāta, Staļinam tomēr pietika prāta pārtraukt "atbrīvošanas" karagājienu, neielaižoties ilgstošā, asiņainā partizānu karā.

No lielās politikas skatupunkta raugoties, karš Somijā beidzās ar Padomju Savienības sakāvi. Ziemas kara mērķus sākumā pasludināja pārāk atklāti un skaidri. Pēc kara Padomju Savienība bija spiesta paziņot, ka esot karojusi nevis par jaunas padomju republikas pievienošanu brālīgo padomju republiku saimei, bet par "Ļeņingradas drošību". "Kūsinena valdību" un "Somijas tautas atbrīvošanas armiju" bez lielas trokšņošanas izklīdināja un vairs nekad nepieminēja. It kā nekad nebūtu pastāvējusi ne tāda "valdība", ne tāda "armija".

Toties no militārā viedokļa raugoties, Ziemas karš beidzās ar spožu padomju uzvaru, kurai nav līdzvērtīgas pasaules karu vēsturē. Jebkura armija, ieņemot tik stiprus nocietinājumus, šo uzvaru būtu ierakstījusi ar zelta burtiem savu cīņu slavas vēstures grāmatā.

Somijā karadarbību pārtrauca 1940. gada 13. martā, bet jau vasarā trīs Baltijas valstis — Igaunija, Lietuva un Latvija padevās Staļinam bez cīņas un tika pārvērstas par Padomju Savienības "republikām".

Pirms tam Baltijas valstu valdības un militārā pavēlniecība rūpīgi sekoja kara gaitai Somijā. No redzētā un izlasītā, viņu secinājums bija baigs, taču būtībā pareizs, proti, Sarkanā Armija spēj izpildīt pat neizpildāmas pavēles, mērķa sasniegšanai tā upurēs visu. Ja Staļins nolems, tad Sarkanā Armija iznīcinās jebkuru, kaut arī tai pašai būtu jānes vislielākie zaudējumi. Tāpēc, saprotot pretošanās bezjēdzību, trīs Baltijas valstis padevās bez neviena šāviena.

Vienlaikus Staļins uzstādīja ultimātu Rumānijai: atdodiet Besarābiju! Zinādama, kas notika Somijā, Rumānijas valdība pat nemēģināja uzsākt sarunas. Te jums, lūdzu, Besarābija un klāt vēl arī Bukovina!

Sarkanās Armijas zaudējumi Somijā jādala uz piecām valstīm: Somiju, Igauniju, Lietuvu, Latviju un Rumāniju. Somijā Sarkanā Armija parādīja tādu varenību, ka pēc tam pārējās valstis padevās bez kaujas, apjēgdamas, ka nepakļaušanās gadījumā Staļins tās iznīcinās.

Kurš tad īsti pazaudēja karu Somijā?

Karu Somijā pazaudēja Hitlers.

Somijā Sarkanā Armija veica unikālu militāru operāciju. Neviena armija tā nebija karojusi nekad un nekur. Turpretī Hitleram nezin kāpēc šķita, ka Sarkanā Armija karojusi slikti. Vācu ģenerāļi redzēja brīnumu, bet nespēja to novērtēt. Nenovērtēja to, ko redzēja paši savām acīm! Hitlera līdzgaitnieki sprieda par Staļina nesagatavotību karam. Dīvaiņi! Gēbelss savā dienasgrāmatā rakstīja: "Krievu armija nav neko vērta. Armijai ir slikta vadība, bet vislielākais trūkums —tā slikti apbruņota…" Gēbelss pierakstīja ne tikai savu, bet arī fīrera viedokli: "Atkal viņš konstatēja krievu armijas katastrofālo stāvokli. Šo armiju diezin vai var izmantot karā…"

Karā pati lielākā kļūda ir nenovērtēt pretinieku. Arī dzīvē nav nekā ļaunāka par uzskatu, ka cits ir dumjāks par tevi pašu. Dažus šāda alošanās pāragri novedusi kapā. Sarkanās Armijas kaujas spēju nenovērtēšana kļuva liktenīga arī Ādolfam Hitleram.

Iekams vīpsnāt par Sarkano Armiju, fīrers varēja nosūtīt uz Somiju vienu vācu kājnieku rotu. Nevis izlases, bet parastu, dodot tai iespēju apgūt kaujas māku. Lai pamēģina iet uzbrukumā! Lai papūlas iznīcināt dotu, kuru žilbinoši baltajā sniegā nevar ne saskatīt! Lai pavingrinās uzbrukt sniegā, kas sniedzas līdz krūtīm! Lai atrod kupenās kaut vai vienu mīnu! Lai pārnakšņo salā! Lai pagrauž maizi, kas aukstumā kļuvusi cietāka par dzelzsbetonu!

Lūk, ar šiem vācu karavīriem pēc tam derētu parunāt. Derētu aptaustīt viņu salā nomelnējušās austiņas, kuras kraukšķēdamas atlūzt no galvas, nesagādājot nekādas sāpes. Nenāktu par ļaunu palūkoties arī uz viņu salā uzburbušajām kājām. Fīrers varētu ar viņiem apsēsties pie siltas krāsns un lēnām, nesteidzoties apspriest Sarkanās Armijas kaujas spējas.

Vēl Hitlers varēja nosūtīt uz Somiju piecus vērmahta ģenerāļus. Lai pasmeļas pieredzi! Lai pamēģina noorganizēt kaut vai viena kājnieku vada apgādi. Ja izdodas izstumt no dziļā sniega kravas auto, tad lai nogaršo sasalušu šņabīti. Ai, cik daudz pēc tam ģenerāļi spētu pastāstīt savam fīreram! Un tad varētu smieties par Sarkano Armiju uz nebēdu.

Nezin kāpēc Ādolfs Hitlers tā nedarīja. Ziemas karu viņš vēroja no tālienes, no Impērijas kancelejas greznā kabineta. Paēdušais izsalkušo nesaprot, tā ir veca patiesība. Hitlers bija paēdis un sēdēja siltumā. Viņam apkārt allaž stāvēja ļaudis, kuri bija labi izgulējušies tīros, baltos palagos, nomazgājušies vannā, gludi noskuvušies, apcirpušies un sasmaržojušies ar vislabākajiem odekoloniem. Brokastīs viņiem pasniedza greipfrūtu sulu, ceptu karbonādi ar olu kulteni, karstas, smaržīgas maizītes ar sviestu… Un, lūk, pēc brokastīm, kafijas aromāta apdvesti, viņi nostājās blakus savam fīreram un pētīja globusu… Re, milzīgā Padomju Savienība! Re, mazā Somija!

Šajā brīdī viņi nemaz nebija gudrāki par biedru Staļinu Molotovu, Beriju, Vorošilovu, kuri vēl pirms dažām dienām tāpat stāvēja Kremļa kabinetā un sprieda: "Ko ar to Somiju daudz ķēpāties? Kādas var būt problēmas?!"

Staļinam likās, ka ar somiem viņš tiks galā vienā rāvienā. Hitlers domāja tieši tāpat. Arī Čerčils, sēdēdams miglas tītajā Londonā nesaprata, ko tā Sarkanā Armija tur tik ilgi mīcās. Jā, kabinetos sēžot, patiešām grūti iedomāties, ko nozīmē 32 grādi zem nulles. Tikpat grūti aptvert, kāda ir atšķirība starp 35 grādiem un 38 grādiem zem nulles. Lai piedod viesmīlīgā, man pajumti devusī Britānija, taču, neko nepārmetot, sacīšu atklāti: tiklīdz termometra stabiņš noslīd kaut vai līdz trešajai iedaļai zem nulles, britu salās sākas nacionāla katastrofa. Nebrauc vilcieni, dzīvokļos salst večiņas un vecīši, cita pēc citas plīst ūdensvada un kanalizācijas caurules. Kad uzkrīt divu collu biezs sniedziņš, tad skaistajā Britānijā dzīve apstājas pavisam. Plāns sniedziņš Britānijā izraisa simtus autoavāriju. Tūkstoši automobīļu ar riteņiem gaisā guļ visos ceļmalu grāvjos.

Kad omulīgi sēdi senlaicīgā pilī pie kamīna, kurā vēl gail ogles, nesteigdamies sūc skotu viskiju ar ledu vai sodas ūdeni, ietīdamies Havannas cigāra saldeno dūmu mutulī, tad patiešām grūti saprast, kas tiem krieviem tur lēcies. Varbūt viņiem stulbi komandieri? Vai slinki kareivji? Bet varbūt ieroči pagalam novecojuši?

Norvēģi, kanādieši, zviedri, eskimosi un somi zina, kas ir četrdesmit grādi zem nulles. Bet pavaicājiet vāciešiem, francūžiem, britiem, vai viņi zina, ko tas nozīmē. Vai normāls cilvēks spēj kirzas t.i. brezenta, gumijotos zābakos nodzīvot nedēļu četrdesmit grādu salā?

Sarkanās Armijas karavīri spēja. Un izpildīja Staļina pavēli. Turklāt apbrīnojami ātri armija apguva nepieciešamo pieredzi. Ielūkosimies 1940. gada februāra zviedru avīzēs! Tās ir pilnas ar Sarkanās Armijas slavinājumiem. Ļaudis, kuri saprot, kas ir īsta ziema, 1940. gada februārī redzēja pavisam citu armiju — ne to, kas pirms pāris mēnešiem iebruka Somijā. Viss bija pilnīgi mainījies — sākot no karavīra dienas pārtikas devas un ekipējumu un beidzot ar divīziju un korpusu aizmugures nodrošinājuma, sākot no kājnieku nodaļas taktikas un beidzot ar stratēģiskās vadības organizāciju…

Ādolfs Hitlers nepamanīja šīs pārmaiņas. Neievēroja krievu karavīru apbrīnojamo spēju piemēroties jebkuriem apstākļiem.

Hitlers uzskatīja, ka mežos aizsargāties pret uzbrūkošo pretinieku, kā arī partizānu karadarbība ir iespējama, taču lielu karaspēka apakšvienību uzbrukums nav iespējams ("Hitlera sarunas pie galda", 1941. gada 8. septembra pieraksts). Fīrers neņēma vērā Somiju, tās klimatu un mežus. Viņš runāja par Rietumeiropas mežiem, kuros, viņaprāt, lielu vienību uzbrukumi neesot iespējami.

Kad Sarkanās Armijas divīzijas un korpusi izlauzās cauri Karēlijas mežu biezokņiem, Hitlers nezin kāpēc piemirsa agrāk sacīto…

Sarkanajai Armijai karš Somijā deva labu mācību. Tā atbrīvojās no augstprātīgas lielības un nespējas pienācīgi novērtēt pretinieku.

1941. gadā pie Maskavas un 1942. gadā pie Staļingradas vācu vērmahts sastapās ar pretinieku, kas prata karot ziemā. Turpretī vērmahts karošanai sniegā un salā nebija sagatavots.

Karš Hitleram sagādāja milzu pārsteigumus. Nespēdams novērtēt situāciju un grūtības, kas bija jāsastop vācu armijai Austrumos, fīrers pieļāva ļoti lielas kļūdas, kas galu galā beidzās ar katastrofu. Ne no šā, ne no tā Hitlers iedomājas, ka Sarkanā Armija nav sagatavota karam un, ka tā vispār neko nespēj.

Vācijas vadonis pārrēķinājās. Viņš nezināja, ka manā dzimtenē loģikas likumi nedarbojas. Viņš gluži vienkārši nesaprata, ka Krievijā nedzīvo saskaņā ar loģiku. Ja Sarkanā Armija neaizgāja līdz Helsinkiem, tad tas vēl neko nenozīmē. Līdz Berlīnei tā spēja aiziet tik un tā! Jebkuros, pat vissliktākajos apstākļos! 1945. gadā Sarkanā Armija to pierādīja.

Daudzi vācu ģenerāļi aptvēra, ka pēc Ziemas kara rezultātiem Sarkanās Armijas kaujas spējas novērtētas aplam.

Viņi to aptvēra ātri — jau 1941. gadā. Pēc pirmajām kaujām Austrumu frontē vācu ģenerāļi noskaidroja, ka Sarkanajai Armijai pieder pasaulē vislabākie tanki, lielgabali, haubices un lidmašīnas. Šī tehnika bija uzbūvēta agresīva kara vajadzībām. Tāpat noskaidrojās, ka Sarkanajā Armijā ir tādas bruņojuma sistēmas, kādu nav nevienā citas pasaules valsts armijā. Atklājās, ka krievu karavīrs tomēr prot karot. Vārdusakot, daudziem kļuva skaidrs, ka vācu militārā pavēlniecība un izlūkdienests ir smagi kļūdījušies.

Tuvāko līdzgaitnieku lokā šo kļūdu atzina arī Ādolfs Hitlers. Tas notika 1942. gada 12. aprīlī. "Karš ar Somiju 1940. gadā salīdzināms ar iebrukumu Polijā, kur krievi karoja ar novecojušiem tankiem un slikti apģērbušies. Tā ir grandioza dezinformācijas kampaņa, jo Krievijai patiesībā bija bruņojums, kas to nostādīja pasaules lielvalstu vidū, līdzās Vācijai un Japānai (G. Pikers. "Hitlera sarunas pie galda", 205. lpp). "Krievi radījuši neticami stipru militāro rūpniecību… jo vairāk mēs uzzinām, kas notiek Krievijā, jo lielāks ir mūsu prieks par to, ka īstajā brīdī devām viņiem graujošu triecienu. Sarkanās Armijas bruņojums ir pats labākais pierādījums tam, ka… mums izdevies gūt neparasti lielus panākumus…" (Turpat, 1942. gada 22. jūlija pieraksts).

Beidzot viņš bija sapratis!

Ziemas kara laikā fīrers apgalvoja, ka krievi neko nespēj. Pēc pāris gadiem pēkšņi atklāja, ka tomēr spēj…

Skaidrs, ka vācu vadonis negribēja atzīt savu liktenīgo alošanos, tāpēc viņš runāja par dezinformācijas kampaņu. Sak, Staļins piemānīja… Pieļaujot iespēju, ka Somijā Staļins patiešām tīšām izrādīja vājumu un ka Hitlers tam noticēja, arī tas nāk par labu padomju impērijas vadonim. Pirms tūkstošiem gadu ievērojamais ķīniešu militārais teorētiķis Sunczi rakstīja: "Kara māksla slēpjas viltībā. Ja tava armija ir tuvu, parādi ienaidniekam, ka atrodas tālu. Ja esi vājš, izrādi spēku. Ja esi stiprs — izrādi vājumu. Posts tam, kurš ļaus sevi pievilt".

Somijas kara gaitā Hitleru neviens nepievīla. Viņš un viņa ģenerāļi paši pievīla sevi. Un par to samaksāja.

Pat Ādolfs Hitlers bija aptvēris, ka karš Somijā nekādā ziņā neparādīja Sarkanās Armijas vājumu.

Pēc daudziem gadiem miljoni mūsu gaišāko prātu pētīja kara norisi Somijā, taču nezin kāpēc

atkal secināja, ka Ziemas karš esot parādījis Sarkanās Armijas vājumu un nesagatavotību. Ļautiņi mīļie, tā sprieda Ādolfs Hitlers! Viņš kļū - dī - jās!!! Un iesēdās pamatīgā peļķē. Jūs atkārtojat viņa kļūdu!

Fīreram pietika drosmes atzīt šo kļūdu. Bet mūsu gaišajām galvām nezin kāpēc tās trūkst. Vai patiešām mēs, mani tautieši, esam dumjāki par vājprātīgo fīreru?!

13. nodaļa. Par ugunsnedrošiem tankiem

"Motors tankā ir tāds pats ierocis kā lielgabals."

Ģenerālpulkvedis H. Guderians.

Staļinam bija ievērojami vairāk tanku nekā Hitleram.

Skaitļus nav tik viegli apgāzt. Tie ir pietiekami pārliecinoši pierādījumi.

Tāpēc "nesagatavotības teorijas" aizstāvjiem bija jāizdomā vēl cita nelietīga viltība, kaut kāds raksturojums, lai pilnā mutē varētu apgalvot: "Septiņkārtīgs pārsvars? Ak, kas nu tas par pārsvaru!"

Ilgi kasīja pakaušus komunisti, kamēr beidzot izdomāja gan: padomju tanki esot bijuši ugunsnedroši. Deguši kā sērkociņi!

Sarkanās propagandas pūliņi pierādīt "nesagatavotību karam" ir saprotami. Taču tāda nekaunība jau ir satriecoša.

Tiklīdz kaut kur Kremļa kabinetos šīs blēņas bija izgudrotas, tā sarkanie vēstures prātnieki sāka kladzināt par uguns nedrošību malu malās. Pēc tam stafeti pārņēma "plašas tautas masas". Ļoti ātri šie meli kā netīras samazgas izplūda pa pasauli…

Reiz franču televīzijā es pastāstīju par Staļina sagatavotību karam, bet raidījuma vadītāja, laipni smaidīdama, man sacīja: "Ak, šie krievu tanki! Tie taču dega kā sērkociņi…"

Šī televīzijas dīva neatšķīra skrūvgriezi no stellatslēgas, taču, lūk, droši zināja, ka Staļina tanki esot bijuši ugunsnedroši. Bija apguvusi šīs blēņas. Iegaumējusi.

Tagad "ugunsnedrošības teoriju" apguvuši visi.

Londonā liktenis saveda mani kopā ar kāda Maskavā izdotā, ļoti populāra bērnu tehniskā žurnāla galveno redaktoru. Arī es no mazotnes esmu šī izdevuma cienītājs. Satikāmies. Apkampāmies. Izdzērām pa glāzītei… tējas. Par dzīvi maķenīt parunājām. Vēlāk viņš man tā klusi un draudzīgi sacīja: "Klau, Viktor! Tu stāsti visiem par sagatavotību, ar saviem prātojumiem mulsini tautu. Bet mēs taču neesam tādi muļķi, mēs zinām, ka mūsu tanki… bija…ugunsnedroši…"

Redz, kā tās lietiņas jādara! Un septiņkārtīgais tanku pārsvars ir norakstīts, izgaisis, izčibējis kā nebijis.

Nu ja. Kas par to, ka tanku bija tik daudz? Tie taču dega kā sērkociņi!

Allaž esmu gribējis izdibināt muļķīgo tenku pirmsākumu. Tenkas izplata komunistiskā propaganda, tiktāl viss skaidrs. Taču acīmredzot jābūt kādam avotam, kam ļaudis uzticas, uzskatīdami to par pietiekami nopietnu. Nevar taču izglītoti cilvēki kā papagaiļi atkārtot blēņas. No kurienes tās cēlušās?

Esmu iztaujājis ikkatru. Kur tu, dārgais, to uzzināji? Un ikkatrs atbild: "Par to taču visi

zina!"

Kad visi zina, tad pamēģini gan noskaidrot pirmsākumu! Mūžam neatradīsi!

Amerikāņu avīzes "NRS" 1990. gada 25. maija numurā bija ievietots vēsturnieka Josifa Kosinska raksts, kurā autors, atmaskojot mani, stāsta, ka skaitliskais pārsvars vēl neko nenozīmējot. Kāda jēga tanku daudzumam, ja tie deguši kā lāpas?

Piepeši pār manu galvu kā zibens nāca apgaismība. Kosinska kungs izlasījis Žukova memuārus!

Neko citu nav lasījis, izņemot Žukova garadarbu, tāpēc arī neko nav sapratis.

Īstenībā viss bija pilnīgi otrādi. Otrajā pasaules kara laikā uzbūvētie padomju tanki atšķīrās ar to, ka slikti dega. Kaujā tos aizdedzināt bija grūtāk nekā citu valstu armiju tankus.

Izskaidrojums tam ir gaužām vienkāršs. Citās valstīs būvēja tankus ar karburatora dzinējiem, bet Padomju Savienība bija vienīgā valsts pasaulē, kas tankos uzstādīja dīzeļ dzinējus.

Dīzeļdzinējus mēģināja uzstādīt savos tankos arī japāņi, itālieši, amerikāņi, taču tie bija mazas jaudas, tehniski primitīvi dzinēji. Turklāt tie nebija domāti tankiem, bet traktoriem un automobiļiem.

Karburatora dzinējs darbojas ar benzīnu, bieži vien —ļoti augstvērtīgu, kuru izmanto aviācijā. Benzīna tvaiki ir bīstami. Kaujā pietiek vismazākā nieka, lai šie tvaiki uzliesmotu. Piemēram, pēkšņi dzinējā kaut kas sāk dzirksteļot. Dažreiz pretinieka bruņusitējs lādiņš trāpa tankā, nesadragājot bruņu plāksni, tomēr trieciens ir tik liels, ka tanka iekšpusē izšķiļas dzirksteles. Ja tankā uzstādīts dīzeļ dzinējs, tad par dzirkstelēm nav jāuztraucas.

Dīzeļdzinēja priekšrocības var pierādīt pavisam vienkārši. Ielejiet spainī aviācijas degvielu un pietuviniet tai liesmojošu lāpu. Degviela strauji uzliesmos, iekams to skars lāpas liesma. Iedomājieties, kas notiek tankā, kur uzliesmo simti litru aviācijas degvielas! Ielejiet spainī dīzeļdegvielu un iegrūdiet tajā liesmojošu lāpu. Lāpa nodzisīs.

Padomju tanka dīzeļdzinēja konstruktori šo eksperimentu nodemonstrēja Padomju Savienības maršalam M. Tuhačevskim. Maršalam tas neatstāja nekādu iespaidu, un viņš spītīgi palika pie sava — tankos esot jāuzstāda parastie benzīna dzinēji. Kad Tuhačevski nošāva, padomju konstruktori šo eksperimentu atkārtoja citiem lieliem priekšniekiem. Šoreiz dīzeļdzinēja priekšrocības izdevās pierādīt, un Padomju Savienība kļuva pirmā valsts pasaulē, kas uzsāka tanku dīzeļdzinēju ražošanu sērijveidā. Līdz otrā pasaules kara beigām Padomju Savienība palika vienīgā zeme, kurā lielākajā daļā uzbūvēto tanku bija dīzeļdzinēji. Citās valstīs dīzeļdzinējus tanku būvniecībā sāka izmantot 10 līdz 15 gadus pēc kara.

Tiesa, arī dīzeļdzinēja tanku var aizdedzināt, taču to izdarīt ir daudz grūtāk.

Divdesmitajos un trīsdesmitajos gados būvētie padomju tanki ugunsdrošības ziņā neatšķīrās no citās zemēs būvētajiem. Un arī nevarēja atšķirties. Karburatora dzinējus pielietoja visu pasaules valstu būvētajos tankos, un kauju laukos visi dega ar spožu liesmu bez jebkādas atšķirības. Tanku inženieri uzskatīja, ka tas ir neizbēgams ļaunums, kuru nevar izskaust. Tāpēc arī padomju tanki nebija ne labāki, ne sliktāki par citiem. Tajos uzstādīja tādus pašus dzinējus kā franču, britu, vācu un amerikāņu kaujas mašīnās. Tolaik Sarkanajā Armijā visizplatītākais tanku dzinējs bija britu "Armstrong - Siddlev" un amerikāņu "Liberty - Aero". Skaidrs, ka komunisti izgudroja plutokrātu ražotajiem motoriem savus, daudz skanīgākus nosaukumus, jo nedrīkstēja pieļaut, ka pasaules proletariāta lielvalsts kaut ko pērk pūstošā kapitālisma pasaulē.

Pilnīgi saprotams, ka mūsu "Liberty - Aero" nevarēja degt ar tikpat spožu liesmu kā amerikāņu tankā uzstādītais "Liberty - Aero", lai kā gribētu. Jo deg nevis dzinējs, bet tajā iepildītā degviela. Pūstošā kapitālisma pasaulē buržuji nezin kāpēc iemanījās ražot tīrāku degvielu nekā mūsējie. Droši vien darīja to tāpēc, lai tā degtu spožāk…

Krievija allaž bijusi mamutu dzimtene.

Dīzeļdzinēju izgudroja vācu inženieris Rūdolfs Dīzelis. Padomju konstruktoru vislielākais nopelns bija tas, ka viņi pirmie prata novērtēt Dīzeļa kunga izgudrojumu. Sākumā Vācijā Rūdolfa Dīzeļa ģeniālo darbu neatzina. Toties Padomju Savienībā atzina, un jau 1932. gadā sākās tanka dīzeļdzinēja BD-2 projektēšana un konstruēšana. 1935. gadā dīzeļ dzinējs bija gatavs, tam piešķīra indeksu V-2. Jaunā motora priekšrocības bija acīmredzamas. Saglabājot tādu pašu jaudu kā karburatora dzinējiem, V-2 tērēja gandrīz par trešdaļu mazāk degvielas, bet ugunsdrošība ievērojami pieauga. Dīzeļdzinēja konstrukcija bija vienkārša, tai nevajadzēja sarežģītās un niķīgās aizdedzes ar pārtraucēju, sadalītāju un augstsprieguma svecēm. Turklāt dīzeļdegviela bija lēta.

Sarkanā Armija gatavojās karot ienaidnieka teritorijā. Nākamie "ienaidnieki" vēl nebija sasnieguši padomju kara tehnikas attīstības līmeni, dīzeļdzinējus neizmantoja un pat nedomāja izmantot. Kad padomju Ģenerālštābā tika veiktas iespējamā iebrukuma aplēses, tad izrādījās, ka tās nav pārlieku iepriecinošas. Ja Rietumeiropā iebruktu 15 līdz 20 000 padomju tanku, tad ļoti drīz uzbrucējiem pietrūktu desmiti tūkstošu tonnu dīzeļdegvielas. Kā to piegādāt? "Ienaidnieki" atkāpdamies spridzinās tiltus un dzelzceļus, kas ievērojami apgrūtinās degvielas piegādi no Padomju Savienības. Atņemt dīzeļdegvielu "ienaidniekam" nevar, jo Rietumeiropā to nelieto un pat nedomā lietot.

Ko darīt Sarkanajai Armijai? Izmantot dīzeļdzinējus vai neizmantot? Ja neizmantot, tad padomju tanki būs tikpat ugunsnedroši kā citi. Toties uzbrūkot netrūks degvielas, to varēs atņemt "ienaidniekiem". Rietumeiropā ikkatrā ceļu krustojumā atrodas degvielas uzpildīšanas stacija. Ja izmantotu dīzeļus, tad padomju tanki kļūs pārāki, bet tā kā citās zemēs par tankiem, tanku dzinējiem un dīzeļdegvielu nedomā, tad "atbrīvošanas karagājiena" pašā dramatiskākajā brīdī padomju "tanki — atbrīvotāji" var palikt bez degvielas.

Padomju tanku būves vēstures pētnieks Vasilijs Višņakovs rakstīja: "Atskanēja principiāli iebildumi, kuru starpā gandrīz vai pats nopietnākais bija tas, ka visos ārzemju tankos ir iebūvēts benzīna dzinējs. Mūsu tanku dīzeļ dzinējiem būs nepieciešama dīzeļdegviela, kuru nevarēs iegūt pretiniekam atņemtajās degvielas noliktavās…" ("Konstruktori", DOSAAF izdevums, 1989., 27. lpp.).

Dīzeļdzinēju izmantošanas aktīvs pretinieks, Padomju Savienības maršals M. Tuhačevskis rakstīja: "Mehanizētā armija, kas kara sākumā būs iegājusi dziļi pretinieka teritorijā, neskatoties uz ļoti lielām karamateriālu piegādes vajadzībām, nevarēs paļauties uz dzelzceļa transportu. Piegādi nodrošinās traktoru un automobiļu transports, kā arī tās pretinieka noliktavas, kuras izdosies iegūt, sevišķi degvielas noliktavas (Rakstu izlase, M. 1964., II sējums, 192. lpp.).

Ja Sarkanā Armija gatavotos karam savā teritorijā, tad dīzeļdzinējus uzstādītu kara spēkratos bez šaubīšanās. Bet Sarkanajai Armijai bija pavisam citi plāni. Tā gatavojās iebrukumam Eiropā, turklāt ļoti rūpīgi un pamatīgi. Štābos apsprieda dažādas kaujas operācijas dziļi Rietumeiropas valstu teritorijās, ieskaitot pat tādas detaļas, kā degvielas piegādes padomju tankiem no pretiniekiem atņemtajām degvielas noliktavām. Tāpēc konstruktori bija spiesti tīšām bremzēt padomju kara tehnikas straujo pilnīgošanu, pielāgojoties novecojušajai Vācijas, Francijas, Britānijas un ASV kara tehnikai.

Strīdi par dīzeļdzinēju pielietošanu ieilga. Galu galā uzvarēja to piekritēji. Tomēr tas nenozīmēja, ka padomju impērija atsacījās no Eiropas iekarošanas plāniem. Padomju kara inženieri izgudroja citu paņēmienu, kā piegādāt degvielu Sarkanajai Armijai, proti, līdz robežrajoniem aizvilka cauruļvadus un rezervē saražoja caurules, kuras izmantotu cauruļvadu pagarināšanai līdz tam Eiropas rajonam, kuru būs ieņēmuši padomju tanki. 1939. gadā sērijveidā sāka ražot tankus BT-7M, kuros uzstādīja jaunos dīzeļdzinējus V-2.

1940. gadā no Mongolijas Maskavā ieradās armijas ģenerālis G. Žukovs un ziņojumā Staļinam uzlika pēdējo punktu uz "i" — tanki ar karburatoru dzinējiem viegli aizdegas…

Vēlreiz apsverot visus "par" un "pret", nolēma, ka turpmāk padomju tankos uzstādīs dīzeļdzinējus.

1945. gada 24. jūnijā Padomju Savienības maršals G. Žukovs uz brīnišķīga baltspalvaina kumeļa ar iesauku Kumīrs (latv. Elks) iejāja Sarkanajā laukumā.

Vēlāk jātnieku un zirgu atlēja bronzā. Gadu desmiti aizskrien, bet Maršals uz Kumīra jāj pa Maskavu…

Runā, ka elkus nevajagot radīt. Tie atnesot nelaimi.

Bet padomjzemē bez elkiem dzīvot bija grūti. Ņikita Hruščovs vienu elku nogāza no pjedestāla, bet ko nolika viņa vietā?

Visviens, ko! Jebkādu draņķi. Kaut vai pēdējo Stukačevski [13] , kurš pazudināja krievijas zinātnes un tehnikas gaišākos prātus. Tad nu arī sāka radīt Stukačevska kultu. Smirdošā Tuhačevska sasmakušo kultu. Gandrīz pieminekli viņam uzcēla!

Jā, šāds nodoms patiešām bija. Tik jājautā, kur šo pieminekli celt. Vispiemērotākā vieta būtu Tambovas apgabala mežā un ar gāzmasku galvā… Lai neaizmirst šo slepkavnieku ne tikai Tambovas zemnieki, bet arī Tambovas vilki, kurus viņš nobendēja ar indīgajām gāzēm. Šis izdzimtenis pavēlēja pielietot indīgās gāzes pret savu tautu! Paskaidrojiet, lūdzu, kāda ir principiāla atšķirība starp Tuhačevski un gāzes kameru izgudrotājiem!

Kurš pirmais pielietoja indīgās gāzes, par to, kā saka, vēl zinātnieki strīdas. Ka tik neatrodas kāds drosminieks, kurš piepeši uzrakstīs grāmatu par Krieviju — gāzes kameru dzimteni… Jau pašlaik daudz kas par to liecina nepārprotami.

Kamēr tas vēl nav noticis, tikmēr varam celt un stutēti elkus.

Tiklīdz tauta sacīja: "Pietiek klanīties līķim! Laiks apglabāt Ļeņina pīšļus zemē!", tā uzreiz dažs labs uztraucās: "Bet ko tad celsim viņa vietā?" Un tai pašā acumirklī avīzē "Krasnaja Zvezda" parādīj ās rakstiņš, kurā cita starpā autors saka, ka iebalzamētais Ļeņina līķis jāsaglabā — zinātniskam eksperimentam. Zinātni, lūk, nedrīkstot, sabojāt!

Dārgie biedri komunisti! Kaut arī jūs esat lieli nezvēri, kam nav nekā svēta, un kaut arī jūs ienīstat Ļeņinu, tomēr apžēlojieties par viņa līķi! Jūs taču esat pārvērtuši viņu par sprāgušu suni, kuru izmantojiet eksperimentiem. Kāpēc nevar Ļeņinu apglabāt, viņa vietā noliekot…? Un turpināt eksperimentu. Tad arī zinātnei rastos jauns atklājumu lauks.

Žukovs bija prasmīgs karavīrs. Taču cilvēces vēsturē nav asiņaināka karavadoņa par Žukovu. Neviens nacistu ģenerālis nav pazudinājis tik daudz savu karavīru, kā to izdarīja Žukovs. Lai ikviens apjēgtu, kas īstenībā bija Žukovs, vajadzētu piepildīt ar asinīm baseinu. Tas būtu pats labākais un uzskatāmākais piemineklis viņam. Lai bronzas maršals bronzas zirgā līdz ceļiem stāvētu asinīs. Vēl labāk — izrakt Manēžas laukumā ezeru, kas simbolizētu tās asiņu j ūras, kurās Žukovs nekad nemeklēja braslus. Bronzas maršals peldētu šai ezerā. Galva vien ārā… Ar rokām sparīgi vēzētu… Tas tik būtu skats!

Mēs veidojam Žukova elku. Tas traucē uzdot pašiem sev gaužām vienkāršu jautājumu: "Bet kāpēc viņu nenotiesāja?" Par to, ko Žukovs paveica tikai 1941. gadā vien, ikvienā demokrātiskā valstī viņš stātos tiesas priekšā. Tiesa uzdotu ģenerālim daudz jautājumu. Ļoti daudz! Kāpēc 1941. gadā pie rietumu robežām tika pievilkti cauruļvadi? Kāpēc rietumu pierobežas rajonos viņš pavēlēja sakoncentrēt tankus? Kāpēc nedeva pavēli mīnēt tiltus? Kāpēc pierobežas lidlauki bija piebāzti ar kara lidmašīnām? Kāpēc pierobežas rajonos pieveda desmitus tūkstošus vagonu munīcijas un degvielas?

Nepadomājām, neredzējām, nesapratām — vēlāk komunisti taisnojās.

Par nolaidību un nevīžību soda. Ja 45 mm lielgabalam pretinieka šāviņš norauj riteni, vienu apkalpes vīru nogalina, divus ievaino, tad tik un tā lielgabals un karamantas jāglābj. Neizglābsi — vada komandieri Ivanu tiesās tribunāls. Par visām pieļautajām kļūdām būs jāsamaksā ar dzīvību. Žukovu neviens netiesāja.

Kāpēc?

Tāpēc, ka arī pēc kara pierobežas rajonos komunisti turpināja ierīkot lidlaukus, munīcijas un degvielas noliktavas, štābus un sakaru mezglus. Kad laiki mainīj ās un kad okupētās zemes bija jāatstāj, tad tikai no Austrumvācijas vien četros gados nespēja izvest visu uzkrāto. Bija jāatstāj Vācija, Polija, Ungārija… Un atkal bija jāpaliek bez kara lidlaukiem… Kā 1941. gadā.

Ja atzīsim, ka pirms vācu uzbrukuma Žukovs izdeva aplamas pavēles, tad būtu pilnīgi j āpārraksta padomju kara vēsture, jāmaina mācību programmas visās kara akadēmijās un pati armija jāveido pavisam citādi.

Žukovu netiesāja, jo 1941. gada maijā viņš rīkojās tieši tāpat kā agrāk — pirms pēkšņa uzbrukuma 6. japāņu armijai pie Halhingolas. Un tieši tāpat kā vēlāk — pirms pēkšņa uzbrukuma vācu vērmahta 6. armijai pie Staļingradas.

Žukovu netiesāja tāpēc, ka padomju režīmam nebija izdevīgi noskaidrot 1941. gada sakāvju cēloņus. Par tiem bija jāklusē. Tie bija jāaizmirst. Arī Žukovs čakli piedalījās šajā darbā, rakstīdams memuārus. "Mūsu tanku dzinēji darbojās ar benzīnu un tātad bija ugunsnedroši" ("Atmiņas un pārdomas", 137. lpp.). "Tanki BT-5 un BT-7 bija pārāk ugunsnedroši" (Turpat, 170. lpp.).

Kāpēc tik bieži maršals atkārto vienu un to pašu?

Lai visiem iesēstos smadzenēs! Vienā vietā jāpasaka, otrā šķietami nejauši jāpiemin, trešajā — vēlreiz jāuzsver. Tad iegaumēs un atcerēsies pat tante no franču televīzijas.

Par tankiem Žukovs rakstīja patiesību. Tomēr viņš aizmirsa piebilst, ka citu valstu armijās izmantoja tieši tādus pašus tankus - ar karburatoru dzinējiem, kuros iepildīja parastu benzīnu.

Tā kā Žukovs pavēstījis tikai par padomju tanku uguns nedrošību, bet par citu valstu tankiem nav sacījis ne pušplēsta vārda, tad lasītājiem neviļus rodas iespaids, ka padomju tanki bija sliktāki par citās zemēs būvētajiem.

Nekā tamlīdzīga! Padomju Savienībā novērtēja lieljaudas dīzeļdzinēju nozīmi ātrgaitas tanku būvniecībā. To radīja jau pirms kara, izmēģināja un sāka ražot sērijveidā. Kara sākumā Padomju Savienība bija vienīgā valsts pasaulē, kurai bija tanku dīzeļdzinēji.

Japānā ražotos 110 ZS dīzeļdzinējus un Itālijā ražotos 125 ZS dīzeļdzinējus es neskaitu. Tie bija tehniski nepilnīgi, mazjaudīgi, automobiļiem paredzēti dīzeļdzinēji, kurus nelielā skaitā ražoja arī tankiem. Taču šiem spēkratiem karā nebija nekādas nozīmes.

Padomju Savienībā ražoja tanku dīzeļdzinējus, kas bija ne tikai vislabākie pasaulē, bet arī unikāli, jo neviens cits nebija sasniedzis tādu attīstības līmeni.

Bet pasaulē nezin kāpēc padomju tankus nievā. Viegli aizdegoties un vispār nekur nederot. Pēc kara visskaļāk nievāja Padomju Savienībā.

Kaut kāds Josifs Kosinskis spriež tā: Žukovs rakstīja memuāros par to, ka padomju tanki ar karburatoru dzinējiem ir ugunsnedroši. Bet citu valstu armiju ģenerāļi nerakstīja. Tātad…

Citu valstu armiju ģenerāļi patiešām neko nerakstīja par ugunsnedrošajiem padomju tankiem. Nerakstīja tāpēc, ka citās valstīs nemaz nesprieda par dīzeļdzinēju izmantošanu.

1941. gada vasarā visu pasaules valstu armiju bruņojumā bija tanki ar karburatoru dzinējiem, izņemot Padomju Savienību, kurai bija tūkstoši agrāk uzbūvētu tanku ar karburatoru dzinējiem un piecu veidu tanki (BT-7M, T-34, KV-1, KV-2, T-50) ar dīzeļdzinējiem. Tanku būvniecībā Padomju Savienība bija ievērojami apsteigusi citas valstis.

Kara priekšvakarā Padomju Savienība izvērsa tanku dīzeļdzinēju sērijveida ražošanu. Jaudas bija tik lielas, ka varēja saražot tanku dīzeļdzinējus jebkurā daudzumā.

Tagad mēs radām jaunu elku.

Sekas jau jūtam. Jaunais elks taisnojas: tanki bijuši ugunsnedroši, tāpēc Sarkanā Armija esot piedzīvojusi tik daudz sakāvju.

Jaunā elka sacerējumus izdod masu metienos visās valodās. Tos lasa. Tiem tic.

Elks veikli izlokās, bet par mums smejas. Kārtējo reizi esam apmuļķoti.

14. nodaļa. Kapec biedrs Staļins nelika nošaut biedru Kudrjavcevu?

"Mūsu karadarbībai būs uzbrukuma raksturs, kuru mēs pārnesīsim pretinieka teritorijā."

Sarkanās Armijas 1941. gada lauka reglaments, 9. lpp.

Līdz divdesmitā gadsimta sākumam lielgabalu baterijā komandieris allaž atradās savas baterijas ugunspozīcijās. Kur tad vēl citur? Atcerēsimies kapteiņa Tušina bateriju Ļeva Tolstoja pazīstamajā romānā "Karš un miers"!

Divdesmitā gadsimta sākumā militāri attīstītajās valstīs lauku artilērija apguva šaušanu mērķī, kuru no ugunspozīcijām nevar ieraudzīt. To nosauca par šaušanu no slēgtām ugunspozīcijām. Tagad šis veids kļuvis par galveno, jo tas ļauj nomaskēt lielgabalus, izmantojot apvidus reljefu, ēkai; kokus un citus dabiskus un mākslīgus aizsegus. Artilērijai loma karā ievērojami pieaugusi, jo lielgabalu bateriju atrašanās vietas pretinieks nevar tik viegli atklāt un iznīcināt.

Taču nomaskēta lielgabalu baterija ir akla. Tēmētāji neredz mērķus. Tāpēc, šaujot no slēgtām ugunspozīcijām, baterijas komandierim jāizvēlas tāda vieta, kurā viņš var novērot pretinieku. Tāpēc komandpunktus ierīkoja vairāku kilometru attālumā — sāņus vai priekšā — no lielgabalu baterijām. No komandpunkta baterijas komandieris ierauga mērķi un nekavējoties dod norādījumus lielgabalu apkalpju tēmētājiem, kur un kā šaut.

Ikkatrs bērnībā spēlējis "kuģus". Uz rūtiņu papīra rāmītī jāiezīmē vienmastnieku, divmastnieku, trīsmastnieku un četrmastnieka atrašanās vietas un, saucot A-1 vai T-6, pirmajam jācenšas "nogremdēt" otra spēles dalībnieka flote. Apmēram tāpat rīkojas artilēristi. Vienu karti tur rokā baterijas komandieris, kas redz pretinieku, bet otru — vecākais virsnieks (pirmā vada komandieris) baterijas ugunspozīcijā, kurā pretinieks nav saskatāms. Komandieris no attāluma dod komandas, vecākais virsnieks tās atkārto, tēmētāji notēmē, lādētāji pielādē, un lielgabali šauj. To varētu nosaukt par šaušanu ar distances vadību. Lai apgūtu šaušanu no slēgtām ugunspozīcijām, topošajiem artilēristiem trīs četrus gadus jāmācās matemātika, topogrāfija, ballistika, meteoroloģija un citas gudrības. Šādai šaušanai vajag prasmi, iemaņas, precīzas mērierīces, sarežģītus matemātiskus aprēķinus, nepārtrauktus un drošus sakarus un — labas topogrāfiskās kartes.

Bez labām topogrāfiskām kartēm artilēriju kaujas laukā pielietot nevar. Tāpat kā nevar spēlēt "kuģus" bez rūtiņu papīra, kas kalpo koordinātu noteikšanai. Ikvienā artilērijas baterijā jābūt diviem topogrāfisko karšu komplektiem. Viena karte — komandierim, kas redz pretinieku, otra — vecākajam virsniekam, kas neredz pretinieku. No slēgtām ugunspozīcijām var šaut arī bez topogrāfiskām kartēm, tomēr tāda šaušana nav efektīva.

Var jau automobilim bez motora priekšā iejūgt pārīti zirgu. Ar šmaugu pātagu un spalgiem uzbļāvieniem paskubināt, uz priekšu varēs tikt. Var jau. Artilērija bez kartēm ir tas pats, kas auto bez motora. Karā izmantot to, protams, var, taču jēgas maz.

Ikkatrā lielgabalu baterijā jābūt vismaz divām topogrāfiskajām kartēm. Vēl labāk, ja kartes ir arī baterijas vadības vada komandierim, otrā vada komandierim, artilērijas uguns novērotājiem, izlūkiem, koordinātu aprēķinātājiem, baterijas staršinam [14] , artilērijas vilcēju nodaļas komandierim. Nenāktu par ļaunu, ja karte būtu arī piegādes nodaļas komandierim, citādi viņš nezinās, kur piegādāt munīciju. Ko tad artilēristi iesāks?

Karā artilērija darbojas kā liels orķestris koncertzālē. Dažreiz, protams, notiek arī solo uzstāšanās, taču pārsvarā baterijas uzstājas duetā, trio vai kvartetā… Lai reizē vadītu divu triju bateriju uguni, diviziona komandierim, viņa vietniekam, štāba priekšniekam jābūt topogrāfiskajām kartēm. Tāpat kartes vajadzīgas viņiem tieši pakļautās vadības baterijas un artilērijas izlūkošanas vada komandieriem. Vārdusakot, karšu nekad nevar būt par daudz. Tās ir kā notis orķestra muzikantiem un diriģentam. Savukārt artilērijas divizionu uguni vada artilērijas pulka komandieris, kuram arī nepieciešama karte, tāpat tās vajadzīgas viņam pakļautajiem pulka izlūkiem, uguns koriģētajiem, koordinātu noteicējiem,…

Neturpinot šo garo ievadu, atgriezīsimies 1941. gada 13. jūnijā. TASS Paziņojuma aizsegā Sarkanās Armijas karavīru miljoni devās uz rietumu robežām. No Tālajiem Austrumiem līdz pat Brestai visi dzelzceļi bija pilni ar kara ešeloniem, kas paralizēja pārējo dzelzceļa satiksmi. Naktis pierobežas rajonos divīzijas un korpusi izkāpa no vagoniem, izkrāva bruņojumu, munīciju un paslēpās mežos. Apakšvienību komandieri vēl nezināja, kas turpmāk būs jādara. Katrs redzēja tikai savu rotu, bateriju, bataljonu, divizionu, pulku, brigādi, divīziju, korpusu un armiju, taču neaptvēra Staļina slepenā nodoma vērienu… Bet 22. jūnijā pilnīgi negaidīti vācu vērmahts deva triecienu, apsteidzot un pārsteidzot Sarkano Armiju un Staļinu.

Divdesmit otrajam jūnijam raksturīga aina: Baltkrievijas mežos no dzelzceļa ešeloniem izkāpj 22. armija, kas slepus pārvietojusies no Urāliem. Arī šo armiju Staļins gatavoja uzbrukumam. Piepeši armijas komandieris saņem pavisam neparastu pavēli — ieņemt aizsardzības pozīcijas un gatavoties pretuzbrukumiem savā teritorijā. Tolaik ģenerālleitnants N. Birjukovs vēl bija ģenerālmajora dienestā pakāpi un komandēja 22. armijas 62. strēlnieku korpusa 186. strēlnieku divīziju. Lūk, ko viņš stāsta: "Vienīgo karti, kuru es izlūdzos 21. mehanizētā korpusa štāba priekšniekam, man atņēma mūsu korpusa komandieris ģenerālmajors I. Karmanovs" ("Kara vēstures žurnāls", 1962. gada 4. numurs, 82. lpp.)

Ģenerāļa Birjukova 186. divīzija bija nokomplektēta gandrīz pilnīgi. Divīzijā bija 13 000 kareivju, seržantu un virsnieku, 144 lielgabali, 154 mīnmetēji, 558 ložmetēji, 13 bruņumašīnas, 16 peldošie tanki, 99 traktori, 558 automašīnas, 3000 zirgu, bet nebija nevienas kartes. Vienu karti ģenerālis Birjukovs izlūdzās kaimiņiem, bet augstāk stāvošais komandieris to atņēma. Sarkanās Armijas ģenerāļu starpā valdīja tādas pašas attiecības kā jebkurā zeku nometnē. Starp citu, ģenerālmajors Karmanovs patiešām tikko bija atstājis cietuma kameru. Vispār divdesmit otrajā armijā Urālu nometnēs ieslodzīto kriminālnoziedznieku netrūka.

Ģenerālis Birjukovs rīkojās vieglprātīgi. Ja sadabūji karti, tad nerādi to nevienam, pat savam komandierim ne! Citādi viens divi atņems un vēl izņirgās. Tomēr arī augstāk stāvošais komandieris bija nokļuvis neapskaužamā situācijā. Viņam jākomandē 62. strēlnieku korpuss! Trīs divīzijas (153., 174. un 186.), divi artilērijas pulki, zenītartilērijas divizions, sakaru un sapieru bataljons, aviācijas nodaļa. Korpusā dienēja 50 000 kareivju un virsnieku. Pavisam korpusā bija 17 pulku, to skaitā 8 — artilērijas. Bruņojumā 966 lielgabali un mīnmetēji.

Tagad mēs zinām, cik karšu vajag vienā artilērijas baterijā. Strēlnieku korpusā ir 173 lielgabalu un mīnmetēju baterijas, ieskaitot vadības baterijas. Katrā strēlnieku korpusā artilērijas uguns koriģēšanai ir sava aviācija. Kur lidos lidmašīnu piloti bez kartēm un kā viņi koriģēs bateriju uguni?

Kartes vajadzīgas ne tikai artilēristiem, bet arī kājniekiem, sapieriem, aizmugures piegādes vienību komandieriem, ja kartes saņems artilēristi, bet nesaņems kājnieki, tad kā viņi kaujas laukā sadarbosies? Bataljonu, pulku un divīziju štābi bez kaitēm vispār nespēj neko. Simt astoņdesmit sestā strēlnieku divīzija un sešdesmit otrais strēlnieku korpuss — tie ir tikai piemēri. Tas pats notika 21. mehanizētajā korpusā.

Korpusu komandēja ģenerālmajors D. Ļeļušenko, ļoti nesavtīgs cilvēks. Karavīru brālības vissvarīgākais stūrakmens - savstarpēja palīdzība un atbalsts kaujas laukā. Karā ģenerālis Ļeļušenko ļoti ievēroja un aizstāvēja šo principu. Kara beigās viņš jau bija uzdienējis līdz ģenerālpulkvedim un komandēja 4. gvardes tanku armiju. Visur un vienmēr ģenerālis centās atbalstīt savus kaimiņus gan ar pārdrošu uzbrukumu, gan ar negaidītu manevru. Ja kara sākumā ģenerālis Birjukovs bija spiests lūgt ģenerālim Ļeļušenko kartes un vienu karti saņēma, tad acīmredzot karšu trūkumu izjuta arī šajā apakšvienībā. Ko nu runāt par divīzijām un korpusiem! Karšu nebija Otrajā stratēģiskajā ešelonā, kurā ietilpa septiņas armijas un daudzi atsevišķi korpusi! Pirmajā stratēģiskajā ešelonā (piecpadsmit armijas un desmiti atsevišķu korpusu un divīziju) arī nebija karšu! Aiz Pirmā un Otrā stratēģiskā ešelona izvērsās Trešais un Ceturtais, taču tos vadīt nebija iespējams. Trūka karšu!

Par to, kāds stāvoklis valdīja Pirmajā stratēģiskajā ešelonā, liecinājis ģenerālmajors D. Osadčijs. Karam sākoties, vecākais leitnants Osadčijs bija Ziemeļrietumu frontes 11. armijas 3. mehanizētā korpusa 2. tanku divīzijas 3. tanku pulka tanku rotas komandieris. Viņa divīzija bija izvietota Lietuvā. Neilgi pirms kara sākšanās divīzijā izsludināja trauksmi un pavēlēja pārvietoties tuvāk rietumu robežai. Tankus KV-2 pielādēja ar betonsitējiem šāviņiem. Tas, šķiet, tika darīts ar iepriekšēju nodomu — priekšā Austrumprūsija, kurā vācieši bija uzbūvējuši simtus dažādu dzelzsbetona aizsardzībā būvju. Lai ieņemtu šādus nocietinājumus, vajadzīgi tieši tādi šāviņi. Taču karš sākās pavisam citādi, nekā plānoja padomju stratēģi Kremlī. Dzelzsbetona nocietinājumi nebija jāieņem, betonsitēji šāviņi nebija izmantojami. Sarkanā Armija bija spiesta aizstāvēties savā zemē. Un tad arī to piemeklēja briesmīga nelaime. Apakšvienību komandieriem nebija topogrāfisko karšu. "Kara vēstures žurnāla" 1988. gada 6. numurā (52. — 54. lpp.). publicētais ģenerāļa Osadčija raksts nav garš, tomēr karšu trūkumu autors pieminējis vairākkārt.

Kara laika dokumenti liecina, ka karšu nebija ne tikai otrajā, bet arī visās tanku divīzijās. 1941. gada 5. augustā Sarkanās Armijas tanku karaspēka pavēlnieka palīgs, ģenerālmajors V. Voļskis nosūtīja ziņojumu Aizsardzības Tautas komisāra vietniekam, tanku karaspēka ģenerālleitnantam I. Fedorenko, kurā izklāstīja tanku izmantošanas iespējas kara pirmajās dienās. "Komandējošajam sastāvam nebija karšu, kas noveda pie tā, ka ne tikai atsevišķi tanki, bet veselas apakšvienības apmaldījās" (Aizsardzības ministrijas Centrālais arhīvs, 38. fonds, 11360. saraksts, 2. lieta, 13. lpp.).

Lūk, ko sacījis augstāka ranga aculiecinieks — F. Goļikovs. pirms kara viņš vadīja GRU, kara beigās bija Aizsardzības Tautas komisāra vietnieks (t.i. Staļina vietnieks), bet kara beigās — Padomju Savienības maršals. 1941. gada novembrī ģenerālleitnants Goļikovs komandēja 10. armiju. Šajā laikā Sarkanās Armijas kadru sastāvs jau bija iznīcināts. Maskavas pievārtē vācu vērmahta uzbrukumus atvairīja Trešā stratēģiskā ešelona paliekas, bet Staļins slepus no neapmācītiem rezervistiem saformēja desmit armijas, kas gatavojās pretuzbrukumam. Taču radās tā pati problēma: "Mūsu rīcībā bija tikai divas kartes. Viena piederēja man, bet otra — armijas štāba priekšniekam ("Kara vēstures žurnāls", 1966. gada 5. numurs, 74. lpp.).

1941. gada novembrī F. Goļikova komandētajā armijā bija pāri par 100 000 kareivju. Divas kartes simt tūkstošiem… Tas pats, kas 22. armijas 62. strēlnieku korpusā — viena karte piecdesmit tūkstošiem kareivju un virsnieku. Ar kartēm biedram Staļinam bija iznācis pavisam bēdīgi.

No maršala liecības izriet, ka 10. armijas operatīvaj ā nodaļā (taj ā plānoja karadarbību) karšu nebija. Nevienas pašas! Armijas izlūkošanas nodaļā arī ne. Armijas artilērijas komandierim kartes nebija. Aizmugures štāba priekšniekam nebija. Tas Jums nav divīzijas vai korpusa štābs! Tas ir armijas štābs! Pamēģini apturēt vācu vērmahtu, ja operatīvās daļas priekšniekam operācijas plāns jāzīmē nevis uz kartes, bet uz papīra lapiņas… Tas ir apmēram tas pats, kas likt ķirurgam izdarīt ķirurģisku operāciju ar galda nazi un dakšiņu.

Pieņemsim, ka operācijas plānu kaut kā ir izdevies attēlot uz papīra lapiņas. Kā ar to lai iepazīstina zemāk stāvošos komandierus? Ne viņiem, ne viņu štābu virsniekiem karšu nav! Kur, piemēram, lai artilēristi šauj? Desmitajā armijā tāpat kā jebkurā citā, bija simti lielgabalu un mīnmetēji bateriju. Kā vadīt to uguni? Nekā. Neiespējami! Kā piegādāt divīzijām munīciju, ja aizmugures piegādes vienību komandieri nezina, kur tās izvietotas? Kā organizēt sadarbību ar aviāciju? Kā organizēt izlūkošanu?

Partizāni piegādājuši ziņas par pretinieku. Ko ar tām iesākt? Pierakstīt uz lapiņas?

Esmu savācis vairāk nekā trīssimt liecību par topogrāfisko karšu trūkumu kara pirmajās dienās. Liecinieki — Sarkanās Armijas maršali, ģenerāļi, vecākie un jaunākie virsnieki. Liekas, ar četriem piemēriem pietiek. Ja vajag, varu uzrakstīt grāmatu tikai par to, ka kara sākumā Sarkanajā Armijā topogrāfisko karšu nebija.

Tam bija katastrofālas sekas. Karadarbības vadīšana bez kartēm nav iespējama. Divīziju var apbruņot ar vismodernākajiem ieročiem, var iecelt visprasmīgākos komandierus, sapulcināt visdrosmīgākos un vispieredzējušākos kareivjus — tik un tā bez kartēm tā būs nevadāms, viegli apkaujams pūlis. Kaujas laukā kritīs visi līdz pēdējam vīram, un pretiniekam pavērsies neaizsargāta sprauga uz citu divīziju aizmuguri. Citās būs tikpat bezbailīgi virsnieki un kareivji, netrūks ieroču un munīcijas, taču bez kartēm arī tās nebūs kaujasspējīgas. Sarkanajai Armijai piederēja pasaulē vislabākie lielgabali, turklāt to bija vairāk nekā citās pasaules valstu armijās kopā. Kara pirmajos mēnešos topogrāfisko karšu trūkuma dēļ šo pārākumu izmantot nebija iespējams. Bez artilērijas atbalsta un vienotas vadības palikušās kājnieku vienības pārvērtās nekārtīgi bēgošā masā. Fronte sabruka, Sarkanā Armija bēgot atdeva pretiniekam gan komandpunktus, gan stratēģisko karamateriālu noliktavas, gan pierobežas lidlaukus, gan, protams, artilēriju, kas bez kājnieku apakšvienību aizsega ir bezspēcīga. Bet tankisti bez kartēm sēdēja tankos un maldījās šurpu turpu… Tā bija Sarkanās Armijas kadru sastāva bojāeja, bez armijas valsts pazaudēja lielāko un labāko militārās rūpniecības daļu. 1941. gada rudenī izveidojās neparasts stāvoklis: Hitleram — kadru armija, rezervisti un attīstīta militārā rūpniecība, bet Staļinam — ne kadru armijas, ne militārās rūpniecības, tikai rezervisti, kuri vēl jāsapulcina, jāapmāca, jāapbruņo, izvēršot jaunus militārās rūpniecības centrus Urālos un Sibīrijā.

Lūk, šeit tad arī meklēsim atbildi uz jautājumu, kāpēc 1945. gadā Sarkanā Armija spēja aiziet tikai līdz Oderai, Donavai un Elbai. Katastrofāls kara sākums noteica tikpat katastrofālu tā nobeigumu. Tiesa, Staļina iesauktajiem rezervistiem vēl bija daudz spēka, lai salauztu vācu kadru armijas un rezervistu pretestību par spīti tam, ka Hitlera karamašīnu apgādāja visu okupēto Eiropas valstu rūpniecība. Bet Eiropā kaut ko ievērojamu sagrābt Staļinam neizdevās.

Brīnums, ka neviens Kremļa galma vēsturnieks līdz šim nav pievērsis uzmanību topogrāfiskajām kartēm, minot to par cēloni Padomju Savienības sakāvei otrajā pasaules karā. Ja kāds tomēr būtu pievērsis uzmanību topogrāfisko karšu trūkumam, tad esmu pārliecināts, ka to izmantotu, lai pierādītu, ka Staļins "nebija sagatavojies karam".

Taču nesteigsimies ar secinājumiem! Vispirms noskaidrosim to cilvēku uzvārdus, kuri Sarkanajā Armij ā bija atbildīgi par karaspēka apgādi ar topogrāfiskajām kartēm. Atradīsim traģēdijas vaininiekus! Un tikai pēc tam spriedīsim tiesu.

Atrast un nosaukt vaininieku uzvārdus nav nemaz tik grūti. Katru padomju topogrāfisko karti rotā uzraksts: "Ģenerālštābs". Tā ir norāde uz organizāciju, kas atbild par karadarbības plānu sagatavošanu un karšu, kurās šie plāni attēloti, nogādāšanu karaspēka apakšvienībās. 1941. gadā Ģenerālštābā bija astoņas pārvaldes, to skaitā Topogrāfiskā pārvalde, kas pārzināja karaspēka apgādi ar topogrāfiskajām kartēm. 1941. gada 22. jūnijā Ģenerālštāba Topogrāfisko pārvaldi vadīja ģenerālmajors M. Kudrjavcevs. Viņš bija tieši pakļauts Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim G. Žukovam.

Lūk, divi galvenie traģēdijas vaininieki! Par topogrāfisko karšu trūkumu karaspēka apakšvienībās ģenerālis Kudrjavcevs būtu jānošauj. Un arī ģenerālis Žukovs — par to, ka nedeva ģenerālim Kudrjavcevam vajadzīgos rīkojumus.

Vai biedrs Staļins nošāva viņus? Vai pakāra?

Ne šāva, ne kāra.

Ļoti aizdomīgi, vai ne? Varbūt biedram Staļinam bija tik mīksta sirds, ka viņš pažēloja abus ģenerāļus par spīti viņu pieļautajām kļūdām?

Staļinam bija maiga daba, bet ne pārāk un ne vienmēr. Žukova priekšgājēju Ģenerālštāba priekšnieka postenī armijas ģenerāli (nākamo Padomju Savienības maršalu) K. Mereckovu tolaik čekas izmeklētāji pagrabā dzirdīja ar urīnu, spieda durvīs dzimumorgānus un dīrāja ādu kopā ar miesu no muguras un citām ķermeņa vietām…

Bet ko biedrs Staļins izdarīja ar biedru Žukovu? Drīz pēc kara sākšanās iecēla viņu par savu vietnieku, vēlāk apkarināja ar ordeņiem vairāk kā citus, uzsēdināja baltā kumeļā un savā vietā lika pieņemt tā saucamo uzvaras parādi, ne ar pušplēstu vārdu nepieminēdams topogrāfisko karšu trūkumu 1941. gada vasarā.

Kas notika ar galveno topogrāfu? Vai dabūja trūkties pamatīgi?

Nekā tamlīdzīga! Arī viņam biedrs Staļins nenodarīja pāri. Kara beigās biedrs Kudrjavcevs jau bija ģenerālleitnants. Pie varoņa krūtīm zaigoja desmit ordeņi un pulka medaļu. Ģenerālštāba Topogrāfisko pārvaldi ģenerālis sāka vadīt 1938. gadā, kad viņam bija 36 gadi. Un vadīja to trīsdesmit gadus gan Staļina, gan Maļenkova, gan Hruščova, gan Brežņeva valdīšanas laikā. Ģenerālštāba priekšnieki, Tautas komisāri, ministri, partijas ģenerālsekretāri nāca un gāja, bet biedrs Kudrjavcevs nemainīgi palika savā vietā. Sveiks un vesels!

Bija pierasts, ka dienestu iesāka pavisam zaļš topogrāfistu karaskolas kursants Kudrjavceva laikā un to pabeidza pulkveža pakāpē ar sirmiem matiem tāpat Kudrjavceva laikā. Nosēdēt trīsdesmit gadus armijas galvenā topogrāfa krēslā — tas patiešām ir rekords! Esmu iztincinājis britu, francūžu, amerikāņu un vācu kara vēsturniekus. Viņi apgalvo, ka nevienā pasaules valstu armijā neviens tik ilgi vienā postenī nav atradies. Pasaules vēsturē pirmais gadījums! Biedrs Kudrjavcevs ar godu aizgāja pelnītā atpūtā un nodzīvoja līdz astoņdesmit otrajam mūža gadam. Un kā nu ne! Cietumi un koncentrācijas nometnes viņa veselību nebija iedragājušas. Ģenerāli cienīja visi. Lūk, ko saka bijušais GRU priekšnieks un Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis S. Štemenko: Ģenerālštāba topogrāfisko dienestu vadīja spīdošs topogrāfisko lietu pārzinātājs, ģenerālis M. Kudrjavcevs" ("Ģenerālštābs kara gados", 128. lpp.).

Un vēl viena zīmīga uzslava ģenerālim: "Izrādījās, ka padomju Krievijā bija radīta tāda topogrāfisko karšu ražošana, kas vēriena, darba organizācijas, kvalitātes un apjomu ziņā pārspēja visu, kas līdz šim šajā jomā bija sasniegts".

Šī uzslava ir vēl vairāk vērta tāpēc, ka to sacījis pretinieks, turklāt laikā, kad noritēja karš, kurā viņš cerēja uzvarēt. Tas ir citāts no 1943. gadā Vācijā izdotā žurnāla "Petermann's geographischen Mitteilung" (9/10. numurs). Šajā gadījumā netiek vienkārši atzīts pretinieka pārākums. Te slēpjas kaut kas vairāk. Te "augstāka rase" atzinusi trulo un slinko krievu, kurus vispār nevar saukt par cilvēkiem, pārākumu. Tāds vērtējums ir jānopelna.

Kad "Ledlauzis" bija iznācis vācu valodā, saņēmu ļoti daudz vēstuļu no bijušajiem vērmahta kareivjiem un virsniekiem. Lai izlasītu visas, man atvēlētā mūža gadu nepietiks.

Taču nevienā izlasītajā vēstule neatradu neko, kas liecinātu, par Sarkanās Armijas nesagatavotību karam. Vēstuļu autori vienā mutē apgalvo, ka Sarkanā Armija esot bijusi sagatavojusies karam.

Vēstulēs rakstīts par daudz ko. Cita starpā pieminētas arī padomju topogrāfiskās kartes. Visbiežāk rakstīts par to, kā kara priekšvakarā vācu karavīri sagūstījuši padomju artilērija bateriju izlūkus, kuri tīšām vai kļūdas dēj bija iekļuvuši vācu aizmugurē un kuru rokās bijušas ļoti augstvērtīgas topogrāfiskās kartes. Vēl vēstuļu autori raksta par topogrāfisko karšu noliktavām padomju pierobežas joslā, kuras kara pirmajās dienās nokļuvušas vācu rokās. Piemēram, par vācu vērmahta iegūto milzīgo topogrāfisko karšu noliktavu Tiraspolē. Te uzglabātas ļoti augstas kvalitātes topogrāfiskās kartes, to skaitā Galackas koridora kartes. Piemēram, par karšu noliktavu Lietuvas pilsētas Šauļu nomalē, kuru pēdējā brīdī sarkanarmieši aplējuši ar degvielu un aizdedzinājuši. No milzīgajiem brīnišķīgi iespiesto karšu kalniem pāri palikušas tikai apdegušas papīra driskas. Kāds vācu kareivis savā vēstulē saka, ka viņa vada vīri bijuši pārsteigti par karšu teicamo kvalitāti: "Kartes bija iespiestas labāk kā vācu reihsmarkas."

Tagad atlicis pats vienkāršākais — salikt kopā faktus. No vienas puses — pasaulē vislabākais topogrāfiskais dienests. No otras puses — karšu trūkums.

No vienas puses — galvenā padomju militārā topogrāfa spīdoša karjera. No otras — Sarkanās Armijas divīzijas komandieris izlūdzas kaimiņiem karti, bet drīz augstākstāvošs ģenerālis to atņem. Kā to izskaidrot? .

Iespējams, ka kāds atradīs vēl citu izskaidrojumu, bet man liekas, ka jēdzīgs izskaidrojums

var būt tikai viens — Padomju Savienība gatavojās agresijai.

Gatavošanās sākās jau divdesmitajos gados. Gatavojās arī padomju militārie topogrāfi. Topogrāfijas dienests organizēja topogrāfisko karšu iespiešanu masu metienos. Šo karšu kalnus sakoncentrēja Padomju Savienības pierobežas rajonos. Pēc vācu vērmahta pēkšņā uzbrukuma 1941. gada vasarā milzīgos karšu krājumus steigšus iznīcināja. Šo faktu apstiprina daudzi vācu ziņu avoti.

Padomju ziņu avoti liecina to pašu. Pierobežas rajonu noliktavās atradās tūkstoši tonnu topogrāfisko karšu, kuras, Sarkanajai Armijai atkāpjoties, apzināti iznīcināja vai tās nokļuva vācu rokās. Topogrāfisko karšu trūkumu Sarkanajā Armijā ģenerālleitnants A. Losevs izskaidroja šādi: "Topogrāfisko karšu noliktavas, kuras pilnīgi neattaisnoti bija iekārtotas ļoti tuvu valsts robežai, kara sākumā sagrāba pretinieks vai iznīcināja aviācijas uzlidojumos. Galu galā karaspēks pazaudēja 100 miljonus karšu" ("Kara vēstures žurnāls", 1992. gada 10. numurs, 82. lpp.).

Tātad kartes iespieda masu metienos un noglabāja pierobežas noliktavās, kur tās kara pirmajās dienās aizgāja bojā.

1941. gada 21. jūnijā Padomju Savienības piecos pierobežas apgabalos atradās Pirmā stratēģiskā ešelona piecpadsmit armijas. Vēl ieradās Otrā stratēģiskā ešelona septiņas armijas. Bez tam šeit formējās Trešā stratēģiskā ešelona trīs armijas. Pēc pēkšņa padomju trieciena un "M" dienas paziņošanas Padomju Savienības rietumu rajonos armiju skaitu plānoja palielināt līdz piecdesmit. Katrai izveidotajai armijai vai tādai, kuru plānoja izveidot, bija sagatavoti divi miljoni topogrāfisko karšu.

Karam sākoties, izrādījās, ka katrā armijā ir nevis divi miljoni, bet… divas kartes. Piemēram, desmitajā armijā, kuru komandēja ģenerālleitnants Goļikovs.

Divi miljoni un divas! Ievērojama starpība. Taču tas ir mūsdienīgs, ļoti pieticīgs vērtējums. Agrāk uzskatīja, ka topogrāfisko karšu krājumi un to zaudējumi, karam sākoties, bijuši daudz lielāki. Galvenais padomju militārais topogrāfs ģenerālleitnants Kudrjavcevs liecināja, ka kara pirmajās dienās tikai Baltijas, Rietumu un Kijevas kara apgabalos vien Sarkanā Armija iznīcināja ap 2000 vagonu topogrāfisko karšu ("Kara vēstures žurnāls", 1970. gada 12. numurs, 22. lpp.).

1941. gada Padomju Savienībā pašā mazākajā dzelzceļa vagonā varēja iekraut 20 tonnas. Iedomājoties, ka kartes krāva tikai vismazākajos dzelzceļa vagonos, nav grūti aprēķināt, ka kara pirmajās dienās iznīcināja četrus tūkstošus tonnu karšu.

Ģenerālleitnants Kudrjavcevs dod vēl vienu atslēgu iznīcināto karšu daudzuma novērtējumam: katrā vagonā bija 1 033 000 karšu. Divsimt vagonos — divsimt miljoni karšu!

Tagad ģenerālleitnants Losevs saka, ka tolaik Sarkanā Armija pazaudējusi simt miljonus karšu visos pierobežas kara apgabalos kopā. Bet agrāk ģenerālleitnants Kudrjavcevs, kurš bija tieši atbildīgs par karšu iespiešanu, nogādāšanu un uzglabāšanu, runāja pavisam citu valodu: tikai trijos kara gabalos Sarkanā Armija pazaudēja divsimt miljonus karšu.

Nekļūsim sīkumaini! Nestrīdēsimies, kam taisnība un kam, ne! Galu galā, pieņemot par patiesu jebkuru vērtējumu, top skaidrs, ka kara sākumā Sarkanās Armijas rīcībā bija astronomisks, cilvēka prātam neaptverams skaits karšu. Tādus karšu kalnus neviena pasaules valstu armija nav pazaudējusi. Nosauciet, lūdzu, valsti, kas pazaudējusi kaut vai desmit miljonus karšu trijās dienās! Es tādu valsti nosaukt nevaru. Ja kāds var, tad — lūdzu!

Ja Sarkanā Armija pazaudēja tik daudz karšu un ja Ģenerālštāba Topogrāfiskās pārvaldes vadītāji atšķirīgi vērtē zaudēto karšu skaitu — viens saka, ka esot pazaudēti 100 miljoni, turpretī otrs apgalvo, ka divsimt —, tad būsim vienisprātis — militārām vajadzībām sagatavoja gana. Piekritīsim, ka kaut kam Padomju Savienība tomēr bija sagatavojusies.

Karšu tēma ir aprakstīta no dažādiem skatu punktiem. Par to izteikušies vācu militārie topogrāfijas eksperti kara gados bijušie vācu vērmahta karavīri daudzus gadu desmitus pēc kara, padomju ģenerālis, kas vadīja topogrāfijas dienestu kara laikā, un citi ģenerāļi — pusgadsimtu vēlāk. Visi sacījuši vienu un to pašu. Nekad un nekur pasaulē ne mērogu, ne darba organizācijas, ne kvalitātes ziņā nekas tamlīdzīgs nav piedzīvots. Padomju impērijā bija radīts pasaulē vislabākais militārās topogrāfijas dienests, kas sagatavoja prātam neaptveramu daudzumu topogrāfisko karšu kara vajadzībām. Ģenerālis Kudrjavcevs un viņam pakļautie militārie topogrāfi gatavojās karam tā, kā nekad nekur neviens nebija gatavojies. Viņi spēja organizēt topogrāfisko karšu sagatavošanu fantastiskā daudzumā.

Tāpēc biedram Staļinam nevarēja būt iebildumu pret ģenerāli Kudrjavcevu par viņa darbu pirms kara. Par tādu centību un pūlēm parasti apbalvo.

Kāpēc topogrāfiskās kartes aizveda un uzglabāja pierobežas rajonu noliktavās?

Par to, ka spēja sagatavot tik daudz karšu, ģenerāli Kudrjavcevu nošaut nedrīkstēja. Bet par to, ka aizveda uz pierobežas rajoniem, kurus, karam sākoties, ātri ieņēma vācu vērmahts, sagādājot Sarkanajai Armijai milzīgus zaudējumus? Par to ģenerālis bija jānošauj! Kāda starpība! Neko nedarīt pirms kara, kartes nezīmēt un neiespiest vai zīmēt un iespiest, bet uzglabāt nedrošās, pretiniekam viegli sagrābjamās vietās? Iznākums ir viens un tas pats, proti, karaspēkam nav karšu, tas nespēj pretoties ienaidniekam un spiests atkāpties, zaudējot tūkstošus kritušo, tankus, lielgabalus, lidmašīnas, pilsētas un ciemus, miljonus kvadrātkilometru teritorijas un desmitus miljonu iedzīvotāju. Katastrofa!

Kāpēc ģenerāli Kudrjavcevu nenošāva par tik acīmredzami nesaprātīgu topogrāfisko karšu uzglabāšanu?

Mūsu ģenerāļi un daži kara vēstures pētnieki ir ļoti interesanti ļaudis. Neapmulst jebkādā situācijā. Vissarežģītākās problēmas prot izskaidrot vienkārši, skaidri un saprotami. "Kartes tika uzglabātas nepiemērotās vietās". Un viss! Nekādu problēmu! Nekādu strīdu!

Turpretī es aicinu lasītāju padomāt, kā tā varēja notikt. Iedomāsimies šādu situāciju! Dažas dienas pirms vācu uzbrukuma ģenerālmajors Kudrjavcevs ierodas pie sava priekšnieka armijas ģenerāļa G. Žukova.

—    Georgij Konstantinovič, esmu nolēmis visus mūsu topogrāfisko karšu krājumus nogādāt tuvāk mūsu rietumu robežām!

—   Va' vell's, kur labi! Bet kāpēc tas vajadzīgs, Mark Karpovič?

—   Tāpat vien, Georgij Konstantinovič! Pēkšņi iešāvās, prātā.

—   Vai nekādu iemeslu šādai rīcībai neesi atradis?

—    Grūti atrast, Georgij Konstantinovič! Dienas un naktis sēžu un domāju, bet nekā prātīga nevaru izdomāt. Nolēmu nogādāt tuvāk robežām un tur uzglabāt bez jebkāda iemesla. Bez jebkādas vajadzības. Visus divsimt miljonus eksemplāru! Ja vācieši uzbruks pirmie, tad vienā rāvienā visas kartes būs viņu rokās, vai ne?

Tā būs gan, Mark Karpovič.

Tad es tā darīšu, Georgij Konstantinovič?

—    Lai notiek, Mark Karpovič! Ved ar, un taisni līdz pašai robežai! Cik vien tuvu var pievest!

Vai nav smieklīgi?

Taču šo jocīgo sarunu es neesmu izdomājis. Tā izriet no padomju Ģenerālštāba oficiāli izteiktā paziņojuma. Sak, tāpat vien, aiz gara laika paņēmām kartes, ielādējām vagonos un nogādājām pierobežas rajonu noliktavās. Bez jebkāda iemesla.

Aizsardzības ministrijas un Ģenerālštāba lielie priekšnieki, visnotaļ zinātnisku institūtu zinātņu kandidāti un profesori piecdesmit gadus tēloja nezinīšus, skubinādami arī mūs noticēt, ka ģenerālis Kudrjavcevs bijis absolūts idiots. Pasaulē vislabākā topogrāfiskā dienesta vadītājs, pats — vislabākais militārais topogrāfs pasaules vēsturē, krūtis ordeņu pilnas, vairs nav kur karināt, bet te pēkšņi ne no šā, ne no tā pavēl iekraut divsimt miljonus karšu vagonos un vest uz rietumu robežām, lai daudzu gadu pūliņus tīšām aizlaistu zudībā. Turklāt aizmirsdams izdomāt iemeslu, kāpēc tā rīkojies.

Lai notiek! Noticēsim Kremļa galma vēsturniekiem! Ģenerālis Kudrjavcevs bija pilnīgs

nejēga.

Bet mums piedāvā noticēt, ka arī ģenerālis Žukovs bija pilnīgs nejēga. Ģenerālštāba priekšnieks Žukovs bija tā militārā amatpersona, kas atbildēja par visām topogrāfiskajām kartēm.

Bez viņa rakstiskas atļaujas pat vienu dzelzceļa vagonu ar kartēm robežas virzienā neaizsūtīsi. Ārkārtējā gadījumā pietika ar viņa mutisku rīkojumu. Bet te, paskaties tikai! Kudrjavcevs nosūta uz rietumu robežām visus Sarkanās Armijas topogrāfisko karšu krājumus, bet Žukovs neiebilst, jo, lūk, nemaz neesot zinājis, ko viņa padotie ģenerāļi dara. Labi, noticēsim arī tam.

Kremļa galma vēsturnieki pūlas mums iestāstīt, ka Žukovs esot bijis mīkstsirdīgs, vāja rakstura cilvēks. Vācieši negaidīti uzbrūk, un karšu krājumi tiek pazaudēti vai iznīcināti pašu rokām. Bez kartēm Sarkanā Armija nespēj atvairīt vācu uzbrukumu un ir spiesta atkāpties, atdodot pretiniekam milzīgas teritorijas. Bet Žukovs nenošauj Kudrjavcevu. Pat rājienu viņam neizsaka! Arī memuāros par Kudrjavcevu nesaka nevienu sliktu vārdu.

Lai nu būtu — Žukovs bija vāja rakstura cilvēks…

Oficiālie vēsturnieki piedāvā noticēt, ka arī biedrs Staļins esot bijis labsirdīgs, iejūtīgs tēvocis. 1941. gadā karšu trūkuma dēļ iet bojā padomju valsts, komunisms un Pasaules Revolūcijas dižā ideja, saļodzās staļiniskais režīms, arī paša valdnieka liktenis karājas mata galā. Bet Staļins neko nepārmet ne Žukovam, ne Kudrjavcevam.

Tikmēr vācu uzbrukums sekmīgi turpinās. Sarkanās Armijas komandieri kliedz, brēc, lūdz, prasa kartes. Biedri Staļin, dodiet kartes! Bez tām karot nav iespējams!

Biedrs Staļins neliek nošaut ne Kudrjavcevu, ne Žukovu. Un arī biedrs Berija abus neaiztiek… Biedrs Staļins sprauž pie krūtīm Kudrjavcevam un Žukovam spožus ordeņus…

Tagad mēs izskaidrojam visu gaužām vienkārši. Pārskatījāmies. Alojāmies. Nepadomājām. Neattaisnoti uzglabājām…

Interesanti, ka biedrs Žukovs savos memuāros uzrakstījis par visu ko, nosaucis tūkstošus uzvārdu, skaitļu, datu, faktu, dažnedažādu nieku, kuru grāmatā varēja vispār nebūt, tos droši varēja nosvītrot, jo tie nevienu neinteresē un neattiecas uz tēmu. Bet par topogrāfiskajām kartēm, kas vistiešāk bija viņa pārziņā, autors nemin ne pušplēsta vārda. It kā karšu problēmas 1941. gadā nemaz nebūtu!

Žukova dzīves laikā neviens vēsturnieks nesadūšojās izjautāt viņu par topogrāfiskajām kartēm. Arī pēc Žukova nāves par šo tēmu neviens nerunā. Kad iznāca "Ledlauzis" tad gan vēstures doktori un profesori ar putām uz lūpām metās virsū man un manai grāmatai, pūlēdamies to nopulgot Labāk j ūs, mani dārgie pulgotāji, varēj āt to savu lielo enerģiju izmantot lietderīgāk, uzdodot jautājumus slavenajam karavadonim. Ne jau es, bet viņš ir vainojams pie tā, ka kara sākumā nebija karšu un ka tādēļ tika izpostīta desmitu miljonu cilvēku dzīve. Tas jau, protams, tāds sīkums vien ir, vai ne? "Topogrāfisko karšu noliktavas neattaisnoti tika ierīkotas robežu tuvumā". Un viss!

Biedram Žukovam viņa dzīves laikā neviens neērtus jautājumus neuzdeva. Gluži dabiski — viņš uz tiem neatbildēja. Ja nejautā, tad nav jāatbild… Tāpēc četrdesmit pirmā gada sakāvju kauns biedru Žukovu it kā neskāra. Viņš palika malā — ievērojams, gudrs un varens. Viņš noturēja Maskavu! Un Ļeņingradu! Kuram ienāks prātā teikt kaut ko sliktu par Georgiju Konstantinoviču? Nevienam.

Bet sakāvju kauns nav nomazgāts. Ja šo kaunu nesaistīja ar kādu konkrētu personu, tad tas vēl nenozīmē, ka tā nebija vispār. Kaunu pārdzīvoja un pārdzīvo tauta. Joprojām pasaulē valda uzskats: "Ak, kādi tie krievi ir muļķi! Neko viņi nespēj. Un karot ne tik!" Par muļķiem pasaulē uzlūko ne tikai krievus, bet arī ukraiņus, kazahus, ebrejus, tatārus,… Kad ārzemnieks runā par krievu muļķību, tad to viņš attiecina arī uz citu tautību cilvēkiem, kuri dzīvoja bijušajā "brālīgo padomju republiku saimē".

1941. gada sakāvju kaunu nespēj nomazgāt pat tie varoņdarbi, kurus Padomju Savienības tautas paveica cīņā pret nacistiem turpmākajos kara gados. Šīs sakāves ir neattaisnojamas un joprojām neizskaidrotas. Vienīgais izskaidrojums, kas izskanējis — krievu fantastiskais stulbums un trulums. Un pasaule smejas par mums. Ņirdz.

Ne jau mēs atbildējām par topogrāfisko karšu noliktavām. Par tām bija atbildīgs Ģenerālštābs un armijas ģenerālis G. Žukovs personīgi.

Mums atliek divas iespējas. Pirmā: publiski paziņot, ka Georgijs Žukovs bija idiots, aizvākt no postamentiem un sadauzīt gabalu gabalos viņa bronzas un marmora krūšutēlus. Otrā: kopīgi meklēt iemeslu, kāpēc topogrāfisko karšu noliktavas, štābi, sakaru mezgli, kareivju zābaku kalni, sanitārie hospitāļi utt. tika izvietoti un iekārtoti robežu tuvumā, kur pirmajās kara dienās tos sagrāba pretinieks.

Vai nu atradīsim izskaidrojumu Žukova (arī Kudrjavceva , Staļina, Vatutina, Vasiļevska, Berijas u.c.) dīvainajai rīcībai un nosauksim viņus par ģeniāliem ļaunprāšiem, vai, izskaidrojumu neatraduši, nodēvēsim viņus par idiotiem! Jebkurā gadījumā šis rūgto sakāvju kauns, kas gulst pār tautu, beidzot ir jānomazgā. Ja nu patiešām vienīgais izskaidrojums ir mūsu iedzimtais stulbums un trulums, tad pienācis laiks precizēt, kurš personīgi ir tas stulbenis, kas pieļāva šīs sakāves. Nevar taču ļaut Kremļa propagandai vienas amatpersonas vai amatpersonu grupas kļūdas (vai noziedzīgus nodomus) novelt uz tautas pleciem, uz mūsu pēcnācēju pleciem.

Ja nenoskaidrosim, kurš personīgi vainojams 1941. gada traģisko notikumu izraisīšanā, tad viss paliks pa vecam. Mēs paliksim muļķu lomā. Par muļķiem pasaulē dēvēs mūsu bērnus un mazbērnus.

15. nodaļa. Kadi tanki piedereja Hitleram?

"Ceļi ir grūti izbraucami. Avāriju dēļ liels skaits kaujas mašīnu nav lietojams. Gota tanku grupas štābs ziņo, ka viņu rīcībā ir 50 procenti kaujas mašīnu, kas paredzētas pēc štatu saraksta… Mūsu tanki T-1 kļuvuši par nastu karaspēkam."

Ģenerālpulkvedis F. Halders. Kara dienasgrāmata. 1941. gada 4. jūlija ieraksts.

1941. gada 21. jūnijā Staļinam bija 24 000 tanku. Cik tanku vajag uzbrucējiem, lai pieveiktu tādu armiju? Šādu jautājumu uzdod jaunāko leitnantu trīs mēnešu kursu absolventiem… Varu pateikt lasītājam priekšā. Vajag trīsreiz vairāk tanku.

Tas nozīmē, ka sekmīgam uzbrukumam Hitleram bija nepieciešami 72 000 tanku.

Diemžēl, karam sākoties, abi pretinieki nokļuva nevienādos apstākļos. Sen zināms, ka Krievijas ceļi ir neizbraucami. Kā smejies — prettanku. Ceļi paši iznīcina pretinieka tankus, bruņumašīnas, vilcējus un citus kara spēkratus. Tāpēc Hitleram bija nepieciešami nevis 72 000, bet ievērojami vairāk tanku. Ap 100 000 tanku.

Bez tam Krievzeme ir plaša. Lai iekarotu šos plašumus, vajag ļoti daudz tanku… Ādolfam Hitleram nebija ļoti daudz tanku. Nebija simt tūkstošu. Septiņdesmit divu tūkstošu arī ne. Un pat ne divdesmit četru tūkstošu.

1941. gada 22. jūnijā Austrumu frontē Hitleram bija 3350 tanku.

Pavisam vācu vērmahtam piederēja mazliet vairāk tanku, taču daļu kaujas mašīnu izmantoja citās frontēs, tāpēc to šajā gadījumā neievērosim.

Jebkurš jaunāko leitnantu trīs mēnešu apmācības kursu beidzējs spēj aprēķināt, cik kaujas spēkratu vajag pretējai pusei, lai sekmīgi uzbruktu. Nav nemaz jākļūst par ģenerālpulkvedi, profesoru vai zinātņu doktoru, tāpat ir zināms, ka uzbrucējam vajag trīs reižu vairāk spēku, nekā tam, kurš aizsargājas. Ja Hitlers uzbruka ar 3350 tankiem, tad Staļinam, kurs aizstāvējās, līdzsvaram vajadzēja… 1127 tanku.

Taču biedram Staļinam, karam sākoties, bija divdesmit vienu reizi vairāk tanku nekā nepieciešams aizsardzībai.

Ja Staļins bija nolēmis uzbrukt Hitleram, tad pret 3350 vācu tankiem trīskārtīgs pārsvars ir 10 500 tanki.

Tātad arī sekmīgam uzbrukumam Staļinam tanku bija atliku likām. Divreiz vairāk nekā bija vajadzīgs!

Staļina nodomu uzbrukt atviegloja Eiropas mazie mērogi, labie, gludie ceļi, brīnišķīgais klimats, pārtikas krājumi ikkatrā zemnieka sētā, visbeidzot — daudzu Eiropas valstu iedzīvotāji saskatīja tēvocī Jēkabā atbrīvotāju no nacisma jūga, tāpēc ilgojās ātrāk ieraudzīt tankus ar sarkanām zvaigznēm uz torņiem savā sētā.

Turpretī Hitlera uzdevums bija daudz grūtāks. Krievzemes neizbraucamie un neizbrienamie ceļi, bezgalīgie plašumi, biezie necaurejamie mežu biezokņi, purvi. Poļesjes purvs vien aizņem teritoriju krietnas Eiropas valsts lielumā! Šajā zemē var kaut cik sekmīgi karot četrus mēnešus — no maija vidus līdz septembra vidum. Pēc tam sākas lietus, slapjdraņķis, sals, sniegs, kam seko atkusnis, pali, dubļi,… Un no visām pusēm uzglūn bārdaini vīri ar cirvjiem rokās…

Pēc kara Kremļa iemītnieki sapulcināja vienkop slavenos Padomju maršalus, ģenerāļus, profesorus, akadēmiķus un deva kaujas uzdevumu — pierādīt, ka trīs tūkstoši vācu tanku ir vairāk, nekā divdesmit četri tūkstoši padomju tanku un ka Hitlers bija sagatavojies karam, bet Staļins — ne.

Kā Kremlī izvēlējās īstos biedrus šāda uzdevuma izpildei to nezinu. Nezinu arī, ko viņiem

par to apsolīja. Varbūt katram mučeli ievārījuma un grozu ar cepumiem, bet varbūt desmit tūkstošus dolāru katram. Varbūt dzīvokli Arbata ielā — tādu nelielu, 650 kvadrātmetru — un pili Krimā. Varbūt kādam piesolīja svītrainas bikses, ja nedarīs, ko liek. Vai maršala zvaigznes uz uzplečiem… Nav vērts zīlēt. Tāpat ir skaidrs, ka tik netīrai lietai atrada ļautiņus, kuri piekrita pārdot ne tikai sirdsapziņu vien…

Un viņi pārdeva.

Un spēja pierādīt, ka mēs, bijušās Padomju Savienības iedzīvotāji, esam absolūti stulbeņi. Viņi spēja pierādīt, ka mēs savā garīgajā attīstībā neaizsniedzam vācu standartus un ka laiskums un stulbums mūs raksturo vistrāpīgāk.

Kā tas izdevās pulkvežiem Mercalovam un Anfilovam, ģenerāļiem Garejevam, Žilinam, Volkogonovam, maršaliem Kuļikovam un Ogarkovam?

Gaužām vienkārši. Savos visnotaļ zinātniskajos pētījumos viņi noklusēja par 24 000 padomju tanku. Piecdesmit padomju režīma gados oficiāli nekur šis skaitlis nav pieminēts. Par to Krievijā un citās bijušajās padomju republikās uzzināja tikai 90. gados, kaut arī Rietumu pasaulē tas nebija nekāds noslēpums.

Atšķirsim vēlreiz Padomju Savienības maršala Georgija Žukova "Atmiņas un pārdomas", ar acīm pārskriesim pāri katrai lappusei! Tik un tā pašu galveno neatradīsim. Tēvocis Georgijs uzrakstījis par daudz ko, taču lielākoties par mazsvarīgām lietām, sīkumiem.

Par padomju tanku septiņkārtīgu pārsvaru biedram Žukovam pavēlēja klusēt. Par tādiem niekiem nekas nav jāpārdomā! Te nu būtu īstais brīdis autoram aizcirst aiz sevis durvis un pērkondimdošā komandiera balsī noteikt: "Nerakstīšu vispār! Ejiet jūs visi…"

Bet laikam jau tēvocis Georgijs uz vecumdienām ļoti bija sakārojis to ievārījuma muciņu un cepumu groziņu…

Tikmēr Kara vēstures institūts čakli strādāja. Galvenās politiskās pārvaldes un PSKP CK Ideoloģiskās nodaļas uzraudzībā, protams. Tas nozīmēja, ka visi kara vēsturnieki bija pakļauti kādai noteiktai milzīgā padomju propagandas aparāta nozarei. Būtībā kara vēsturnieki bija padomju propagandas nedalāma sastāvdaļa. Galvenajā Politiskajā pārvaldē bija īpašās propagandas nodaļa, kuru vadīja kāds Volkogonovs. Viņa vadītie propagandisti vēsturi nepētīja, jo tas nemaz nebija vajadzīgs. Viņi taisīja vēsturi paši. Pēc specpasūtījuma.

Tā nu šajā kantorī arī tika radīta formula: "1941. gada 21. jūnijā Sarkanajā Armijā bija 1861 jaunākais tanks T-34 un KV, kā arī daudz novecojušu un vieglo tanku".

Kā saka, formula ar piebildi. Un visiem lika to atkārtot, neaizmirstot piebildi: " kā arī daudz novecojušu un vieglo tanku".

Gan pati formula, gan piebilde ir melīgas.

1941. gada 22. jūnijā Sarkanajā Armijā bez T-34 un KV bija arī T-40 un T-50, kurus nevar nosaukt ne par novecojušiem, ne viegliem. Mūsu propagandisti "piemirsuši" ieskaitīt šos tankus statistikā.

1941. gada 21. jūnijā Sarkanajai Armijai tanku T-34 un KV bija vairāk nekā 1861. Vēsturnieki N. Zolotovs un S. Isajevs parādīja patiesu vīrišķību un neatlaidību, izpētot Padomju Savienības bruņojumu kara sākšanās brīdī. Lūk, ko viņi raksta: "Līdz 80. gadu vidum visi, kas rakstīja par šo tēmu, izmantoja tikai tos skaitļus, kas bija publicēti fundamentālos izdevumos. Pēc oficiālās versijas kara sākumā Sarkanajā Armijā bija 1861 tanks T-34 un KV… Jau toreiz, kad šī versija parādīj ās atklātībā, daudziem kara vēstures pētniekiem bija precīzākas ziņas, taču tās neļāva publicēt." ("Kara vēstures žurnāls", 1993. gada 11. numurs, 75. lpp.). 1861 tanks T-34 un KV Sarkanās Armijas bruņojumā bija 1941. gada 30. maijā. Toties 1941. gada 21. jūnijā Sarkanajai Armijai piederēja 1363 tanki T-34 un 677 tanki KV, t.i. 2040 šo divu modeļu jaunākie tanki, neskaitot T-40 un T-50.

Piebildei par "novecojušiem un viegliem" cauri spīd liekuļošana. Pieļaujot, ka visi pārējie modeļi, izņemot T-34 un KV, patiešām bija novecojuši un vieglie, tik un tā gribas uzzināt, cik tad īsti to bija. Diemžēl par to ģenerāļi un maršali, zinātņu kandidāti un doktori klusē.

Kad kopš kara beigām jau bija pagājuši divdesmit pieci gadi un kad mēs jau bijām pieradināti pie aplamiem skaitļiem, tad no PSKP CK atskanēja rīkojums Zinātņu akadēmijai melošanu paplašināt un padziļināt. Akadēmiķi izstiepās miera stājā un korī atbildēja: "Tiks izpildīts!"

Žurnāla "Voprosi istorii" 1970. gada 5. numurā (25. lpp.), kuru izdevusi PSRS Zinātņu akadēmija lasām: "Vācu armijā bija 3712 tanku, Sarkanajā Armijā — 1800 (smago un vidējo)"

Par lielu skaitu "novecojušo un vieglo" — ne vārda.

Šajā gadījumā vācu tanku skaits ir mākslīgi palielināts, padomju smago un vidējo tanku skaits nosaukts nepareizi; pēc tam noapaļots, turklāt arī nepareizi. Ja atzīsim, ka bija 1861 tanks, tad tas ir tuvāk 1900, nevis 1800. Noapaļot vajadzēja ar uzviju. Taču "no augšas" pavēlēja Sarkanās Armijas varenību pazemināt, tāpēc arī akadēmiķi centīgi pazemināja, kur vien varēja.

Kāda bija vācu vērmahta bruņu tehnika?

Vācu konstruktori pieļāva nepiedodamu kļūdu, novietodami dzinēju tanka aizmugurē, bet piedziņu — priekšpusē. To pašu kļūdu pieļāva arī britu, amerikāņu tanku konstruktori.

Tādam novietojumam ir vairākas priekšrocības. Tās pamanāmas ikkatram. Bet ir arī trūkums, kuru konstruktori neievēroja.

Ja dzinēju novieto aizmugurē, bet piedziņu — priekšā, tad nepieciešams kardāns. Konstruktori tā arī darīja. Kardāns tanka korpusa iekšpusē daudz vietas neaizņēma. Šis princips ievērots vieglo automobiļu būvē — dzinējs vienā vietā, dzenošie riteņi — otrā. Pa vidu — kardāns, kas salonā neaizņem lielu vietu, ir nosegts ar pārklāju, abās pusēs — sēdekļi.

Kardāns neiespaido spēkrata korpusa augstumu.

Tankā ir mazliet citādi. Virs kardāna jābūt grozāmā torņa grīdai. Starp tanka korpusa grīdu un torņa grīdu izveidojās tukša, nevajadzīga telpa. Tādēļ tanka korpusa augstums bija jāpalielina no 30 līdz 40 cm vai vēl vairāk. Jo augstāk novietots tanka korpuss, jo lielāks tā siluets. Kaujas laukā pretinieks vieglāk to pamana un padara nekaitīgu. Turklāt pieaug tanka svars. Tanka korpuss būvēts no tērauda bruņu plāksnēm. Ja korpuss kļūst augstāks gandrīz par pusmetru un ja bruņu plāksnes ir ložu necauršaujamas, tad svars pieaug par simtiem kilogramu. Ja bruņu plāksnes ir ļoti biezas, kas pasargā arī pret lielgabalu šāviņiem, tad tanka korpusa svars pieaug par vairākām tonnām.

Bet tas vēl nav viss. Lai tik smags tanks pārvietotos, nepieciešams lielākas jaudas dzinējs. Arī tas sver vairāk, ir lielāks, tātad aizņem vairāk vietas. Galu galā tanka kopīgais svars pieaug. Loks noslēdzas: stiprākam dzinējam vajag vairāk telpas, kas savukārt jāaprīko ar izturīgākām bruņu plāksnēm. Lai tanka korpusu aprīkotu ar papildu bruņām, vajadzīgs vēl lielākas jaudas dzinējs utt., utjpr. Nelaime tā, ka reizē noslēdzas vairāki loki, proti, stiprākam dzinējam vajadzīga stiprāka piedziņa, kas tāpat ir smagāka un aizņem vairāk vietas un kurai nepieciešamas papildu bruņas. Atkal lieks svars klāt. Kādā brīdī izrādās, ka tanka dzinējs ir par vāju, un sākas viss no gala. Skaidrs, ka lielākas jaudas dzinējs patērē vairāk degvielas. Jāpalielina degvielas tvertnes. Tvertnes jāpaslēpj zem biezākām bruņām"… Tā var turpināt bezgalīgi.

Pieaugot tanku svaram, pasliktinājās tā kaujas spējas. Tankiem samazinājās ātrums, tajos nevarēja uzstādīt labākus lielgabalus, aprīkot ar biezākām bruņām.

Nevar teikt, ka tanku konstruktori to nesaprata. Saprata, tomēr uzskatīja, ka tanku svara pieaugums ir dabisks un neizbēgams. Kā saka — maksa par kara tehnikas progresu.

Padomju tanku BT, T-34, KV, IS konstruktori novietoja dzinēju un piedziņu vienuviet — tanku aizmugures nodalījumā. Tāds novietojums radīja vairākus acīmredzamus trūkumus, bet bija arī viena grūti saskatāma priekšrocība — no tanka bija pazudis kardāns. Tagad grozāmo torni varēja pa pusei iegremdēt tanka korpusā. Tanka siluets kļuva mazāks tādēj ādi tas kļuva pretiniekam grūtāk ieraugāms, sevišķi lielā attālumā. Pats galvenais — saruka tanka svars. Tiklīdz svars saruka, pieauga dzinēja jauda, mazākas jaudas dzinējs sver mazāk, tas aizņem mazāk vietas — tātad nav vajadzīga papildu bruņas. Mazāk jaudīgs dzinējs patērē mazāk degvielas. Degvielas tvertnēm nav jābūt tik lielām, pietiek ar mazākām. Savukārt to aizsardzībai nav nepieciešamas bruņas utt., utjpr. Kā saka — problēmu ritenis jau griežas pretēj ā virzienā.

To aptvēris, tanka konstruktors varēja izvēlēties: dzinēja jaudu nesamazināt, bet svara ekonomiju izmantot bruņu plākšņu biezuma palielināšanai vai bruņojuma pastiprināšanai.

Te jāmeklē atbilde uz jautājumu, kāpēc padomju tanks IS-3 — būtībā vācu "Karaliskā tīģera" vienaudzis — bija pārāks par to visos rādītājos. Tam bija lielāks ātrums, caurgājība, divkārt garāks nobraukums bez degvielas uzpildīšanas, biezākas, labākas kvalitātes un formas bruņas, labāks bruņojums — 122 mm lielgabals pārspēja 88 mm lielgabalu vācu "Karaliskajā tīģerī". Tanka IS-3 siluets bija mazāks, tas arī svēra tieši par 21 tonnu mazāk nekā vācu tanks. Tāpēc IS-3 varēja pārvadāt parastajā dzelzceļa platformā, toties "Karaliskajam tīģerim" bija vajadzīga speciāla, iepriekš to vēl sagatavojot. Arī pāri tiltiem "tīģerim" pārbraukt bija grūti. Neviens pontonu tilts tā svaru neizturēja.

Bet pie priekšrocībām es vēl atgriezīšos. Pats galvenais kas jāiegaumē, — padomju un vācu tanku salīdzināšana pēc svara nenozīmē, ka vissmagākie tanki ir visstiprākie. Tā tas nav. Padomju tanku uzbūve un agregātu novietojums bija racionāls. Vācu, amerikāņu, britu un japāņu tankiem — ne. Cilvēks, kas sver 150 kg, ne vienmēr ir stiprāks par cilvēku, kas sver uz pusi mazāk. Smagāks cilvēks ir resnāks, tātad neveiklāks, vieglāk ievainojams. To pašu var sacīt par kara laika vācu, amerikāņu, britu un japāņu kaujas mašīnām.

Atgriezīsimies pie visjaunāko modeļu un novecojušiem tankiem.

Kremļa vēsturnieki ar vienu spalvas šņāpienu "norakstīja" 22 tūkstošus padomju tanku, pavēstot, ka tie, lūk, bijuši vieglie un novecojuši. Par šiem tankiem vēlāk. Tagad pamēģināsim noskaidrot, kas komunistiskās zinātnes izpratnē ir novecojis tanks un ar ko tas atšķiras no visjaunākā modeļa tanka.

1941. gadā tanka konstrukcijā bija pieci elementi, kas noteica, vai tanks ir novecojis vai jauns un moderns. Tie ir:

—   garstobra lielgabals ar kalibru, sākot no 76 mm;

—   bruņas, kas pasargā tanka apkalpi no prettanku artilērijas šāviņiem;

—   platas kāpurķēdes, kas ļauj tankam pārvietoties jebkādā apvidū, jebkuros laika apstākļos;

—   tanka racionāla uzbūve, dzinējs un piedziņa, novietoti vienuviet;

—      dīzeļ dzinējs, viegls pēc svara, ekonomisks, bet pats galvenais tāds, kas tik ātri neaizdegas.

Tanku T-34 un KV konstrukcijā bija šie pieci elementi, tie bija ne tikai visjaunākie tanki Sarkanajā Armijā , bet arī vismodernākie, kuros pieminētie elementi bija harmoniski savienoti.

Sarkanajā Armij ā bija arī cita brīnišķīga kaujas mašīna — tanks BT. Arī šī tanka uzbūve bija ļoti racionāla: dzinējs un piedziņa atradās korpusa aizmugurē. Visjaunākais šī modeļa tanks — BT- 7M bija apgādāts ar dīzeļdzinēju V-2. Tas pats leģendārais V-2, kas bija arī tankos T-34 un KV. Visiem BT modeļu tankiem konstrukcija saturēja vienu elementu, kas to atšķīra no novecojuša tanka. Tanks BT-7M — divus elementus: racionālu uzbūvi un dīzeļdzinēju.

Komunisti apgalvo, ka ar to esot par maz un ieskaitīja BT novecojušo tanku kārtā, izsvītrodami no statistikas.

Neko neteiksi! Stingrs vērtējums. Uzreiz jūt komunistu rūdījumu.

Labs ir! Lai tā būtu. Pievērsīsimies vācu kara tehnikai.

Tad nu, biedri komunisti, nosauciet 1941. gada vācu tanku, kam konstrukcijā bija visi pieci iepriekš pieminētie elementi, proti, garstobra lielgabals, biezas, prettanku šāviņu izturīgas bruņas, platas kāpurķēdes, dīzeļdzinējs, kas kopā ar piedziņu novietots korpusa aizmugures nodalījumā!

1941. gadā tāda tanka vācu vērmahtam nebija. Nebija ne vācu, ne jebkuras citas valsts

armijā.

Varbūt jūs varētu nosaukt vācu tanku, kam konstrukcijā bija četri elementi?

Grūti, vai ne? Patiešām nav viegli, tāpēc, ka arī tāda tanki vāciešiem nebija. Neviena paša! Un nebija citās pasaules valstīs.

Vai trīs elementi bija? Nē, nebija triju. Varbūt bija divi Nebija divu. Viens? Arī tāda tanka vācu armijā nebija neviena. Tāpat nebija citās armijās.

Kara laika vācu tanku būvētāji parņema padomju pieredzi un radīja tankus "Tīģeris" (1942.), "Pantera" (1943.) un "Tīģeris -B" (1944.). Tolaik tie bija vislabākie ārzemju tanki. Tanku konstrukcijā bija apvienoti trīs elementi — garstobru lielgabals, prettanku bruņas un platas kāpurķēdes. Dzinējus uzstādīja korpusa aizmugures nodalījumā, bet piedziņu priekšējā nodalījumā. Tas nebija racionāls risinājums. Kara laikā Vācijai neizdevās radīt tanku dīzeļdzinēju. Līdz pat kara beigām vācu tankos bija uzstādīti karburatoru dzinēji'

ASV, Britānijā un Japānā tanku būvē valdīja vēl lielāka atpalicība nekā Vācijā.

Allaž visu naudu esmu tērējis grāmatu iegādei. Manā bibliotēkā, ar kuru lepojos, tikai par tankiem vien ir 407 sējumi. Visos izsmieti 1941. gada padomju "novecojušie" tanki. Par tiem ņirdz visi visur, kur vien veries. Kad Rietumos dižojas ar uzvarām Ziemeļāfrikā un desanta izcelšanu Normandijā, tad nezin kāpēc mums smiekli nenāk. Mēs nesakām, ka viņi, lūk, esot karojuši ar novecojušiem tankiem, arī karu ar tiem pabeiguši. Kāpēc nesakām? Piemēru ir gana.

Amerikāņu tanku M3 ražoja lielā skaitā (protams, amerikāņu izpratnē) līdz 1943. gadam, to izmantoja karalaukos līdz otrā pasaules kara beigām un vēlāk. Tanka vieglās, ložu izturīgās bruņu plāksnes un plākšņu detaļas nebija sametinātas, tās sastiprināja kopā ar kniedēm. Kā 19. gadsimta bruņukuģiem.

Amerikāņu tankam M5 bija divi automobiļu dzinēji, tankam M4A4 — pieci (P. Chamberlain and C. Ellis. British and American Tanks of World War Two., New York. ARCO, 1969. P. 110).

Kā darbojās pieci automobiļu dzinēji vienā tankā, to lai katrs iztēlojas pats. Es to iztēloties nespēju.

1940.    gadā amerikāņu Kongresā atskanēja vārdi, kas iegājuši vēsturē: "Vakar es redzēju Amerikas Savienoto Valstu tankus, visus četrsimt uzreiz". 1940. gada jūnijā Britānijas aizstāvēšanai pret gaidāmo vācu iebrukumu Čerčila rīcībā bija mazāk par simt tanku.

Sarkanā Armija bija vienīgā pasaulē, kurai kara sākumā, piederēja tanki, kuru konstrukcija apvienoja piecus pieminētos elementus. Pašu jaunāko modeļu T-34 un KV tanku Staļinam bija vairāk nekā Britānijai, Amerikas Savienotajām Valstīm un Japānai kopā.

Tikai kara otrajā pusē Vācijai izdevās sākt tanku "Tīģeris" un "Pantera" sērijveida ražošanu. Šo modeļu tanku konstrukcija apvienoja trīs elementus. Citās pasaules valstīs to nespēja.

Tagad pasaule smejas par padomju "novecojušiem", tankiem.

1941.  gada 22. jūnijā Hitlera armija iebruka padomju teritorijā ar 3350 tankiem.

Modernu tanku vērmahtam nebija. Tā bija pilnīgi novecojusi kara tehnika.

16. nodaļa. Ar vācu valodas sarunvardnicu kabata… Smoļenskas apgabalā

"Komunisti pievērš vislielāko uzmanību Vācijai."

K. Markss un F. Engelss. Komunistiskās partijas manifests.

"Ja nu patiešām Staļins lolotu šādu plānu, tad nekāda slepenība nelīdzētu. Vācu gūstā nokļuva Sarkanās Armijas augstākie komandieri un lielu apakšvienību štābu virsnieki. Analizējot Sarkanajai Armijai atņemtos slepenos ziņojumus, iebrukuma plāna ideju izdotos viegli atklāt" — raksta Vladimirs Jurovickis izdevuma "Rosijskoje vremja" 1993. gada 1. numurā (10. lpp.).

Padomju iebrukuma plāns bija izstrādāts, un vācu izlūkdienests lielos vilcienos par to uzzināja. 1941. gada 22. jūnija rītā vācu vēstnieks Padomju Savienībā Šūlenburgs oficiāli pavēstīja biedram Molotovam, ka Vācijā zina par padomju gatavošanos uzbrukumam. Sūtnis nodeva biedram Molotovam arī rakstisku dokumentu. Vācu izlūkdienesta atklātais padomju plāns kļuva par iemeslu vācu uzbrukumam. Sākumā vācieši to iecerēja kā pašaizsardzības akciju, lai izjauktu drīzu un neizbēgamu padomju lieluzbrukumu.

Vācijas valdības paziņojumu par padomju bruņoto spēku koncentrēšanos pie Vācijas un Rumānijas robežām nekavējoties apstiprināja fakti. Tos atzīst arī Vladimirs Jurovickis: Vācu gūstā nokļuva Sarkanās Armijas augstākie komandieri Un lielu apakšvienību štābu virsnieki…"

Viņus sagūstīja tāpēc, ka Sarkanā Armija negatavojās aizsardzībai. Ko tad lielu apakšvienību štābi darīja, atrodoties tik tuvu vācu un rumāņu robežām?

Kara pirmajās dienās vācu rokās nonāca daudz dažādu padomju dokumentu, kas apstiprināja, ka Staļins gatavojās uzbrukumam. Šos dokumentus vācieši neslēpa, bet parādīja pasaulei. Es ieteiktu Vladimiram Jurovickim vēlreiz ielūkoties, tā laika vācu militārajos žurnālos. Piemēram, izdevumā "Signal". Nopratināšanā vācu sagūstītie padomju virsnieki deva ļoti interesantas liecības. Tās ir saglabājušās pietiekamā daudzumā. Informācijas ir tik daudz, ka pietiek ilgam laikam Nemaz nevajag lasīt to padomju ģenerāļu nopratināšanas protokolus, kuri pēc sagūstīšanas piekrita karot pret komunistiem Krievu atbrīvošanas armijas un citu apakšvienību sastāvā. Tie virsnieki, kuri izvēlējās mokpilnu nāvi vācu koncentrācijas nometnēs, liecināja to pašu. Iesaku izlasīt 5. armijas komandiera ģenerālmajora M. Potapova, 6. armijas komandiera ģenerālleitnanta N. Muzičenko, 12. armijas komandiera ģenerālmajora P. Poņedeļina, 19. armijas komandiera ģenerālleitnanta M. Lukina, 32. armijas komandiera ģenerālmajora S. Višņevska nopratināšanas protokolus.

Par uzbrukuma plānu liecināja arī citi sagūstītie korpusu, divīziju, brigāžu, pulku un bataljonu komandieri, viņu vietnieki un štābu priekšnieki.

Nodaļu par topogrāfiskajām kartēm es iesāku ar to, ka artilērijas baterijas komandieris nespēj karot bez kartes. Kara sākumā vācu gūstā nokļuva tūkstoši artilēristu. Viņu vidū arī 7. mehanizētā korpusa 14 .tanku divīzijas 14. haubiču artilērijas pulka 5. baterijas komandieris. Šī virsnieka liktenis ir visai zīmīgs. Profesionāla karavīra karjera viņu neaizrāva. Viņš gribēja kļūt par dzelzceļa transporta inženieri. Un savus plānus īstenoja. Bet viņa tēvs bija ļoti valdonīgs vīrs, kas uzspieda savu gribu. Tēvs gribēja, lai dēls iestājas Artilērijas akadēmijā un kļūst par virsnieku. Turklāt tēvs vēlējās, lai dēls beidz kara augstskolu 1941. gada maijā. Tēva griba tika izpildīta. 1941. gada 5. maijā Kremlī notika svinīga pieņemšana par godu kara akadēmiju absolventiem. Šajā pieņemšanā tēvs teica runu, kuru pēc tam piecdesmit gadus turēja lielā slepenībā. Tā bija absolūts valsts noslēpums. Dēls - vecākais leitnants Jakovs Džugašvili sēdēja zālē un klausījās tēva runu. Ko tēvs sacīja un kādus tostus uzsauca, to tagad mēs zinām.

Pēc izlaiduma Jakovs Džugašvili nokļuva Maskavas kara apgabalā, 7. mehanizētajā korpusā, kuru komandēja ģenerālmajors V. Vinogradovs (14.-ā, 18.-ā tanku, 1.Maskavas proletāriešu motorizēto strēlnieku divīzijas). Kara sākumā Padomju Savienības maršals A. Jerjomenko sastapa šo korpusu Baltkrievijā. Grāmatā "Rietumu virzienā" (29. lpp.) autors apliecina, ka šī apakšvienība bijusi pilnīgi nokomplektēta.

Apbrīnojami! Jau 1941. gada 25. jūnijā 7. mehanizētais korpuss atradās Baltkrievijas rietumdaļā. Ikviens, kas kaut vai reizi redzējis, cik daudz laika un pūliņu prasa viena tanku bataljona iekraušana dzelzceļa ešelonā un izkraušana no tā, piekritīs, ka mehanizētais korpuss, kurā ir 1031 tanks, 358 lielgabali un mīnmetēji, 266 bruņumašīnas, 352 traktori, 5165 automobiļi, un 36080 kareivji, seržanti un virsnieki, trijās dienās no Maskavas kara apgabala uz Rietumu īpašo kara apgabalu pārvietoties nespēj. Tas nav iespējams pat miera laikā, normālos apstākļos!

Pēc 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma normālu apstākļu karaspēka apakšvienību pārvietošanai vairs nebija. Rietumu robežu virzienā slepus pārvietojās ne tikai 7. mehanizētais, bet arī desmiti citu korpusu. No Maskavas kara apgabala uz Rietumu īpašo kara apgabalu pārvietojās 21. mehanizētais korpuss, kuru komandēja ģenerālmajors D. Ļeļušenko, kuram 22. armijas (to slepus pārvietoja no Urāliem) ģenerālis, karam sākoties, izlūdzās karti. Tas nozīmē, ka mehanizētais korpuss sāka pārvietošanos līdz kara sākumam 1941. gada 22. jūnijā. Līdz vācu uzbrukumam! Kāpēc! To mums beidzot varētu izskaidrot vēstures pētnieki.

Baltkrievijā 7. mehanizētais korpuss gāja bojā reizē ar 5. mehanizēto korpusu, kas slepus pārvietojās no Aizbaikāla kara apgabala, 21. mehanizēto korpusu un citām apakšvienībām. Vācu ielenkumā nokļuva arī 22., 3., 4., 10. un 13. armijas. Vecākais leitnants Jakovs Džugašvili, nokļuvis gūstā, nopratināšanā liecināja: "Sarkano Armiju pievīla kartes. Pretēji iecerētajam, karadarbība sākās uz austrumiem no valsts robežas". Staļina dēla liecības vācu vēsturnieks I. Hofmans publicējis Krievijas žurnāla "Otečestvennaja istorija" 1993. gada 4. numurā (26. lpp.).

To es stāstu tāpēc, lai pierādītu, ka Sarkanās Armijas virspavēlniecības plāni un nodomi ir zināmi. Dokumentu, kas to apliecina, ir ļoti daudz. Ja rodas vēlēšanās, jebkurš vēlreiz var uzmeklēt vācu arhīvos dokumentus par Sarkanās Armijas gatavošanos Eiropas "atbrīvošanai" 1941. gada vasarā.

Tomēr visinteresantākie dokumenti glabājas netālu no Maskavas, Podoļskā. Neizskaidrojamu iemeslu dēļ ne biedrs Staļins, ne biedrs Hruščovs, ne Brežņevs, ne Andropovs, ne Gorbačovs, ne Jeļcins nevēlējās atvērt vācu arhīvus. Liekas, kas tur nu sevišķs? Kad 1945. gada pavasarī Sarkanā Armija ieņēma Berlīni un sagrāba vācu armijas virspavēlniecības arhīvus, tajos uzglabātos dokumentus varēja publicēt. Visu uzreiz, protams, nenopublicēsi, taču piecdesmit gados, izdodot simt sējumu gadā, šis tas pasaules sabiedrībai kļūtu zināms. Nekā tamlīdzīga! Arhīvi ir aizslēgti. Tiem piekļūt nav iespējams. Man tas nav izdevies. Bet tie lielie priekšnieki, kuriem tas ir iespējams, izrāda neizprotamu vienaldzību.

Pēc kara daudzi vācu ģenerāļi rakstīja memuārus un pētījumus par karu. Galvenokārt viņi balstījās uz savu atmiņu un tām nožēlojamām arhīvu atliekām, kuras 1945. gadā Staļins nepaguva sagrābt un aizvest. Turpretī mūsu ģenerāļiem un maršaliem vācu arhīvi bija pieejami jebkurā brīdī. Uz Podoļsku nemaz nebija jābrauc. Nocel tālruņa klausuli, pasaki, ko vajag, un tev to pievedīs klāt. Uz Gogoļa bulvāri, Veco laukumu, Frunzes krastmalu — kur tik vajag! Nē. Mūsu priekšnieki — maršali, armijas ģenerāļi un ģenerālpulkveži; Prezidenta, aizsardzības ministra, Ģenerālštāba priekšnieka vietnieki un padomnieki labprāt citēja vācu ģenerāļu memuārus, bet arhīvu dokumentus — ne. Kāpēc? Kas jāslēpj? Varbūt vācu trofeju arhīvu dokumentu publicēšana apdraud mūsu vēstures zinātni, apšauba mūsu versiju par kara sākšanos, saļodza režīma pamatus?

Vācu arhīvu dokumentus necitēju tāpēc, ka pats interesantākais man nav pieejams. To, kas pēc kara saglabājās Vācijā, necitēju tāpēc, ka Vladimirs Jurovickis no žurnāla "Rosijskoje vremja" pirmais metīsies mani atmaskot, nosaukdams, par "Gēbelsa propagandas izdomājumu atkārtotāju". Tāpēc es nebalstījos arī uz Padomju Savienībā izdotajām grāmatām, Žukova, Koņeva, Rokosovska memuāriem. Piebildīšu, ka mūsu maršalu un ģenerāļu memuāri apbrīnojami apstiprina to, ko mēdz dēvēt par "fašistiskās propagandas izdomājumiem". Vladimiram Jurovickim ieteiktu piekļūt

Podoļskā glabātajiem arhīvu dārgumiem. Pagaidām man pilnīgi pietiek ar to, kas ir pieejams atklāti.

Padomju iebrukuma plāns pastāvēja. Tikai vācu trofeju un padomju arhīvu turēšana aiz septiņām atslēgām ļāva saglabāt šo plānu noslēpumā daudzus gadu desmitus pēc kara.

Jurovicka kungam taisnība tai ziņā, ka galu galā nekāda slepenība nelīdzēs. Padomju gatavošanās Eiropas "atbrīvošanai" bija pārāk klaja. Tā ieraugāma pat ar neapbruņotu aci. Nenāktu, protams, par ļaunu gadus desmit vai piecpadsmit parakņāties Podoļskas arhīvos. Bet ko lai dara? Pagaidām jāiztiek ar to, kas ir pieejams.

Gan jau pienāks laiks, kad atvērsies arī Podoļskas arhīvu biezās durvis.

Tam es svēti ticu.

Apspriežot topogrāfisko karšu tēmu, daudz kas noskaidrosies, ja atminēsimies, ka karte ir īpašs stratēģisks produkts.

Karš ir nežēlīgs un rijīgs. Karam vajag naftu un tēraudu, zeltu un kokvilnu, protēzes un kruķus, apsējus un maizi, asinis un gaļu, alumīniju un varu, alvu un volframu. Karā visa nekad nepietiek. Kādā brīdī pietrūks pogu karavīru biksēm, citā — bruņu plākšņu. Vienu stratēģisko produktu pirms kara uzkrāt pietiekamā daudzumā ir visgrūtāk. Tās ir topogrāfiskās kartes.

Visgrūtāk tāpēc, ka pasaulē viss mainās. Rau, lielā pacilātībā un triecientempā izcērt mežus, uz upēm ceļ aizsprostus vai pagriež tās no ziemeļiem uz dienvidiem!.. Paskat zeki rok platus kanālus, braši sapieri ar dinamītu uzrauj gaisā dievnamus, necaurejamos meža biezokņos piepeši kā sēnes pēc lietus izaug "meža cirtēju baraku pilsētiņas"!.. Vārdu, sakot, nekas nestāv uz vietas, un vēl pavisam nesen — pagājušajā gadā uzzīmētās kartes vairs nedod patiesu priekšstatu par apvidu. "Atbrīvošanas" karagājienam gatavojoties, nav jāraizējas par kirzas zābakiem. Saražo miljonus pāru, sakrāmē noliktavās un gaidi, kad kapitālisma jūgā smokošie proletārieši pasauks palīgā… Bet topogrāfiskās kartes ir tāds produkts, kas ātri maitājas… Ģeogrāfiskajā kartē, protams, tikpat kā nekas nemainās, toties topogrāfiskajā kartē jāiezīmē ikkatrs strautiņš, ikkatra nogāze, norādot platumu un dziļumu, ikkatrs tiltiņš, norādot nestspēju un materiālu, no kā tas uzbūvēts, ikkatra birztaliņa, norādot koku vidējo garumu, stumbru resnumu, atstatumu starp tiem, ikkatra sādža un pat ikkatrs nams. Tāpēc "atbrīvošanas" plānu kaldinātājiem nepārtraukti jāseko pārmaiņām apvidū un tās jāiezīmē kartēs. Pēc tam jāiespiež tipogrāfijā no jauna. Ja valsts nav liela — divi trīs kvadrātkilometri, tad vēl nekas.

Tad ik gadu jaunas kartes var iespiest bez bēdu. Bet, ja tā ir pati lielākā pasaulē, ko tad? Ja bez tam jūsu valsts pastāvēšanas oficiāli paustais galamērķis ir arvien jaunu zemju pievienošana, kamēr padomju republiku savienībā iekļauj… pasauli, kā rīkoties tādā gadījumā? Kā strādāt topogrāfisko karšu dienestam? Kādas kartes iespiest? Kādas pārzīmēt un iespiest vēlreiz?

Tā vēl nav pati lielākā problēma. Topogrāfiskā karte ir tāds stratēģisks produkts, kas atšķirībā no citiem izmantojams noteiktā laikā un vietā. Patronas un kruķus, tēraudu un svinu, teltenes un sausiņus karā var izmantot pie Maskavas, Staļingradas, Kēnigsbergas vai Berlīnes. Toties pati precīzākā, pati labākā Berlīnes topogrāfiskā karte, aizstāvot Staļingradu, nav nepieciešama. Un otrādi — Staļingradas apgabala topogrāfiskās kartes nevar izmantot Rumānijas naftas atradņu rajonu sagrābšanā.

Jebkurš cits stratēģisks produkts ir universāls. Ja esi spējis saražot un uzglabāt noliktavās tūkstošus tonnu apsēju, tad vari tos izmantot gan uzbrukumā ejot, gan aizsardzības nocietinājumos sēžot. Apsēji noderēs karā pret Vāciju un karā pret Japānu. Turpretī topogrāfiskās kartes rada sarežģījumus.

Dažas ir iespiestas pietiekamā daudzumā, toties citu trūkst.

Ģenerālštāba priekšniekam visgrūtākais uzdevums — precīzi un nekļūdīgi noteikt rajonus, kur notiks un kur iespējama karadarbība. Viņam jādod pavēle topogrāfiem savlaicīgi nofotografēt šos rajonus, uzzīmēt un iespiest kartes vajadzīgajā daudzumā un kvalitātē.

Tika uzskatīts, ka karš ar Vāciju ir neizbēgams.

Taču, par karadarbības vietu domājot, sprieda, ka karš notiks aiz padomju kontrolēto teritoriju robežām.

Ievērojot šīs atziņas, padomju topogrāfi čakli gatavojās karam.

Katras padomju topogrāfiskās kartes stūrī izlasāms uzraksts: "Pilnīgi slepeni". Karte ir slepena, iekams tā nonākusi komandiera rokās. Tā ir slepena neatkarīgi no tā, vai komandieris iezīmējis kartē savas apakšvienības atrašanos, kaimiņu un pretinieka pozīcijas vai nav iezīmējis. Karte ir slepena tāpēc, ka tajā iezīmēti meži un upes, lauki un tilti. Skaidrs, ka kartei arī jābūt slepenai. Tāpēc kara topogrāfu darbošanos allaž sedz dziļas noslēpumainības plīvurs. Izdibināt pretinieka topogrāfiskā dienesta noslēpumus — ikviena izlūka sapnis.

Iedomāsimies, ka 1968. gada pavasarī Rietumu valstu izlūkdienestiem izdevies noskaidrot, ka padomju kartogrāfiskās fabrikas sākušas Čehoslovakijas karšu iespiešanu lielos metienos… Šajās kartēs vēl nav iezīmēti "atbrīvošanas" karagājiena virzieni, padomju desantu izcelšanās vietas, svarīgākie objekti, kas jāieņem vispirms, taču pats fakts jebkuram izlūkdienestam liktu padomāt.

Kas notiktu, ja 1979. gadā ārzemju izlūkdienesti uzzinātu, ka Padomju Savienībā steigšus atjauno un iespiež lielos metienos Afganistānas kartes? Interesants fakts, vai ne? No tā var daudz ko secināt. Piemēram, Aļaskas topogrāfiskās kartes Maskavā vēl neiespiež masu metienos. Arī no tā šo to var secināt.

Padomju militārais izlūkdienests vienmēr izrādījis sevišķu interesi par iespējamo pretinieku topogrāfisko karšu dienestiem. 1943. gada sākumā padomju militārais izlūkdienests izdibināja, ka vācu kartogrāfiskajās fabrikās masu metienos iespiež Orlas, Belgorodas un Kurskas apgabalu topogrāfiskās kartes. Padomju Ģenerālštābs no tā varēja spriest par vācu nodomiem 1943. gada vasarā. 1941. gada sākumā padomju militārais izlūkdienests ziņoja virspavēlniecībai, ka japāņu topogrāfiskais dienests saņēmis pavēli izgatavot precīzu Filipīnu salu reljefa maketu… Ko tas nozīmēja?

Padomju Tālo Austrumu apgabalu topogrāfiskās karte japāņi masu metienos pagaidām neiespieda…

Tagad ir pietiekami daudz ziņu par to, ko pirms kara darīja padomju topogrāfi.

Un no tā daudz ko var secināt.

Bijušais Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis S. Štemenko liecina: "Jāatzīmē, ka pirms kara lielas padomju teritorijas daļas topogrāfiskās kartes, kas bija nepieciešamas mūsu karaspēkam, negatavoja" ("Ģenerālštābs kara gados", 128. lpp.).

Ģenerālis vēl piebilst, ka izņēmums esot bijusi šaura josta no rietumu robežas līdz Petrozavodskai, Vitebskai, Kijevai un Odesai.

Pirms kara līdz 1940. gadam Odesa atradās pavisam netālu no valsts robežas. Tā bija pierobežas pilsēta. No Odesas nomales līdz robežai varēja ar roku aizsniegt. Lūk, šī šaurā josla tad nu bija padomju kara topogrāfu darba lauks… Bet uz austrumiem no tās, kur aizstiepās Ukrainas un Krievijas plašumi, topogrāfiskās kartes negatavoja. Nebija vajadzības to darīt, jo nedomāja, ka tur varētu notikt karadarbība.

Ja pirms kara mūsu topogrāfi nepievērsa nekādu uzmanību plašās padomj zemes laukiem, upēm, ezeriem, siliem un birztalām, tad kas viņus interesēja? To nav grūti iedomāties. Viņus interesēja citzemju teritorijas. Padomju militārie topogrāfi ne tikai zīmēja kaimiņvalstu teritoriju topogrāfiskās kartes, bet arī iespieda tās lielos metienos un loti labā kvalitātē.

Šīs kartes noliktavās velti negulēja, Sarkanās Armijas štābos, korpusos, brigādēs un divīzijās tās izmantoja kaujas mācībās. Sarkanā Armija gatavojās karam pretinieka teritorijā. Ģenerālpulkvedis L. Sandalovs rakstīja, ka Baltkrievijas kara apgabalā augstāko virsnieku mācībās izmantojuši Polijas topogrāfiskās kartes. Virsnieki pazinuši poļu teritorijas līdz vissīkākajam ciematam. 1939. gadā Sarkanā Armija "atbrīvoja" teritoriju, kuru apdzīvoja vairāk nekā 20 miljoni iedzīvotāju. Sandalovs aprakstījis arī padomju štābu virsnieku braucienu "atbrīvotajā apvidū". Agrāk neviens padomju virsnieks te nav bijis, taču štābu mācībās, kas pirms "atbrīvošanas" karagājiena sarīkotas katru gadu, virsnieki iepazinuši apvidu līdz pēdējam sīkumam. Padomju virsnieki bijuši izbrīnīti par padomju topogrāfisko karšu precizitāti. "Vienīgais cilvēks, kam brauciens cauri atbrīvotajai teritorijai nesagādāja nekādus pārsteigumus, bija mūsu topogrāfiskās

nodaļas priekšnieks" ("Maskavas virzienā", 39. lpp.).

1939. gadā Sarkanā Armija iegāja Polijas teritorijā līdz 350 km dziļumā, bet topogrāfiskajam dienestam tas nesagādāja nekādu raižu. Šo rajonu topogrāfiskās kartes bija uzzīmētas un iespiestas sen. Trīssimt piecdesmit kilometri sarkanzvaigžņotajiem topogrāfiem bija nieks! Viņi spēja apgūt daudz lielākas platības! 1939. gadā Maskavā iznāca Aleksandra Lapčinska brīnišķīgā grāmata "Gaisa armija". Šīs grāmatas nodaļā "Gaisa spēku uzbrukuma nodrošināšana" ievietotas ļoti interesantas kartes. Kartēs iezīmētas vācu kara lidlauku, komandpunktu, stratēģisko karamateriālu atrašanās vietas un, protams, Vācijas galvaspilsēta Berlīne visā tās krāšņumā. Platas ielas, šķērsieliņas, tilti, dzelzceļa stacijas, rūpnīcas,… Aleksandrs Lapčinskis rakstīja grāmatu "lielās tīrīšanas" laikā, tāpēc diezin vai padomju cenzūra atļāva publicēt visu, kas bija autora rīcībā. Tomēr pietiek ar to, kas ir publicēts. Te nu redzama tā mūsu "nesagatavotība" karam! Savas zemes aizstāvēšanai Sarkanā Armija patiešām nebija sagatavota, toties "atbrīvošanas" karagājieniem — lūdzu, jebkurā laikā.

Biedram Staļinam nebija iemesla sodīt ar nāvi ģenerāļus Kudrjavcevu un Žukovu. Ģenerāļa Kudrjavceva vadītais topogrāfiskais dienests bija pilnīgi sagatavojies karam.

Tikai ne "Lielajam Tēvijas" karam.

Sarkanie topogrāfi bija sagatavojušies kaut kam pavisam citam. Uz pierobežas rajoniem aizveda ne tikai topogrāfiskās kartes. Ģenerālleitnants A. Losevs liecina: "Topogrāfiskajam dienestam karš bija smags pārbaudījums. Tas pārsteidza lielāko daļu dienesta apakšvienību tieši uz robežas. Dažas apakšvienības kopā ar robežsargiem piedalījās kaujās jau 1941. gada 22. jūnijā, ciešot ievērojamus dzīvā spēkā un materiālos zaudējumus" ("Kara vēstures žurnāls", 1992. gada 10. numurs, 82. lpp.).

Ja Sarkanā Armija gatavojās aizstāvēšanās kaujām savā teritorijā, tad taču topogrāfiskajam dienestam bija j āatrodas tajos rajonos, kuros paredzēja karadarbību. Kāpēc topogrāfus nosūtīja uz robežapsardzības karaspēka izvietojumiem? Ko viņi tur darīja?

Daiļajai Eiropai ļoti paveicās. Vācu vērmahts, uzbrukdams pēkšņi, atsvieda Sarkano Armiju dziļi padomju impērijas iekšienē, kur tā daudzu iemeslu (topogrāfisko karšu trūkums nebija vienīgais) dēļ kļuva gandrīz kaujasnespējīga. Uz robežas aizgāja bojā Sarkanās Armijas topogrāfiskā dienesta kadru karavīri un virsnieki, tika pazaudēti vērtīgi topogrāfiskie instrumenti un ierīces. Sarkanā Armija nokļuva nelaimē ne tikai tāpēc, ka tai trūka padomju rajonu topogrāfisko karšu, bet arī tāpēc, ka kara pirmajās dienās reizē ar tūkstošiem tonnu topogrāfisko karšu tika iznīcinātas, izklīdinātas vai pazaudētas daudzas topogrāfiskā dienesta apakšvienības, kas citos apstākļos spētu ātri izgatavot karadarbībai nepieciešamās kartes.

Karšu nebija, bet nebija arī topogrāfu, kas spētu izgatavot jaunas.

Lūk, tāpēc Sarkanā Armija panikā bēga, apstādamās tikai Maskavas, Ļeņingradas un Staļingradas pievārtē. Triju gadu laikā, cīnīdamās asiņainās aizstāvēšanās kaujās, tā bija novājināta līdz pēdējam. 1944. gadā tā, atguvusi spēkus, vēlreiz pietuvojās Vācijas robežām, pārsteigdama pasauli ar spožām militārām uzvarām. Tomēr atcerēsimies, ka labākā Sarkanās Armijas daļa tad jau bija iznīcināta. Polijā, Rumānijā, Ungārijā, Čehoslovakijā, Austrijā, Vācijā iebruka nožēlojamas atliekas no tā, kas bija kara sākumā. Tāpēc Sarkanā Armija nespēja ieņemt visas Eiropas zemes.

Padomju topogrāfiskais dienests sagatavoja tās kartes, kuras tam pavēlēja sagatavot, proti, kaimiņzemju teritoriju topogrāfiskās kartes. To bijušo vācu vērmahta kareivju un virsnieku, kuri paši savām acīm redzēja pilnīgi nesadegušo topogrāfisko karšu grēdas, atsūtītajās vēstulēs ir liecības ne tikai par nodegušajām noliktavām, bet arī par dzelzceļa vagoniem, kas bijuši pilni ar kartēm, piemēram, Brestas apgabala dzelzceļa stacijā Tevļi, Ļvovas apgabala dzelzceļa stacijā Brodi.

Interesanti, ka arī padomju ģenerāļi stāsta gan par noliktavām, gan par vagoniem, kas bijuši pilni ar kartēm.

Kāpēc šos vagonus neaizvilka uz aizmuguri drošākā vietā? Vai to izdarīt bija tik grūti? Jau piekrautos vagonus piekabina garām braucošam vilciena sastāvam un — uz priekšu, uz aizmuguri!

Protams, vienmēr un vajadzīgajā virzienā ešeloni nebrauc, sevišķi tad, ja vagoni ar topogrāfiskajām kartēm stāv pie pašas robežas. Daudzas Sarkanās Armijas apakšvienības, nokļūdamas ielenkumā, nespēja izvest pat ieročus, tehniku un munīciju. Tādā situācijā par kartēm domā vismazāk. Bet bija vēl viens iemesls — valsts iekšējos rajonos šīs kartes nebija nepieciešamas.

Ja esam nolēmuši aizstāvēt, piemēram, Smoļensku vai Maskavu, tad mums vajadzīgas Smoļenskas un Maskavas apgabalu kartes. Kur pirms karadarbības sākuma šīs kartes jāglabā? Vienalga, kur! Tikai ne pie robežas ar iespējamo pretinieku! Vienalga, kur, tikai ne dzelzceļa stacijā Tevļi Brestas tuvumā un ne Alitā pie robežas ar Austrumprūsiju. Maskavas apgabala topogrāfiskās kartes, lielā skaitā var izmantot tikai šī apgabala robežās, citur tās nav derīgas. Savukārt Staļingradas apgabala kartes der tikai Staļingradas apgabalā. Maskavas apgabala kartes protams, jāglabā kaut kur netālu no Maskavas, bet Staļingradas apgabala kartes — pie Staļingradas. Pierobežas rajonos parasti glabā tādas kartes, kuras nav vajadzīgas valsts iekšzemes apgabalos. Tūkstošus tonnu topogrāfisko karšu — "atbrīvošanas" karagājieniem! Tāpēc šīs kartes jau bija iekrautas vagonos.

Topogrāfiskajām kartēm karā ir milzīga vērtība. Taču, vācu vērmahtam negaidīti uzbrūkot, sarkanarmieši sadedzināja kartes, jo tās vairs nebija vajadzīgas. Lūk, 22. armijai, kas no Urāliem slepus bija pārvietojusies uz valsts pierobežas rajoniem, pilnīgi negaidīti pavēlēja sagatavoties aizsardzībai savā teritorijā. Šādas pavēles 1941. gada jūnijā saņēma arī citas armijas. Taču šo rajonu topogrāfisko karšu trūka, ar topogrāfiskaj ām kartēm piekrauto dzelzceļa vagonu aizvilkšana uz aizmuguri neko nelīdzētu. Smoļenskas aizstāvēšanai nav nepieciešamas Minhenes vai Hamburgas rajonu kartes.

"Atbrīvošanas" karagājiens izjuka, un šim pasākumam laikus sagatavotās topogrāfiskās kartes pazaudēja vērtību — kā bankrotējušas firmas akcijas. Šīs kartes kļuva bīstamas, jo kādā brīdī varēja kalpot par atmaskojošu pierādījumu Staļina slepenajiem nodomiem. Šīs kartes varēja izmantot arī pretinieks — savas zemes aizsardzībai. Galu galā simti tūkstošu tonnu visaugstvērtīgākā papīra ir laba izejviela papīrrūpniecībai. Tāpēc sarkanarmieši tās sadedzināja turpat, netālu no robežas. Bet Maskavā galveno kara topogrāfu nenošāva. Viņš bija glabājis kartes tur, kur vajag.

Starp citu, kara sākumā pierobežas rajonos sarkanarmieši sadedzināja ne tikai topogrāfiskās kartes. Liesmās pazuda dzelzceļa vagoni, kas bija līdz augšai piekrauti ar nelielām grāmatiņām pelēkos vākos. Uz grāmatiņas pirmā vāka bija rakstīts: "Īss krievu — vācu sarunvalodas krājums".

Šo krājumu sastādīja ģenerālmajors N. Bijazi, rediģēja — A. Ļubarskis. Metiena ziņā tas varēja sacensties ar jebkuru pasaulē visiecienītāko bestselleru. Taču masu metienā iespiesto krājumu ļoti ātri iznīcināja. Saglabājušies tikai daži eksemplāri. Vienu es atradu bibliotēkā, studējot padomju armijas Kara diplomātiskajā akadēmijā. Toreiz šis necilais, pelēkais izdevums bibliotēkas apmeklētājos neizraisīja nekādu interesi. Bibliotēkā glabājās visu pasaules valodu vārdnīcas, mācību grāmatas, sarunvalodas krājumi, kas jebkad izdoti Krievijā un Padomju Savienībā. Šis sarunvalodas krājums nebija tāds, lai no tā varētu pamatīgi apgūt vācu valodu. Topošie padomju spiegi — diplomāti mācījās svešvalodas no citām — daudz nopietnākām grāmatām. Šis krājums bija domāts neapmācītam sarkanarmietim, kas augstās skolās nebija gājis un svešvalodas mācījies. Vācu valodu tāds varēja dzirdēt kādā padomju laiku filmā par līkkājainajiem fašistiem, kas runā "suņu valodā".

Šī grāmatiņa nebija lielāka par "Belomorkanal" papirosu paciņu. Ļoti parocīgs izdevums — ikviens sarkanarmietis — atbrīvotājs varēja to ērti iebāzt zābakstulmā. 1941. gadā pierobežas rajonu noliktavās saveda miljonus pāru kirzas zābaku. Grāmatiņas bija kā pielikums katram zābaku pārim.

"Īsajā krievu — vācu sarunvalodas krājumā" mani pievilka saturs. Neviena vācu valodas vārda par aizsardzību! Tikai par uzbrukumu vien! Arī nodaļu virsraksti ir bezgala interesanti. Piemēram, "Dzelzceļa stacijas ieņemšana" "Mūsu desantnieku orientieri" u.c.

Ar krājuma palīdzību viegli un brīvi var uzrunāt vietējos iedzīvotājus: "Kā sauc šo ciemu?", "Kur atrodas aka", "Kur meklēt degvielu?", "Vai drīz brauks kravas automašīna?". Tikpat viegli un brīvi var uzbrēkt vācu telegrāfistiem: "Pārtrauc pārraidi, citādi nošaušu!" Var pavēlēt gūstā saņemtam vācietim apēst gabaliņu maizes vai iedzert ūdens malku. Tas nepieciešams drošībai, lai mūsu varonīgais sarkanarmietis - atbrīvotājs, iebrucis kādā veikaliņā, ātrumā neierītu kaut ko saindētu, ko viņam atstājuši "pūstošie kapitālisti".

1941. gada vasarā līdzīgs sarunvalodas krājumiņš bija arī vācu vērmahta kareivjiem. Tādas grāmatas vajadzīgas jebkuram iebrucējam! Atver pelēkos vāciņus un skaidrā vācu valodā pavaicā, kurš sastāvējis SA [15] ! Patiešām vērtīgs izdevums! Tiesa, aizstāvot Staraja Rusu vai Vjazmu, tas nav nepieciešams. Kāda velna pēc jārunā vāciski ar Novgorodas vai Smoļenskas zemnieku? Kāpēc sarkanarmietim Krievijas vidienē vajadzētu vāciski taujāt, kā sauc šo sādžu?

Šādu jautājumu krājumā ir pulka: "Kā sauc šo ciemu?", "Kā sauc šo pilsētu?", "Vai var dzert?", "Vispirms iedzer pats!", "Kur meklēt degvielu?", "Cik kūtī lopu?" utt., utjpr.

Iztēle man ir attīstīta. Lūk, sākas "Lielais Tēvijas karš", mūsu karavīri aizstāv dzimteni, aizšķērsojot ceļu vācu iebrucējiem! Lūk, viņi iesoļo kādā nepazīstamā pilsētiņā, izvelk no zābaku stulma pelēko grāmatiņu un pirmajam ceļā sastaptajam garāmgājējam jautā: — Nennen Sie die Stadt! [16]

—    Smoļenska! — garāmgājējs mundri atbild. Bet mūsējie cērt pretī:

y"N • ļ [17] ļļ ■ [18]

—    Sie lugen, padla!

Vai, kaut kur pie Oršas iesoļojuši kādā sādžā, pasmeļ no avota ūdeni un pavēl kādam sādžas skuķim: "Trinken Sie zuerst man selbst!" [19]

Krievu skuķis, protams, izbrīnā izbolīs acis. Šos vārdus saprot tikai vācu jaunkundzes.

Krājumā sakopoti jautājumi, kurus parasti uzdod mierīgajiem iedzīvotājiem. "Kur, paslēpušies policisti?"

Aha, tātad bija paredzēts, ka starp gūstekņiem sarkanarmieši meklēs policistus, SS virsniekus un kareivjus, SA aktīvistus! Bet SA vienības darbojās tikai Vācijā! Pie Brestas, Smoļenskas vai Oršas nevienu SA trieciennieku sastapt nevarēja.

"Kur paslēpušies partijas biedri?" Tas tik ir jautājums! Interesanti, kādas partijas biedrus sarkanarmieši grasījās tvarstīt 1941. gadā?

Šis necilais krievu — vācu sarunvalodas krājumiņš bija noderīgs tikai Vācij ā.

Grāmatā "Diena "M"" esmu pieminējis līdzīgus krievu — rumāņu sarunvalodas krājumus, kurus 1941. gada jūnija sākumā izsniedza ģenerālleitnanta P. Batova komandētā 9. sevišķā strēlnieku korpusa karavīriem. Taču lielākā daļa Sarkanās Armijas korpusu un divīziju karavīri saņēma krievu — vācu sarunvalodas krājumus. Krievu — rumāņu sarunvalodas krājumā visbiežāk sastopamie ir jautājumi par naftu. "Kā nokļūt līdz naftas atradnēm?" Arī krievu — vācu krājumā naftas tēma nav aizmirsta. Sagūstīto vācu kareivju un virsnieku iespējamo atbilžu klāstā atrodam: "Tur atrodas naftas atradnes". Skolā esmu mācījies, ka Vācijā naftas atradņu nav. Tātad tā atbildēt varētu tikai Rumānijā sagūstīts vācu kareivis vai virsnieks.

Krievu — vācu sarunvalodas krājums parakstīts iespiešanai 1941. gada 5. jūnijā. Iespiests PSRS Aizsardzības Tautas komisariāta K. Vorošilova militārās literatūras izdevniecības 2. tipogrāfijā, Ļeņingradā, Hercena ielā 1.

Padomju impērijas militārās pārvaldes iestādes un armija darboj ās precīzi kā pulksteņa mehānisms. Parakstīja iespiešanai 5. jūnijā, bet jau 23. jūnijā šīs grāmatiņas nonāca vācu vērmahta avangarda apakšvienību rokās Liepājā, 25. jūnijā - Rava - Russkajā, 28. jūnijā — pie Minskas. Vācieši ieguva ne jau dažus eksemplārus, bet līdz griestiem piekrautus dzelzceļa vagonus. Daļu sarkanarmieši paguva sadedzināt, daļa bija sadegušas tikai pa pusei, bet vēl citu daļu uguns nebija skārusi nemaz. Šīs grāmatiņas izdalīt korpusu un divīziju karavīriem varēja tikpat ātri kā avīzi "Krasnaja Zvezda", protams, ja vācu vērmahts neuzbruktu pirmais.

Viss it kā likās pilnīgi skaidrs. Tikai… Kāpēc iespieda Ļeņingradā? Padomju centralizētajā sistēmā tā parasti nerīkojās. No lielās padomjzemes ziemeļrietumu stūra iespiestās grāmatiņas izplatīt nemaz nebija tik ērti… Vai tik te neslēpjas kāds āķis?

Kad iznāca "Ledlauzis", mani krietni plucināja gan Krievijā, gan Vācijā, gan Amerikā, gan Izraēlā, gan Britānijā. Tik un tā neviens grāmatas pēlējs nespēja apgāzt manus apgalvojumus, pierādot pretējo. Tāpēc kritizētāji izvēlējās citu paņēmienu, proti, dažreiz meklēja "Ledlauža" lappusēs to, ko nekad neesmu rakstījis un pat domājis. Suvorovs, lūk, saka, ka Staļins esot bijis noziedznieks. Tad tas varētu nozīmēt, ka viņš aizstāv Hitleru! Varbūt Suvorovs apšauba, ka nacisti ierīkoja koncentrācijas nometnes, kurās iznīcināja cilvēku miljonus?

Ar tamlīdzīgiem prātojumiem ir uzstājies piemēram, Izraēlas, vēsturnieks Gabriels Gorodeckis.

Ar Gorodecka kungu es nevēlos ielaisties polemikā. Nav nekā ļaunāka par strīdiņu pēc shēmas:

—   Tu esi muļķis!

—   Tu pats esi muļķis!

Es zināju, ka būs objektīvi grāmatas kritiķi, kuri aizrādīs Gorodecka kungam un viņam līdzīgiem, ka nedrīkst pelt autoru par to, ko viņš nekad nav rakstījis.

Manas versijas aizstāvji ir gan Krievijā, gan Polijā, gan Izraēlā, gan Vācijā, gan Amerikā.

Izraēlas vēsturnieks Zevs Bar-Sella devis krietnu pretsparu Gorodecka kungam žurnāla "Logi" lappusēs, piedevām publicējot… tā paša pelēkā krievu - vācu sarunvalodas krājumiņa fotokopijas. Izrādās, ka šo atmaskojošo grāmatiņu bija saglabājuši ne tikai bijušie vācu vērmahta karavīri, bet arī tie padomju pilsoņi, kas vēlāk dažādos veidos izkļuva no sociālisma paradīzes… Ja pasaulē ir ļaudis, kas, saglabājuši šīs grāmatiņas, vēlreiz apstiprina manas versijas, tad par to varu būt gandarīts. Ar to šai tēmai varētu pielikt punktu. Bet kopš mazotnes esmu audzināts, jebkuru problēmu šķetinot, pievērst uzmanību vissīkākajām, šķietami nenozīmīgām detaļām. Pieminētajā žurnālā publicētas tādas pašas grāmatiņas lappušu fotokopijas, taču… pēdējā lappuse atšķiras. Lappuses beigās sīkiem burtiņiem izlasīju: "Parakstīts iespiešanai 29. 5. 41. Iespiests PSRS Aizsardzības Tautas komisariāta S. Timošenko militārās literatūras izdevniecības 1. tipogrāfijā, Maskavā, Skvorcova - Stepanova ielā 3".

Pēc akadēmijas beigšanas šīs pelēkās grāmatiņas esmu turējis rokā vairākkārt. Pēc "Ledlauža" izdošanas Vācijā man tās atsūtīja bijušie vācu vērmahta kareivji un virsnieki. Taču visas bija iespiestas Ļeņingradā. Maskavā izdotā man sagādāja pārsteigumu.

Tātad sarunvalodas krājumus sāka iespiest 1941. gada 29.maijā, Maskavā. Bet vajadzēja steidzami iespiest daudz krājumu. Ļoti daudz! Tāpēc pēc nedēļas — 1941. gada 5 jūnijā to sāka iespiest Ļeņingradas tipogrāfijā. Ļoti iespējams, ka arī citās.

Iespiešanas datumi rosina uz pārdomām.

Visi sarkanie vēsturnieki bez izņēmuma atzīst, ka Staļins gatavojās iebrukumam Eiropā. Bet— kā viņi izsakās — tikai 1942. gadā…. Melojat, biedri komunisti! Tādā gadījuma šis necilais krievu — vācu sarunvalodas krājumiņš gulētu ģenerāļa Bijazi seifa vēderā līdz 1942. gada sākumam. Apmēram mēnesi pirms iebrukuma sākuma tipogrāfijas saņemtu pavēli to iespiest masu metienos. Kad darbs būtu galā, grāmatas iekrautu dzelzceļa vagonos un aizvestu uz rietumu pierobežas rajoniem, kur slepus izvietojās "atbrīvotāju" masas. Izplatīt šādu grāmatu Sarkanās Armijas apakšvienībās divpadsmit mēnešus pirms iebrukuma sākuma būtu vieglprātīgi. Par tādām lietām trīsdesmit septītajā un trīsdesmit astotajā gadā daudziem lieliem priekšniekiem biedrs Staļins iztaisīja pakaušos mazus caurumiņus. Lai atlikušos pieradinātu pie kārtības… Tāpēc šaubos, vai ģenerālis Bijazi uzdrošinātos atklāt biedra Staļina plānu miljoniem izpildītāju gadu pirms iebrukuma. Arī ģenerāļa Bijazi tiešais priekšnieks, padomju militārā izlūkdienesta vadītājs ģenerālleitnants F. Goļikovs neatļautu iespiest tādu grāmatiņu masu metienos, kraut vagonos un sūtīt Sarkanās Armijas apakšvienībām pirms laika. Biedrs Goļikovs savu darbiņu prata. Ne velti kara laikā viņu iecēla par Staļina vietnieku. Biedrs Staļins muļķus sev par vietniekiem neizvēlējās.

Ja iebrukumu Eiropā biedrs Staļins paredzēja sākt 6. jūlijā, tad viss nostājas savās vietās. Tad grāmatiņu sāka iespiest pašā laikā. Mēnesi pirms Eiropas "atbrīvošanas" sākuma.

1941. gada 22. jūnijā vācu vērmahts pēkšņi deva triecienu Sarkanajai Armijai, vienā rāvienā izjaukdams visus biedra Staļina viltīgos nodomus. Un jau jūnijā šo pelēko grāmatiņu kalni dega kopā ar dzelzceļa vagoniem, kuros tie bija atvesti. Kopā ar Bavārijas un Lotringas topogrāfiskajām kartēm.

Grāmatā "Ledlauzis" esmu sniedzis pierādījumus tam, ka Sarkanās Armijas Ģenerālštābs bija izplānojis agresīvu karu.

Sarkanie vēsturnieki pat nemēģināja tos apgāzt. Viņi atzina, ka uzbrukuma plāni patiešām esot kaldināti. Bet jebkurš ģenerālštābs izstrādājot gan uzbrukuma, gan aizsardzības plānus. Kā saka — katram gadījumam…

Nē, biedri komunisti! "Katram gadījumam" Sarkanās Armijas štābos izstrādāja tikai uzbrukuma plānus. Aizsardzības vai pretuzbrukumu plānu gluži vienkārši nebija.

Nebija pat karšu, kur šādus plānus attēlot…

17. nodaļa. Cik stundās var sasniegt Ploješti?

"Sarkanās Armijas militārā doktrīna nosaka, ka ienaidniek jāsatriec viņa teritorijā."

Avīzes "Krasnaja Zvezda" 1941. gada 18. aprīļa numurs.

Pirms daudziem gadiem Padomju Savienība paziņoja atklātībā, ka pasaules kara priekšvakarā daļa novecojušo modeļu tanki esot bijuši tik nolietoti, ka apkalpes spējušas tajos nobraukt ne ilgāk par 40 līdz 150 stundām. Citiem vārdiem sakot, pēc 40 — 150 stundām šie padomju kara spēkrati jānodod lūžņos.

Šis paziņojums pasaulē izraisīja sensāciju. Jebkurā grāmatā par tanku būves vēsturi un par kara vēsturi vispār mēs atradīsim šīs 40 — 150 stundas. Tās kalpo kā pierādījums Sarkanās Armijas pilnīgai nesagatavotībai karam. Skaitļi patiešām ir satriecoši. 1985. gadā trīs ievērojami amerikāņu kara vēsturnieki publicēja atklātu, sašutuma pilnu vēstuli, kurā uzdeva man daudz jautājumu. Citu starpā arī šo: "Vai jūs zināt, ka dažu modeļu padomju tanku darba resurss esot bijis tikai 40 — 150 stundas?" Tātad — vai es apjēdzu, ka šie tanki nevarēja būt bīstami Vācijai?

Trim vēstures slavenībām jautāju pretī: "Cik stundu varēja nobraukt vācu vērmahta tanki 1941. gada 22. jūnijā?"

Uz manu jautājumu slavenības neatbildēja.

Tāda vēsturisko pētījumu metodoloģija mani sarūgtini Pie atziņām nonākam, salīdzinot kādu faktu ar citiem. Kur šajā gadījumā palikuši salīdzinājumi?! Ja publicējam statistikas ziņas par Sarkanās Armijas bruņojumu 1941. gadā, tad jāpublicē ziņas par citu valstu armiju bruņojumu. Bez salīdzināšanas neko nesapratīsim un neiemācīsimies.

Saka, ka salīdzināt neesot nekādas vajadzības. Skaitļi izsaka visu. Četrdesmit stundas ir briesmīgi un viss.

Noskaidrosim!

Dažādās armijās tanku darba resursu laikposmos starp remontiem mēra un rēķina dažādi. Dažās nobraukumu mērī jūdzēs, citās — kilometros, bet Sarkanajā Armijā — stundās. Grāmatā "Atbrīvotāja stāsti" ar lepnumu pavēstīju, ka padomju tankiem (60. gadu modeļu tanki), izbraucot pa tanku būves rūpnīcas vārtiem, ir gigantisks, prātam neaptverams darba resurss — 500 stundu! Rietumos ikviens, kas izlasīja manu grāmatu, uzņēma šo ziņu kā joku, smiedamies līdz asarām. Kāds amerikāņu autors uzrakstīja populāru grāmatu par to, ka Padomju armija nevienam nespēj radīt nekādus draudus. Būtībā šis amerikāņu autors bija pārstāstījis manas grāmatas saturu, pieliekot no sevis jautrus komentārus. Skaidrs, ka vislielākos smieklus viņā izraisīja šīs piecsimt stundas. Vēl viņš piemetinājis, ka Rietumzemju armiju tanku darba resurss esot vairākkārt lielāks.

Autors nebija sapratis, ka tanks var kalpot ilgi vai — kā mēdz sacīt — nodzīvot vairākas dzīves. Pēc 500 stundu ilga nobraukuma tanku nogādā rūpnīcā un veic to, ko mūsu pusē sauc par kapitālo remontu, bet angļu mēlē — rebuild. Termini atšķiras, bet nozīme — viena un tā pati. Rūpnīcā tankam nomontē visu, atstājot tikai korpusu. Pēc tam uzstāda jaunu dzinēju, ierīces, mezglus un agregātus. Tanks nu ir kā jauns, ar to var nobraukt vēl 500 stundas. Šādu atjaunošanu tanks iztur labāk nekā automobilis. Bruņu plāksnēm klātais korpuss tik ātri neizdilst, tāpēc atjaunošana iespējama vairākas reizes.

Bet tagad pamēģināsim tikt skaidrībā, salīdzinot 1941. gada novecojušos" padomju tankus ar mūsdienu rietumu kaujas mašīnām. Varbūt patiešām par 40 — 150 stundām ir gan jāsmejas, gan jāšausminās.

"Aukstā kara" laika padomju tankiem visbīstamākais pretinieks bija nevis amerikāņu un pat ne vācu, bet britu tanki. Jā, tā tas varēja būt. Vācu "Leopard" un amerikāņu M-60 bija 105 mm lielgabali, turpretī britu "Chieftain" — 120 lielgabali. Vācu "Leopard" un amerikāņu M-60 atpalika britu tankiem arī pēc bruņu plākšņu biezuma. Neaizmirsīsim arī to, ka britu tankos bija uzstādīti nevis parasti tanku dzinēji, bet firmas "Rolls Royce" dīzeļdzinēji. Varbūt citiem bija vēl kas labāks?

Lai kā tas būtu, gribu uzaicināt savus lasītājus apmeklēt britu tanku būves rūpnīcu Šefīldā un tanku tehnikas 18. remontrūpnīcu Bovingtovā, Dorsetas grāfistē.

Ikkatrs jauns "Chieftain", izbraucot pa tanku būves rūpnīcas vārtiem, varēja nobraukt 3000 jūdzes vai 4827 kilometrus. Miera laikā šis nobraukuma resurss paredzēts sešiem gadiem. Gadā britu tanks nobrauc 500 jūdzes vai 800 kilometrus. Pēc sešiem gadiem, kad tanks ir nolietots, tas atgriežas remontrūpnīcā, kur to "izģērbj kailu" un — kā angļi saka — taisa "rebuild".

Tiem lasītājiem, kuri britu tanku būves un tanku remontrūpnīcās netiek un kuri man netic, iesaku ielūkoties britu armijas žurnāla "Focus" 1993. gada februāra numurā (11. lpp.).

Kamēr jūs lasīsiet šo žurnālu, tikmēr es pārrēķināšu jūdzes (vai kilometrus) stundās.

Tanka "Chieftain" vidējais ātrums — 25 jūdzes stundā (maksimālais — 30). Nobraukuma resursu — 3000 jūdzes dalot ar vidējo ātrumu, iegūsim resursu stundās. Simt divdesmit stundas!

Ja tanks brauks ar maksimālu ātrumu, tad tā nobraukuma resurss saruks līdz simt stundām. Simt divdesmit stundas sadalot uz sešiem gadiem, iegūsim divdesmit stundas. Divdesmit stundas gadā kaujas mācībām, braukšanas iemaņu apgūšanai, šaušanas mācībām — pilnīgi visam, ieskaitot kaujas trauksmes, kas "aukstā kara" laikā tika izsludinātas samērā bieži.

Protams, visus britu tankus tik ļoti nenolieto. 1994. gada 1.novembrī Bristoles televīzijas kompānijas NTV raidījumā bija parādīts kāds Glosteras fermeris, kas savā fermā ierīkojis tankodromu. Fermeris iegādājās desmit kara spēkratus — tankus, bruņumašīnas, bruņutransportierus, to skaitā arī vienu "Chieftain" tanku, kuru viņš nopirka lēti — par desmit tūkstošiem sterliņu mārciņu. Šis tanks bija uzbūvēts 1971. gadā un ieskaitīts britu Reinas armijas 1. korpusa bruņojumā. Norakstīts 1994. gadā. Divdesmit triju gadu laikā tanks bija izbraukājis daudzus kaujas mācību laukus, piedalījies manevros, kaujas trauksmēs utt., utjpr., pavisam nobraukdams 200 jūdžu, t.i. mazliet vairāk par 300 km bez kapitālā remonta. Tanka vidējais ātrums — 25 jūdzes stundā vai astoņas stundas divdesmit trijos gados.

Daži mūsu vēsturnieki paziņojuši, ka 1941. gada vasarā padomju tankisti, vadīšanas iemaņas apgūstot, bija pavadījuši pie tanka stūres tikai dažas stundas. Jā, tā patiešām bija. Tomēr iesaku vēlreiz izlasīt grāmatas "Diena "M"" nodaļu par slaveno padomju traktoristi Pašu Angelinu. Tajā es rakstu, ka pirms kara Padomju Savienībā slepus iesauca Sarkanajā Armijā 200 000 traktoristu. Jebkurš profesionāli sagatavots traktorists spēj vadīt tanku, atšķirība nav liela.

Salīdzinot ar britu armiju, kas ir pati profesionālākā armija pasaulē, astoņas stundas divdesmit trijos gados nav nemaz tik daudz. Šajā laikā tankā nomainījušās vismaz sešas apkalpes. Protams, britu armijā ir tanki, kuri nobrauc 20 stundas gadā. Bet tas vēl nav viss. Divdesmit, stundas ir miera laikā noteiktais limits. Ja sākas karš, tad tankā var nobraukt arī ilgāk. Divdesmit stundas miera laikā neattiecas tikai uz tanka vadītāju, bet uz visu apkalpi, kurā ir četri cilvēki. Tanka vadītājs, protams, pie stūres pavada visilgāk, taču parasti arī pārējie apkalpes locekļi apgūst vadīšanas māku. Tātad reāli nobraukto stundu skaits pieaug. Iemaņas jāapgūst visiem četriem. Tikai tad vari uzskatīt sevi par profesionāli.

Atgriežoties pie izdaudzinātajām 40 — 150 stundām, kas raksturoja "novecojušos" padomju tankus pirms kara, atkārtošu vēlreiz — mēs runājam tikai par dažiem "novecojušiem» modeļiem. Jauns padomju tanks BT-7 varēja nobraukt 600 stundas.

1941. gada 22. jūnijā lielākā daļa padomju tanku varēja nobraukt 150 stundas.

Ja tanka darba resurss vēl ir 40 stundas, tad mūsdienu britu armijā to patur bruņojumā vismaz divus gadus. Tankus ar tādu darba resursu var arī iekonservēt un turēt rezervē daudz ilgāk. Taču tiem tankiem, kas veido britu armijas tanku spēku kodolu, 150 stundu darba resursa nav vispār. Tādus nebūvē. Jauns britu tanks spēj nobraukt 3000 jūdžu, t.i. 120 stundas.

Lai saprastu, kā "taisa vēsturi" sarkanie vēstures pētnieki, vēlreiz pievērsīsimies amerikāņu un japāņu līnijkuģiem otrā pasaules kara laikā. Amerikāņu līnijkuģiem, kurus sāka būvēt 1940.

gadā, galveno lielgabalu kalibrs bija 406 mm.

Uz katra līnijkuģa — deviņi galvenie lielgabali trijos torņos. Pavaicāsim garāmgājējiem, cik, viņuprāt, sver viens šādi tornis ar trim lielgabaliem? Parasti ļaudis min — simt tonnas, divsimt tonnas… Viņus mulsina kalibra mazie milimetri, kas psiholoģiski grūti savienojami ar lielgabalu lielo svaru. īstenībā viens tornis MK7 ar trim lielgabaliem sver 1708 tonnas, neskaitot munīciju un apkalpi. Torņa mehānismu un liek gabalu apkalpe nav maza, tajā ir 212 cilvēku. Četri 1940. gadā uzbūvētie līnijkuģi joprojām ir amerikāņu flotes bruņojumā. Uz viena līnijkuģa — "New Jersev" klāja man izdevās uzkāpt 1987. gadā. Jāatzīst, ka redzētais atstāja lielu iespaidu.

Ja kalibru palielina par 54 mm, tad pieaug lielgabalu un, protams, lielgabalu torņa svars. Japāņi "Jamato" klases līnijkuģus apbruņoja ar 460 mm lielgabaliem. Viens lielgabals svēra 165 tonnas, trīs — 495 tonnas. Vēl vajadzīgi lielgabalu šāviņu pacelšanas mehānismi, pretatsitiena ierīces,… Tas viss jāiebūvē grozāmā tornī, kam priekšējās bruņas ir 650 mm biezas. Pusmetru un vēl maķenīt! Tādējādi viens tornis svēra 7510 tonnas (J. Campbell. Nowal Weapons of World War Two. London: "Conway", 1982., P. 180). Katru torni apkalpo 268 cilvēki. Katram lielgabalam paredzēja 100 lādiņu, tātad 300 lādiņu trim lielgabaliem vienā tornī. Viens šāviņš svēra 1460 kg, sprāgstvielu lādiņš tajā — 330 kg. Taču to, protams, šoreiz neņemsim vērā.

To visu es uzskaitu, lai mēs spētu aptvert lielumus. Ja lielgabala kalibrs pieaugs par nieka 54 mm, tad lielgabalu torņa svars palielināsies par 802 tonnām.

To uztvert patiešām ir grūti. Tieši to arī ņēma vērā komunisti.

Psiholoģija ir ierocis, kuru Kremļa vēsturnieki pielieto meistarīgi. Paziņodami, ka dažu "novecojušo" modeļu tanku darba resurss bija "tikai…", komunisti sacēla smieklu un jautrības vētru. Jo cilvēka smadzenes ir tā uzbūvētas, ka nespēj uztvert šos skaitļus, izlobīt no tiem jēgu. Komunisti uzdevuši skaitļus, kurus izdzirdot, gribas gardi smieties, nevis vērtēt un salīdzināt. Bez salīdzināšanas mums tāpat ir skaidrs, ka Vācijā tik smieklīgu skaitļu nevarēja būt.

Tā pamazām no sīkiem, šķietami nenozīmīgiem (un pilnīgi ticamiem) faktiem tiek radīti nesatricināmi mīti: Hitlers bija briesmīgs, līdz zobiem nobruņojies ļaundaris, kas žņaudza daiļo Eiropu. Bet biedrs Staļins — naivs muļķītis, kas neko nespēja, karam nebija sagatavojies un nevienu neapdraudēja. Staļina armija bija stulbeņu pilna, tanki — veci un nolietoti līdz tādai pakāpei, ka dažiem, lūk, darba resurss bijis tikai 40 — 150 stundas…

Lai kādus paņēmienus pielietosim, tik un tā jāatzīst — tanka mūžs patiešām nav garš. Ne velti miera laikā tanks lielākoties stāv. Un ne velti uz smagas platformas to pārvadā no vienas vietas uz otru. Mums varbūt šķiet, ka tā dara, lai tanks ar savām kāpurķēdēm nesadragā ceļu asfaltēto segumu. Nieki! Par ceļiem domā vismazāk.

Piepeši kādā pasaules tuksnesī sākas karš. Karojošās puses ved tankus pāri smilšu klajumiem uz platformām visur, kur tik vien var. Kāpēc? Allaž iemesls ir viens un tas pats - tanka mūžs ir īss, tanks ātri nolietojas.

Sacīkšu automobilis ir ievērojami dārgāks par parasto sērijveidā ražoto. To vada profesionāls sacīkšu braucējs. Pasaules zvaigzne! Viņa spēkratu apkalpo vesels bars mehāniķu. Noskrien sacīkšu auto dažus apļus, un, rau, mehāniķi tam riepas maina, dzinēju regulē! Riepas it kā ir pašas labākās pasaulē, arī dzinējs tik stiprs, ka sapņos rādās.

Kāpēc sacīkšu automobili remontē tik bieži, bet, piemēram, mana vecā grabaža septīto gadu ripo bez apstāšanās un jau noskrējusi simtus tūkstošu jūdžu?

Tāpēc, ka sacīkšu mašīna tiek dzīta ar vislielāko ātrumu, no tās mēģina izspiest visu, ko tā

s pēj .

Palūkosimies uz kādu olimpisko čempionu! Parasti viņš ir plecīgs, muskuļots jauneklis, kura platās krūtis pilnas ar medaļām. Bet reizēm ar olimpiešiem atgadās brīnumu lietas. Noskrējis tikai nieka simt metrus, muskuļotais stiprinieks nokrīt zemē kā nopļauts, viņam apkārt apjukumā mīņājas treneri un ārsti, nespēdami nekā palīdzēt.

Toties es varu apiet apkārt stadionam trīs reizes bez apstājas, bet nekas ļauns man nenotiks.

Kāpēc?

Tāpēc, ka es soļoju, nesasprindzinot un nepārpūlot sevi. Bet olimpietis skrien kā apsvilis pēc medaļām, spēkus nežēlodams un par veselību nedomādams.

Kaut kas līdzīgs notiek ar tanku. Tanka dzinējs strādā ar maksimālu jaudu, pārsniedzot pieļaujamo robežu. Tanka bruņas, ierīces un mehānismi, ieroči un munīcija sver desmitus tonnu. Tanks drāžas pāri akmeņiem un purviem, dubļiem un smiltīm, salā un tveicē, kalnup un lejup. Ik mirkli tas atrodas ekstremālā situācijā. Katrs nākošais mirklis var kļūt liktenīgs un pēdējais, tāpēc vadītājs izspiež no tanka visu, ko tas spēj. Te viņš liek mašīnai strauji drāzties uz priekšu cik jaudas, te tikpat strauji nobremzē, te pēkšņi apgriežas un drāžas atpakaļ. Kaujas laukā tanks sadragā lokomotīves un vagonus, sagāž namu sienas un žogus, lauž kokus, iemin zemē pretinieka kareivjus un automobiļus. Skaidra lieta, tankus arī sašauj vai tie uzbrauc uz mīnām. Tāpēc kara laikā tanka mūžs ir gaužām īss. Tas spēj dzīvot ilgi tikai angārā, gaidot savu liktenīgo stundu

Kad ne pārāk gudri un ne pārāk godīgi vēsturnieki smējās par dažiem padomju tanku modeļiem, kuru darba resurss esot "tikai…", tad allaž esmu aicinājis viņus salīdzināt. Vai tad tas tik grūti?

Taču neviens smaidošais vēstures pētnieks nesteidzās salīdzināt… Bet salīdzināšana pavērtu iespējas novērtēt spēku samērus.

1941. gada 29. jūnijā fīrera pazemes betona bunkurā notika vācu augstākās virspavēlniecības apspriede. Kara pirmā nedēļa bija pagājusi, un vācu ģenerāļi sprieda, kā izmantot 4. tanku grupu. Bija divi varianti. Pirmais — uzbrukt Maskavai. Otrais — vispirms uzbrukt Ļeņingradai, pēc tam Maskavai. No robežas līdz Maskavai taisnā līnijā — 1000 km. Ja vispirms jādod trieciens Ļeņingradai, bet pēc tam — Maskavai, tad sanāk 1700 km. Daži ģenerāļi sacīja, ka nenāktu par ļaunu nogāzt divus zaķus ar vienu šāvienu. Citi iebilda, ka nevajag tērēt laiku, nekavējoties jāuzbrūk Maskavai. Un tikai prātīgais ģenerālpulkvedis A. Jodls atvēsināja strīdā iekarsušos ģenerāļus, pievērsdams uzmanību tam, ka "tanku apakšvienību virzīšanos uz Pēterburgu var aizkavēt kaujas mašīnu darba resurss".

Vācu ģenerāļi plānoja šo operāciju situācijā, kad stipru Sarkanās Armijas pretošanos nevarēja gaidīt. 1941. gada vasara bija karsta un sausa. Ja ceļi būtu slikti, tad tanki varētu virzīties uz priekšu tāpat, galu galā tanks ir mašīna, kas nemaz nav domāta braukšanai pa ceļu. Uzturot ātrumu 25 km stundā, 1700 km bez apstāšanās varētu veikt 70 stundās. Manevrējot, apstājoties, mainot kustības ātrumu, tik un tā simt stundās no robežas varētu nokļūt līdz Pēterburgai, bet pēc tam — līdz Maskavai. Prātīgais ģenerālis Jodls nerimās tāpēc, ka zināja, ko runā. Viņš zināja, kādi tanki ir vērmahtam un ko tie spēj. Izdzirdis par 40 — 150 stundu darba resursu, ģenerālis nesmietos. Ja 1941. gada 22. jūnijā vācu tanku darba resurss būtu 150 stundas, tad vācu tanku apakšvienības bez grūtībām sasniegtu Pēterburgu, ieņemtu to, bet pēc tam aizietu līdz Maskavai. Bet vācu tankiem nebija 150 stundu darba resursa! Acīmredzot lielākajai daļai nebija pat 100 stundu. Tāpēc ģenerālis Jodls bija ļoti norūpējies.

Kad kara otrā nedēļa bija apkārt, 1941. gada 3. jūlijā ģenerālpulkvedis F. Halders ierakstīja dienesta dienasgrāmatā: "Kampaņa pret Krieviju ir uzvarēta četrpadsmit dienās". Tai pašā dienā vācu virspavēlniecība lēma, kurp pagriezt 2. tanku grupu, kas jau sasniegusi Smoļensku. Ģenerāļi apsprieda divas iespējas — no Smoļenskas uz Harkovu — 744 km vai no Smoļenskas uz Azovas jūru — 1150 km. Laika apstākļi uzbrukumam joprojām bija brīnišķīgi — ne dubļu, ne sniega, ne sala. Sarkanā Armija neizrādīja nopietnu pretestību, un vācu ģenerāļi nosprieda, ka karš jau ir galā. Vēl tikai tanku kolonnām jāveic pēdējais maršs, kuru diezin vai pretinieks spēs izjaukt. Vienīgā problēma — vai vācu tanki spēs veikt šos attālumus? Tos izmanto karadarbībā jau otro nedēļu, tie ir stipri nodiluši, bet līdz Harkovai ar ātrumu 25 km stundas jāpatērē 30 stundas. Vācu ģenerāļi, kuri sajēdza, kas ir tanks, pilnīgi pamatoti izteica šaubas — diezin vai tanki spēs veikt šo attālumu. Bet līdz Azovas jūrai jāpatērē vēl vairāk — 40 — 45 stundas.

Komunistu vēsturnieki smejas par dažu "novecojušo" modeļu tanku mazo darba resursu. Taču tie ļaudis, kuri plānoja karadarbību, par 30, 40, 45 stundu darba resursu vis nesmējās. Armija, kurai bruņojumā bija tāda kara tehnika spēja gūt izšķirošu uzvaru. Turpretī tai armijai, kurai tādas

tehnikas nebija, draudēja sakāve.

Vai Sarkanās Armijas tanki ar 40 — 150 stundu darba resursu bija bīstami Vācijai? Var jautāt arī citādi. Kāds minimālais darba resurss bija vajadzīgs, lai padomju tanki spētu dot izšķirošu triecienu?

Rēķināsim kopā!

No padomju rietumu robežas līdz Ploješti naftas atradnēm — 180 km atklātā apvidū. Pie rietumu robežas šeit bija sakoncentrētas Sarkanās Armijas Odesas kara apgabala apakšvienības, kurās bija 1043 tanki (A. Horkovs. Trauksmainais jūnijs., M., 1991., 21. lpp.). Visdrīzākajā laikā papildus bija jāsaņem 220 tanki. Bez tam pret Rumāniju bija izvērsts kaimiņu kara apgabala 16. mehanizētais korpuss (608 tanki). Aiz šiem spēkiem jūnijā dzelzceļa stacijās no ešeloniem izkāpa 16. armijas apakšvienības, kas 1941. gada 13. jūnija TASS Paziņojuma aizsegā slepus pārvietojās no Aizbaikāla. Šajā armijā bija 1370 tanki. Vēl uz šo pašu rajonu slepus pārvietojās 19. armija ar 484 tankiem. Šai milzīgajai tanku armādai pretī stāvēja… 60 rumāņu tanki.

Odesas kara apgabala karaspēkam un Kijevas sevišķā kara apgabala 16. mehanizētajam korpusam kopā bija 1651 tanks. Divdesmit septiņas reizes vairāk nekā Rumānijas armijai! Ja ņem vērā, ka Odesas kara apgabala karaspēku pastiprināja jaunas tanku apakšvienības un tās, kuras citu armiju sastāvā slepus jau pārvietojušās pie rumāņu robežām, tad padomju tanku skaitliskais pārsvars bija vēl iespaidīgāks: 3725 pret 60. Uz vienu rumāņu tanku pāri par 60 padomju… Ja nepietiks, tad pret rumāņiem var pavērst 9., 19. un 24. mehanizēto korpusu tankus, nemaz nerunājot par gaisa desanta korpusiem, aviāciju un citiem spēkiem. Padomju "novecojušā" tanka BT-7M maksimālais ātrums oficiāli ir 86 km stundā (īstenībā tas ir vēl lielāks). Rumāņu tanka FT17 maksimālais ātrums bija 9 km stundā. Tas nozīmēja, ka Padomju tankiem rumāņu tanki nebija bīstami, tie varēja nepievērst rumāņu tankiem nekādu uzmanību vai apmest tiem līkumu. Ja tūkstoš padomju tankiem pavēlētu uzbrukt sešdesmit rumāņu tankiem, tad pārējie netraucēti varētu virzīties uz Ploješti, nekur nenogriežoties un nemanevrējot. Ja ātrums ir 25 km stundā, tad brauciens līdz naftas atradnēm ilgs 7 vai 8 stundas. Naktī izbrauc un no rīta esi galā. Taču Staļinam nebija parasti tanki, viņam piederēja ātrgaitas, kas paredzēti tieši šādiem straujiem pārbraucieniem. Priekšā līdzenums, stingra grunts, ceļi — gludi. Tanki BT var braukt ar ātrumu 40 — 50 km stundā, bet bez kāpurķēdēm — 70 — 80 km stundā. Tādā gadījumā Ploješti var sasniegt trijās stundās.

Visiem tankiem nemaz nav jānokļūst līdz Ploješti naftas atradņu torņiem. Pilnīgi pietiks, ja galamērķi sasniegs pāris desmitu tanku. Naftas atradnes var aizdedzināt ar degošiem lādiņiem, un darīts. Galu galā pietiek arī ar visparastākajām karavīru šķiltavām.

1939. gada 23. augustā Maskavā Staļins (ar Molotova roku) parakstīja tādu paktu, kas uzspieda Hitleram karu divās frontēs, britu flote bloķēja Vāciju no jūras, neļaudama piegādāt naftu. Vācijai palika vienīgais, vērā ņemamais naftas ieguves avots Rumānij ā. Ja Vācija pazaudētu arī to, tad rūpniecība apstātos, armija, aviācija un flote būtu kaujas nespēj īgas. Bez naftas karot nevar — to zina visi. No naftas iegūst gan degvielu, gan izejvielas ķīmiskajai rūpniecībai, bez tām iztikt nav iespējams. Ja Ploješti naftas atradņu rajonā parādītos kaut vai viena padomju tanku rota — desmit tanku, un katram tankistam kabatā būtu sērkociņu kastīte, tad karš Eiropā beigtos ar Trešā Reiha sabrukumu.

Ja Staļinam piederētu tanki, kuru darba resurss nepārsniedz 5 stundas, tik un tā Vācija un Eiropa būtu ļoti apdraudētas.

Kara beigās Vācija ražoja daudz sintētiskās degvielas. Bet kara sākumā saražotās sintētiskās degvielas nepietika, lai apmierinātu vērmahta vajadzības. Turklāt sintētiskā degviela pilnīgi visas armijas problēmas neatrisina. Uzbrukums Ploješti naftas atradnēm vai gluži vienkārši ugunsgrēks taj ās nekavējoties paralizētu Vācijas rūpniecību. Tāpēc padomju pierobežas rajonos iepretī rumāņu naftas atradnēm arī tika sakoncentrēti gigantiski tanku spēki. No Brestas un Ļvovas, Belostokas un Grodņas ceļš līdz Berlīnei ir pavisam īss. Ja vācu sauszemes kara tehnika un aviācija degvielas trūkuma dēļ stāv, tad pa gludiem ceļiem padomju tanku ķīļi ātri sasniegs ne tikai Berlīni un Minheni, bet arī Parīzi, Marseļu un Brestu. Četrdesmit stundu darba resurss ar ātrumu 25 km stundā ir 1000 km veiktā ceļa. Rietumeiropa nav Smoļenskas vai Pleskavas apgabali. Eiropā tanku kolonnas var virzīties uz priekšu ar divreiz vai trīsreiz lielāku ātrumu. Tas nozīmē, ka četrdesmit stundās iespējams nobraukt ne tikai tūkstoš kilometru, bet arī divus tūkstošus vai vēl vairāk. Tūkstoš kilometru no padomju rietumu robežām un būs sasniegta Bukareste, Sofija, Atēnas, Belgrada, Budapešta, Vīne, Berlīne, Minhene, Hamburga, Kopenhāgena… Divtūkstoš kilometru un sarkanarmieši uz tankiem iebrauks Parīzē, Romā, Tulūzā un Barselonā.

Simt piecdesmit stundu ir milzīgs darba resurss. Braucot ar ātrumu 25 km stundā, simt piecdesmit stundās tanks spēj nobraukt bez kapitālā remonta 3750 km. Pa Eiropas labajiem ceļiem, attīstot lielāku ātrumu, var aizbraukt vēl tālāk un sagrābt ne tikai Eiropu…

Atgādināšu, ka mēs apspriežam tikai dažu "novecojušo" modeļu tanku tehniskās iespējas. Dažu! Citiem darba resurss pārsniedza 150 stundas.

Iebrukums Rumānijā atrisinātu arī tanku remonta problēmu. Pēc pirmā trieciena tūkstoši tehniski sagatavotu tanku varētu turpināt iekarot Eiropu, bet tūkstošus salūzušo kaujas mašīnu — mierīgi remontētu, nosūtot uz kaujas laukiem vēlāk.

Esmu dzirdējis iebildumus: karā tanki nebrauc tikai taisni, bet manevrē. Jā, patiešām. To sauc par manevra koeficientu. Uzbrukuma operācijās pret vāju pretinieku (lai kā gribētu, Rumāniju nevarēja uzskatīt par stipru pretinieku Padomju Savienībai), īpaši pēkšņu, pretiniekam negaidītu uzbrukumu laikā, manevra koeficients reti ir lielāks par 1,3. Citiem vārdiem sakot, faktiskais nobraukums var būt aptuveni par 30 procentiem lielāks par attālumu līdz pavēlniecības nospraustajam galamērķim, šajā gadījumā līdz Ploješti naftas torņiem Rumānijā no padomju robežas ir 180 km, tātad tanki nobrauktu apmēram 230 — 240 km. Šo attālumu var veikt trijās, četrās stundās.

1945. gadā Sarkanā Armija pēkšņi uzbruka japāņu armijai Mandžūrijā un Ķīnā. Padomju 6. gvardes tanku armija straujā triecienā pārvarēja tuksnesi, Lielā Hingāna kalnu grēdu, plašos rīsa laukus un sasniedza Klusā okeāna piekrasti. Vienpadsmit diennaktīs tanku armija veica 810 kilometrus apvidū, kur nebija nekādu ceļu, tanku armijas avangarda apakšvienības nobrauca vēl vairāk — 1100 kilometrus. Kaut kas tamlīdzīgs pasaules karu vēsturē vēl nebija piedzīvots. Uzbrukumā piedalījās arī tanki BT-5, BT-7, T-26, kas kuplā skaitā bija saglabājušies Tālo Austrumu karaspēka apakšvienībās. Tankus ar mazu darba resursu izmantoja pierobežas rajonos, bet tanki ar darba resursu 40 un vairāk stundu sasniedza Kluso okeānu.

Ko no tā var secināt?

Kopš 1939. gada augusta, kad parakstīja Molotova— Ribentropa paktu, visas Eiropas valstis un tautas dzīvoja pastāvīgās briesmās saņemt negaidītu triecienu no austrumiem. Trieciens Eiropas naftas laukiem varēja būt nāvējošs. Ne tikai Vācijai, bet Eiropai bīstami bija visi padomju tanki — jaunie, tikko uzbūvētie, novecojušie un nolietotie.

Komunistu leģendas par Staļina "nesagatavotību" karam ir viegli atmaskot, tiklīdz salīdzinām pretinieku spēkus. Ļoti žēl, ka daži ievērojami vēstures pētnieki neparko negrib to darīt.

18. nodaļa. "Gvardes" brīnumi

"Brīnumi nenotiek."

J. Staļins

1942. gada pavasarī Sarkanā Armija vienlaicīgi piedzīvoja vairākas smagas sakāves. Kaujās pie Rževas tika aplenkta un iznīcināta 39. armija, aplenkumā pie Vjazmas aizgāja bojā ģenerālleitnanta M. Jefremova 33. armija, tāpat tika aplenkta un iznīcināta ģenerālleitnanta A. Vlasova 2. trieci enarmija. Sabrūkot Krimas frontei, gāja bojā 44., 47. un 51. armijas. Kaujās pie Harkovas vērmahts satrieca un iznīcināja 6., 9., 28. un 57. armijas, septiņus atsevišķus tanku un kavalērijas korpusus, lielu skaitu pastiprinājuma divīziju, brigāžu un pulku, iegūstot bagātīgus stratēģisko karamateriālu krājumus. 1942. gadā Sarkanā Armija pazaudēja simtus tūkstošu kareivju un virsnieku, daļa krita kauju laukos vai mira no gūtajiem ievainojumiem, daļa nokļuva vācu gūstā. Padomju stratēģiskās aizsardzības fronte dienvidos bija pārrauta. Milzīgajā pārrāvumā, nesastopot ceļā nekādus šķēršļus, vācu karaspēka apakšvienības strauji virzījās uz priekšu divos virzienos — uz Kaukāzu un Staļingradu.

Kaukāza iekarošana nozīmētu drīzu Staļina režīma sabrukumu. Kaukāzā bija naftas atradnes. Staļingradas krišana nozīmētu to pašu. Pāri Kaspijas jūrai naftu pārvadāja augšup pa Volgu. Lai pārgrieztu šo naftas artēriju, bija jāieņem Staļingrada. Nekā pārlieku sarežģīta! Jānoliek pārdesmit tanku Volgas krastā un jāgremdē naftas transportkuģi.

Sarkanā Armija nekārtībā un panikā atkāpās. Patiesību sakot — bēga. Staļins izdeva bargu pavēli Nr. 227 par soda bataljonu un īpašu nosprostojuma vienību izveidošanu. Sarkanās Armijas aizmugurē neganti ārdījās komisāri un čekisti.

Tomēr nekādas pavēles, nekādas zvērības nelīdzēja. Sarkanā Armija bija demoralizēta un bēga par spīti jebkādiem Staļina pūliņiem. Bija nepieciešamas rezerves, svaigi spēki. Bet rezervju nebija, tās bija izsmeltas ziemas pretuzbrukumos neveiksmīgos mēģinājumos pārraut Ļeņingradas blokādi, glābt stāvokli pie Harkovas un Krimas pussalā.

Kur rast rezerves? Ja to nebūs, tad ir beigas.

Šajā situācijā Staļinu varēja glābt tikai brīnums.

Un tas notika!

1942. gadā Sarkanajā Armijā bija deviņi gvardes strēlnieku korpusi. Šie korpusi jau bija iesaistījušies grūtās kaujās, kurās cieta lielus zaudējumus. Atsaukt šīs vienības no frontes nebija iespējams.

Negaidīti vērmahta 4. tanku armijas divīzijām un korpusiem, kas strauji virzījās uz Kaukāzu, ceļu aizšķērsoja divi svaigi, pilnīgi nokomplektēti izlases korpusi — desmitais un vienpadsmitais. Šo korpusu iesaistīšanās kaujās viskritiskākajā brīdī un vietā, kur tas bija visvairāk vajadzīgs, novērsa katastrofu. Padomju virspavēlniecība varēja atvilkt elpu, pārgrupēt spēkus, ieviest panikā bēgošajās vienībās kaut kādu kārtību un disciplīnu, pārvēršot bēgšanu organizētā atiešanā, pēc tam — iesaistoties ilgstošās aizstāvēšanās cīņās un galu galā — pārejot pretuzbrukumā.

Arī Staļingradas virzienā notika brīnums. 1942. gadā Sarkanajā Armijā bija 31 gvardes strēlnieku divīzija. Protams, visas bija iesaistītas kaujās, kurās cieta zaudējumus. Divīzijas bija stipri novājinātas, atsaukt no tiem frontes iecirkņiem, kuros tās cīnījās pēdējiem spēkiem, nebija iespējams… Piepeši pie Staļingradas kaujās iesaistījās jauna, svaiga izlases 32. gvardes strēlnieku divīzija. Tai sekoja 33., 34., 35., 36. divīzijas… Staļingradas dzirnavas mala bez apstājas: Hitlers svieda kaujās jaunas divīzijas. Staļins arī neatpalika. Likme auga augumā. Biedrs Staļins meta galdā trumpja dūzi - iesaistīja kaujās ģenerālleitnanta F. Goļikova 1. gvardes armiju, kurā bija piecas gvardes divīzijas: 37., 38., 39., 40. un 41.

Pirms tam iesaistīja mazākas vienības — gvardes pulkus un brigādes, divīzijas un korpusus. Bet te uzreiz veselu gvardes armiju! Turklāt tā bija pilnīgi apgādāta un apbruņota, atpūtusies un ar bijušo padomju militārā izlūkdienesta priekšnieku priekšgalā…

Sarkanajā Armijā bija ieviesta sekojoša kārtība — godpilno nosaukumu "gvardes" apakšvienības ieguva kaujās. Viena divīzija to ieguva, izceldamās, piemēram, Ziemeļrietumu frontē, otra — Centrālajā frontē. Strauji mainīgā situācija dažādos frontes iecirkņos sajauca pulku, brigāžu, divīziju, korpusu un armiju kaujas kārtību, mētājot to no vienas vietas uz otru. Piecām svaigām divīzijām ar numuriem pēc kārtas gvardes nosaukumus nejauši piešķirt nevarēja.

Par to esmu daudz domājis jau jaunības gados. Aiz šiem kārtas skaitļiem noteikti kaut kas slēpās. Kur biedrs Staļins rāva piecas jaunas, svaigas divīzijas ar numuriem pēc kārtas — it kā būtu jaunas, čaukstošas červoncu naudas zīmes no svārku kabatas izvilcis?

Karš turpinājās, un "gvardes" brīnumi atkārtojās. 1943. gada vasarā sākās asiņains cīniņš Kurskas ielokā. Vācieši deva divus baigus triecienus no Orlas un Belgorodas rajoniem, lai, pārraujot fronti, savienotos pie Kurskas un ielenktu milzīgus padomju spēkus.

Tomēr pārrāvums neizdevās. Vācu nesekmīgajam uzbrukumam bija vairāki iemesli. Lūk, daži — padomju izlūkdienesta darbība, kas laikus atklāja pretinieka plānus, Sarkanās Armijas kara tehnikas skaitliskais un kvalitatīvais pārākums, karaspēka prasmīga vadīšana, karavīru izturība un sīkstums aizstāvēšanās kaujās… Taču arī šoreiz neiztika bez brīnumiem. Ziemeļos no Orlas rajona vācu trieciena smaile trāpīja 13. armijas pozīcijās. Tās sastāvā bija 18.gvardes strēlnieku korpuss — pilnīgi apgādāts, apbruņots, svaigs un atpūties. Dienvidos Belgorodas rajonā sakoncentrētajiem vācu spēkiem pretī arī stāj ās tādas pašas svaigas gvardes divīzijas,

Pēc vācu triecienu atvairīšanas Sarkanā Armija devās pretuzbrukumā. Un atkal notika brīnumi! Kaujās iesaistījās Stepes fronte, kurā citu vienību starpā bija 4. gvardes armija, kas bija pilnīgi apbruņota un apgādāta, kā arī nokomplektēta ar izlases kareivjiem un virsniekiem. Līdzās tai karoja 5. gvardes armija, kurā tāpat dienēja nevis šādi tādi, bet kaujās pieredzējuši, stipri un drosmīgi vīri. Kā cara Pētera leib gvardē! Iedod vienam tādam rokās cirvi — tirgus pūli miltos samals!

Protams, kaujās ievainoja un nogalināja arī Staļina gvardistus. Bija nepieciešami papildinājumi. Šķita, ka to vairs nav un ka Sarkanajā Armijā iestājusies krīze. Šai brīdī atkal notika brīnums. Biedrs Staļins pēkšņi raidīja kaujā svaigu izlases divīziju, korpusu vai pat armiju.

Mazs cinītis gāž lielu vezumu. Biedrs Staļins to zināja, tāpēc vienmēr slepus turēja gatavībā kādu "cinīti". Ja radās vajadzība, biedrs Staļins bija sagatavojis rezervē arī kaut ko lielāku… Pēdējais "gvardes" brīnums notika 1945. gada martā Balatona aizstāvēšanas kaujās Ungārijā.

Kara beigās Staļins nokļuva ļoti smagā situācijā. Kauju laukos bija iznīcināta vesela jaunekļu un vīru paaudze. Vairs nebija, kam karot. "Viņu karaspēks ir ļoti labi apbruņots, taču arvien vairāk izjūtams cilvēku trūkums. Viņu uzbrūkošajās kājnieku vienībās pārsvarā ir austrumu strādnieki un poļi, kuri aizturēti mūsu austrumu rajonos". Tā 1945. gada 3. martā savā dienasgrāmatā ierakstīja Jozefs Gēbelss. Šis ieraksts nebija paredzēts propagandai vai publicēšanai presē. Te piebilst kaut ko grūti. Padomju sādžas bija iztukšotas līdz pēdējam jauneklim, tajās varēja ieraudzīt tikai sirmgalvjus un mazus bērnus… Ko nepaveica kolektivizācija, to izdarīja "Lielais Tēvijas karš". Krievijā tauta nekad nav žēlota, cilvēkus neprata un negribēja taupīt.

Kad Jozefs Gēbelss bija tā ierakstījis savā dienasgrāmatā, 1945. gada 16. martā notika jauns brīnums. 1945. gada sākumā Sarkanā Armija sagrāba naftas atradnes Ungārijā — pēdējās, kuras izmantoja vērmahts. Lai glābtu armiju no sabrukuma, Hitlers steigšus pārtrauca uzbrukumu amerikāņiem Ardēnos, nosūtot galvenos spēkus — SS 6. tanku armiju uz Ungāriju, lai sāktu savu pēdējo uzbrukumu Balatona ezera rajonā. Nafta bija jāatgūst par katru cenu!

Šajā frontes iecirknī Sarkanā Armija nokļuva ļoti grūtā situācijā, tomēr 4. gvardes un 26. armija nosprostoja SS 6. tanku armijas uzbrukumu, un šajā brīdī Staļins svieda galdā trumpja dūzi — iesaistīja kaujās 9. gvardes armiju, kurā ietilpa 37., 38. un 39. gvardes strēlnieku divīzijas. Armija bija pilnīgi nokomplektēta, turklāt ar visbrašākajiem karavīriem. Tā deva klasisku triecienu

SS 6. tanku armijai flangā un aizmugurē, tad strauji devās uz Vīni, pēc tam piedalījās Prāgas operācijā un sasniedza Elbu…

Viskritiskākajos brīžos, kad šķita, ka Sarkanā Armija neizturēs un zaudēs, Staļins pēkšņi iesaistīja kaujā izlases rezerves — gvardes divīzijas, korpusus un pat armijas, tādēj ādi izšķirot kaujas iznākumu par labu sev.

Pēc kara padomju karaskolās un akadēmijās militāro operāciju norisi kursantiem dzina galvās pamatīgi, taču, kad pienāca kārta brīnumiem, pasniedzēji neko nepaskaidroja, tikai piebilda: "Notika brīnums, parādījās rezerves, kas, protams, ļāva uzvarēt…"

To dzirdot, katru reizi radās vēlēšanās pacelt roku un pavaicāt: "Bet, biedri pulkvedi, no kurienes šī gvardes armija radās?"

Diemžēl liekus jautājumus uzdodams, biju jau uzkrājis rūgtu pieredzi. Pārlieku zinātkāros mūsu karaskolās un akadēmijās iesauca par Kutuzoviem, Bonapartiem, Maķedonijas Aleksandriem, un tikai retais tika pie izlaiduma eksāmeniem.

Tāpēc es klusēju, kaut arī iepazīšanos ar šiem brīnumiem biju sācis jau sen…

1964. gada 12. jūnijā Maskavas kara apgabala Putilova mācību centrā — 35. gvardes motorizēto strēlnieku divīzija novietojumā ieradās Suvorova karaskolas 6. rota, lai stažētos jeb apgūtu padomju armijas ikdienas dzīvei nepieciešamās iemaņas. Kopā ar rotu mācību centrā ierados arī es.

Mēs, suvoroviešu skolas kursanti, zinājām, kas mūs sagaida, tāpēc viss, kas notika turpmāk, nesagādāja nekādus pārsteigumus. Mēs bijām pārkāpuši septiņpadsmitajam dzīves gadu slieksnim, aiz muguras jau bija seši karaskolā pavadīti gadi. Padomju Armijas mācību centros mēs jau bijām stažējušies gana. Arī šoreiz mums priekšā bija sūrā armijas dzīve un kaujas mācības pasaules standartu līmenī vai varbūt pat maķenīt virs šī līmeņa.

Galvenā uzmanība, protams, tika pievērsta praktiskajām nodarbībām. Mūs notrenkāja tā, ka, atgriežoties novietojumā, armijas teltenēs daudzi nokrita uz izdeldētajiem matračiem (viens matracis — diviem kursantiem) un acumirklī aizmiga, nepagūstot ne noģērbties, ne novilkt zābakus. Savs labums tomēr bija — pēc pāris stundām, atskanot trauksmei, karavīram zābaki jau bija kājās.

Teoriju mums nemācīja gandrīz nemaz. Tiesa, ikvienam, kas pirmoreiz nokļuvis jebkurā padomju armijas pulkā, brigādē vai divīzijā, obligāti jāiekaļ galvā ziņas par apakšvienības izveidošanu un kauju slavas gaitām"… "Biedri suvorovieši! Mūsu varonīgā ar Suvorova un Bogdana Hmeļņicka ordeņiem apbalvotā Lozovskas Sarkanā Karoga 35. gvardes motorizēto strēlnieku divīzija bija izveidota 1942. gadā uz 8. gaisa desanta korpusa bāzes…"

To izdzirdot, tikko noturējos kājās… Ikviens militāras zinības apguvušais jums pateiks, ka Sarkanā Armija sāka karu ar pieciem gaisa desanta korpusiem, kurus numurēja ar kārtas skaitļiem no pirmā līdz piektajam. Aizstāvēšanās kaujās desanta karaspēks nebija vajadzīgs, tāpēc to izmantoja kā visparastākos kājniekus… Bet kur radās 8.gaisa desanta korpuss?!

Dzīve mācību centrā tikmēr ritēja ierastajā gultne. Dažādi vingrinājumi, fiziskās nodarbības, šaušanas apmācības,… Un tikai svētdienās pēc pusdienām atlika dažas brīvas stundas, kad visiem, kuri nebija aizsūtīti norīkojumā, atļāva "atpūsties guļus". Rota nokrita uz matračiem, un iekrita smagā, dziļā miegā. Tā atslēdzās no šīs pasaules jucekļa, protams, iepriekš nozīmējot apsardzi, rotas dieniniekus, strādniekus virtuvē un "brīvprātīgos" individuālām pārrunām ar apakšvienības komandiera vietnieku politiskajā darbā…

Ikdienā mums brīva laika nebija ne minūtes, taču tik un tā politiskajai izglītošanai bija j ānotiek. Kolektīvās nodarbības notika reizi nedēļā — sestdienās. Bet karavīram politiski jāizglītojas arī individuāli! Tikai kad lai individuāli izglītojas? Šai ziņā bataljonu, pulku un divīziju politiskie darbinieki bija gudrāki par mums. Viņi nogaidīja to brīdi, kad bija atļauts "atpūsties guļus" un metās virsū… Norīkojumos mēs gājām rindas kārtībā, bet, nosakot "brīvprātīgos" uz individuālu izglītošanos pie politiskā darbinieka, vilkām lozes.

Taču otrajā vadā lozes nevilka, tāpēc, ka mūsu vidū bija viens maķenīt ķerts cīņu biedrs, kam politiskā izglītošanās bija sirdslieta. Otrā vada kursantiem par atvieglojumu viņš brīvprātīgi devās uz tikšanos ar politiskajiem darbiniekiem, glābdams pārējos no mācībām. Par iespēju "atpūsties guļus" vads aplaimoja savu glābēju ar labsirdīgiem jokiem.

Šis ķertais, protams, biju es.

Es nevarēju rīkoties citādi, jo biju dzirdējis par 8. gaisa desanta korpusu.

Astotais korpuss! Vēl šobaltdien netieku gudrs, kāpēc citus manus biedrus neuztrauca šis kārtas skaitlis. Tiklīdz izdzirdēju par šo vienību, tā domāju par to vai katru nakti. Toreiz pārņēma dīvaina sajūta — kad vakarā rotai izziņoja atpūtu, tad tai pašā acumirklī es nokļuvu 8.gaisa desanta korpusā. Tā līdz rītausmai, kamēr izdzirdēju staršinas Alferova griezīgo bļāvienu: "Sestā rota, celties!"

Beidzot pienāca ilgi gaidītā svētdiena, kad varēju parunāt ar 35. gvardes strēlnieku motorizētās divīzijas 100. gvardes strēlnieku motorizētā pulka komandiera vietnieku politiskajā darbā.

Svētdienas rīts sākās ar ieroču tīrīšanu, dažnedažādām blēņām, tad sekoja pusdienas, bet pēc pusdienām…

Pēc pusdienām devos uz divīzijas štābu, politisko nodaļu, kauju slavas muzeju. Gaitenī — divīzijas purpursārtais karogs ar ordeņiem, kuru dienu un nakti apsargā kareivis ar triecienšauteni rokā.

Kauju slavas muzejā sēdēja pulka politiskais šefs, gatavodamies "individuālajam darbam ar personālsastāvu". Sākumā apakšpulkvedim šķita, ka jārada apmeklētājā neatslābstoša interese par divīzijas vēsturi. Taču šoreiz viņam par lielu izbrīnu tas nebija jādara.

Es degu nepacietībā ātrāk uzzināt par astoto korpusu visu līdz pēdējam sīkumam.

Un viņš sāka stāstīt.

Pats interesantākais, ko ikviens grib uzzināt vispirms — karaspēka apakšvienību uzbūve un numurēšanas kārtība. Apbruņojums, taktika u.c. — par to pēc tam. Tāpēc vispirms jautāju: "Kāds numurs bija divīzijai, iekams tai piešķīra "gvardes" nosaukumu? "

Atbilde mani apstulbināja. Tas pats trīsdesmit piektais! Nosaukumu "35. gvardes divīzija" apakšvienība saņēma, tiklīdz to sāka veidot. Kaut arī kaujās tā vēl nebija piedalījusies, nosaukumu tai piešķīra avansā.

Man tas bija atklājums! Es zināju, ka, veidojot reaktīvo mīnmetēju iekārtu BM-8, BM-13, M-30 un BM-31 divizionus, tiem uzreiz piešķīra "gvardes" nosaukumu. Arī smago tanku pulkus, kuri saņēma tankus IS-2, pārveidoja gvardes tanku triecienpulkos. Taču pārējo ieroču šķiru apakšvienības šo nosaukumu ieguva tikai kaujas laukā.

Kāpēc to piešķīra parastai strēlnieku divīzijai? Par kādiem nopelniem? Lūdzu, pastāstiet, biedri apakšpulkvedi!

Apakšpulkvedis pastāstīja, ka kara gados divdesmit vienam divīzijas karavīram piešķīra Padomju Savienības varoņa nosaukumu. Pirmais to saņēma leitnants Rubens Ibarruri.

—   Kas tas par uzvārdu, biedri apakšpulkvedi? Vai kāds sibīriešu?

—    Rubens Ibarruri ir Spānijas Komunistiskās partijas ģenerālsekretāres Doloresas Ibarruri

dēls.

—   Lūk, kā?!

—   Vispār spāņi bija neatlaidīgi un sīksti zēni. Labi karoja.

—   Kādi spāņi?

—   Mūsu gaisa desanta korpusā karoja daudz spāņu. Tiesa, Rubens sāka karot citā vienībā, mēs bijām otrajā vilnī, bet viņš gribēja izcelties jau kopš pirmās kara dienas, tāpēc kara sākumā cīnīj ās 7. mehanizētajā korpusā.

—   Pie Vinogradova?

—     Tieši tā. Tur bija arī Staļina dēls Jakovs un citi… Kādam mērķim gatavoja septīto korpusu, tas taču ir zināms.

—   Man tas nav zināms, biedri apakšpulkvedi.

—   Ē, brāl, mēs novirzījāmies sāņus… Labāk turpināsim par spāņiem!

—   Bet mēs taču gatavojāmies karot pret Vāciju, nevis pret Spāniju?

—   Pret Vāciju bija domāts pirmais korpusu vilnis, bet mēs bijām otrajā! Vai saproti?

Es pūlējos saprast, bet pie īstas saprašanas toreiz netiku.

1965. gadā atkal stažējāmies 35. gvardes strēlnieku motorizētajā divīzijā. Gada laikā biju izlasījis daudz grāmatu un sagatavojies uzdot neskaitāmus jautājumus. Diemžēl izjautāt neizdevās. Atbilžu vietā es saņēmu pretī draudzīgus brīdinājumus. Sak, daudz gribēsi zināt, ātri vecs paliksi! Ja pārlieku daudz domāsi, salīdzināsi un izdibināsi, tad…

Domāt man neieteica. Ja tomēr domā, tad neizrādi to! Tā būs mierīgāk. Pašās beigās pulkvedis — frontinieks piebilda: "Tu aizsniegsi visaugstākās zvaigznes, ja neviens tevī nepamanīs saprātīgi domājošu būtni… "

19. nodaļa. Cik Hitleram bija smago tanku?

"Vācieši izbrīnā atklāja, ka apturēt tanku KV uzbrukumu ir gandrīz neiespējami."

Roberts Goraļskis (World War II Almanac. 1931. - 1945., London: "Hamish Hamilton", 1981., P. 164)

Otrā pasaules kara ģenerāļus itin viegli var sadalīt labos un sliktos. Ja ģenerālis saprata tanku nozīmi karā, tad viņš guva panākumus.

Ja nesaprata, tad bija nolemts sakāvei. Lūk, tieši šī bija tā robeža, kas atdalīja ģeniālus karavadoņus no truliem izpildītājiem, militāru kantoru žurkām. Un šis bija tas noteikums, kas darbojās vienmēr. Visātrākās lidmašīnas un visstiprākie karakuģi nekad nav spējuši iekarot un noturēt nevienu metru pretinieka teritorijas. Pretinieka armiju sakāve, teritoriju iekarošana un noturēšana allaž bijusi tanku ziņā (protams, sadarbībā ar kājniekiem, artilēriju, aviāciju utt.). Kara laikā jebkuru vācu pilsētu sabiedroto bumbvedēji dažās minūtēs varēja noslaucīt no zemes virsas. Taču vācu pilsēta padevās tikai tad, kad sagrauto namu ielās ielauzās tanki. Vai vēl ļaunāk — kad tanku vienības, neielaižoties ilgstošās, asiņainās ielu cīņās, apgāja pilsētu no visām pusēm, padarot pilsētas aizstāvju pretošanos bezjēdzīgu.

Tankiem padevās ne tikai vācu pilsētas, bet arī visas pārējās, kuras skāra karš — Varšava, Roma, Vīne, Prāga, Budapešta, Belgrada, Atēnas, Rīga, Tallina, Viļņa, Brisele. Citas, piemēram, Parīzi, Kijevu, Minsku un Smoļensku piespieda padoties tāpēc, ka tās bija apgājuši pretinieka tanki. Helsinki ļoti cieta padomju aviācijas uzlidojumos, bet padomju tanki pilsētas ielās neparādījās, un pilsēta palika neuzvarēta. Vācu aviācijas uzlidojumos cieta arī Londona un Maskava, bet tanki tajās neielauzās, tāpēc abas netika pazaudētas.

Daudzus mēnešus Pēterburgas namus grāva gan vācu bumbvedēji, gan smagā artilērija, cilvēku mājokļos plosīja briesmīgs bads, bet tanki pilsētu neieņēma, un galu galā tā uzvarēja.

Otrā pasaules kara laikā tanki bija stratēģisks ierocis. Kurš neapjēdza tanku nozīmi, tam nebija lemts uzvarēt. Tāpēc nevar runāt par sagatavotību karam, nepieminot tankus, īpaši smagos. Smagais tanks tanku ierindā ir tas pats, kas lauva pārējo zvēru valstībā. Ne velti kara laikā smagajiem tankiem piešķīra dažādu plēsonīgu zvēru un negantu diktatoru vārdus.

Tagad tanku lomu saprot ikkatrs, bet 1941. gadā tikai divu pasaules valstu armijās novērtēja smago tanku nozīmi. Tās bija Vācijas un Padomju Savienības armijas.

Vācijā pirmā smagā tanka projektēšanu uzsāka tikai 1941. gada 26. maijā. Līdz 22. jūnijam vācu konstruktori paguva uzzīmēt skices. Līdz projekta VK 4501 īstenošanai un pirmo 45 tonnas smago eksperimentālo modeļu izmēģināšanai vēl bija jāgaida ilgi. Tas bija tikai mēģinājums radīt smago tanku.

Padomju Savienībā smagā tanka projektēšanu sāka agrāk — 1930. gadā. Jau 1933. gadā pirmo smago tanku T-35 būvēja sērijveidā, un drīz tos saņēma bruņotie spēki. Tankam T-35 bija pieci torņi, tas svēra 45 tonnas, apkalpē — 11 karavīri, apbruņots ar trim lielgabaliem un sešiem ložmetējiem, bruņas — 30 mm biezas. Tanka konstrukciju nemitīgi pilnīgoja. Piemēram, 1938. gada modelim uzstādīja 7 ložmetējus, bet bruņu biezums sasniedza 50 mm. Pēdējo tanku T-35 sēriju uzbūvēja 1939. gadā. Taču tanku konstrukcijas pilnīgošana turpinājās arī vēlāk, kad tos vairs nebūvēja'

Pēc kara Somijā visus tankus T-35 nosūtīja uz rūpnīcām, kur palielināja bruņu plākšņu biezumu līdz 80 mm. Tanka svars pieauga līdz 50 tonnām.

1939. gadā tika izmēģināti trīs visjaunākie padomju tanki - KV-1, SMK un T-100.

Tos raidīja cīņās pret "baltsomiem". Tanki darbojās apvidū, kurā tanku izmantošanu militārie speciālisti uzskatīja par neiespējamu pat teorētiski. Padomju smagie tanki pilnīgi apgāza šos uzskatus.

Asiņainais eksperiments Somijā pierādīja, ka padomju konstruktoru uzbūvētie tanki spēj pārvarēt jebkādus šķēršļus un sekmīgi karot.

No trim izmēģinājuma modeļiem par pašu labāko atzina KV-1. 1939. gada 19. decembrī KV-1 uzņēma Sarkanās Armijas bruņojumā, bet kara rūpniecībai pavēlēja izvērst šo tanku būvniecību sērijveidā.

1940.   gada februārī kaujas apstākļos izmēģināja smago tanku KV-2. Arī šis tanks izturēja pārbaudi un tika ieskaitīts Sarkanās Armijas bruņojumā.

Tanks KV-1 svēra 47 tonnas, bet KV-2 — 52 tonnas. Šo modeļu tanki bija pirmās kaujas mašīnas, kurām bija prettanku bruņas. Priekšējās bruņu plāksnes biezums — 100 mm, kuru varēja palielināt pēc vajadzības. Platās kāpurķēdes ļāva sekmīgi karot gandrīz jebkādā apvidū, jebkādos klimatiskos apstākļos. 1941. gada ziemā bieži vācu tanki iestiga dubļos un sniegā, tankisti bezpalīdzīgi lādēja krievu ziemu un neizbraucamos ceļus, toties tankiem KV dubļi un sniegs netraucēja itin nemaz, tie drāzās uz priekšu, aizejot pretiniekam flangos un aizmugurē, izvēlēj ās mērķus, kurus iznīcināja, un strauji devās tālāk. Hitlers zaudēja karu pret Krieviju nevis sala un dubļu dēļ, bet vācu konstruktoru vieglprātīgās rīcības dēļ. Viņi uzbūvēja tankus, kuri spēja sekmīgi darboties tikai labos laika apstākļos, braucot pa gludiem ceļiem. Tanki, kas izskatījās varen braši spožās parādēs, īstā karā nebija izmantojami.

Tanka KV dīzeļdzinēja jauda bija 600 zirgspēku. Tas pārspēja visus citzemju tanku dzinējus pēc jaudas, izturības, ekonomiskuma, turklāt dīzeļdzinēja pielietošana ievērojami palielināja kaujas mašīnas ugunsdrošību. Tamlīdzīgu tanka dzinēju nespēja uzbūvēt neviena cita pasaules valstī 1īdz kara noslēgumam.

KV-1 bija apbruņots ar 76 mm garstobra lielgabalu. Arī tāda lielgabala nebija nevienam citam tankam pasaulē. Vācijai bija ļoti laba kara tehnika, to nevar noliegt. Vācu tanki iekaroja visu kontinentālo Eiropu. Kara sākumā visstiprākajam vācu tankam T-IV bija 75 mm īsstobra lielgabals. Šāviņa sākotnējais ātrums — 385 metri sekundē nebija peļams. Bet KV-1 lielgabala šāviņa sākotnējais ātrums bija 662 metri sekundē. Šim tehniskajam rādītājam ir ļoti liela nozīme. Tas parāda ne tikai šāviņa enerģiju, bet arī šaušanas precizitāti.

KV-2 bruņojums bija vēl iespaidīgāks — 152 mm haubice. Pats labākais vācu tanku šāviņš svēra 6,8 kg. Labs šāviņš, protams. Bet KV-2 haubice šāva ar bruņusitējiem šāviņiem (viena šāviņa svars — 39,9 kg, sākotnējais ātrums — 529 m/sek.) un šķembu fugasa šāviņiem (viena šāviņa svars — 48,7 kg). Vēstures liecībās pieminēti arī 50,8 kg smagi šāviņi. Vācijas sauszemes karaspēka Ģenerālštāba priekšnieks ģenerālpulkvedis Francs Halders ilgi nespēja noticēt ziņojumam par to, ka krievu tanks apgādāts ar tāda kalibra lielgabalu (skat. 1941. gada 24. jūnija ierakstu viņa dienesta dienasgrāmatā).

Pārbaudi kaujas laukā izturēja arī smagais tanks SMK (svars 55 t) un T-100 (svars 58 t). Ja padomju militārie speciālisti izvēlētos šī modeļa tankus, tad arī tos sāktu būvēt sērijveidā. Padomju Savienībā uzbūvēja un izmēģināja ne tikai šos, bet arī citus tankus, piemēram, KV-3 un KV-220, projektēja tanku KV-4, kas sver 90 tonnas, un KV-5 — 100 tonnu smagu milzeni (dažos avotos tanka svars — 150 tonnas!).

Padomju Savienība un Vācija smago tanku būvniecībā bija aizsteigušās tālu priekšā pārējām pasaules valstīm. Trešo vietu lāga pat nebija, kam piešķirt. Pārējās pasaules valstīs ne ģenerāļiem, ne konstruktoriem ideja par smago tanku pat neienāca prātā.

1941.   gadā Vācijā tanku konstruktori bija uzzīmējuši smago tanku uz papīra. Citās pasaules valstīs nebija pat tā. Toties Padomju Savienība bija vienīgā valsts pasaulē, kurā šajā laikā jau bija uzbūvēti eksperimentāli paraugi un kurā sākās smago tanku sērijveida ražošana. Smagie tanki jau bija Sarkanās Armijas bruņojumā. Tātad šajā jomā Padomju Savienība bija ne tikai pirmā pasaulē, bet arī tai piederēja absolūts pārsvars. Pārēj ās pasaules valstīs bija tikai drosmīgas ieceres un skaisti zīmējumi. Labākajā gadījumā, protams.

Tagad iedomāsimies sevi kāda padomju kara vēsturnieka, pārliecināta komunista vietā apmēram piecdesmito gadu beigās. Komunistiskās partijas Centrālkomitejā pieprasa izgudrot pierādījumus Padomju Savienības nesagatavotībai karam. Jāliek lietā jebkādi līdzekļi, lai pasaules sabiedrība noticētu, ka krievi, lūk, bija muļķi, bet vācieši — vislielākie gudrinieki. Cita starpā komunisti paģērēja pierādīt, ka vācu smagais tanks, kaut arī uzzīmēts uz papīra, ir salīdzināms ar jau uzbūvētu, kaujas laukā pārbaudītu un sērijveidā ražotu tanku KV. Pēc komunistu ieceres vēsture bija jāuzraksta tā, lai milzu pārsvars (precīzāk — pilnīga kundzība) smago tanku būvniecībā nebūtu pamanāma. Vārdu sakot, visu samudžināt tā, lai neviens nepamanītu pašu galveno — Padomju Savienība ne tikai gatavojās karam, bet arī bija pilnīgi sagatavojusies pasaules iekarošanai.

Lai to paveiktu, vēsturniekiem bija jāizdomā dažnedažādas viltības. Cirkus iluzionistu triki.

Padomju vēsturnieki izpildīja rīkojumu teicami. Viņus apskauž pasaules vislabākie cirkus iluzionisti.

Pirmais triks, kuru izdomāja — tanku T-35 nodēvēt par novecojušu un nepieminēt statistikā. Sacīts — darīts! Padomju Savienībā nekur nepublicēja ziņas par T-35 skaitu. Taču tolaik pārējās pasaules valstīs vispār nebija nekādu tanku, kurus varētu salīdzināt ar T-35.

Kara sākumā visstiprākajam vācu tanku dzinējam (HL 120TRM) bija 265 zirgspēki. Neapšaubāmi tolaik tas bija ļoti labs un jaudīgs dzinējs. Taču padomju tankā T-35 iebūvētajam dzinējam bija 500 zirgspēki! Vislabākajam vācu tankam galveno bruņu plākšņu biezums — 30 mm, un vēl, tikpat daudz — papildus, tātad kopā — 60 mm. Tolaik tas bija pasaules visaugstāko standartu līmenī, pat pārsniedzot, to. Bet padomju "novecojušajam" T-35 bruņas bija 80 mm biezas! Vislabākais vācu tanks bija apbruņots ar lielgabalu un diviem ložmetējiem. T-35 bija trīs lielgabali un seši vai septiņi ložmetēji!

Jā, var jau nosaukt T-35 par novecojušu tanku. Ko tik visu komunisti nav varējuši? Bet kā tādā gadījumā lai nosauc pārējo pasaules valstu kaujas mašīnas? T-35 pārspēja visu, kas kara tehnikas jomā bija radīts. Visbiezākās bruņas, visstiprākais dzinējs, vislabākie ieroči,… Turklāt, neskatoties uz svaru un izmēriem, T-35 caurgājība bija ievērojami labāka nekā vācu tankiem. Šim tankam nebija bīstams ne dziļš sniegs, ne mālaini dubļi, kuros ātri iestiga citvalstu armiju daudz vieglāki tanki.

Ja T-35 bija novecojis, tad arī visi pārējie tolaik pasaulē uzbūvētie tanki jāuzskata par novecojušiem un nav jāpiemin statistikā.

Tam Kremļa vēsturnieki spurojās pretī, jo šis paņēmiens neiederēj ās viņu plānos. Tāpēc sarkanie vēstures pētnieki uzskaitījuši visus vācu tankus bez izņēmuma. Tāpat nav aizmirsuši visus Vācijas sabiedroto tankus. Pats labākais tanks rumāņu armijā bija Francijā nopirktais FT-1 7. Tas uzbūvēts 1917. gadā. Pēdējos šī modeļa tankus Francijā uzbūvēja 1919. gadā. Krievijā pilsoņu kara laikā sarkanarmieši atņēma pretiniekiem divus FT, salaboja, pārkrāsoja, un tie kļuva pirmie Sarkanās armijas tanki — "Cīnītājs par brīvību — biedrs Ļeņins" un "Cīnītājs par brīvību — biedrs Trockis". 1941. gadā Padomju Savienībā šos spēkratus neatrada pat muzejos, toties FT-17 bija papilnam Rumānijas armijā. Šos tankus komunisti nesauc par novecojušiem, bet rūpīgi uzskaita un ieraksta vēstures mācību grāmatās… Lai katrs skolas zeņķis zina, cik asinskārajiem rumāņu buržujiem bija tanku! Tas nekas, ka viens FT-17 svēra tikai 6 tonnas, apkalpē — divi ,kareivji, bruņu plākšņu biezums — 16 mm, bruņojumā — viens ložmetējs vai 37 mm īsstobra lielgabals, kas nespēj cauršaut nekādus, pat pretložu bruņu plāksni, dzinēja jauda 39 zirgspēki, maksimālais ātrums — 9 km stundā!

Krievijas Aizsardzības ministrijas centrālais izdevums "Krasnaja Zvezda" nekad nav publicējis, cik 1941. gada jūnijā Sarkanajai Armijai bija tanku T-35. Tas ir valsts noslēpums! Toties nozākāt padomju tanku būves sasniegumus 30. un 40. gados — to šī avīze darījusi allaž.

Pēdējoreiz — 1994. gada 4. novembra numurā tā nosaukusi T-35 par "neveiklu" kaujas mašīnu.

Tā, protams, var nozākāt visu, kas tik ienāk prātā. Jebkuru izgudrojumu, jebkuru atklājumu! Krievijā ir uzbūvēts brīnišķīgs stratēģiskais bumbvedējs Tu-160. Lidojošais šedevrs! Tā radītājiem nevar pārmest neko. Viņi pelnījuši pieminekļus vēl dzīves laikā. Bet ar avīzes "Krasnaja Zvezda" palīdzību var nozākāt arī šo kara tehnikas brīnumu. Sak, Tu-160 ir pārāk neveikls lidaparāts. Ja to salīdzina ar jebkuru iznīcinātāju, tad tā tas varētu būt. Šis gigantiskais bumbvedējs patiešām ir neveiklāks par nelielu iznīcinātāju. Jebkuru lielu "K" sērijas zemūdeni arī var nosaukt par neveiklu. Salīdzinot ar "M" sērijas zemūdeni, tā ir neveikla. Par neveiklu var nodēvēt līnijkuģi, jo salīdzinājumā ar torpēdkuteri, tas tāpat būs neveikls. Tanks T-35 bija milzīga kaujas mašīna, kādas citās pasaules zemēs nebija.

Jebkura liela mašīna vai mehānisms ir neveikli, tie pārvietojas lēnām vai ir pārvadājami. Bet biedri no avīzes "Krasnaja zvezda" domā un dara citādi. Un par veikumu saņem no valsts kases algu.

Pats dīvainākais šķiet tas, ka Krievijas Aizsardzības ministrija un tās oficiālais orgāns "Krasnaja Zvezda" noniecina tikai Krievijas sasniegumus. Amerikāņu milzīgos aviācijas bāzes atomkuģus, britu visjaunākos tankus "Challenger" vai japāņu gigantiskos līnijkuģus otrā pasaules kara gados par "neveikliem" nesauc neviens. Arī tanks T-35 bija gigants, kāda tolaik citu valstu armijās nebija. Manevrēšanas spēju ziņā tas pārspēja daudzus Vācijas un tās sabiedroto tankus, ar rumāņu FT-17 to nemaz nevar salīdzināt. Aizsardzības ministrijas ierēdņi jau sen iedalījuši visus 1941. gada tanku modernajos un smagajos un novecojušos un vieglajos.

Pēc šī iedalījuma piecdesmit tonnu smagais T-35, kuru sāka ražot 1939., bet modernizēja 1940. gadā, pieder pie vieglajiem un novecojušiem. Bet rumāņu seštonnīgais, kas uzbūvēts 1917. gadā, tiek uzskatīts par visjaunāko un smago tanku.

Milzīgu ieguldījumu vēstures zinātnes "taisīšanā" devis pulkvedis Viktors Anfilovs. Viņš atklājis, ka divi rumāņi ar vienu ložmetēju zem 16 mm biezas bruņu plāksnes ir pārāki par 11 krieviem ar trim lielgabaliem un septiņiem ložmetējiem zem 80 mm biezas plāksnes. Turklāt krievi pārvietojas ar trīs reizes lielāku ātrumu nekā rumāņi. Izlasiet Anfilova kunga grāmatas! Rumāņu tanki ir saskaitīti visi līdz pēdējam, toties padomju T-35 sarakstos nav vispār!

Viņaprāt, divi rumāņi ar ložmetēju ir spēks, bet gandrīz ducis krievu ar ložmetējiem un lielgabaliem ir tīrais nieks. Ar šo atklājumu Anfilova lielais ieguldījums vēstures zinātnes attīstībā beidzas. Par to viņš var būt bezgala gandarīts. Pateicīgā Krievzeme lielo atklājēju apbērusi ar goda nosaukumiem, uzslavām, medaļām, ordeņiem, dzīvokļiem un vasarnīcām. Kā pulkvedim izdevās gūt tik lielus panākumus? Ļoti vienkārši! Viņš izpildīja to, ko palūdza biedri no CK Ideoloģiskās nodaļas, proti, pierādīt Padomju Savienības nesagatavotību karam, izmantojot jebkādus līdzekļus. To, kas bija jāpierāda, komunistiskie ideologi zināja paši. Bija vajadzīgi tikai padevīgi izpildītāji — kā Anfilovs un viņam līdzīgi Pēc pasūtījuma izpildīšanas akadēmiķis Anfilovs ir goda viesis zinātniskās iestādēs, kurās jau sen ir zinātniski pierādīts, ka rumāņi pārspēja krievus gan kara tehnikas ziņā, gan karotmākā. Interesanti, vai arī rumāņu pulkveži ir pārāki par krievu pulkvežiem? Ko par to domājat j ūs, Anfilova kungs?

CK Ideoloģiskajā nodaļā savulaik uzstādītās prasības nav zaudējušas savu spēku arī tagad. Tās joprojām izpilda bez ierunām: "Pretinieka milzīgais tanku, aviācijas un karamateriālu nodrošinājuma pārsvars… Jebkurā gadījumā radikāli nekas nemainītos — ieguvis pieckārtīgu vai seškārtīgu pārsvaru, tik un tā pretinieks salauztu mūsu karaspēka slikti organizēto aizsardzību". Tā avīze "Krasnaja Zvezda" 1994. gada 6. decembra numurā apraksta stāvokli 1941. gadā. Jā, Josifa Staļina idejas patiešām ir nemirstīgas. Arī 1994. gadā, viņš uzrunā mūs no avīzes "Krasnaja Zvezda" slejām, atkārtodams to pašu, ko sacīja 1941. gadā Maskavas metrostacijas "Majakovskaja" pazemē: "Bet tanku viņiem tomēr ir vairāk…" Septiņkārtīgs kvantitatīvs un kvalitatīvs padomju tanku pārsvars tiek noliegts pilnīgi. Izrādās, ka pieckārtīgs vai seškārtīgs pārsvars esot bijis mūsu pretiniekiem. Tātad 1941. gada 22. jūnijā Hitleram Austrumu frontē bijuši nevis 3350 tanki, bet piecas vai sešas reizes vairāk.

Melošanā visus pārspējis "Kara vēstures žurnāls", apgalvodams, ka padomju tanku tehniskā atpalicība esot bijusi tik milzīga, ka salīdzināt ar rumāņu kara tehniku nav iespējams, tāpēc novecojušos padomju tankus nav vērts uzskaitīt. Tas nekas, ka visu pasaules valstu armijas tanki bija apbruņoti ar vienu lielgabalu vai tikai ar pāris ložmetējiem! Piemēram, vācu tankam T-1, kas piederēja vērmahtam kara sākumā, bija tikai ložmetēji. Toties T-35 bija trīs lielgabali — viens 76 mm un divi 45 mm, kas spēja cauršaut jebkura ārzemju tanka bruņas. Kā lai noslēpj milzīgo padomju pārākumu? Kā labāk parādīt nesagatavotību karam un garīgo atpalicību?

Izrādās, ka viss ir iespējams. Biedri no "Kara vēstures žurnāla", kuru izdod tā pati Aizsardzības ministrija, 1992. gada 10. numurā (93. lpp.). 45 mm lielgabalus pārdēvējuši par ložmetējiem. Re, cik vienkārši! Divdesmit un trīsdesmit septiņus milimetru lielgabali vācu tankos ir pietiekami pārliecinošs pierādījums tam, ka vērmahts karam pilnīgi sagatavojies. Turpretī mušu par ložmetējiem "pārtapušie" 45 mm lielgabali tankos nozīmē pilnīgi pretējo — Sarkanā Armija karam nav sagatavojusies… Bet vēl atliek 76 mm lielgabals. Kur lai to paslēpj? Aizmirst un basta! Vācu tankus T-I bez lielgabaliem, T-II ar 20 mm lielgabaliem uzskaitām, bet padomju T-35 ar 76 mm un diviem 45 mm "ložmetējiem"… izlaižam. Lai tik kāds pamēģina iebilst! Tādam mēs tūlīt…

Iebilst nemēģina neviens.

Bet varbūt biedri no žurnāla redakcijas nejauši kļūdījušies? Aiz pārskatīšanās 45 mm lielgabalus par ložmetējiem nosaukuši?

Varbūt, ka tā. Tikai aizdomīgi, ka visas kļūdas vērstas uz pretinieka kaujas spēju izcelšanu un padomju bruņoto spēku varenības samazināšanu. Par to var pārliecināties, pārlapojot avīzes "Krasnaja Zvezda", "Pravda", "Kara vēstures žurnālu", piemēru ir pulka. Piemēram, ģenerālpulkvedis G. Krivošejevs pavēstījis lasītājiem, ka nomainot tankā T-34 76 mm lielgabalu pret 85 mm lielgabalu, tas "kaujas spēju ziņā kļuvis gandrīz līdzvērtīgs vācu tankam T-V, kas bija apbruņots ar 88 mm lielgabalu" ("Kara vēstures žurnāls", 1991. gada 4. numurs, 38. lpp.). Redziet nu, cik mūsu ģenerālis augstsirdīgs — atzinis, ka T-34 "kļuvis gandrīz līdzvērtīgs".

Krievijas Federācijas Ģenerālštāba, Bruņutanku galvenās pārvaldes un Kara vēstures institūta pulkvežiem, ģenerāļiem un visiem pārējiem paziņoju, ka vācu tanks T-V jeb "Pantera" bija apbruņots ar 75 mm lielgabalu.

Ģenerālis Krivošejevs nemitīgi izcēlis ne tikai vācu kara tehnikas kaujas spējas (starp citu, tā ir hroniska un neizdziedējama komunistu kaite), bet arī sniedzis nepatiesas ziņas par vācu tanku modeļu sērijveida ražošanas sākumu. Biedrs Krivošejevs apgalvo, ka "Karaliskais tīģeris" esot piedalījies kaujās Kurskas ielokā 1943. gadā (40. lpp.). Tas nu ir zinātnisks atklājums, par tādu jāsprauž pie krūtīm Dzelzs krusts. Fašisma sasniegumu propagandēšanā padomju Ģenerālštābs pārspējis Jozefu Gēbelsu un viņa vadīto propagandas ministriju. 1943. gadā izdotie vācu žurnāli "Signal" un "Wehrmacht" katra lappuse apdziedājuši vācu kara tehnikas varenību. Diemžēl par "Karalisko tīģeri" tajos nav ne vārda, jo pirmie šī modeļa tanki vērmahta bruņojumā parādījās tikai 1944. gada jūnijā.

Par padomju kara tehniku padomju militārajos izdevumos vienmēr rakstīts piezemēti un nievājoši. Kara tehnikas nodošanas termiņi Sarkanās Armijas bruņojumā mākslīgi tikuši atlikti uz vēlāku laiku. 1994. gada 4. novembrī "Krasnaja Zvezda" pārsteidza lasītājus, paziņodama, ka padomju tanks KV-2 tika nodots bruņojumā nevis līdz kara sākumam, bet tā gaitā. Krievijas Aizsardzības ministrijā "taisa vēsturi", kā ienāk prātā. Vācu tanku nodošanu bruņojumā pavirza par gadu vai pusotru uz priekšu, bet padomju tanku nodošanu bruņojumā aizbīda atpakaļ.

Bijušajam Krievijas aizsardzības ministram Pāvelam Gračovam varu pavēstīt, ka tanki KV-2 1940. gadā sekmīgi karoja Somijā. Padomju Savienības Aizsardzības ministrija to atzina ("Kara vēstures žurnāls", 1961. gada 9. numurs, 35. lpp.). Kara laikā ģenerālmajors D. Osadčijs bija leitnants un karoja tanku KV-2 apakšvienībās ("Kara vēstures žurnāls", 1988. gada 6. numurs, 54. lpp.). Tagad pēkšņi tas tiek noliegts. Mūsu militārie izdevumi allaž centušies nopaļāt Sarkano Armiju, taču pēc Gračova iecelšanas aizsardzības ministra krēslā šī kampaņa bija pastiprinājusies. Vai patiešām Krievijas aizsardzības ministrs nezināja, ko raksta ministrijai pakļautie izdevumi?

Lai biedri komunisti dēvē T-35 par novecojušu! Taču KV par novecojušu vis nenosauksi. Salīdzināt to ar vislabākajiem vācu tankiem T-III un T-IV nevar pat teorētiski. KV bija smagais tanks, bet 1941. gadā vācu vērmahtam tāda nebija vispār. Ievērojamais tanku kara teorētiķis un praktiķis vācu ģenerālpulkvedis Heincs Guderians uzskatīja, ka "… tanku kaujas atgādina karakuģu jūras kaujas. Arī tur karo tikai visstiprākie…" ("Karavīra atmiņas", M., 1957.,. 121. lpp.). Karam sākoties, Staļins raidīja kaujā tankus KV-1 (47 tonnas). Hitleram nebija, ko likt pretī. Pats labākais, ko tolaik varēja atrast — vidējie tanki T-III un T-IV, kas svēra 20 - 21 tonnu. Ja vācu vērmahta bruņojumā būtu kaut kas labāks, tad es šos tankus nesalīdzinātu. Nekā labāka kara sākumā nebija jo Vācijā ilgstošam karam negatavojās. Tāpēc kauju laukos tankiem KV pretī stājās paši labākie no tā, kas vispār bija vācu armijas bruņojumā. Vācu un padomju tanku stiprās un vājās puses visuzskatāmāk bija redzamas karā. Lūk, kā armijas ģenerālis K. Gaļickis aprakstījis viena smagā tanka KV kauju ar trim vidējiem vācu tankiem T-III: divi tanka KV lielgabala šāviņi trāpa divus vācu tankus. Trešais vācu tanks pūlas atkāpties, taču, šķērsojot grāvi, noslāpst tā dzinējs. KV to panāk un "ar savu svaru sadragā kā riekstu" ("Smago pārbaudījumu gadi", M., 1973., 79. lpp.). Ģenerālis Gaļickis pastāstījis arī par citu kara epizodi - pēc kaujas cīņas vietā atrasts viens sašauts KV tanks, bet tam apkārt desmit sašauti vācu tanki. Tanku KV trāpījuši 43 šāviņi, četrdesmit ieliekuši tanka bruņu plāksnes un tikai trīs spējuši tās cauršaut.

Ģenerālpulkvedis A. Rodimcevs atcerējās, ka "kara vienpadsmit mēnešos nebija gadījuma, kad vācu lielgabala šāviņš spētu cauršaut šī tanka bruņas. Reizēm tanku KV trāpīja 90-100 šāviņi, taču tie tikai ielieca bruņu plāksnes, nenodarot nekādus bojājumus. Tanks turpināja cīņu" ("Mēs esam tavi dēli, tēvzeme!", Kijeva, 1982., 291. lpp.).

Līdzīgus tanku kauju aprakstus sastapsim citu padomju ģenerāļu atmiņu grāmatās.

Varbūt padomju ģenerāļi meloja? Nē, šoreiz viņi sacīja patiesību. Vācu vērmahta apakšvienību komandieru ziņojumi virspavēlniecībai Berlīnē liecina par klusu paniku, kas bija sākusies frontē. Vācu tankisti bija pieraduši, ka viņu tanki ir paši labākie pasaulē. Bet te pēkšņi parādījās KV, kas nebija uzvarami. Vācu dokumenti par pirmajām tanku kaujām ir pietiekami labi zināmi, tāpēc es neatkārtošos. Pēc 1941. gada tanku kaujām vācieši secinājuši: "KV — pats briesmīgākais ierocis, kādu mūsu karavīrs jebkad sastapis. Prettanku lielgabalu uguns ir bezspēcīga".

Ja neticam vācu arhīvu dokumentiem, tad ielūkosimies mūsdienu rietumu vēsturnieku pētījumos, kur atradīsim daudz interesantu tanka KV raksturojumu. Britu militārais vēsturnieks R. Goraļskis aprakstījis viena KV tanka kauju pret vairākiem vācu tankiem un prettanku lielgabaliem. Kaujas laikā KV tankam trāpīts septiņdesmit reižu, taču visi šāviņi tikai ieliekuši bruņu plāksnes, nespējot tās cauršaut un tātad nenodarot tam nopietnus bojājumus. Turpretī viena tanka KV lielgabala šāviņa pilnīgi pieticis, lai sašautu jebkuru vācu tanku.

Lasītājiem varu ieteikt izlasīt amerikāņu vēsturnieka Stīvena Zalogas grāmatas. Man šķiet, ka labāku padomju tanku vēstures speciālistu Rietumos neatrast. Arī misters Zaloga aprakstījis kauju, kurā viens KV iznīcinājis astoņus vācu tankus. No ļoti neliela attāluma KV saņēmis 30 tiešus trāpījumus, taču neviens šāviņš nav spējis cauršaut bruņas (Soviet Heavy Tanks. London: Osprev, 1981., P. 12-13). Turpat aprakstīta citas kaujas epizode: KV tanks uzbrūk vācu prettanku baterijai, no neliela attāluma vācu prettanku lielgabali trāpa tankam divsimt (!) reižu, taču neviens trāpījums nenodara nekādu ļaunumu. KV sadragā lupatu lēveros vācu bateriju un beidz cīņu kā uzvarētājs.

Bet ar to neparasto kauju apraksti vēl nav galā. Vēsturnieks aprakstījis vēl vienu kauju epizodi. 1941. gadā vācu vērmahta tanku spēki bija sadalīti četrās grupās, kas vēlāk pārtapa tanku armijās. 1941. gada jūnijā Lietuvā, netālu no Rasēņu pilsētas viens KV tanks divdesmit četras stundas aizturēja… 4.vācu tanku grupas uzbrukumu.

Viens tanks pret veselu tanku armiju! Nezināms vecākais seržants pret ģenerālpulkvedi Hepneru… Vispār par to nebūtu daudz jābrīnās, jo vecākais seržants dienēja armijā, kas karam cītīgi gatavojās, bet vācu ģenerālpulkvedis cerēja uz vieglām uzvarām. Vecākajam seržantam bija smagais KV, bet vācu ģenerālpulkvedis smago tanku ne acīs nebija redzējis.

Ja tagad kādā Krievijas preses izdevumā izlasu kāda autora apceri par nospiedošo vācu pārsvaru, tad par viņu gribas gluži vienkārši pasmaidīt.

20. nodaļa. Miljons. Vai vairak?

"Mēs visi sapņojām par drīzu pasaules revolūcijas uzvaru."

Artilērijas galvenais maršals N. Voronovs. "Kara dienestā", 27. lpp.

Jo vairāk, gadiem ejot, izlasīju grāmatas un rakstus periodikā, jo biežāk uzdūros "gvardes brīnumiem". Kādu laiku par to neinteresējos, bet tad, dzīvodams britu salās, sadabūju "Padomju militāro enciklopēdiju". Interesanta grāmata. Visvairāk mani piesaistīja pašu slavenāko padomju divīziju izveidošanās.

Arī enciklopēdija apstiprināja, ka "gvardes brīnumi" patiešām bija notikuši.

Staļins gatavojās karam. Taču ne jau "Lielajam Tēvijas" karam.

Lai sagatavotos, iztērēja prātam neaptveramu daudzumu naudas, kara materiālu, izejvielu, sagandēja dzīvi miljoniem cilvēku. Valstī apmācīja milzīgu skaitu izpletņu lēcēju. Cik īsti, to es nevaru pateikt. Pilnīgi noteikti zinu, ka pāri par vienu miljonu. Par to esmu rakstījis "Ledlauzī". Komunistiskie vēsturnieki šos skaitļus noliedz, bet citus nenosauc.

Starp citu, par miljonu izpletņu lēcēju rakstīts komunistu avīzē "Pravda" 1940. gada 18. augusta numurā. Varbūt "Pravda" melo? Šī avīze patiesību nekad nav runājusi.

Ļoti iespējams, ka tā melojusi arī šajā numurā, tīšām samazinot padomju valstī apmācīto izpletņu lēcēju skaitu. "No 1934. gada aprīļa līdz 1936. gada februārim Ukrainā apmācīti 427 000 izpletņu lēcēji" — tā rakstīts Kijevas kara apgabala vēstures dokumentos ("Kijevas Sarkankarogotais", M., 1974., 122. lpp.). Šīs ziņas apstiprina Ukrainas komunistiskās partijas Centrālkomitejas Partijas vēstures institūta arhīvu dokumenti (7. fonds, 1. saraksts., 1330. lieta., 32. lapa).

427 000 izpletņu lēcēju, protams, nav miljons, taču neaizmirsīsim, ka apmācīja ne tikai Ukrainā, bet arī citos padomju impērijas rajonos. Ukraina nebija pats lielākais izpletņu lēcēju apmācības reģions. Galvenokārt apmācīja Maskavā, tās apgabalā, Ļeņingradā, Ivanovā, Gorkijā, Kuibiševā, Urālos, Sibīrijā, Ziemeļkaukāzā un arī Krimā, kas tolaik nepiederēja Ukrainai.

427 000 izpletņu lēcēju nepilnos divos gados. Bet apmācība turpinājās arī pēc 1936. gada februāra. Šajā laikā viss vēl tikai sākās. Cik izpletņu lēcēju apmācīja 1937. un 1938. gadā? Cik 1939., 1940., 1941. gadā?

Lai taupītu līdzekļus, apmācīja izpletņu lēcējus — amatierus. Dienā jaunais censonis čakli strādāja kādā komjaunatnes trieci enceltnē, bet brīvajā laikā karājās izpletņa štropēs. Protams, tas nenozīmēja, ka Sarkanajā Armijā negatavotu profesionāļus. "Līdz 1933. gada beigām Sarkanajā Armijā bija viena gaisa desanta brigāde, četras aviomoto nodaļas, 29 atsevišķi bataljoni, kā arī vairākas rotas un vadi — pavisam ap 10 000 cilvēku ("Kara vēstures žurnāls", 1982. gada 10.numurs, 75. lpp.).

1938. gadā uz tolaik izveidoto gaisa desanta apakšvienību bāzes izveidoja sešas gaisa desanta brigādes -201., 202., 204., 211., 212. un 214. (Gaisa desanta karaspēka pavēlnieka vietnieks K. Kuročkins, "Kara vēstures žurnāls", 1980. gada 8. numurs, 94. lpp.). Sešās brigādēs bija 18 000 vīru ("Kara vēstures žurnāls", 1975. gada 9. numurs, 81. lpp.). Izveidot vairāk brigāžu un apakšvienību bija apgrūtinoši. Pārējie izpletņu lēcēju tūkstoši līdz turpmākajam rīkojumam lielā pacilātībā rāvās kolhozu druvās un pie darbgaldiem rūpnīcās. Tikko biedrs Staļins izdomāja sākt kādu "atbrīvošanas" karagājienu, tā jebkurā brīdī varēja iesaukt nepieciešamo skaitu "atbrīvotāju". Ikkatrs bija apmācīts un pilnīgi sagatavojies…

Un tas brīdis bija klāt! 1941. gada pavasarī Sarkanajā Armijā izveidoja piecus gaisa desanta korpusus. Katrā korpusā ietilpa štābs, apgādes apakšvienības, trīs gaisa desanta brigādes, artilērijas divizions, atsevišķs tanku bataljons (50 tanku) un citas vienības. Katrā korpusā bija 10 419 vīru.

Skaidrības labad nosauksim visas gaisa desanta brigādes, kas ietilpa korpusu sastāvā 1941. gada maija beigās: 1. korpusā — ģenerālmajors M. Usenko — 1., 204., 211. brigādes, Kijevas kara apgabals. 2. korpusā — ģenerālmajors F. Haritonovs — 2., 3., 4. brigādes, Harkovas kara apgabals. 3. korpusā — ģenerālmajors V. Glazunovs — 5., 6., 212. brigādes, Odesa. 4. korpusā — ģenerālmajors A. Žadovs — 7., 8., 214. brigādes, Puhoviči. 5. korpusā — ģenerālmajors I. Bezuglijs — 9., 10., 201. brigādes, Daugavpils.

Bez tam atsevišķi tika izveidota 202. brigāde.

"Ledlauža" lasītājus negribēju nomocīt ar šiem numuriem, uzvārdiem un nosaukumiem. Šķita, ka tie nav nepieciešami, jo diezin vai kāds apšaubīs to pareizību. Diemžēl es alojos. Apšaubītāju bija pulka.

Kad nosaucu numurus, tik un tā apšaubīja. Pūlējās pierādīt, ka brigādes gan esot bijušas, bet nenokomplektētas.

Es nestrīdēšos. Manā vietā runā dokumenti. "Līdz 1941. gada 1 .jūnijam korpusu komplektēšana bija pabeigta" ("Padomju gaisa desanta karaspēks." M., 1986., 51. lpp.).

Ja negribas lasīt vēstures dokumentus, var iepazīties ar aculiecinieku liecībām. Lūk, ko sacījis divkārtējs Padomju Savienības Varonis ģenerālpulkvedis Aleksandrs Rodimcevs, kuru 1941. gada maijā iecēla par 3. gaisa desanta korpusa 5. brigādes komandieri: (Tolaik Rodimcevs nēsāja pulkveža uzplečus, bija karojis Spānijā. Par kauju nopelniem Spānijā saņēmis pirmo Varoņa zelta zvaigzni. Tolaik apbalvojumus tāpat vien nepiešķīra). "Mani gaidīja dienests teicami sagatavotā apakšvienībā, kurā dienēja padomju jaunatnes zieds… Virsnieku vidū bija pieredzējuši izpletņu lēcēji. Ikkatrs bija lēcis no piecdesmit līdz simt reižu. Brigādē ietilpa četri atsevišķi bataljoni, atsevišķs artilērijas divizions, jaunāko virsnieku skola, izlūkrotas, zenītložmetēju rotas, sakaru rotas. Ar ieročiem, karamateriāliem un izpletņiem brigāde bija pilnīgi apgādāta. Virsnieku kolektīvs bija disciplinēts un saliedēts… Vēlāk es pārliecinājos, ka mans pirmais iespaids nebija kļūdains. Kaujās par dzimteni desantnieki parādīja drosmi un pašaizliedzību… Brigāde lietišķi piedalījās kaujas mācībās… Mani iepriecināja desantnieku čaklums, izturība un stiprā griba, es sajutu, ka man apkārt ir jauni cilvēki, kas ir pārliecināti par savām spējām… Mūsu dienesta laiks pagāja, gatavojoties lēcieniem un lecot ar izpletņiem…"

Līdzās kaujas mācībās, kas bija "maksimāli pietuvinātas kaujas apstākļiem", piedalījās 212. gaisa desanta brigāde, kas slepus bija pārvietojusies no Tālajiem Austrumiem. Rodimcevs pastāstījis arī par to: brigādes virsnieki un kareivji bija lēkuši ar izpletni simt un pat divsimt reižu, bet komandieris I. Zatevahins — ne mazāk kā trīssimt reižu ("Tēvzemes dēli". 16. — 21. lpp.).

Ļoti interesantu grāmatu par desanta karaspēku uzrakstījis pulkvedis I. Starčaks — ("No gaisa — cīņā", M., 1965.) Iesaku izlasīt visiem neticīgajiem.

1941. gada jūnija sākumā ģenerāli A. Žadovu iecēla par 4. gaisa desanta korpusa komandieri. Grāmatā "Četri kara gadi" (M., 1978., 14. lpp.) viņš raksta: "Visās brigādēs un korpusos dienēja labi sagatavoti karavīri, tās bija pilnīgi apgādātas ar ieročiem un karamateriāliem".

Par piecu gaisa desanta korpusu pilnīgu sagatavotību karadarbībai liecību ir vairāk nekā pietiekami.

Pavisam drīz gaisa desanta korpusos sākās pēdējā sagatavošanās… Pēc 1941. gada 13. jūnija korpusu komandieri saņēma attiecīgas pavēles, un desmiti tūkstošu izpletņu tika nogādāti lidlaukos…

Bet Hitlers apsteidza Staļinu, un lielais, rūpīgi izdomātais "atbrīvošanas" karagājiens izjuka, tāpēc gaisa desants nebija vajadzīgs. Desanta karaspēks aizsardzības kaujās nav izmantojams. Dienvidrietumu frontes štāba priekšnieks ģenerālleitnants M. Purkajevs, karam sākoties, paskaidroja pulkvedim A. Rodimcevam: "Biedri Rodimcev, tagad ir tāds stāvoklis, ka pretinieka aizmugurē var nokļūt, nemaz nelecot ar izpletni. Dažas mūsu apakšvienības un grupas jau ir ielenktas. Bet jūs gatavojaties kaut kur vēl lēkt…" ("Tēvzemes dēli", 29. lpp.).

Aizsardzības kaujās kaut kur lēkt patiešām nav nepieciešams. Vispirms jāatvaira pretinieka tanku grupu uzbrukums. Un piecus gaisa desanta korpusus dzina pretī vācu tankiem. Tas nekas, ka priekšdarbi desantēšanai bija veikti; Ceturtā korpusa komandieris ģenerālmajors izsauca štāba operatīvās nodaļas priekšnieku kapteini A. Gorjačevu:

—   Vai jūs, biedri kapteini, zināt, kas ir zelts?

Kapteinis bija pārsteigts par tādu negaidītu jautājumu tā, ka labu brīdi nespēja izdvest ne skaņas. Beigās tomēr izmocīja:

—   Varu iedomāties, bet zelts man nekad nav piederējis,

—    Nav tiesa! — es viņam saku, — katrs komandieris un sarkanarmietis saņēma izpletni. Lūk, tas ir mūsu zelts! Bet kur pašlaik atrodas mūsu izpletņu tūkstoši? Mežā, vienu kilometru uz austrumiem no Berezinas upes. Noorganizējiet šo izpletņu nogādāšanu aizmugurē.!" ("Četri kara gadi" 16. lpp.).

Aha! Līdz 1941. gada 22. jūnijam izpletņus nogādāja mežā, bet, vācu vērmahtam piepeši uzbrūkot, tie steigšus jāglābj. Ģenerālis Žadovs grāmatā aprakstīja, ka kapteinis Gorjačevs viņa pavēli izpildījis — kaut kur sadabūtās automašīnās zem vācu ložmetēju lodēm aizvedis izpletņus drošā vietā un vēlāk par to saņēmis ordeni.

Brāļi desantnieki, pasakiet, lūdzu! Cik izpletņu paredzēti vienam karavīram? Pareizi! Cik pavisam gaisa desanta korpusam? Un cik, pieskaitot kravas izpletņus? Līdz Hitlera uzbrukumam tie visi nezin kāpēc atradās mežos. Kāpēc?

Dažs labs saka: "Tāpat vien! Nogādāja mežos un viss. Kas nu tur liels?"

Nē, tādas atbildes es nepieņemu. Ja desanta bataljona komandieris tāpat vien paņems noliktavā izpletņus un aizvedīs uz mežu, tad viņam nekavējoties gan augstāk stāvošais komandieris, gan padotie pajautās: "Ko jūs darāt?"

Izpletnis ir smalka manta. Kārtīgs desantnieks nemīl, ka ar viņa izpletni dažādi eksperimentē.

Mežā tas var samirkt vai savilgt. Izpletņa audums pievilks mitrumu pat tad, ja tas būs pārklāts ar brezentu. Tiklīdz bataljona komandieris sakraus izpletņus mežā, tā īpašā nodaļa saņems simtus ziņojumu par komandiera kaitniecisko rīcību. Un viņu bez vilcināšanās nošaus.

Tādu rīcību nepiedos arī brigādes komandierim. Par viņu čekisti saņems vēl vairāk ziņojumu, jo ikvienā brigādē ir četri bataljoni, artilērijas divizions, izlūkrota utt., utjpr. Nodos visi.

Vai var iedomāties, ka pēkšņi ne no šā, ne no tā mežā nogādā visus korpusam piederošos izpletņus? Es to nevaru iedomāties. Bez pavēles no Maskavas tas nav iespējams! Ja līdz karadarbības sākumam 1941. gadā gaisa desanta korpusa (!) izpletņi bija nogādāti mežā, tad acīmredzot tā bija pavēlēts Maskavā.

Arī Maskavā pavēli nogādāt divdesmit piecus tūkstošus izpletņu mežā nevarēja dot jebkurš, kam ienāca prātā. Ej nu pēc tam izžāvē divdesmit piecus tūkstošus un saliec mugursomās! Tas nozīmē, ka tikmēr korpuss nebūs kaujasspējīgs. Par tādu pavēli jebkuru, pat visaugstāko komandieri pieliek pie sienas viens divi. Un par tādu komandieri ziņojumus uzrakstīs visi, kam nav slinkums. Tā taču visīstākā kaitniecība!

Ja izpletņus turēs zem klajas debess ilgāk nekā paredzēts, tad tos nozags. Tad komandierim beigas tik un tā! Nošaus kā likts!

Bet varbūt gaisa desanta korpusi gatavojās mācībām? Pirms mācību trauksmes izziņošanas aizveda izpletņus uz mežiem, uz lidlauku rajoniem?

Arī šai versijai grūti noticēt. Ja Sarkanā Armija gatavojās atvairīt vācu uzbrukumu, tad pierobežas rajonos bija jāizrok ierakumi. Kas var būt vēl vienkāršāk? Taču tādu pavēli karaspēks nesaņēma. Tagad mums iestāsta, ka tāda pavēle neesot dota tāpēc, ka Staļins baidījies izprovocēt Hitleru. Labi, lai tā būtu! Bet vai sarīkot piecu gaisa desanta korpusu mācības pie pašas robežas nav provokācija? Vācu vērmahta štābos izceltos panika. Ikviens uzreiz saprastu, ka gaisa desanta spēki aizsardzības cīņām negatavojas. Kaujas mācības var sarīkot jebkurā citā vietā, Krievija ir plaša. Kaut vai Gorohovecas nometnē pie Volgas! Var arī Zveņigorodā, Tockas nometnē Volgas labajā krastā — tur parasti apmāca padomju desantniekus. Toties sarīkot mācības pie vācu un rumāņu robežām — tā nu ir visīstākā provokācija! Interesanti, ka Tālajos Austrumos stiepās garum gara robeža, kurai otrā pusē atradās japāņu karaspēks, bet tur nekādu padomju desanta korpusu nebija. Arī izpletņus uz taigu neviens neveda.

Bet varbūt patiešām desantnieki gatavojās aizsardzībai?! Tādā gadījumā es nesaprotu, kāpēc

1941.   gada maijā izpletņi un citas vērtīgas karamantas bija jānogādā rajonos, kurus kara pirmajās stundās aizsniedza vācu ložmetēju uguns? Turklāt mēs jau noskaidrojām, ka aizstāvoties nevienam nekur ar izpletni nav j ālec.

Varbūt Sarkanā Armija gatavojās uzbrukumam 1942. gadā? Ļoti asprātīgi! 1941. gada vasarā aizvest izpletņus uz mežu, saliedēt, bet pēc tam nogādāt noliktavās! Varbūt izdomāja līdz

1942.  gada sākumam tos uzglabāt mežā?

Diezin vai tādam izskaidrojumam noticēs pat vislielākais muļķis. Gaisa desanta korpuss ir slepena organizācija, kas savus plānus neizpauž un ar citiem korpusiem nesaskaņo. Katra apakšvienība pilnīgi patstāvīgi pilda to pavēli, kādu tai devis komandieris. Pats interesantākais — vienlaicīgi piecos gaisa desanta korpusos notika viens un tas pats! Izpletņus nogādāja mežos, lidlauku tuvumā, desanta iekāpšanas vietās! Nu nevarēja, piemēram, ģenerālmajors Bezuglijs Daugavpilī zināt, ko darīja ģenerālmajors Glazunovs Odesas apkaimē vai ģenerālmajors Haritonovs pie Harkovas! Ja viņus uzskatām par pilnīgiem nejēgām, tad nevar būt, ka dulluma liga visus piemeklēja vienlaicīgi — pēc 1941. gada 13. jūnija TASS paziņojuma.

Lūk, kur slēpjas tā sagatavotība karam, kuru komunisti par varītēm pūlas noliegt. Sagatavotības pēdējā stadija.

Ģenerāļa A. Žadova atmiņu grāmatā ir lappuse, kuru varētu izraut un ielīmēt iesācēja spiega mācību grāmatā: divdesmit sekundēs izlasi, divdesmit — iedziļinies un vēl pēc tikpat īsa laiciņa izdari vienīgo iespējamo secinājumu. Secinājums ir šāds: 1941. gada vasarā Padomju Savienība atradās pēdējā stadijā pirms pēkšņa uzbrukuma Vācijai un Rumānijai.

Tas — vienīgais iespējamais secinājums! Iepazīstoties ar faktiem, skaitļiem, aculiecinieku liecībām un atmiņu stāstiem, neko citu secināt nav iespējams.

Vai patiešām, izanalizējot situāciju 1941. gada jūnijā vienā gaisa desanta korpusā, to iespējams secināt.

Jā, tieši tā. Līdz 1941. gada 22. jūnijam 4. gaisa desanta korpuss gatavojās desantēšanās operācijai visdrīzākajā laikā. Tā nebija gatavošanās mācībām! Tā bija gatavošanās kaujai. Vai varēja būt tā, ka viens gaisa desanta korpuss uzbrūk vāciešiem, bet pārējās Sarkanās Armijas vienības uzbrukumā nepiedalās? Par to jāšaubās, jo skaidri zināms, ka desantam bija sagatavojušies pieci korpusi.

Piecos korpusos kopā bija 52 tūkstoši vīru. Vēl bija atsevišķā brigāde — ap 55 tūkstoši vīru. Bet kur tad tas miljons?

Pieci korpusi veidoja pirmo vilni — pirmajam triecienam. Komunisti ieplānoja piecus korpusus izvērst 1941. gada pavasarī, kas arī tika izdarīts, bet otrajā vilnī vēl piecus — ar franču un spāņu "novirzienu" — 1941. gada vasarā.

Hitlers aizsteidzās priekšā, un aizsardzībai desanta korpusi kļuva nevajadzīgi. Otrā viļņa korpusu izvēršana bija sākusies, to apturēt vairs nevarēja. Viss notika pēc iepriekš izstrādātā plāna — četrdesmit pirmā gada vasarā.

Lūk, otrā viļņa korpusi 1941. gada augustā: 6. korpuss ģenerālmajors A. Pastrēvičs — 11., 12., 13.brigādes, Maskavas apgabals; 7. korpuss — ģenerālmajors I. Gubarēvičs - 14., 15., 16.brigādes, Pievolgas apgabals. 8. korpuss — ģenerālmajors V. Glazkovs — 17., 18., 19.brigādes, Maskavas apgabals; 9. korpuss — ģenerālmajors M. Deņisenko — 20., 21., 22. brigādes, Ivanovas apgabals; 10. korpuss — pulkvedis N. Ivanovs — 23., 24., 25.brigādes, Pievolgas apgabals, iespējams, Gorohovecas nometne.

Bez tam tika izvērstas piecas atsevišķas mobilas gaisa desanta brigādes — pirmā, otrā, trešā, ceturtā un piektā.

Pirmā viļņa korpusu desantniekus samala miltos vācu tanki. Otrā viļņa korpusiem neklājās labāk. Piemēram, 6. gaisa desanta korpuss 1941. gada oktobrī aizstāvējās pie Narofominskas (no

Maskavas radio "Majak" pārraides 1984. gada 22. decembrī plkst. 15.50 pēc vietējā laika). — Labi! — droši vien teiks neticīgie, — šajās vienībās kopā varēja būt ap 100 000 vīru. ja pieskaitīsim klāt atsevišķās brigādes un rezerves pulkus, tad varbūt sanāks ap 150 000 vīru. Bet kur tad bija miljons?

Miljons bija rezervē. Kamēr Staļinam nevajadzēja, tikmēr miljons rāvās melnās miesās ogļu šahtās un kolhozu druvās.

Pieminētie desmit gaisa desanta korpusi bija kā caurstaigājamie pagalmi.

Mehānisms darbojās pavisam vienkārši. Desantēšanās operācijām gatavoja desmitus tūkstošu vai simtus tūkstošu desantnieku. Karadarbības gaitā daļa desantnieku krita vai tika ievainoti. Bija vajadzīgas rezerves. Staļins pavēlēja daļu desantnieku izmantot jaunu divīziju izveidošanai. Divīzijas devās uz fronti, bet iesaukšanas punktos ieradās rezervisti, kurus nosūtīja uz gaisa desanta korpusiem. Un tā tas atkārtojās bez gala.

Sarkanā Armija pūlējās uzbrukt. "Pastāvīga tiekšanās uzbrukt par katru cenu noveda pie apsīkušo uzbrukumu nemitīgas atkārtošanas un milzīgiem zaudējumiem (E. Mideldorfs. "Krievu kampaņas taktika" 357. lpp.).

Uzbrukumus, nerēķinoties ar zaudējumiem, plānoja visos Sarkanās Armijas štābos un visos līmeņos, ieskaitot stratēģisko. 1942. gadā Krimas fronte sabruka tāpēc, ka tā gatavojās uzbrukt, nevis aizsargāties. Harkovas katastrofa notika tāpēc, ka padomju Ģenerālštābs ieplānoja vienlaicīgi vairāku armiju uzbrukumu. Vērmahts deva triecienu flangā, un tās nokļuva maisā. 1941. gada milzīgajām sakāvēm ir tikai viens izskaidrojums — Sarkanā Armija gatavojās uzbrukumam.

Tam gatavojās arī desantnieki. Pēc vācu uzbrukuma Sarkanā Armija pūlējās pāriet pretuzbrukumā, bet cieta asiņainus zaudējumus. Steigšus vajadzēja aizlāpīt caurumus ar jauniem spēkiem, un Staļins pavēlēja iesaukt desantniekos simtus tūkstošu rezervistu. Tā kā desantnieki nebija vajadzīgi, tad bez jebkādas sagatavošanās viņus trieca pretī vācu tankiem.

Kad 1942. gada vasarā Hitlers pavēlēja 4. tanku armijai doties uz Kaukāzu, vācu tankiem ceļu aizšķērsoja divi gvardes korpusi. "Gaisa desanta brigāžu karavīri, kurus 1942. gada vasarā nosūtīja uz Ziemeļkaukāza fronti, cīnījās varonīgi. Kaukāzu aizstāvēja 1., 2., 3., 4., 5.gaisa desanta brigādes un 4. gaisa desanta rezerves pulks. Šīs apakšvienības pārveidoja gvardes strēlnieku brigādēs un iekļāva 10. un 11. gvardes strēlnieku korpusos" ("Padomju gaisa desanta karaspēks", 180. lpp.).

Te nu ir atminējums "gvardes brīnumiem". Lūk, no kurienes šie korpusi — iesauca desantniekus, un, avansā piešķirot gvardes nosaukumu, aizbāza caurumus frontē.

1942. gadā ģenerālleitnants I. Roslijs bija ģenerālmajors, viņu iecēla par 11. gvardes strēlnieku korpusa komandieri, pavēlot apturēt vācu 4. tanku armiju. Sākumā šķita, ka tas izdosies. Vienpadsmitajā korpusā dienēja vīri kā ozoli. Tikai… viņiem neviens nebija iemācījis aizsargāties. Desantniekam karā ir pavisam citi pienākumi. Desantnieks ir viegli apbruņots, straujš un kustīgs karavīrs. Kā pletne, kas trāpa ienaidniekam tieši starp acīm. Tanku armija ir kā karavāle, kas sadragā visu, kas ceļā. Triekt desantniekus pretī vācu tankiem nebija prāta darbs. Bet ko iesākt, ja citu līdzekļu nebija? Ko iesākt, ja karaspēka ir gana, bet tas sagatavots pavisam citam mērķim?

Ģenerālleitnants I. Roslijs atceras: "Korpusam trūka lielgabalu (zenītlielgabalu nebija vispār), nebija tanku, nepietika prettanku ieroču… Es lūdzu ģenerālim I. Masļeņņikovam apgādāt korpusu ar prettanku ieročiem, pastiprinot to kaut vai ar vienu tanku bataljonu. Diemžēl manu lūgumu, viņš noraidīja. Esot jākaro nevis ar spēku, bet ar prātu. Tā uzbudināti atbildēja ģenerālis, iesēdās automašīnā un aizbrauca. Es sapratu, ka viņam nebija nekā, ko man iedot" ("Kara vēstures žurnāls", 1972. gada 12. numurs, 79. lpp.).

Vācu tankus pavēlēja apturēt, liekot pretī varonību. Pikējošo bumbvedēju uzbrukumus no gaisa, liekot pretī entuziasmu.

Arī Staļingradas aizstāvēšanai nosūtīja desmit gvardes strēlnieku divīzijas. Simt trīsdesmit tūkstošus vīru. Aizsardzībai neapmācītus, bez lielgabaliem, bet ar… kaujas saucieniem uz lūpām… Desantnieki cīnījās varonīgi. Viņi neatkāpās.

Staļingradas ielās cīnījās arī tie desantnieki, kas vēl bija dzīvi no pirmā viļņa korpusiem. Trešais gaisa desanta korpuss tad jau bija pārdēvēts par 13. gvardes strēlnieku divīziju, kuru komandēja pulkvedis A. Rodimcevs. Tikmēr pie Maskavas izveidoja jaunu 3. gaisa desanta korpusu, kurā iesauca rezervistus.

Trīspadsmitās gvardes strēlnieku divīzijas karavīri — bijušie desantnieki aizstāvēja Staļingradu un sapņoja par darbu, kuru viņiem iemācīja pirms kara.

Taču desantnieku sapņi nepiepildījās. Viņus dzina pretī vācu tanku armādai.

Par 7. gaisa desanta korpusu saglabājušās ģenerālleitnanta N. Djomina atmiņas, kas publicētās "Kara vēstures žurnāla" 1978. gada 2. numurā. Rūgtas atmiņas.

Korpuss gatavojās desantam, bet 1942. gada decembrī pēkšņi tam pavēlēja no tūkstoš korpusa karavīriem izveidot divīziju, kurai uzreiz piešķīra gvardes nosaukumu un kuru nekavējoties nosūtīja uz Ziemeļrietumu fronti. Divīzijai bija jāforsē Lovates upe un jāpārrauj stipri nocietināta vācu aizsardzība bēdīgi slavenajā "Ramuševas koridorā". Uzbrukumā raidīja ne tikai šo vienu, bet arī divas citas no 8. korpusa (korpuss kā no gumijas, stiep, cik lielu gribi un ņem ārā divīzijas, cik vajag!).

Lovates krastos pie Staraja Rusas 1. gvardes strēlnieku korpusā karoja arī mans tēvs. Viņš redzēja un pēc kara man stāstīja, kā desantnieki centās pārraut vācu nocietinājumus. Taču atstāsim ģimenes atmiņas malā. Pamēģināsim iztēloties paši, kas no šī uzbrukuma varēja iznākt. Lai pārrautu stipri nocietinātu daudzjoslu aizsardzību, nepieciešami pietiekami stipri "instrumenti" — lielkalibra haubices, smagie tanki, sapieri ar dinamītu, liesmu metējiem un tanku traļiem, daudz mīnmetēju un reaktīvo raķešu iekārtu. Bez tam vajag izturīgus un drosmīgus karavīrus, prasmīgus artilērijas uguns koriģētājus un milzīgu daudzumu munīcijas. Tāda bruņojuma parasti desantniekiem nav un nebija arī šoreiz. Desantniekus dzina uz vācu ložmetējiem kā stahanoviešus uz Maskavas metro celtniecību. "Par dzimteni!", "Par Staļinu!"

"Neizsmeļamos" korpusus papildināja ar pašu labāko lielgabalgaļu, kādu Krievzemē vien varēja sadabūt un apmācīja desantam. Un atkārtojās tas pats. Pienāk pavēle, izveido divīziju, kurai uzreiz piešķir nosaukumu "gvardes" un — uz priekšu! Vai nu pārraut aizsardzību, vai aizsargāties pašiem.

Varam nosaukt jebkuru gvardes strēlnieku divīziju, kas aizstāvēja Staļingradu — visas izveidoja no gaisa desanta apakšvienībām. Trīsdesmit devīto gvardes — no 5. gaisa desanta korpusa ("Padomju gaisa desanta karaspēks", M., 1986., 156. lpp.). Četrdesmit pirmo gvardes — no 10. korpusa. Par trīsdesmit piekto, cerams, jūs jau atceraties.

Dārgie kritizētāju kungi! Ja vēl nepietiek, varu jūs apbērt ar skaitļiem, apakšvienību numuriem un nosaukumiem.

Arī Kurskas ielokā pretī vācu tankiem gāja desantnieki. Bijušo cīņu vietās tagad redzami pieminekļi, kuros precīzi norādīts, kādas desantnieku vienības atvairīja vācu tanku uzbrukumus. Protams, desantnieki cīnījās plecu pie pleca ar citu ieroču šķiru karavīriem.

Ģenerālis M. Kazakovs atmiņu grāmatā "Pie pagājušo kauju kartes" (M., 1971., 182. lpp.) atceras par 4. gvardes armiju: "Ceturto gvardes armiju izveidoja tikai no gaisa desanta apakšvienībām".

Cik tad īsti šo gaisa desanta apakšvienību vajadzēja, lai izveidotu armiju? Ceturto gvardes armiju raidīja galvenā uzbrukuma smailē. Tāpēc jau avansā tai iedeva šo godpilno nosaukumu. Biedrs Staļins velti nosaukumus nedāļāja. Viņš zināja, ka desantnieki atmaksās avansu dāsni… ar asinīm.

Piekto gvardes armiju komandēja mums pazīstamais A. Žadovs, kas kara sākumā bija 4. gaisa desanta korpusa pavēlnieks un kurš glāba izpletņu tūkstošus Berezinas upes rajonā. Armijas komandiera amatā ieceltajam Žadovam piešķīra arī ģenerālleitnanta zīmotnes. Piektajā armijā ietilpa ne tikai tās gvardes strēlnieku divīzijas, kas bija izveidotas no gaisa desanta vienībām vai, pareizāk sakot, bija nomainījušas nosaukumus, bet arī īstas gaisa desanta divīzijas, kuras nekad netika pārdēvētas. Zem vācu tanku kāpurķēdēm tika samaltas gan pārdēvētās, gan nepārdēvētās

divīzijas.

"Padomju militārās enciklopēdijas" 2. sējuma 489. lappusē lasām: "1943. gada 11. jūlijā SS 2. tanku korpusa tanku divīzija "Adolf Hitler" deva triecienu 95. gvardes strēlnieku un 9. gvardes gaisa desanta divīzijas 33. gvardes strēlnieku korpusa sadures vietā…" Tas notika otrā Kurskas ieloka pusē, bet visos vācu uzbrukumu virzienos tiem ceļa stājas desantnieki. Kad sākās milzīgā tanku kauja pie Prohorovkas, tad no padomju puses tajā piedalījās 5. gvardes tanku armija, kuru komandēja Rotmistrovs un 5. gvardes armija, kuras pavēlnieks bija Žadovs. Tātad atkal desantnieki…

Kāpēc desantniekus neizmantoja tam, kam viņus apmācīja pirms kara?

Tāpēc, ka "lielu desanta operāciju veikšana bez pilnīgas kundzības gaisa telpā, lidojuma joslā, desanta rajonā un turpmāko kaujas operāciju gaitā nav iespējama." (Gaisa desanta karaspēka pavēlnieks ģenerālpulkvedis D. Suhorukovs, "Kara vēstures žurnāls", 1981. gada 7. numurs, 71. lpp.).

Tas bija zināms arī pirms kara: lielu apakšvienību desantam nepieciešams, nevis vienkāršs vai nospiedošs pārsvars, bet pilnīga kundzība gaisā gan lidojumu joslā un desanta rajonos gaisā, gan desantnieku karadarbības rajonos uz zemes. Vārdusakot, šīs teicami apmācītās, taču viegli apbruņotās apakšvienības sekmīgi varēja izmantot tikai īpašos apstākļos. Piemēram, karā, kuru mēs iesākam ar pēkšņu, pretiniekam pilnīgi negaidītu triecienu. Vēl tās var izmantot pēc tā paša scenārija teritoriju sagrābšanai, kuras vāji kontrolē vācu aviācija — Rumānijā, Bulgārijā, Dienvidslāvijā un citur. Trešā iespēja — pēc Vācijas sagrāves neviena nepārvaldītu Francijas, Beļģijas, Holandes un citu Eiropas zemju teritoriju sagrābšanai. Ceturtā iespēja: neviena nepārvaldītu koloniju sagrābšanai, protams, pēc Eiropas metropoļu, to skaitā Padomju Savienībai draudzīgās Britānijas sagraušanas.

Karā, kas ilga gadus un kurā pretinieki bija spēkos līdzīgi, lielas desanta operācijas noveda pie katastrofām. 1942. gada februārī pie Vjazmas aizgāja bojā 4. gaisa desanta korpuss, bet 1943. gadā — pie Dņepras.

No šī viedokļa raugoties, pārsteigumu izraisa maršala Žukova memuāru 211. lappusē izlasāmās rindas: "Iespējamo kaujas operāciju raksturu noteica nepieciešamība ievērojami palielināt gaisa desanta spēkus. 1941. gada aprīlī sākās piecu gaisa desanta korpusu veidošana". Kā to nepamanīja modrā padomu cenzūra?!

1941. gada februārī G. Žukovu iecēla par Ģenerālštāba priekšnieku, un nekavējoties sākās vēl nepieredzēta jaunu apakšvienību veidošana. Piecu gaisa desanta korpusu radīšana bija tikai sākums. Biedrs Žukovs tīkoja palielināt desanta apakšvienību skaitu, ievērojot "iespējamo kaujas operāciju raksturu"… Par kādām operācijām domāja Ģenerālštāba priekšnieks? 1936. gadā pieņemtajā Sarkanās Armijas reglamentā bija pateikts pilnīgi skaidri, ka gaisa desanta karaspēka izmantošana iespējama tikai uzbrukuma operācijās un tikai sadarbībā ar citu ieroču šķiru karaspēku, kas uzbrūk frontē (skat. 7. punktu). Uzbrūk! Padomju Ģenerālštābā plānoja uzbrukumu. Šāds secinājums rodas, pat neielūkojoties reglamentā.

Ja Staļina un Žukova nodoms izdotos, tad gaisa desanta karaspēka izmantošana neradītu nekādus sarežģījumus. Bet Hitlers sita pirmais, un padomju desants vairs nebija vajadzīgs. Visu kara laiku Staļins pacietīgi gaidīja, kad vācu aviācija būs tiktāl novājināta, ka varēs izmantot desanta karaspēku Eiropas teritoriju "atbrīvošanai". Visu kara laiku gaisa desanta karaspēku papildināja ar vislabākajiem rezervistiem, kurus apmācīja un sagatavoja jau pirms kara. Bet vācu vērmahts cīnījās prasmīgi un sīksti, vācu aviācija nekļuva vājāka, un padomju desantnieki bija spiesti aizbāzt caurumus frontē. Tāpēc tagad ģenerāļu atmiņās, piemēram, lasām: "36. gvardes strēlnieku divīziju izveidoja no 9. gaisa desanta korpusa pēc 1942. gada 31. jūlija direktīvas…5. augustā divīzijas apakšvienības sāka iekāpšanu dzelzceļa ešelonos, kaut arī tai brīdī divīzija vēl nebija izveidota līdz galam — trūka artilērijas pulka, dažu speciālu apakšvienību…" (K. Akimovs. "No Volgas līdz Alpiem", M., 1987., 4. — 5. lpp.).

Biedrs Staļins parasti strādāja un lēma naktīs. Trīsdesmit pirmajā jūlijā — tas droši vien bija pirms pusnakts vai pēc tās, tātad jau pirmajā augustā. No biedra Staļina kabineta direktīva apceļoja citus kabinetus, iekams tā nokļuva korpusa komandiera rokās. Un uzreiz bija jākāpj vagonos… Bez artilērijas pulka… Nekas! Iztiksiet!

No korpusu karavīriem veidoja gvardes divīzijas, kuras vienā naktī sadzina vagonos, un — uz priekšu, uz pirmajām līnijām! Korpusus papildināja rezervisti, kurus apmācīja lēkšanā ar izpletni… Un sākās viss no gala…

1944. gadā izveidoja trīs jaunus gaisa desanta korpusus: trīsdesmit septīto (ģenerālleitnants P. Mironovs), trīsdesmit astoto (ģenerālleitnants A. Utvenko) un trīsdesmit devīto (ģenerālleitnats M. Tihonovs).

Šie korpusi atšķīrās no citiem ar to, ka tajos ietilpa nevis trīs brigādes, bet trīs divīzijas katrā. 1944. gada oktobrī šos korpusus apvienoja Atsevišķajā gaisa desanta gvardes armijā ("Padomju gaisa desanta karaspēks", 276. lpp.).

Biedrs Staļins gatavojās "atbrīvot" Eiropu…

Bet Hitlers pie Balatona ezera pēkšņi deva triecienu… Eiropas "atbrīvošana" aizķērās, jo Atsevišķo gvardes gaisa desanta armija steigšus bija jāpārdēvē 9. gvardes armijā, bet trīs tās korpusi un deviņas divīzijas — gvardes strēlnieku korpusos un divīzijās…" 9.gvardes armija bija pilnīgi nokomplektēta ar labi apmācītiem virsniekiem, seržantiem un ierindniekiem, kas bija ieguvuši prasmi karot ienaidnieka aizmugurē" (Turpat 277. lpp.).

Ko no tā var secināt?

Sarkanās Armijas paši labākie spēki — ap 1 000 000 vīru — gatavojās īpašām operācijām pretinieka aizmugurē. Kad Staļina nodoms izjuka, šīs īpašās operācijas nebija vajadzīgas. Desantniekus dzina uz fronti, kur viņiem bija jāpilda pavisam citi uzdevumi. Šo uzdevumu veikšanai desantniekiem nebija ne pieredzes, ne vajadzīgo ieroču.

Pašu labāko miljonu nobendēja bez jebkādas jēgas!

Ja viss notiktu tā, kā to bija iecerējis biedrs Staļins, tad miljons lieliski sagatavotu desantnieku būtu pats labākais paņēmiens pasaules iekarošanas plāna īstenošanā.

Kāds tehniskais nodrošinājums vajadzīgs, lai miljons vīru sekmīgi piezemētos biedra Staļina norādītajā apvidū? Šajā sakarā mani kritizētāji atgādinājuši amerikāņu rūgto mācību, 1944. gadā izceļot desantu Normandijā. Lai desants izceltos, bija nepieciešams milzīgs skaits lidmašīnu un planieru.

Jā, tā tas bija. Amerikāņiem forsējot Reinu, arī bija nepieciešams milzīgs daudzums pontonu, desanta laivu un citu karamateriālu. Bet Sarkanā Armija, forsējot Dņepru, izmantoja to, kas… gadījās pa rokai. Ja simti noslīka, tad tā, lūk, tam bija jānotiek… Neproti peldēt, tātad nederi Sarkanajā Armijā!

Vai varam iedomāties amerikāņu karavīrus, kuri peld pāri Reinai, pieķērušies pie baļķēniem? Bet aizmugurē čekisti ar ložmetēju kārtām paskubina peldētnepratējus…

To iedomāties ir grūti. Mēs dzīvojam citā pasaulē. 1942. gadā pie Vjazmas Sarkanā Armija nometa desantu — gaisa desanta korpusa 8., 9., 214. brigādes un 1 .gaisa desanta korpusa 211. brigādi. Sešās naktīs pretinieka aizmugurē nometa 7000 desantnieku un 1500 konteineru ar ieročiem un karamateriāliem. Lai nomestu tik lielu desantu, amerikāņiem vajadzētu daudz lidmašīnu. Bet Sarkanajai Armijai pietika ar… 64 lidmašīnām PS-84 un TB-3 ("Kara vēstures žurnāls", 1975. gada 9. numurs, 82. — 83. lpp.).

Eiropas, Āzijas un citu kontinentu teritoriju "atbrīvošanā" visus padomju gaisa desanta spēkus uzreiz neplānoja iesaistīt. Tāpat neplānoja visus desantniekus sūtīt pret Vāciju. Staļins varēja izvēlēties, ko sagrābt vispirms un ko — pēc tam. No Klusā līdz Indijas okeānam un no tā — līdz Atlantijas okeānam pletās teritorijas, kas gaidīja savu "atbrīvošanu no kapitālisma jūga". Kamēr Eiropā Hitlers citu pēc citas grāva koloniālās metropoles, tikmēr Staļinam pavērās iespējas bez sevišķas pretestības sagrābt nevienam nepiederošas kolonijas.

Vispirms bija jānospiež uz ceļiem Vācija. Pēc tam padomju aviācijai jānodrošina desantu izcelšana. Pirms kara Padomju Savienībā modernizēja bumbvedējus DB—3F, lai tajos varētu pārvadāt desantniekus vai desanta kravas. Desanta spēku vajadzībām pārbūvēja bumbvedējus SB. Bumbvedējus TB-1 un TB-3 uzbūvēja divējādai izmantošanai — pretinieka objektu bumbošanai un desanta transportēšanai. Vienā bumbvedējā varēja pārvadāt 32 karavīrus ar izpletņiem vai 50 karavīrus bez tiem.

Līdz 1941. gada 22. jūnijam Sarkanajai Armijai piederēja ap tūkstoš TB-1 un TB-3. Tas nozīmēja, ka vienā reizē varēja pārvadāt 32 000 — 50 000 karavīru. Bez tam bija arī lidmašīnas R-5 un U-2. Tās gan spēja uzņemt maz desantnieku, toties to bija pietiekami daudz, lai varētu pārvadāt ievērojamu skaitu karavīru. Pirms kara Staļins saņēma no ASV vislabāko transportlidmašīnu pasaulē — "Douglas DC-3". Drīz Padomju Savienībā to sāka ražot sērijveidā. Pēc Vācijas sagrāves (lasi — Ploješti naftas atradņu sagrābšanas) Padomju Savienības rūpniecība varēja uzsākt Antonova planieru "Massovij-4" un lidmašīnu PS-84 ražošanu sērijveidā — Jakovļeva iznīcinātāju un Iļjušina triecienlidmašīnu vietā.

Reiz biedrs Staļins uzdeva lidmašīnu konstruktoram A. Jakovļevam trijos mēnešos uzbūvēt jaunu iznīcinātāju, kas būtu pats labākais pasaulē. To izdzirdējis, Jakovļevs esot pasmaidījis un pieklājīgi paskaidrojis neapķērīgajam Staļinam, ka Amerikā tāda iznīcinātāja radīšanai patērē divus gadus. Biedrs Staļins izbrīnīts jautājis: "Bet vai tad jūs, biedri Jakovļev, esat amerikānis?"

Trijos mēnešos Jakovļevs patiešām uzbūvēja lielisku iznīcinātāju. Viņš izpildīja Staļina

pavēli.

Ļaudīm, kuri tagad atceras, cik kara gados amerikāņiem bija vajadzīgas desanta transportlidmašīnas, atbildu: "Bet vai tad jūs esat amerikāņi?"

21.  nodaļa . Ka cietuma partikas devu pielīdzināt Kremļa

pārtikas devai?

"Būtībā komunisma ideja ir svēta un mūžīga"

Avīzes "Krasnaja Zvezda" 1995. gada 18. janvāra numurs.

Vēlreiz iedomāsimies, kā tagad jūtas tie vēsturnieki, kurus savulaik uzpirka komunisti, liekot viņiem izkropļot Krievijas pagātni. Nopirktajiem bija jāsacer grāmatu un rakstu tūkstoši, lai pierādītu Padomju Savienības kara tehnikas vājumu, ļaužu garīgo atpalicību un lai nodemonstrētu vācu pārākumu. Grūti, ai, cik grūti veicās tabulu taisīšana tā, lai, piemēram, ailītē "vācu smagie tanki" nulles vietā varētu ierakstīt kādu citu skaitli.

Uzpirktie izmantoja viltīgu paņēmienu, proti, no 1941. gada statistikas aili "smagie tanki" izsvītroja pavisam. Tās vietā visās rokasgrāmatās, uzziņu krājumos, rakstos un tabulās parādījās — "smagie un vieglie tanki". Re, kā veikli!

1941. gadā Vācijai nebija smago tanku, taču padomju statistika liecināja, ka bija. Ieviešot universālo ailīti "smagie un vidējie tanki", uzpirktie spēja pierādīt, ko tik gribēja un ko viņiem pavēlēja. Piemēram, Vācija nespēja apgādāt savus karavīrus ar aitādas kažokiem, bet komunisti, izmantojot šos statistiskos trikus, spēja radīt ilūziju, ka ziemā vērmahts tērpās tikai aitādas kažokos. Lai to izdarītu, nevajadzēja daudz. Pietika ar to, ka ieviesa aili "Kažoki un šineļi". Un viss! Un ailītē uzreiz parādījās sešciparu skaitlis. Vācu karavīriem frontē nebija velteņu. Bet, padomju statistikā ieviešot aili "velteņi un zābaki", tikpat viegli bija iespējams radīt ilūziju, ka bijuši arī velteņi. Tādējādi var pierādīt, ka Hitleram piederēja daudz zelta (karā zelts noder vienmēr). Jāapvieno tikai ailes "Zelta ieguve" un "Tērauda ražošana" un jāsaskaita tonnu miljoni kopā. Sen zināms, ka karā nafta ir pati galvenā stratēģiskā izejviela. Hitleram naftas trūka. Bet komunisti spēja pierādīt, ka naftas Hitleram bija atliku likām. Pietika ailīti "Naftas ieguve" sapludināt ar ailīti "Ogļu ieguve", un viss kārtībā. Ja skaitļi joprojām nešķita pietiekami iespaidīgi, tad varēja pievienot trešo ailīti — "Kūdras ieguve".

Tāda "statistika" ļauj cietuma pārtikas devu pielīdzināt Kremļa pārtikas devai. No zāģskaidām, zvirbuļu mēsliem un saslaukām izceptās rupjmaizes tonnas jāpieskaita melnā kaviāra tonnām. Pēc tam droši var rakstīt, ka padomju zeks nometnē katru dienu saņēmis 450 gramus melno ikru un rupjmaizes, 132 gramus kūpinātas stores un iesmakušu siļķu, 500 gramus ananāsu, apelsīnu, banānu un sasalušu kartupeļu ar smirdošiem, skābētiem kāpostiem. Ej noskaidro, cik bija melno ikru, storu un ananāsu un cik — iesmakušu siļķu un sasalušu kartupeļu!

Piecdesmit gadu Padomju Savienībā izplatīja melīgas ziņas par padomju un vācu smago tanku skaitu. Piemēram, 1978. gadā lielais vēstures pazinējs A. Mercalovs uzrakstīja grāmatu "Rietumvācijas buržuāziskā otrā pasaules kara historiogrāfija", kurā pavēstīja, ka otrā pasaules kara laikā vācu vērmahtam bija pusotras reizes vairāk smago un vidējo tanku nekā Sarkanajai Armijai.

Atvērsim armijas ģenerāļa M. Garejeva garadarbu un arī tur izlasīsim to pašu — 1941. gada

22.   jūnijā Austrumu frontē vācu vērmahta bruņojumā esot bijuši 2800 smagie un vidējie tanki ("Vīrišķība", 1991. gada 5. numurs, 232. lpp.).

Arī pulkvedis V. Anfilovs sacerējis daudz grāmatu, kurā lasām zilus brīnumus par vācu smagajiem un vidējiem tankiem. Grāmatā ""Zibenskara" krahs" autors, apcerot tanku skaitu vācu armijā, nosaucis to pašu skaitu — 2800 (71 .lpp.).

Vai patiešām tik grūti bija uzskaitīt precīzi un nosaukt atsevišķi, cik smago un cik vidējo tanku bija vācu armijas bruņojumā? Kas traucē kūpinātas stores nodalīt no iesmakušām siļķēm?

Pievērsīsimies Padomju Savienības maršala N. Ogarkova vētrainajai darbībai hitlerisma propagandēšanā. Jūs, biedri maršal, strādājat labāk par pašu Jozefu Gēbelsu! 1941. gadā Vācijā izdotajos militārajos žurnālos vācu smagie tanki nav pieminēti. Tas tāpēc, ka gluži vienkārši to nebija. Smagos tankus varēja aplūkot tikai zīmējumos, bet tos turēja slepenībā. Nacistu propaganda par smagajiem tankiem nebazūnēja. Toties padomju pēckara propaganda skandina par tiem pilnā mutē. Kam jūs, Ogarkova kungs, gribat to iestāstīt? Varbūt grasāties kādu iebiedēt? Jums padotie propagandisti ir acīmredzami pārcentušies, iztēlojot hitleriešus stiprākus nekā viņi bija patiesībā.

Padomju Savienības maršals V. Kuļikovs propagandē uzvarētā nacisma idejas ne mazāk uzcītīgi. Viņa vadībā padomju propagandisti apdziedājuši un lielījuši nacistus pietiekami. Tagad Kuļikova kungs saņem pensiju no Krievzemes valsts kases…

Ko par to domājat jūs, Krievijas aizsardzības ministra kungs?

Anfilova un Mercalova pasaciņas piecdesmit gadu paklausīgi kala galvās Bruņutanku akadēmijas audzēkņi. Ik gadu tika rīkotas visnotaļ zinātniskās konferences, kuras apmeklēja arī ielūgti viesi no ārzemēm. Viņi uzmanīgi klausījās par "2800 smagiem un vidējiem vācu tankiem". Konferences prezidijā sēdēja padomju militārās zinātnes lielākie spīdekļi.

Vai tiešām jums, virsnieku kungi, kas apmeklēsiet nākošo "zinātnisko" konferenci nebūs tik daudz dūšas, lai ielaistu ar akmeni šādam prezidijam?

Atzīšos godīgi. Savulaik, sēžot konferenču zālē, man to izdarīt nebija drosmes. Tāpēc pirmajā izdevīgajā brīdī es bēgu. Es aizbēgu no valsts, kurā fašistiskie vēstures falsifikatori jutās drošāk nekā doktora Gēbelsa propagandas ministrijā. Vai patiešām nevienam negribas bēgt vienalga, kur, kaut vai pie velna vecāsmātes un brēkt cik spēka: "Mūs krāpj!!!"

Vēl par vienu komunistu pielietotu triku, kas ir tikpat nelietīgs kā nule pieminētie. To izgudrojuši padomju vēsturnieki V. Rapoports un J. Aļeksejevs. Viņi saka: "Smagais tanks KV neatpalika no vācu analogiem" ("Nodevība pret dzimteni", Londona, "OPI", 1989., 436. lpp.).

Abi it kā uzteic padomju tanku, taču šī uzslava ir ļaunāka par zaimiem. Cilvēks, kas militārās lietās pārāk neiedziļinās, izlasījis šādu teikumu, nospriež, ka 1941. gadā gan Padomju Savienībā, gan Vācijā būvēja smagos tankus un ka padomju tanki pārlieku "neatpalika no vācu analogiem", varbūt pat maķenīt pārspēja tos. Biedri sarkanie vēsturnieki! Nosauciet, lūdzu, šos jūsu daudzinātos "vācu analogus"! Vai salīdzināt tanku KV ar tanka attēlu albumā ir godīgi? Kāpēc lasītāji tā jākrāpj? Pirmos vācu smagā tanka VK4501 eksperimentālos paraugus konstruktori gatavojās nodemonstrēt fīreram viņa dzimšanas dienā — 1942. gada 20. aprīlī (Armoured Fighting Vehicles of Germanv. Spain: "Profile", 1978., P. 119).

Ādolfs Hitlers gatavojās karam diezgan neparastā veidā. 1941. gada vasarā pavēlēja uzbrukt Padomju Savienībai, nenovilcinot šo militāro kampaņu līdz rudenim, taču pirmā smagā tanka izmēģinājuma paraugu kara tehnikas konstruktori plānoja parādīt tikai 1942. gada pavasarī. Acīmredzot to būvēja kādām citām militārām kampaņām. Kā ffrers gatavojās satriekt milzīgo padomju impēriju? Vai nomētāt ar cepurēm?

Ja kādam bija tanku KV analogi, tad tie bija Staļinam. Piemēram, eksperimentālie modeļi T- 100, SMK, KV-3, KV-220. Tiem bija gan savi trūkumi gan savas priekšrocības salīdzinājumā ar KV-1 un KV-2. Bet Staļinam bija, ko izvēlēties. Hitlers varēja izvēlēties zīmējumus. Ja 1941. gadā Hitlers pavēlētu uzbūvēt kaut ko līdzīgu padomju "novecojušajam" un "neveiklajam" T-35, kuru tolaik padomju kara "rūpnīcās vairs nebūvēja, tik un tā šī pavēle netiktu izpildīta. Lai uzbūvētu kaut vai "novecojušu" T-35, vispirms vajadzīgi tehniskie zīmējumi, pēc tam jāuzbūvē eksperimentālie paraugi, kuri jāizmēģina poligonos. Bet tam vajadzīgi mēneši un gadi. Hitleram vairs nebija laika eksperimentiem. Vēsture viņam bija atvēlējusi pārāk maz laika. Arī to laika mazumiņu, ko tā bija viņam devusi, fīrers izlietoja diezgan savdabīgi, proti, 1939. gadā sāka karot pret visu pasauli. Un tikai 1941. gadā atskārta, ka jābūvē smagie tanki… Vai to var saukt par gatavību karam?

Un vēl viens komunistu triks — atzīt KV tanka priekšrocības, skumīgi piebilstot, ka bruņojumā pavisam esot bijušas tikai 636 kaujas mašīnas… Šīs skumīgās nopūtas atskan pilnīgi visās grāmatās, avīžu un žurnālu rakstos. Grūtsirdīgās komunistu nopūtas visai skanīgi atbalsojas Rietumu militārajā literatūrā. Pēc tam tikpat grūtsirdīgi nopūšas miljoni lasītāju… Jā, iespiestam vārdam patiešām piemīt liels spēks!

Runājot par 636 tankiem KV, sarkanbrūnie propagandisti melojuši arī šoreiz. Tāds skaits tanku KV bija Sarkanās Armijas bruņojumā līdz 1941. gada 30. maijam. Līdz 1941. gada 22. jūnijam uzbūvēja 677 tankus KV-1 un KV-2. Neiegrimsim sīkumos! Lai būtu 636! Bet grūtsirdīgas nopūtas gan ir pilnīgi liekas. Nevienā citā armijā nebija neviena tanka, kas varētu līdzināties padomju tankam KV. Turklāt tankus KV tolaik jau būvēja sērijveidā. 1941. gada otrajā pusgadā uzbūvēja vēl 965 tankus KV. Bet Vācija nespēja uzsākt smago tanku ražošanu sērijveidā, jo vācu konstruktori tos vēl tikai zīmēja. Pirmos vācu smagos tankus izmēģināja kaujas laukā tikai 1942. gada augusta beigās. Tās, protams, bija labas un jaudīgas kaujas mašīnas, bet tik un tā vairākos tehniskos rādītājos tanki KV palika nepārspēti. Uzvaru kaujas laukā dod manevrs. Tā uzskatīja Sunczi, Čingizhans, Batijs, Napoleons, Kutuzovs, Brusilovs, Guderians, Vatutins un citi karavadoņi.

Visos parametros, kas raksturo manevrēšanas spējas, (maksimālais ātrums, braucot pa ceļiem un šķēršļotā apvidū, caurgājība, nobraukums ar pilnām degvielas tvertnēm) tanku KV pārspēt neizdevās. Turklāt KV bija uzstādīts dīzeļ dzinējs — jaudīgs, ekonomisks, izturīgs gan salā, gan tveicē, ugunsdrošs. Vācijā, Rūdolfa Dīzeļa dzimtenē, tādu dzinēju nebija. Vēl piebildīšu, ka padomju kara tehnikas konstruktori neapstāj ās pie sasniegtā, bet nemitīgi pilnīgoja tanku KV konstrukciju, kā arī gatavoja ražošanai sērijveidā tankus IS. Šīs kaujas mašīnas palika nepārspētas līdz kara beigām visos tehniskajos rādītājos. Austrumu frontē vācu vērmahts ieguva trofejās gan T- 34, gan KV modeļu tankus, tomēr izdibināt padomju tanku būvētāju "vislielāko noslēpumu" vācu konstruktori nespēja. "Vislielākais noslēpums" bija degungalā — dzinējs un piedziņa vienuviet, bet tik un tā vācu tanku konstrukcijā nekādi pārveidojumi nenotika, dzinējs tanka korpusa aizmugurē, bet piedziņa priekšā — šī kļūda tika atkārtota arī turpmākos kara gadus. Vācu tanku konstruktori pūlējās uzbūvēt 45 tonnas smagu tanku — kā padomju KV — bet iznāca "Tīģeris", kas svēra 57 tonnas.

Jo lielāks svars, jo grūtāk braukt apvidū, kur nav ceļu. Jo balsta veltņu diametrs lielāks, jo vieglāk tanks pārvar šķēršļus. Tāpēc konstruktors ir ieinteresēts, lai balsta veltņu diametrs būtu liels, bet no otras puses ātruma un caurgājības palielināšanas nolūkā viņš vēlas maksimāli palielināt veltņu skaitu. Galu galā jāizvēlas — vai nu maz lielu vai daudz mazu veltņu. Vairāk par 4 — 5 veltņiem vienā pusē uzstādīt nav iespējams. Ja "Tīģeris" svērtu mazāk, tad ar tādu veltņu skaitu pilnīgi pietiktu. Bet piecdesmit septiņas tonnas smagajam milzenim bija vajadzīgi astoņi lieli veltņi. Tad vācu inženieri izdomāja, ka katrā pusē veltņi jānovieto trijās rindās… Rūpnīcā izgatavoja ļoti plānus veltņus — kā šķīvjus — un novietoja katrā pusē pa trim šaha lauciņa veidā. Vilks nu bija paēdis, un arī kaziņas dzīvas. Tankam bija lieli veltņi, un katrā pusē — astoņi smaguma atbalsti…

Taču pasaulē nekad nav labuma bez ļaunuma. Plānie veltņi ļoti ātri nolietojās. Pēc pāris stundu ilga brauciena šķēršļotā apvidū "Tīģerim" bija jāmaina šķīvjveidīgie veltņi… "Panterām" tā pati nelaime. "Šķīvīši" nodila un mehāniķi, lādēdami inženierus, tos mainīja.

Iedomāsimies, ka tanku bataljons veicis divu stundu ilgu braucienu. Pēc divām stundām gribot negribot jāapstājas kaujas mašīnām jānoņem kāpurķēdes un jānomaina veltņi.., Mācībās to var izdarīt bez īpašiem sarežģījumiem. Bet kaujas laukā? Piemēram, 1943. gada vasarā pie Prohorovkas.

Bet "Tīģera" kāpurķēdes bija platas un smagas. Citādi tās nespēja izkustināt no vietas piecdesmit septiņas tonnas smago metāla dinozauru.

Un vēl viena nelaime — tik smagu tanku nespēja izturēt nekāds tilts. Pontonu tilti arī ne. Tāpēc pārbraukt upes "Tīģeris" spēja tikai pa dzelzceļa tiltiem. Frontē vācieši vispirms bija spiesti atņemt pretiniekam dzelzceļa tiltu, pēc tam — dzelzceļa staciju ar augstām dzelzceļa platformām, iekraut tankus ešelonā un pārvest pāri upei, kur šajā stacijā ar augstām platformām atkal izkraut…

Vienkārši, vai ne?

Tā tikai liekas. "Tīģeris" bija tik plats, ka uz parastas dzelzceļa platformas to novietot nebija iespējams.

Tad vācu konstruktori izgudroja tam šaurākas kāpurķēdes. Tanks brauca ar platajām, bet līdzi veda šaurās… Ja bija jāforsē upe, tad tanks piebrauca pie dzelzceļa stacijas ar augsto platformu, turp devās arī smagā automašīna ar šaurajām kāpurķēdēm kravas kastē. Kaut arī tās bija šauras, tik un tā divas kāpurķēdes vienā automašīnā iekraut nevarēja, bija jāved divās. Līdzi vēl brauca trešā ar celtni, jo ar rokām kāpurķēdes nevarēja pacelt. "Tīģerim" noņēma platās kāpurķēdes, pirmo veltņu rindu, "uzģērba" šaurās, un tanks lēnām uzbrauca uz platformas, ceļā cenšoties neuzbraukt uz pārāk mīkstas grunts, jo ar šaurajām kāpurķēdēm tanks varēja iestigt. Pēc tam platās kāpurķēdes ar celtni iekrāva kravas automašīnās, kas arī uzbrauca uz dzelzceļa platformām, un ešelons pār tiltu šķērsoja upi. Otrā upes krastā ešelons apstājās dzelzceļa stacijā, kur visas iepriekš minētās operācijā bija jāatkārto, šoreiz tikai citā secībā.

1941. gadā Hitleram tamlīdzīgas kara tehnikas nebija. Bija tikai drosmīgas ieceres. Pirmo smago tanku izmēģinājumi beidzās 1942. gada rudenī, un tikai decembrī pirmais smago tanku bataljons ieradās frontē.

Bataljons ieradās mazliet par vēlu. Vērmahta 6. armija jau bija ielenkta pie Staļingradas. No 1940. līdz 1941. gadam padomju kara rūpniecība uzbūvēja 1 601 smago tanku, bet vācu kara rūpniecība — nevienu. 1942. gadā padomju kara rūpniecība uzbūvēja 2553 smagos tankus, bet vācu — 89. Līdz Staļingradas aplenkumam un lielajam pavērsienam karā pavisam uzbūvēja 89 vācu un 4154 padomju smagos tankus. Ja pieskaitīsim "novecojušos" T-35, tad padomju smago tanku bija vēl vairāk.

Tiesa, vācu vērmahts un Sarkanā Armija izmantoja smagos tankus pilnīgi atšķirīgi. Vācu militārā zinātne bija ļoti attīstījusies, vācu ģenerāļi aptvēra stratēģijas pašu galveno principu — spēku koncentrēšanu. Diemžēl kaujas laukā šo principu ne vienmēr pielietoja, tāpēc bija spiesti karot vairākās frontēs vienlaikus. Šī iemesla dēļ vācu ģenerāļi nespēja visus astoņdesmit deviņus smagos tankus raidīt vienā frontē pret vienu pretinieku. Toties padomju militārā zinātne nekad neatkāpās no stratēģijas principiem. Visus 4154 tankus KV, kas bija uzbūvēti līdz Staļingradas aplenkumam un lielajam pavērsienam karā, Sarkanā Armija izmantoja tikai padomju un vācu frontē. Un "novecojušos" T-35 arī.

Kāpēc Sarkanās Armijas tanku pārākums neizpaudās jau 1941. gada jūnijā?

Tāpēc, ka Sarkanā Armija negatavojās aizstāvēties. Tā gatavojās agresijai.

Šis iemesls radīja sekas, kas draudēja ar pilnīgu katastrofu.

Sarkanā Armija gatavojās uzbrukt, tāpēc milzīgas tanku armādas tika sakoncentrētas pie pašas robežas. Vācieši darīja tāpat, tikai viņiem tanku bija mazāk. Vācieši deva negaidītu triecienu, un liela daļa padomju tankistu krita, nepaguvusi aizskriet līdz savām kaujas mašīnām. Tankus sabojāja vai sagrāba neskartus bez apkalpēm. Ja viss notiktu pēc Staļina ieceres, tad iznākums vācu vērmahtam būtu tikpat bēdīgs. Vienīgā atšķirība — vāciešiem bija septiņas reizes mazāk tanku nekā sarkanarmiešiem, tātad vērmahta sagrāve notiktu ātrāk un vienkāršāk.

Sarkanā Armija gatavojās uzbrukumam, tāpēc štābi un sakaru mezgli atradās tik tuvu valsts rietumu robežām. Vācu vērmahts rīkojās tieši tāpat. Spējš, negaidīts sitiens, un tanku armādas palika bez sakariem.

Sarkanā Armija plānoja pēkšņu triecienu 1941. gada 6. jūlijā. Kā pirms jebkura grandioza pasākuma, armija drudžaini tam gatavojās. Tanku apakšvienībās gatavošanās izpaužas tā: mehāniķi maina vai nostiprina kāpurķēdes, regulē dzinējus un ātrumu kārbas, tīra lielgabalu stobrus. Pirms šīs procedūras no tankiem izkrauj munīciju, izlej degvielu un eļļu. Vācu tanku apakšvienībās tas notika jūnija vidū. Šajā brīdī jebkurš spējš un negaidīts trieciens jebkurai armijai ir nāvējošs. Taču Sarkanā Armija, saņēmusi vācu triecienu, to izturēja, jo tā bija ļoti stipra un ļoti liela. Vācu sitiens nāca brīdī, kad sarkanarmieši bija izjaukuši ieročus, un kara tehniku, izlējuši degvielu un eļļu, gatavojoties visu vēlreiz pārbaudīt, noregulēt, sakārtot, lai 6. jūlijā plānotais uzbrukums izdotos.

Tāpēc, lūk, dažus gadus vēlāk Staļins spēja iekarot tikai daļu Vācijas teritorijas.

Sarkanā Armija gatavojās agresijai, tāpēc valsts rietumu robežu tuvumā tika sakoncentrēti milzīgi tanku detaļu, degvielas, munīcijas un citu karamateriālu krājumi. To pašu darīja vācu vērmahts, tikai mazākā mērogā. 1941. gada 22. jūnijā vācieši deva negaidītu triecienu, atsviežot pārsteigtās sarkanarmiešu vienības dažus kilometrus atpakaļ. Bet ar to pietika — pasaulē vislabākie tanki palika bez degvielas, munīcijas un rezerves detaļām.

Sarkanā Armija gatavojās plašai agresijai, tāpēc slepus pa dzelzceļiem pieveda tuvāk robežām tūkstošus tankus. Vācu trieciens pārsteidza dzelzceļa ešelonus ceļā. Vācu aviācija sabojāja dzelzceļa sliedes, un ešeloni ar tankiem apstājās pavisam. Kājnieki varēja izkāpt no vagoniem un doties pretī ienaidniekam, bet ko lai iesāk ar 47 tonnas smagajiem KV?

Sarkanā Armija gatavojās uzbrukt, nevis aizstāvēties. Kremļa iemītnieki neticēja, ka Vācija varētu uzbrukt pirmā. Viņiem bija pietiekami daudz iemeslu neticēt. Padomju izlūkdienesta aģenti nepārtraukti ziņoja par stāvokli vācu kara rūpniecībā. No ziņojumiem izrietēja tikai viens vienīgs secinājums — Vācija nav gatava karam un, iekams neuzsāks smago tanku ražošanu sērijveidā, pirmā karu nesāks. Bet Vācija sāka. Kas cits Hitleram atlika? Vācu aviācija pēkšņi uzbruka padomju kara lidlaukiem, nodarīdama milzu zaudējumus. Palicis bez munīcijas, degvielas un rezerves detaļām kara tehnikai un pazaudējis tūkstošus tanku robežu tuvumā un dzelzceļa ešelonos, Sarkanās Armijas tanku karaspēks joprojām saglabāja kaujasspējas. Tomēr vācu aviācijas nomācošais pārsvars gaisā neļāva tās izmantot. Padomju izlūklidmašīnas nespēja pacelties gaisā. Tās, kuras spēja, pretinieks notrieca. Padomju ciklopam bija izsistas acis. Bez izlūklidmašīnām ciklops neredzēja neko. Citi izlūkošanas paņēmieni šajā situācijā nebija pietiekami efektīvi. Kamēr aģenti nogādāja rezidencēs mikrofilmiņas, tikmēr stāvoklis frontē bija pilnīgi pārmainījies, vācu tanku ķīļi, salauzuši pēdējos padomju pretestības punktus, bija iegājuši dziļi padomju aizmugurē. Kur tie īsti atradās, aklais ciklops neredzēja. Bezspēcīgās dusmās viņš sparīgi vēzēja savas varenās tērauda dūres, nespēdams nodarīt pretiniekam nekādu ļaunumu. Vācu vērmahtam bija neaptverami maz tanku, turklāt visi — novecojuši. Bet tie bija redzīgi.

Lai izprastu 1941. gada traģiskos notikumus, jāpievērš izmanība arī padomju smago tanku konstrukcijai. Esmu jau pieminējis "novecojušos" T-35. Šo kaujas mašīnu uzbūvēja, lai "kvalitatīvi pastiprinātu tanku karaspēku pretinieka nocietināto aizsardzības joslu pārraušanā". Ar nocietinātajām aizsardzības joslām jāsaprot tādas kā : "Heilsbergas trijstūris" Kēnigsbergas rajonā vai Oderas un Vartas upes izliekumā. Šādas aizsardzības joslas parasti pārrauj vasaras mēnešos piemēram, jūlijā. Bet Hitlers sita pirmais, un aizsardzības joslu pārraušana bija jāatliek. Vai nav briesmīgi, ja instruments ir, bet nav piemērotas vietas, kur to pielietot? Tādā gadījumā tas j āpielieto citur, kur tas nav tik efektīvs. Strauji mainīgā situācijā T-35 pielietot patiešām ir grūti. T-35 lieti der cīņā pret pretinieka nocietinājumiem, jo tie nemainīgi atrodas noteiktā vietā. T-35 domāts pakāpeniskai, apdomīgai pretinieka nocietinājumu sagraušanai.

Arī tanki KV bija domāti aizsardzības pārraušanai. Tā šīs kaujas mašīnas dēvēja oficiāli. Īpaši raksturīgi tas bija tankam KV-2. To uzbūvēja neparasti ātri (vienā mēnesī) — "atbrīvošanas" karagājienā pret Somiju. KV-2 vēl paguva piedalīties šajā karā, kurā tam bija jāpārvar ļoti stipri nocietinājumi: — dzelzsbetona dotus ieņēma izmantojot ļoti liela kalibra lielgabalus un tikai tad, kad izdevās pietuvoties nocietinājumiem tik tuvu, lai atklātu uguni tiešā tēmējumā. Taču pievilkt lielgabalu tuvu nocietinājumiem parasti neizdevās. Somu snaiperi, ložmetējnieki, artilēristi iznīcināja apkalpes un smagos vilcējus, iekams izdevās novietot lielgabalu ugunspozīcijā. Tā dzima ideja uz KV šasijas novietot kaut ko pamatīgu, aizsedzot to ar 100 mm bruņu plāksnēm, kas bija domātas padomju kreiseru būvei. KV-2 uzstādīja 152 mm haubici — visvarenāko lielgabalu, kādu tobrīd varēja iedomāties. Haubice ir uzbrukuma ierocis. Tās izšauto šāviņu trajektorija ir ļoti ieliekta. Tas noder situācijā, kad mēs uzbrūkam, bet pretinieks aizsargājas. Turpretī, ja mēs tupam blindāžās un tranšejās, tad mums jāapstādina tie, kas nāk virsū visā augumā un ar atrotītām piedurknēm. Tādam darbiņam haubice neder, te vajag citu ieroci. Haubice, kas uzstādīta tankā KV, ir laba aizsardzības pārraušanai. Priekšā — dzelzsbetona dots. Tas ir nekustīgs, tādēļ mums nekur nav jāsteidzas. Ielādējam stobrā un bliežam virsū tā, ka no dota paliek pāri tikai atmiņas. Toties aizstāvēšanas karā, strauji mainīgās situācijās liela kalibra haubicēm nav priekšrocību, pirmkārt, tāpēc, ka tās ilgi jāpielādē. Arī šāviņi nav īstie, tādi, kas derīgi aizsardzībai: nevis bruņusitēju, bet betonsitēju šāviņi. Bet kara sākumā nekādu vācu betona nocietinājumu padomju teritorijā nebija un arī nevarēja būt. Betona nocietinājumi bija Austrumprūsijā, pie Kēnigsbergas, Berlīnes apkaimē, Zēlovas augstienēs. Lūk, tur gan tie bija vajadzīgi! Zīmīgi, ka 1941. gada jūnijā visi KV-2 tika sakoncentrēti vienuviet — Lietuvā. Tātad — Austrumprūsijas robežu tuvumā.

Skaidrs, ka pēc 22. jūnija KV-2 ražošanu nekavējoties pārtrauca. Šis tanks nebija novecojis, nē! Tos pārtrauca būvēt tāpēc, ka aizstāvēšanās karā nevarēja izmantot.

Daži vēsturnieki joprojām pūlas iestāstīt, ka Sarkanā Armija neesot bijusi sagatavota karam. Viņi norāda, ka 1945. gadā padomju tanki beidza karot tikai Berlīnē, Vīnē, Prāgā, Phenjanā, Portarturā. Vai tas, lūk, neesot pierādījums Sarkanās Armijas nesagatavotībai un vājumam?

Staļins beidza karu ar pieticīgu iznākumu. Par to nav šaubu. Taču nevar piekrist tam, ka tāda notikumu gaita bija vienīgā iespējamā un ka jebkurā gadījumā Sarkanā Armija pabeigtu karu, ieņemot tikai Berlīni. Viss varēja būt citādi, no visiem iespējamiem attīstības variantiem Staļinam un Sarkanajai Armijai krita pats ļaunākais. Hitleram karā veicās tā, kā nekad nevienam vadonim nebija veicies. Duelī bez sekundantiem Hitlers izšāva pirmais un nāvīgi ievainoja Staļinu. Turpmākajā cīņas gaitā Hitlers pūlējās nāvīgi ievainoto Staļinu nobeigt pavisam. Taču izrādījās, ka Staļinam vēl spēka gana, tāpēc pilnīgi iznīcināt viņu Hitleram neizdevās. Novājinātais padomju imperators pabeidza karu bez īpaša spožuma. Bet viss patiešām varēja notikt citādi. Piemēram, Hitlers vēlreiz pārceļ triecienu uz vēlāku laiku un tūlīt pats nokļūst zem Staļina cirvja. Biedram Staļinam tas bija varen iecienīts paņēmiens — ar ledus cērti pa pakausi — žļerkt!

Viens negaidīts sitiens pa lidlaukiem un vācu tanku grupas vairs neredz, kur braukt un kur šaut. Tas skan paradoksāli, bet tā nu patiešām ir. Lidlauku un lidmašīnu iznīcināšana tanku divīzijām atņem redzi. Turpmākos notikumus paredzēt nav grūti — vācu armija pūlas uzbrukt, bet neredz pretinieku. Šādā situācijā padomju tanku būves rūpniecība nebūtu sagrauta, tā spētu uzbūvēt ievērojami vairāk tanku, to skaitā arī smagos.

Pirms kara Padomju Savienībā uzcēla trīs lielus tanku centrus — Ļeņingradā, Staļingradā un Harkovā. Katrs atsevišķi spēja uzbūvēt vairāk tanku nekā visas pasaules tanku būves rūpnīcas kopā. Taču pēc vācu negaidītā trieciena, Sarkanā Armija pazaudēja pierobežas rajonos gigantiskus stratēģisko karamateriālu krājumus, daudz lidmašīnu, tanku, lielgabalu. Pēc tam tika pazaudētas Doņeckas ogļu atradnes, Zaporožjes alumīnija ražošanas rūpnīcas un Dņeprodzeržinskas tēraudlietuves. 1941. gadā Padomju Savienība pazaudēja gandrīz visus lielākos kara rūpniecības uzņēmumus, to skaitā vienīgo pasaulē dīzeļdzinēju ražošanas rūpnīcu, kas atradās Harkovā. Jau 1941. gada jūlijā Harkovas uzņēmums pārstāja dīzeļdzinēju piegādi armijai. Pēterpils nokļuva ielenkumā. Vai ielenktā pilsētā, kurai trūka ne tikai tērauda un elektroenerģijas, bet arī maizes, varēja būvēt tankus? Staļingrada tikpat kā atradās vācu rokās. Kaut arī pilnīgi tā netika pazaudēta, tomēr nekāds ritmisks darbs tā saucamajā Staļingradas traktoru rūpnīcā vairs nebija iespējams.

Tie četri tūkstoši tanku KV, kurus uzbūvēja līdz lielajam pagriezienam pie Staļingradas, bija tīrais nieks. Improvizācija. Četri tūkstoši tanku ir pats mazākais, ko kara rūpnīcas spēja uzbūvēt pēc visu lielāko tanku būves rūpnīcu pazaudēšanas un pēc Harkovas dīzeļdzinēju rūpnīcas ražošanas pilnīgas apstāšanās. Četrus tūkstošus izdevās uzbūvēt pēc pāri palikušo rūpniecības uzņēmumu evakuācijas uz Urāliem un Sibīriju, kur tankus būvēja novembra salā, zem klajas debess. Pamēģiniet Detroitas milzīgos mašīnbūves uzņēmumus pārcelt uz Aļasku! Pēc tam palūkosimies, ko jūs spēsiet saražot! Nemaz nevajag uz Aļasku. Pārvietosim martena krāsni vai velmēšanas iekārtu simt metrus pa labi vai pa kreisi un atsāksim ražošanu.

Tad jau redzēsim, kā mums tas izdosies! Četri tūkstoši tanku KV bija katastrofāli maz, ar šo kara tehnikas daudzumu caurumus frontē aizbāzt nevarēja. Jebkurā citā situācijā padomju smago tanku būtu ievērojami vairāk.

Toties 89 vācu smagie tanki, kurus uzbūvēja līdz lielajam pavērsienam pie Staļingradas, bija pats lielākais, ko izdevās sasniegt vislabvēlīgākajos apstākļos. Vēl labākus grūti iedomāties. Jebkurā citā situācijā, piemēram, pazaudējot Rumānijas naftas atradnes, vācu vērmahts nesaņemtu pat šīs astoņdesmit deviņas kaujas mašīnas.

Otrais pasaules karš bija kontinentāls, t.i. karadarbība lielākoties notika uz sauszemes, kur galvenā loma bija tankiem. Šajā karā smagie tanki bija tas pats, kas smagsvara bokseri pārējo bokseru pulkā. Tiklīdz ringā uznāk smagsvarnieks, tā citiem tur vairs nav ko darīt. Nevar noliegt, ka Hitleram bija lieliski apmācīta un apbruņota armija. Tomēr atzīsim, ka smago tanku būvē, kas bija izšķirošā, Vācija atpalika. Šajā bruņošanās jomā Staļins ievērojami apsteidza Hitleru.

Daži vēsturnieki apgalvo, ka 1941. gadā Staļins nevarēja uzbrukt Hitleram, jo viņš vēl nebija paveicis visu, kas nepieciešams sekmīgam uzbrukumam. Pats ātrākais un ar "minimālām izredzēm gūt uzvaru" — 1942. gadā. Ļoti iespējams, ka tā bija. Bet tādā gadījumā mēģināsim izprast arī Staļinu, kas redzēja Vācijas "sagatavotību" karam un tāpat nespēja noticēt, ka Hitlers uzbruks 1941. gadā. Vēlreiz salīdzināsim skaitļus un jautāsim vēsturniekiem: "Kad, jūsuprāt, varēja uzbrukt Hitlers — ar "minimālām izredzēm gūt uzvaru"?" Militārā zinātne sen noskaidrojusi, ka uzbrucējiem jābūt vismaz trīs reižu stiprākiem par tiem, kuri aizsargājas. Ja trīskārša pārsvara nav, tad uzbrukums pārvēršas avantūrā. Uzbrucēji riskē nokļūt tādā pašā stāvoklī, kādā 1945. gada aprīlī nokļuva Ādolfs Hitlers. Dārgie vēsturnieku kungi! Kad, jūsuprāt, smago tanku būvē Hitlers varēja sasniegt trīskāršu pārsvaru?

Citi vēsturnieki pārmet Staļinam tuvredzību. Vai tad grūti bija iedomāties, ko perina Hitlers? 1941. gada maijā vācu inženieri sāka zīmēt pirmā vācu smagā tanka skices. Vai no tā izrietēja, ka jau j ūnij ā sāksies uzbrukums?

Piedēvēt tuvredzību Staļinam nevar. 1941. gadā Staļinam smagie tanki jau bija uzbūvēti, izmēģināti un pārbaudīti kaujas laukā. Tos ražoja sērijveidā un slepus pārvietoja uz valsts rietumu robežām. Vai patiešām tik grūti iedomāties, ko bija iecerējis Staļins?

22. nodaļa. Kas ir vieglie tanki?

"1941. gada pavasarī Hitlers pavēlēja parādīt padomju militārajai delegācijai mūsu tanku būves rūpnīcas un mācību centrus. Fīrers uzsvēra, ka viesiem jāparāda pilnīgi viss, neko neslēpjot. Padomju virsnieki, apskatījuši mūsu uzņēmumus, kategoriski atteicās ticēt, ka tanks T-IV ir mūsu pati smagākā kaujas mašīna. Viņi nemitīgi atkārtoja, ka visjaunākos tanku modeļus mēs slēpjot." Ģenerālpulkvedis H. Guderians (Panzer Leader London: "Futura", 1974., P. 143).

Vēsturniekiem pats galvenais ierocis ir fakti. Aģitatoriem — informācija.

Ļoti bieži sarkanie vēsturnieki zinātniskas analīzes vietā pielietoja ielu bļāvēju paņēmienus, cenšoties pārkliegt oponentus. Viņi klaigāja par "viegliem un novecojušiem" padomju tankiem, radot klausītājos noturīgu un nievājošu attieksmi pret šiem kara spēkratiem. Ak, šie padomju tanki! Tie taču nekam nederēja!

Toties par vācu kaujas mašīnām komunisti klusēja. Tā radās iespaids: Staļinam bijuši tikai vieglie un novecojušie, bet Hitleram — smagie un moderni tanki.

Mēs jau noskaidrojām, ka 1941. gadā Hitleram bruņojumā bija tikai novecojuši tanki. Turklāt visi — vieglie. Iekams sākt runāt par tiem, noskaidrosim kas piederēja Staļinam.

Padomju imperatoram patiešām bija daudz vieglo tanku. Tas, protams, nebija nekas peļams. Arī vieglie tanki karā lieti noder.

Veseris ir smagāks par āmuru. Vai tas nozīmē, ka tas ir arī labāks?

Dažreiz labāk lietot veseri, citreiz — āmuru.

Divdesmitajā gadsimtā tankam piemita tā pati loma, kas iepriekšējos gados — kavalērijai. Kavalēriju iedalīja vieglā un smagā. Šķita, ka smagā ir labāka par vieglo. Iedomāsimies bruņās tērptu cilvēku jāšus uz bruņās tērpta zirga. Bruņinieka labajā rokā šķēps — uz tāda trīs ļautiņus var uzdurt kā sienāžus uz adatas — kreisajā rokā — izturīgs vairogs…

Toties mongoļu jātnieks bija mazs un ņiprs, bez jebkādiem bruņu aizsargiem, rokā tikai mazs, līks zobentiņš.

Bet ar šo šķietami necilo kavalēriju Čingizhans pakļāva milzīgas teritorijas, kuras apdzīvoja desmiti miljonu cilvēku. Smagās kavalērijas šim pasaules iekarotājam nemaz nebija, jo iekarošanai tās nevajadzēja. Taktisku uzvaru var gūt ar ieroci. Jo mūsu ierocis un bruņas varenākas, jo labāk. Toties stratēģisku uzvaru var gūt ar manevru.

Kā mongoļu karavīrs varēja cīnīties ar dižciltīgu bruņinieku, kam vienā rokā varens šķēps, bet otrā — izturīgs vairogs? Mongoļu karavīrs nebija tik dumjš, lai mestos ar viņu cīniņā. Viņa spēks slēpās kustībā un ātrumā. Diennaktī mongoļu jātnieks spēja veikt attālumu, kas nebija pa spēkam nevienam smagās bruņās tērptam bruņiniekam. Tāpēc Čingizhana kavalēristi spēja uzveikt jebkuru, kas pūlējās aizšķērsot ceļu. Bruņinieki nostājās kaujas ierindā, bet mongoļu jātnieki, no kaujas izvairoties, ar strauju manevru ielauzās bruņinieku aizmugurē, apkaudami un aplaupīdami vezumniekus, nodedzinādami tiltus, ciemus un pilsētas. Izmantojot ātrumu, mongoļu kavalērija jebkurā brīdī varēja dot triecienu flangā, aizmugurē vai neveiksmes gadījumā — atrauties no pretinieka un, sagaidīt to citā, sev izdevīgākā vietā. Mongoļu — tatāru kavalērija spēja ilgstoši atrasties blakus pretiniekam, liekot tam būt pastāvīgā sasprindzinājumā, un reizē palikt neaizsniedzama. Kā čigānēni tirgus drūzmā — turpat apkārt tev šaudās kā seski, maziņi, melni, nekrietni mēdās, taču —pamēģini tik kādu noķert!

Vieglais tanks kaujā pret smago tanku stipri atgādina ņipro mongoļu jātnieku cīņā pret smago, mazkustīgo bruņinieku. Tas, kurš veiklāks un naskāks, nekad nezaudēs. Ja turklāt jums padomā "zibenskarš", tad biezas bruņas un lielkalibra stobrs nav vajadzīgs. Ātrums un manevrēšanas spējas — lūk, kas vajadzīgs!

Cik viegli bija vācu vieglie tanki? Iekams to noskaidrosim, mēģināsim izdibināt, ko vispār nozīmē vieglais, vidējais un smagais.

Pasaulē vienots iedalījums nekad nav pastāvējis. Ikvienā pasaules valstī, kurai bruņojumā bija tanki, lietoja savu iedalījumu. Nereti uzskati mainījās, un tā kaujas mašīna, kas vakar vēl bija smagā, šodien tika uzskatīta par vidējo utt.

Tāpēc, piemēram, amerikāņu tanku M24, kas svēra 18,3 tonnas, dēvēja par vieglo, bet vācu tanku T-IIIA, kura svars bija 15,4 tonnas, pieskaitīja vidējiem.

1941. gadā Austrumu frontē vācu vērmahts pirmoreiz sastapās ar padomju tankiem KV-1, kuri svēra 47 tonnas. Vācu dokumentos šo tanku nosaukuši par supersmago. Pēc diviem kara gadiem vācu vērmahta bruņojumā parādījās "Pantera", kas svēra 44,6 tonnas, taču tad to par supersmago tanku vairs nesauca. To varētu saukt par smago tanku, bet komunisti uzstāj, lai "Panteru" pieskaitītu vidējiem tankiem.

Amerikāņu tanku M26, kas svēra 41,7 tonnas, uzskata par smago, bet par to smagāku "Panteru" neuzskata par smago.

Galu galā iznāca, ka vācu tanku T-IIIA (15,4 t) un T-V "Pantera" (44,8 t vai visbiežāk - 45,5 t) pieskaitīja vienai — vidējai tanku kategorijai. Jocīgi, vai ne? Iedomājieties tikai! Bokseris, kurš sver 50 kg, cīnās ar bokseri, kura svars ir 150 kg, jo abi, lūk, pieskaitīti vienai svara kategorijai.

Britu eksperimentālais tanks "Independent" (32 t) pieskaitīts smago tanku kārtā, franču B-1 bis (32 t) — tāpat. Padomju T-34-85 sver 32 tonnas, bet pieder vidējo tanku kategorijai.

Vārdusakot, kara tehnikas svaru kategoriju noteikšana pasaulē valda liels juceklis. Sarkanā propaganda to veikli izmanto.

Pats svarīgākais — ieviest vienotu vērtēšanas sistēmu. Nav svarīgi, kādu. Lai tik būtu vienota! Vislabāk to, kas pastāvēja kara laikā Amerikas Savienotajās Valstīs. Spriežot par padomju un vācu kara tehniku, amerikāņu standarti varētu būt paši labākie jo tādējādi, nevienai pusei netiks nodarīts pāri. Britu standartus šoreiz izmantot nevar, jo briti iedalīja tankus pēc to funkcionālās nozīmes — kājnieku, kreiseru utt. Citās pasaules zemēs būvēja un būvē tikai viena modeļa un svara tankus, tāpēc tām sava iedalījuma vispār nav. Izmantot amerikāņu sistēmu ir lietderīgāk arī tāpēc, ka tā ir vienkārša un loģiska: tanki, kuru svars nepārsniedz 20 tonnas, ir vieglie; līdz 40 tonnām — vidējie, līdz 60 tonnām — smagie. Tanku svara kategoriju noteikšanai par mērvienību amerikāņi izvēlēj ās 1 tonnu tāpēc, ka amerikāņu tankiem bija j āpiedalās kauj ās lielākoties Eiropā, kur visus tiltus iedalīja pēc to nestspējas tonnās. Amerikāņu ieviesto sistēmu bija vieglāk izmantot. Piemēram, mums priekšā tilts ar 40 tonnu nestspēju, tātad tam pāri tiks visi tanki, izņemot smagos. Šī sistēma bija ērti izmantojama kara tehnikas pārvadāšanai kuģos, prāmjos, dzelzceļa platformās. Piemēram, dzelzceļa platformā ar nestspēju 20 tonnas var pārvadāt tikai vieglos tankus. Amerikāņu sistēma lieti noderēja armijā ceļu, pārceltuvju, pontonu tiltu utt. būvēšanā. Ja nu kādam tā ļoti nepatīk, tad lai izmanto savu.

Kas tad bija Hitleram?

1941. gadā viņa armijas bruņojumā bija četru modeļu tanki—T-I, T-II, T-III un T-IV.

T-I nonāca bruņojumā 1934. gadā. Tanks svēra 5,4 tonnas, apkalpē — 2 kareivji, divi ložmetēji, lielgabalu nebija, 13 mm bruņu plāksnes pasargāja tikai no lodēm. Dzinēja jauda — 100 zirgspēku, maksimālais ātrums — 40 km stundā, nobraukums ar pilnu degvielas tvertni — 170 km.

T-II nonāca bruņojumā 1936. gadā. Tanks svēra 7,6 tonnas, vēlāku izlaidumu kaujas mašīna svēra 10 tonnas, apkalpē — 3 kareivji, 20 mm lielgabals un ložmetējs. Dzinēja jauda — 140 zirgspēku. Bruņu plāksnes pasargāja tikai no lodēm, sākumā — 13 mm biezas.

T-IIIA nodeva bruņojumā 1937. gadā. Tas svēra 15,4 tonnas, 37 mm lielgabals un divi ložmetēji, 15 mm biezas bruņas. Dzinēja jauda — 250 zirgspēku. Maksimālais ātrums — 35 km stundā. Nobraukums ar pilnu degvielas tvertni — 165 km.

T-IV nodeva bruņojumā 1937. gadā. Svars — 18,4 tonnas. Dzinēja jauda — 250 zirgspēku. Bruņu plāksnes — 15 mm biezas. Maksimālais ātrums — 31 km stundā.

Nobraukums ar pilnu degvielas tvertni — 150 km. Tankam bija 75 mm īsstobra lielgabals un divi ložmetēji.

Secinājumi: visi vācu tanki bija vieglie, jo to svars nepārsniedza 20 tonnas. T-I un T-II — vairāk nekā vieglie. Visiem bija plānas bruņas un vāji ieroči. Cīņās ar pretinieka tankiem tos nevarēja izmantot. Likās, ka T-IV bija apbruņots mazliet labāk par citiem. Taču tas tikai tā likās. 75 mm lielgabals bija vājš ierocis, jo īsā stobra dēļ šāviņa sākuma ātrums bija mazs, bet lidojuma trajektorija — liela. Cīņā pret tankiem šo lielgabalu izmantot nevarēja, tas vairāk noderēja pretinieka ložmetēju un vieglo lielgabalu iznīcināšanai.

Lūk, ar kādu tehniku Ādolfs Hitlers iestājās otrajā pasaules karā!

Līdz 1939. gada 31. augustam Vācijas tanku parkā bija daži simti čehu trofeju vieglo tanku un 2977 vācu tanki, to skaitā — 1445 - T-I, 1223 - T-II, 98 - T-III, 211 - T-IV.

Vācija iestājās karā, bet tās bruņojumā bija smieklīgi maz novecojušu un sliktu tanku. Pēc vācu visai dīvainā iedalījuma T-III un T-IV uzskatīja par vidējiem tankiem. Visīstākā nacistu propaganda! Šo modeļu tankus nekādā gadījumā nevar saukt par vidējiem.

Ja nu pieņemsim, ka tie tomēr bija vidējie tanki, tik un tā vācu vērmahta bruņojums bija gaužām vājš un Hitlera iestāšanās karā nav saprotama.

1939. gada 1. septembrī vācu vērmahtam nebija neviena smagā tanka. Kas bija? Trīssimt deviņi t.s. vidējie tanki un 2668 īpaši vieglie tanki. Čehijas armijai atņemtie? Jā, bija arī tie, bet par tiem vēlāk.

Taču "Kara vēstures žurnāla" 1991. gada 4. numurā (31. lpp.) Padomju Savienības maršals S. Ahromejevs apgalvo, ka Padomju Savienība nopietnai karadarbībai nebija sagatavojusies un ka

1939.    gadā noslēgusi paktu ar Vāciju, lai izvairītos no kara. "Ja šis līgums nebūtu noslēgts, tad Padomju Savienība tiktu ierauta karā jau 1939. gadā — vēl neizdevīgākā situācijā nekā 1941. gadā".

Šos šausmu stāstiņus brašie padomju maršali mums stāstījuši piecdesmit gadu. Ja 1939. gada 23.augustā biedrs Molotovs nebūtu parakstījis paktu par otrā pasaules kara sākšanu, tad Hitlers iebruktu Polijā, un, septembrī to sagrāvis, bez apstāšanās aizietu līdz Minskai, Smoļenskai, Maskavai, Kuibiševai un vēl tālāk. Ak, cik tas būtu briesmīgi! Tā domā ļaudis, kas neko nesaprot.

Pirmkārt, ir precīzi noskaidrots, ka pavēli par plāna "Barbarossa" izstrādāšanu Hitlers deva

1940.   gada 21. jūlijā. Līdz 1940. gada 21. jūlijam nekādu citu plānu, kas būtu vērsti pret Padomju Savienību, vācu ģenerāļiem nebija. Tātad Staļinam nebija nekāda iemesla baiļoties par vācu uzbrukumu.

Otrkārt, 1939. gada 23. augustā noslēdzot paktu ar Staļinu, septembrī Hitleram bija jāpakļauj

Polija.

Bet ko darīt oktobrī? Vai uzbrukt Padomju Savienībai? Ar novecojušiem tankiem, kas lielākoties sver piecas tonnas un kuri apbruņoti tikai ar ložmetējiem? Oktobrī, kad Krievijas ceļi daudzviet ir pilnīgi neizbraucami, virzīties uz Maskavu tankos, kuru dzinēju jauda nepārsniedz 100 — 140 zirgspēku? Vai ar tādu tehniku tālu var tikt? Un kas sagaida novembrī? Novembrī sākas ziema. Krievijā ziemas mēdz būt bargas. Kara tehnikai vajadzīga sala izturīga eļļa, ziemas degviela un, protams, aitādas kažoki karavīriem.

Ja nu tomēr Hitlers izlemtu uzbrukt Staļinam 1939. gada oktobrī, iepriekš neko neplānodams un neparedzēdams, tik un tā nekas viņam nesanāktu. "Zibenskarā" Polijā visu vācu tanku dzinēju resursi būtu pilnīgi izsmelti. To nesaku es. To apgalvo vācu tanku karaspēka ģenerāļi savos memuāros. Pēc Polijas kampaņas visus (!) vācu tankus nogādāja rūpnīcās — kapitālajam remontam. No 1939. gada oktobra līdz 1940. gada februārim vācu vērmahtam bija tankisti, bet nebija tanku.

Biedrs Staļins parakstīja līgumu par otrā pasaules kara sākšanu ne jau aiz bailēm no granātu un bumbu sprādzieniem. Tam bija pilnīgi cits iemesls.

1939. gadā Sarkanās Armijas bruņojumā bija 2595 bruņumašīnas. Lielākoties tās bija apbruņotas ar 45 mm lielgabaliem. Ar tādu ieroci varēja sašaut jebkuru vācu tanku! Lai apturētu jebkādu vācu uzbrukumu, pietika pat ar bruņumašīnām.

Bez tam 1939. gadā Sarkanajai Armijai piederēja ap 9000 panku T-26. Šo kaujas mašīnu tehniskais raksturojums bija stipri līdzīgs vācu tanku tehniskajam raksturojumam. Tikpat plānas bruņu plāksnes kā vācu tankiem, apmēram tāds pats ātrums un manevrēšanas spējas, toties labāki ieroči — katram 45 mm lielgabals un 2 — 3 ložmetēji. Ja neskaita bruņumašīnas, tad tanku T-26 bija pietiekami daudz, lai samērā ātri tiktu galā ar vācu tankiem.

Deviņdesmit astoņi vācu 37 mm lielgabali T-III tankos pret deviņiem tūkstošiem padomju 45 mm lielgabalu T-26 tankos! Pēc tāda salīdzinājuma apgalvojums par Staļina nesagatavotību karam ir smieklīgs.

Nu ja, bet T-IV bija 75 mm īsstobra lielgabals! Tas taču kaut ko nozīmēja? Jā. Toties biedram Staļinam bruņojumā bija tanks T-26A. Burtiņš "A" apzīmēja vārdu "artilērija". Tankā T- 26A bija uzstādīts 76 mm īsstobra lielgabals, tātad par 1 mm lielāks kalibrs, nekā vācu tankā T-IV. Sīkums, vai ne? Toties patīkams.

Biedram Staļinam kaujas gatavībā bija vēl tanki T-37 un T-38, kuri bija apbruņoti tikai ar ložmetējiem. Atšķirībā no vācu analogiem šie padomju tanki spēja pārvarēt upes, ezerus un citus ūdens šķēršļus. Tolaik citu valstu bruņojumā peldošo tanku nebija. Ar ložmetējiem apbruņotu peldošo tanku Staļinam bija trīs reižu vairāk, nekā Hitleram ar ložmetējiem apbruņotu nepeldošo.

Turklāt biedrs Staļins bija uzbūvējis tankus BT. Tos viņš sāka būvēt jau 1932. gadā, kad Hitlers vēl nebija kļuvis par Vācijas vadoni un kad vācu armijas bruņojumā vispār nebija nekādu tanku. No šīs tanku sērijas izcēlās modelis BT-2. Šis tanks svēra 10 tonnas, tam bija 13 mm bruņas, 37 mm lielgabals un 1 — 2 ložmetēji. Tādējādi tas varēja sacensties ar vislabāko tanku, kas Hitleram bija 1939. gadā. Pēc ātruma un manevrēšanas spējām BT-2 pārspēja visas kaujas mašīnas, kas tolaik bija citzemju armiju bruņojumā.

Četrsimt zirgspēku dzinējs nebija nevienam citam tankam! Tolaik milzīgo dzinēja jaudu pastiprināja tanka nelielais svars. Tagad mēs zinām, ka to iespaido nevis bruņu plākšņu biezums, bet racionāli novietots dzinējs un piedziņa.

Četrsimt zirgspēku un nelielais svars deva četrdesmit zirgspēku īpatnēj ās jaudas uz vienu tonnu svara. Lai muļķi un nelgas gvelž par nesagatavotību karam! Ar viņiem nav vērts strīdēties. Bet paši iegaumēsim — divdesmitā gadsimta beigās neviens pasaulē uzbūvētais tanks ar tādu tehnisko raksturojumu nevar lepoties!

1943. gadā Vācijā uzbūvētā un visvisādi izlielītā "Pantera", kuru daži speciālisti nezināšanas dēļ sauc par otra pasaules kara vislabāko tanku, svēra 45 tonnas ar dzinēja jaudu — 700 zirgspēku. "Karaliskais tīģeris" svēra 68 tonnas "ar dzinēja jaudu — 700 zirgspēku. Izrēķiniet nu šo tanku īpatnējo jaudu uz vienu tonnu svara!

Kad komunisti apgalvo, ka tanka BT maksimālais ātrums esot 70 km stundā, tad es nesteidzos piekrist. Par ātrumiem mēs runāsim mazliet vēlāk.

1933. gadā BT-2 vietā sāka būvēt tanku BT-5. Šī kaujas mašīna bija labāk apbruņota nekā iepriekšējā — 37 mm lielgabala vietā 45 mm lielgabals. Kad 1939. gadā vācu vērmahts iebruka Polijā, tam bruņojumā tādu lielgabalu, kā 30. gadu sākumā ražotajiem padomju tankiem T-26 un BT-5 nemaz nebija. BT-5 bruņas bija tikpat biezas kā vācu tankiem, bet ātruma un manevrēšanas spēju ziņā tie pārspēja un joprojām pārspēj gan vācu, gan citu pasaules valstu kara tehniku. Arī nākamā gadsimta sākumā BT-5 paliks nepārspēts.

1935. gadā Padomju Savienībā sāka būvēt BT-7. Bruņu plākšņu biezums bija palielināts līdz 22 mm, svars pieaudzis līdz 13,8 tonnām, bet dzinēja jauda — līdz 450 zirgspēkiem. Kara rūpnīcās būvēja arī BT-7A, kas bija apbruņots ar 76 mm īsstobra lielgabalu.

Pavisam uzbūvēja ap 600 BT-2, 1900 BT-5 un 4600 BT-7.

Bet uzskaitījums vēl nav galā! 1939. gadā Staļinam jau bija uzbūvēti īsti — nevis šādi tādi kā Hitleram — vidējie tanki T-28. Šis kaujas spēkrats svēra 32 tonnas, tam bija 500 zirgspēku dzinējs — tolaik visjaudīgākais pasaulē, 60 mm bruņu plāksnes (pēc Somijas "atbrīvošanas" karagājiena — 80 mm), 76 mm lielgabals, turklāt nevis īsstobra, bet īsts. Bruņojuma ziņā T-28 pārspēja citus pasaulē uzbūvētos tankus. Vēl T-28 bija 5 ložmetēji. Pavisam uzbūvēja aptuveni sešsimt T-28. Staļinam pilnīgi pietika ar šiem tankiem, lai satriektu vācu vērmahta tanku spēkus.

Staļinam bija uzbūvēti īsti smagie tanki T-35, kurus es jau pieminēju iepriekš.

Un arī tas vēl nebija viss! 1939. gadā Padomju Savienībā sāka būvēt tankus BT-7M. Šī kaujas mašīna svēra 14,65 tonnas. Pats galvenais uzlabojums — 500 zirgspēku dīzeļdzinējs, kas ļāva attīstīt maksimālo ātrumu 62 km stundā uz kāpurķēdēm, bet 86 km stundā uz riteņiem. (Tie ir oficiāli skaitļi. Grāmatas otrajā daļā par ātrumiem es izteikšu savu viedokli). Nobraukums ar pilnu degvielas tvertni attiecīgi 400 un 900 km.

Visbeidzot — 1939. gada beigās Sarkanā Armija saņēma bruņojumā tankus KV un vēl pēc kāda laika — T-34.

Ja jums, cienījamais lasītāj, vēl pietiks pacietības, tad kādreiz pievērsīsimies Sarkanās Armijas aviācijai, artilērijai, jūras kara flotes zemūdenēm. Arī šajos bruņojuma veidos Staļinam bija milzīgs pārsvars.

Ja neskaitām tos lielgabalus, kas bija uzstādīti padomju smagajās bruņumašīnās, tad tik un tā 1939. gadā deviņdesmit astoņiem vācu tanku 37 mm lielgabaliem Staļins varēja likt pretī sešsimt tanku BT-2 37 mm lielgabalus, 15 500 tanku T-26, BT-5 un BT-7 45 mm lielgabalus. Divsimt vienpadsmit vācu tanku 75 mm īsstobra lielgabaliem — sešsimt padomju tanku T-28 76 mm garstobru lielgabalus un vēl sešdesmit tādus pašus tankos T-35. Un kur tad vēl nenoskaidrots, bet milzīgs daudzums tanku T-26A un BT-7A 76 mm īsstobra lielgabalu!

Tas bija 1939. gada 1. septembrī. Bet septembrī Vācija iebruka Polijā. Kaut arī poļu karaspēks nespēja izrādīt lielu pretestību, tomēr vācu vērmahtam šis karagājiens neizbēgami sagādāja zaudējumus. Kara tehnika nodila un nolietojās tik un tā. Turpretī Sarkanā Armija, iebrukdama Polijā tikpat kā nemaz nekaroja. Tās karagājiens atgādināja uzvaras maršu. Lai sagrābtu poļu zemi, Hitlers izmantoja visus tankus, bet biedrs Staļins — tikai mazu daļiņu no tas milzīgās kara tehnikas armādas, kas viņam piederēja. 1939. gada 11. oktobrī Hitlera tanki bija nodiluši tiktāl, ka tie bija steigšus jāremontē. Biedram Staļinam nekas nebija jāremontē.

Ikviens cilvēks, kas salīdzina vācu un padomju bruņotos spēkus, neizbēgami nonāk pie secinājuma — Staļins spēja satriekt Vāciju jau 1939. gadā.

Kāpēc tad biedrs Staļins vilcinājās?

Tāpēc, ka pēc biedra Staļina domām vēl nebija pienācis īstais brīdis. Ne jau tāpēc biedrs Staļins izaudzēja trako Ādolfu, lai pirms laika nožmiegtu.

Jā, protams, es jau dzirdu iebildumus: Staļins negrasījās uzbrukt, viņu biedēja vācu militārā varenība. Varbūt 1942. gadā, bet arī tad izredzes uzvarēt bija minimālas… Kurš spētu pretoties tik milzīgam vācu tehnikas pārsvaram?! Neprāts! Uzbrukt Vācijai nebija iespējams, mēs, padomju ļaudis, varēj ām aizsargāt sevi tikai ar mūsu tālredzīgo diplomātiju! Atdodot Poliju saplosīšanai gabalos, mēs glābām sevi! Mums neatlika nekas cits, kā atdot Poliju, lai vēl kādu laiciņu dzīvotu mierā!

Komunisti tā var runāt, cik tik vēlas. Viņu iebildumus un apgalvojumus pilnīgi apgāž padomju tanku un citas kara tehnikas raksturojums. Par Padomju Savienības "miermīlīgo" ārpolitiku 1939. gadā un "nesagatavotību" karam daudz runājis arī maršals Ahromejevs. Iedomājieties tik! Tanku stobru Sarkanās Armijas bruņojumā ir 160 reižu vairāk nekā vācu vērmahta bruņojumā, bet komunistiem, lūk, esot bijušas lielas bailes karot ar vāciešiem…

Kāds tad jūs, biedri Ahromejev, esat maršals, ja jums tik ļoti bail karot? To pašu jautāju arī maršaliem Kuļikovam, Jazovam, Ogarkovam, Moisejevam, Gračovam un citiem, kas dziedājuši un joprojām dzied to pašu veco dziesmu par bailēm, nemācēšanu, nesagatavotību, atpalicību, utt.

Pasaulē par krievu maršaliem tik nievājoši neviens neizsakās. Tieši otrādi — visi runā, ka esot krietni karotāji.

Ievērojot militāro statistiku līdz 1941. gada 22. jūnijam un Krievijas Aizsardzības ministrijas paziņojumus par Sarkanās Armijas nespēju aizstāvēties, neviļus rodas šaubas par nepilnībām krievu garīgajā un fiziskajā attīstībā.

Vai krievus vispār var uzskatīt par garīgi un fiziski pilnvērtīgiem?

Tā gribot negribot patiešām jājautā. Līdz šim noteiktas aprindas šo jautājumu vienmēr uzņēmušas ar saprotošu smīniņu. Sak, protams, vai tad krievi varēja kaut ko padarīt vāciešiem!… Viens vācietis ar šauteni taču bija stiprāks par simt krieviem ar tankiem.

Ņujorkas avīzes "NRS" 1989. gada 26. jūnija numurā publicēta rakstiņa augšdaļā ievietots fotoattēls. Uz mata tāpat kā darīja āriešu rases pārākuma teorijas sludinātājs Alfrēds Rozenbergs. Arī viņš ievietoja nacistu izdevumos fotoattēlus, kuros bija redzamas vācu sagūstīto Sarkanās Armijas karavīru trulās sejas. Nav šaubu, ka no pūļa vienmēr būs iespējams izraudzīt kādu trulu, atbaidošu ģīmi. Pati galvenā doma rakstiņā — "Vai, lūk, tādi spēj karot?" Vēl šajā sacerējumā var izlasīt izteikumus, piemēram, par padomju tankiem: "BT-7 bija apbruņots ar gaužām vāju 45 mm lielgabalu un diviem mazkalibra — 7,62 mm ložmetējiem".

Divdesmitā gadsimta beigās vācu tanki ir apbruņoti ar diviem 7,62 mm ložmetējiem… Vēl šobaltdien vācu militārajiem speciālistiem tāds apbruņojums šķiet pilnīgi pietiekams. Turpretī pirms 50 gadiem pāris 7,62 mm ložmetēji pēc izdevuma "NRS" domām bijuši nepietiekami, bet tanki — novecojuši.

Izdevums "NRS" spriež ļoti… interesanti. Piecpadsmit tūkstoš padomju tanku 45 mm lielgabalu nekam neder. Bet vācu vērmahta tankiem nebija pat simt 37 mm lielgabalu. Par tiem avīze nesaka nevienu sliktu vārdu.

Padomju tankos T-28 un T-35 bija uzstādīti vēl labāki ieroči — 76 mm garstobru lielgabali, kara rūpnīcas gatavojās būvēt tankus KV un T-34 ar vēl garākiem 76 mm stobriem. Bet Hitleram tolaik nebija nekā tamlīdzīga. Pagāja pusotrs gads, iekams fīrers pavēlēja vācu konstruktoriem ķerties pie smagā tanka projektēšanas.

Izdevuma "NRS" redaktoru kungi! Savulaik Alfrēds Rozenbergs sāka tieši tāpat kā jūs, proti, publicēdams avīzēs sagūstīto padomju kareivju ģīmjus, jautāja: "Vai, lūk, tādi kaut ko vispār spēj?" Nacistu propagandas iecienīts paņēmiens!

Tik un tā Alfrēds pieļāva kļūdu.

Un par to dārgi samaksāja.

Vai vērts pievērst uzmanību kaut kādai Ņujorkas avīzītei? Cik nav pasaulē dažnedažādu preses izdevumu?

Ir vērts! Šīs avīzītes izdevējiem ir sena un aizkustinoša draudzība ar PSRS Aizsardzības ministrijas un tās oficiālās avīzes ļaudīm. Avīzes "NRS" redaktors pat ir publicējies "Krasnaja Zvezda" slejās. Un visas blēņas, kas parādās "NRS", agri vai vēlu izlasāmas arī mīļotajā padomju armijas avīzē. Piemēram, "Krasnaja Zvezda" 1994. gada 4. novembra numurā rakstīja par "novecojušo" BT-7M. Tanku, kas tika uzbūvēts 1939. gadā un kuru nodeva Sarkanās Armijas bruņojumā 1940. gadā, 1941. gadā vairs nekam neder. Toties vācu T-l, kas tika uzbūvēts 1934. gadā un kurš piedalījās visās nacistu pompozajās parādēs, Austrijas, Čehijas, Slovākijas, Polijas, Norvēģijas, Francijas, Dienvidslāvijas un Grieķijas sagrābšanā, nebija novecojies. To komunisti iekļāva statistiskajos pārskatos, arī T-28, T-35 un citu kara tehniku. Ko ar veciem krāmiem noņemties, vai ne? Tikpat pēkšņi no statistikas pazuda 4000 peldošo tanku. Novecojuši un viss!

Pēc kāda laiciņa (kur tad nu paliks?) avīzes "Krasnaja Zvezda" slejās parādās prātojumi par garīgo nepilnvērtību. Piemēram, 1993. gada 19. jūnija numurā par Sarkano Armiju kara priekšvakarā lasām: "Armijas vadībā bija neizglītoti un pat tumsonīgi ļaudis… Augstāko komandieru sagatavotība bija vāja… Virsnieku sastāvu var raksturot līdzīgi… Karavīri bija nepietiekami apķērīgi…" Tā varētu turpināt vēl.

Bet mēs, šķiet, novirzījāmies no tēmas.

1940. gada maijā vācu karagājienā uz Franciju piedalījās lielākoties vieglie tanki. Vācu vērmahta ģenerālpulkvedis H. Guderians sniedzis ziņas, ka Francijā karoja 2574 tanki, to skaitā — 1908 vieglie un 666 vidējie. Es jau sacīju, ka vācu uzskati par to, kas ir vidējais tanks, ir mazliet

dīvaini.

Ikviena modeļa tankus būvēja sērijās. Būvējot jaunu sēriju, to svars atšķīrās no iepriekšēj ās sērijas tankiem.

1940.   gada maijā uzbūvētais vācu T-III svēra 19,8 tonnas. Tam bija 37 mm lielgabals. Bet pats "smagākais" Francijas karagājiena laikā bija T-IVD — 20 tonnas. Šī kaujas mašīna bija apbruņota ar 75 mm īsstobra lielgabalu. Visi iepriekšējo sēriju T-IV svēra mazāk par 20 tonnām.

1941.   gada 22. jūnijā vācu vērmahts iebruka padomju teritorijā ar 439 tankiem T-IV un 965 T-III (S. Zaloga & J. Grandsen. The T-34 Tank. London: "Osprey", 1980., P. 5). Pārējie bija vieglie tanki. Vissmagākais tanks T-IV no tiem, kas 1941. gada 22. jūnijā sāka kaujas Austrumu frontē, bija ar sērijas apzīmējumu — "F". Tas svēra 22,3 tonnas. Tanku T-III vidū svara ziņā izcēlās sērijas "J" kaujas mašīnas — 21,5 tonnas.

Pirms uzbrukuma lielākajai daļai tanku T-III uzstādīja jaunus — 50 mm lielgabalus, pārējiem palika tie paši 37 mm stobri.

Ahā! Tātad vācu vērmahta bruņojumā tomēr bija tanki, kas svēra vairāk nekā 20 tonnas un kurus varēja pieskaitīt vidējiem! — sauks mani oponenti un kritiķi.

Negavilēsim pirms laika! Kad pieminētos tanku modeļus uzbūvēja, tie bija vieglie. Pieaugot svaram, šīs kaujas mašīnas nekļuva labākas. Tiklīdz tankus būvēja no biezākām bruņu plāksnēm, tie zaudēja ātrumu, caurgājību, patērēja vairāk degvielas utt.

Tankus T-III apbruņoja ar 50 mm lielgabaliem. Sak, nu gan tie spēs pieveikt padomju tankus! Nekā tamlīdzīga. Kopš 1939. gada jau bija pagājis laiks. Kamēr Hitlers pilnīgoja savu kara tehniku, tikmēr nesnauda arī padomju tanku būvētāji. Viņi uzbūvēja 700 "novecojušus" BT-7M un daudz citu cieņas un apbrīnas vērtu kaujas mašīnu, to starpā peldošo tanku T-40, kā arī tankus KV un T-34.

Ne 37 mm, ne 50 mm, ne 75 mm īsstobra lielgabali nespēja sašaut tankus KV un T-34. Ģenerālmajors D. Osadčijs karoja tankā KV. Lūk, ko viņš sacījis "Kara vēstures žurnāla" 1988. gada 6. numurā: "Bez pārspīlējuma var sacīt, ka ikkatrs KV kaujā iznīcināja desmit un vairāk ienaidnieka kaujas mašīnu" (54. lpp.). Tātad 677 tanki KV bija varena kara tehnika, kas bija stiprāka par vācu kaujas mašīnām. Tanku KV nespēja sašaut nekādi vācu tanku lielgabali, lielkalibra ložmetējus nav vērts pat pieminēt.

1941. gada 22. jūnijā Staļins varēja raidīt cīņā 1363 tankus T-34. Arī šie tanki bija ievērojami pārāki par vācu kara spēkratiem. Ģenerālleitnants D. Rjabiševs atminas: "Četrdesmit vācu tanku izlauzās 12. tanku divīzijas komandpunkta rajonā. Ģenerālis T. Mišaņins sūtīja tiem pretī trīs KV un četrus T-34. Tiem palīgā es devu vēl trīs KV. Prasmīgi rīkojoties, desmit mūsu tanki iznīcināja četrdesmit izlauzušos vācu tankus. Mēs nezaudējām nevienu kaujas mašīnu, jo hitleriešu tanku lielgabalu šāviņi nespēja iedragāt mūsu smago un vidējo tanku priekšēj ās bruņas" ("Kara vēstures žurnāls", 1978. gada 6. numurs, 72. lpp.).

Vācu ģenerāļi atminas to pašu, viņu vidū arī ģenerālleitnants H. Blūmentrits: "37 mm un 50 mm lielgabali… pret tankiem T-34 nav izmantojami… Bija vajadzīgs vismaz 75 mm lielgabals, taču šāda ieroča mūsu armijas bruņojumā nebija" ("Liktenīgie lēmumi", Krājums, 93. lpp.).

Vācu ģenerālis uzskata, ka 75 mm tanku lielgabala vērmahta bruņojumā nav, tāds, viņaprāt, būtu jārada. Bet 75 mm īsstobra lielgabalus, kas uzstādīti tankos T-IV, kas bija vācu tanku karaspēka apakšvienībās, uzsākot cīņas Austrumu frontē, ģenerālis neuzskata par vērā ņemamu ieroci. Ja no tanka lielgabala nevar apšaudīt pretinieka tankus, tad tāds ierocis patiešām nekur neder.

Par kārtīgiem ieročiem tātad varēja uzskatīt 37 mm un 50 mm tanku lielgabalus. Tieši tādi lielgabali bija vērmahta prettanku apakšvienību bruņojumā. Vācu apakšpulkvedis E. Mideldorfs atminas: "Vācu kājnieku kauju vēsturē visskumjākās lappuses ierakstījušas prettanku apakšvienības. Vācu kājniekiem raizes sagādāja cīņas pret tankiem T-34, kurās gan 37 mm, gan 50 mm, gan 75 mm prettanku lielgabali bija bezspēcīgi. Acīmredzot nekad nenoskaidrosim, kāpēc trīsarpus gadu laikā kopš pirmās sastapšanās ar T-34 netika radīts efektīvs kājnieku prettanku aizsardzības ierocis" ("Taktika krievu kampaņas laikā", 23. lpp.).

1941. gadā Hitleram nebija smago tanku. Un nebija vidējo. Padomju vidējais tanks T-34 spēja sašaut vācu tankus jebkurā attālumā. Turpretī vācu t.s. vidējie tanki pret T-34 bija bezspēcīgi. Kam vispār bija vajadzīgi tādi "vidējie"?

Taču vēlāk vācu tanku T-III un T-IV svars pieauga, pārsniedzot 20 tonnu robežu. Vai formāli šo modeļu tankus var uzskatīt par vidējiem?

Tik un tā nevar. Ne velti es tik daudz iztērēju laiku, lai izskaidrotu pavisam vienkāršu lietu — šo kaujas mašīnu uzbūve nebija racionāla, kas par vairākām tonnām palielināja svaru, samazinot ātrumu, manevrēšanas spējas utt. Ja šo "lieko" tonnu nebūtu, tad šīs kaujas mašīnas ieņemtu to vietu, kurā tām patiesībā bija jāatrodas — vieglo tanku grupā.

Tāpēc atkārtošu pēdējo reizi: 1941. gada 22. jūnijā visi vācu tanki ne tikai bija novecojuši, bet arī vieglie.

Esmu dzirdējis, kā mani oponenti draudzīgā korī dzied slavas dziesmu akadēmiķim Anfilovam, kurš pirmais atklājis pasaulei, ka vācu tanks T-III esot svēris nevis 21, bet 38 tonnas.

Par šādiem atklājumiem es akadēmiķi nopērtu.

23. nodaļa. Par 38 tonnu smagiem tankiem

"Lai cik dīvaini tas liktos, neskatoties uz smago sakāvi, Rietumvācijā nacistu vadību un armiju ķengā mazāk, nekā mūsu valstī armiju - uzvarētāju. "

Armijas ģenerālis M. Garejevs. "Vīrišķība", 1991. gada 5. numurs, 276. lpp.

Tiklīdz maniem dārgajiem kritizētājiem izsīkst gandrīz visi argumenti, viņi ceļ galdā pēdējo un, viņuprāt, pašu galveno: "Tu neesi profesionāls vēsturnieks, tev nav zinātnisku grādu, nosaukumu un prēmiju. Toties palūkojies uz mums…"

Atklāti sakot, patiešām ir, kur palūkoties. Lūkojos un priecājos bez gala. Spoži ordeņi, mirdzoši uzpleči, ģenerāļu bikses ar sarkaniem lampasiem… Eh, kā man arī tādā izskatā gribētos padižoties publikas priekšā.

Bet es mierinu sevi ar domu, ka bikses ar sarkanām uzšuvēm zinātnē nav pats galvenais. Mierinu sevi, sacīdams, ka lasītāju miljonus neinteresē, kādas bikses valkā grāmatas autors. Mierinu sevi, iestāstīdams, ka ģenerāļu bikses nav pierādījums tam, ka to valkātājs patiešām alkst izdibināt patiesību. Armijas ģenerālis Mahmuts Garejevs ir bijušais Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks zinātniskajā darbā, militāro zinātņu doktors, profesors, Krievijas Federācijas Dabas zinātņu akadēmijas īstenais loceklis, Militāro zinātņu akadēmijas prezidents. Viņš beidzis Ģenerālštāba akadēmijas un Frunzes Kara akadēmiju, abas — ar zelta medaļu. Ģenerāļa kaklu grezno milzīga zvaigzne, kas izgatavota no tīra zelta, platīna un izrotāta ar briljantiem. Armijas ģenerālis Garejevs bija mūsu militārās zinātnes augstākais vadītājs, tās simbols. Militārās zinātnes attīstībā viņš devis lielu personīgu ieguldījumu, galvenokārt pievērsdamies kara vēstures tēmām, to starpā — padomju un vācu karam tā sākumposmā.

Pievērsīsimies ģenerāļa personīgajam ieguldījumam zinātnē.

Piemēram, krājuma "Vīrišķība" 1991. gada 5. numurā publicēts M. Garejeva raksts "1941. gads — kara sākums".

Armijas ģenerālim Garejevam bija iespējams piekļūt visiem militāriem noslēpumiem. Viņa stāvoklis padomju militārajā hierarhijā un zinātnē, tituli un goda nosaukumi modināja cerības, ka viņš būs tas krietnais spēkavīrs, kas zinātnei pavērs jaunus, apvāršņus.

Pavēra arī…

Nepievērsīsim uzmanību sīkumiem! Terminu "Padomju Sociālistisko Republiku Savienība" ģenerālis Garejevs lietojis sieviešu dzimtē. [20] droši vien autors tā uzrakstījis aiz pārskatīšanās vai arī kļūdījušies tipogrāfijas korektori. Skumji, ka ģenerāļa sacerējumā pareizrakstības kļūdas sastopamas vai katrā teikumā…

Par pareizrakstības kļūdu tomēr nevar uzlūkot 241. lappusē pieminētās Otrā stratēģiskā ešelona 28 divīzijas, kuras bēdīgi slavenā TASS Paziņojuma aizsegā slepus sāka virzīties uz rietumu robežām. Gadu desmitus ilgi ziņas par 28 divīzijām parādījušās dažnedažādos izdevumos. Oficiālie vēstures pētnieki nadzīgi norakstīja šīs ziņas cits no cita, kamēr tās pārvērtās absolūtā patiesībā. Nevienam neienāca prātā pašam saskaitīt šīs divīzijas. Arī Ģenerālis Garejevs sevi nenopūlēja patiesības noskaidrošanas laukā. Grāmatā "Ledlauzis" esmu pierādījis, ka Otrajā stratēģiskajā ešelonā bija nevis 28, bet 77 divīzijas. Esmu aicinājis vēstures pētniekus pierādīt pretējo. Var sacīt, esmu viņus izaicinājis. Diemžēl manu izaicinājumu viņi nepieņem.

Ģenerālis Garejevs, skaitīdams divīzijas, kļūdījies. 49 no 77 izlaidis… 49 divīzijas ir trīs reižu vairāk, nekā pēc kara bija Eiropā izvietotā amerikāņu karaspēka sastāvā "aukstā" kara viskarstākajā brīdī. Lai nu būtu, piedosim ģenerālim šo kļūdu! Kaut arī vienā divīzijā ir no 10 000 līdz 15 000 karavīru, neiegrimsim sīkumos. Ģenerālis nav papūlējies saskaitīt korpusus! Labi, piedosim arī to!

Bet viņš nav saskaitījis arī armijas! Mūsu kara zinātnes spīdeklis tās sajaucis — vai nu pārteikdamies vai kļūdīdamies uzrakstījis tām citus kārtas numurus! Sajaukt 16. armiju ar 10. armiju ir tas pats, kas neatšķirt Staļinu no Hitlera. Jā, droši vien abiem tirāniem piemita daudz kopīga, tomēr šādas tādas atšķirības bija…

255. lappusē ģenerālis pavēstījis, ka 16. armija esot atradusies Belostokas izvirzījumā… Ikkatrs, kas interesējas par vēsturi, zina, ka sešpadsmitā šajā frontes iecirknī nekad nav karojusi. Sešpadsmitā bija bēdīgi slavenā soda armija. Pirmais armijas pavēlnieks bija ģenerālleitnants Mihails Lukins, to slepus izveidoja 1940. gadā. 1941. gada maijā vislielākajā slepenībā armija iekāpa ešelonā, kas devās uz Šepetovkas rajonu Ukrainā. Vācu trieciens pārsteidza 16. armiju, tāpat kā daudzas citas armijas, korpusus un divīzijas pusceļā, dzelzceļa vagonos…

240. lappusē ģenerālis ziņojis, ka Otrajā stratēģiskajā ešelonā esot bijušas 16., 19., 21. un 22. armijas. Kā viena un tā pati armija — sešpadsmitā varēja vienlaicīgi atrasties Pirmajā stratēģiskajā ešelonā — Belostokas izvirzījumā — un Otrajā stratēģiskajā ešelonā? Nosaukdams četras Otrā stratēģiskā ešelona armijas, kaut kāda iemesla dēļ autors izlaidis 20. armiju. Nemaz nevajag sēdēt Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka krēslā ar tiesībām brīvi piekļūt pilnīgi slepeniem arhīviem — izveidot kartotēku, kurā atsevišķā kartītē ierakstīt visu, kas saistīts ar ikvienu armiju, var arī bez. Var, protams, nenolaisties līdz ģenerāļu memuāru līmenim, bet iedziļināties maršalu atmiņu krājumos — tur par ikvienu armiju arī var uzzināt pietiekami daudz. Profesoram Garejevam iesaku ielūkoties artilērijas maršala V. Kazakova atmiņās. 1941. gadā viņš bija artilērijas ģenerālmajors, 7. mehanizētā korpusa artilērijas priekšnieks. 1941. gada 26. jūnijā kopā ar korpusa augstākajiem virsniekiem viņš ieradās Smoļenskā. "Smoļenskā mūs sagaidīja 20. armijas pavēlnieks ģenerālleitnants F. Remizovs, štāba priekšnieks ģenerālmajors T. Korņejevs un artilērijas priekšnieks ģenerālmajors V. Bodrovs. Šīs armijas štābu izveidoja no Orlas kara apgabala augstākajiem virsniekiem, kuri bija ieradušies Smoļenskā neilgi pirms mums" (7. lpp.).

Interesanti, vai ne? Līdz TASS Paziņojumam 1941. gada 13. jūnijā pastāvēja Orlas kara apgabals, kuru komandēja ģenerālleitnants Remizovs, štāba priekšnieka krēslā sēdēja ģenerālmajors Korņejevs, bet artilērijas štāba priekšnieks bija ģenerālmajors Bodrovs. Tiklīdz TASS paziņoja, ka Padomju Savienība negrasās uzbrukt Vācijai, tā piepeši radās 20. armija, bet Orlas kara apgabala augstākie virsnieki uzņēmās nule izveidotās armijas vadību, pametot kara apgabalu, kā saka, likteņa varā. Vācu vērmahtam uzbrūkot, 20. armija jau bija slepus izveidota, iekāpusi ešelonos un devusies uz Smoļensku. Citos kara apgabalos slepus notika tikpat dīvainas pārvērtības.

Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks ģenerālis Garejevs sacerējis visnotaļ zinātnisku darbu par Staļina "nesagatavotību" karam, taču, aprakstīdams militāro stāvokli, nav pieminējis ne tikai desmitus korpusu un divīziju, bet arī armijas. Ļoti iespējams, ka Garejeva kungs nav lasījis bijušo Sarkanās Armijas ģenerāļu memuārus, bet maršalu memuārus viņam izlasīt pieklātos. Tāpat ļoti iespējams, ka ģenerālis Garejevs neiekārtoja kartotēku par korpusiem, brigādēm un divīzijām. Bet par armijām tā bija jāiekārto!

Kā, zinātnisku darbu veicot, varēja "pazust" ģenerālleitnanta Kaļiņina 24. armija un ģenerālleitnanta Kačalova 28. armija? Kā pēkšņi pie rumāņu robežām varēja parādīties ģenerālleitnanta Smirnova 18. armija? Līdz TASS paziņojumam šīs armijas tur nebija, bet ģenerālleitnants Smirnovs bija Harkovas kara apgabala pavēlnieks. Kur atrodas Harkova un kur — rumāņu robeža?!

Arī ģenerālpulkvedis D. Volkogonovs, atmiņās gremdējoties, nav pieminējis ne tikai desmitus divīziju, korpusu, bet arī armijas. Pats dīvainākais — tās pašas armijas, kuras aizmirsis pieminēt ģenerālis Garejevs! Rau, Volkogonova rakstā avīzes "Izvestija" 1993. gada 16. janvāra numurā nosauktas 16., 19., 21. un 22. armijas, bet 20., 24. un 28. armijas nav nosauktas. Kurš no kura norakstījis — armijas ģenerālis no ģenerālpulkveža vai otrādi?

Tikmēr Maskavā uzrodas "neatkarīgais pētnieks" Gabriels Gorodeckis un naigi sacer V. Suvorovu atmaskojošu grāmatu. Ko tad Gorodecka kungs atklājis savos garadarbos? Spriedumi ir trakoti interesanti, kas nu ir, tas ir! Tikko garadarbu autors tiek līdz cipariem, tā… atkal tas pats. Otrajā stratēģiskajā ešelonā… Tālāk varu neturpināt. Arī Gorodecka kungs nepiemin desmitus divīziju, korpusu un armiju. Četras armijas nosaucis, trīs izlaidis (287. lpp.). Un tieši tās pašas — 20., 24. un 28. …

"Neatkarīgais pētnieks" tās norakstījis no Garejeva vai Volkogonova.

Varbūt pirms kara sākšanās Otrajā stratēģiskajā ešelonā nemaz nebija 20., 24. un 28. armijas? Varbūt esmu tās izdomājis, bet Garejeva, Volkogonova un Gorodecka kungi runājuši baltu patiesību?

Nē! Neko neesmu izdomājis! Armijas bija. Neticiet? Lai par to pārliecinātos, jāatšķir… to pašu triju autoru grāmatas. Uzskatāmības labad grāmatās ievietotas arī kartes, kurās nosauktas pilnīgi visas armijas. Acīmredzot kaut kad kāds bija aizmirsis nosaukt šīs trīs armijas, bet pēc tam ģenerāļi, maršali un dažnedažādi "neatkarīgie" mehāniski atkārtoja pieļauto kļūdu. Kāds cits uzzīmējis kartes bez kļūdām, tādējādi arī lielajiem vēstures spīdekļiem kartēs kļūdu nebija.

Tekstos — četras armijas, kartēs — septiņas! Jāatzīst, ka kartes uzzīmētas ļoti prasmīgi. Tajās precīzi parādīts 20.armijas izvietojums — Rogačevas un Žlobinas rajonos. Bravo, Gorodecka kungs! Jūs pareizi norādījāt 20. armijas izvietojuma rajonus! Arī divdesmit ceturtās — Brjanskas rajonā. Un divdesmit astotās — Vjazmas rajonā. Tā patiešām bija.

Tikai tekstos par to nav ne pušplēsta vārda.

Ak, dārgais Gorodecka kungs! Kopš 1985. gada mēs abi apkarojam cits citu avīžu un žurnālu slejās. Ja nebūtu manis, vai kāds jums Kremlī nomenklatūras ēdienkarti pasniegtu? Iznāk, ka esmu jūsu barotājs. Tad nu atzīstieties reiz, kāpēc jūsu grāmatā ievietotajās kartēs viss parādīts pareizi, bet tekstā — ar kāj ām gaisā? Turklāt uz mata tāpat, kā Anfilova, Mercalova, Volkogonova un Garejeva kungu visnotaļ zinātniskajos garadarbos.

Te nu ir, mani kungi, jūsu savtīgo, kolektīvo pūliņu augļi! Lūk, mūsu oficiālās zinātniskās domāšanas līmenis! Kad man , saka, ka Volkogonovs un Garejevs izmanto pilnīgi slepenus arhīvus, kuri man nav pieejami, tad tam es pilnīgi piekrītu. Un viņus apskaužu. Nekas! Gan pienāks laiks, un Krievija atvērs slepeno arhīvu durvis arī man. Taču pagaidām esmu spiests iztikt ar to, kas guļ virspusē. Tiesa, viena priekšrocība, salīdzinot ar lielajiem profesionāļiem, man ir. Savām vajadzībām esmu izgudrojis sistēmu, kuru varu likt lietā, sēžot televīzijas kameras un skatītāju miljonu priekšā, proti, varu atbildēt, piemēram, kāda apakšvienība atradās pa labi no 11. armijas 16. strēlnieku korpusa Čehoslovakijas proletariāta Vitebskas Sarkanā karoga strēlnieku divīzijas 142. strēlnieku pulka 3. strēlnieku bataljona.

Maķenīt padomājot, varu atbildēt: pa labi atradās 8. armijas 11. strēlnieku korpusa Kaļiņina 48. strēlnieku divīzijas 328. strēlnieku pulka 3. strēlnieku bataljons.

Ja lielie vēstures pētnieki, kuri piekļūst slepeniem arhīviem, kad vien vēlas un kuri piemirst un saputro ne tikai divīzijas un korpusus, bet arī armijas, kādreiz sadūšosies ar mani sacensties televīzijas kameru priekšā, tad saku uzreiz — esmu gatavs jebkurā brīdī! Tik iepriekš piezvaniet jebkuram manu grāmatu izdevējam! Par sekundantiem aicināsim televīzijas skatītāju miljonus. Ko j ūs vēl gaidāt, dārgie biedri profesionāļi? Atmaskojiet mani ašāk!

161. lappusē profesionālais vēstures pazinējs Garejevs citējis Padomju Savienības maršalu B. Šapošņikovu: "mobilizācija ir kara opijs".

Eh, Garejeva kungs! Jums laikam tik anašs un heroīns prātā lien!

Acīmredzot Šapošņikova grāmatu "Armijas smadzenes" jūs izlasījāt ne pārāk uzmanīgi. Sapošņikovs par opiju nav rakstījis. Grāmatas "Armijas smadzenes" pēdējās nodaļas virsraksts ir: "Mobilizācija — kara oda". [21] visos man zināmajos Šapošņikova grāmatu izdevumos uzskatījuši par nepieciešamu pēc latīņu vārdiem pierakstīt klāt mazu cipariņu vai zvaigznīti, lappuses beigās izskaidrojot šī vārda nozīmi. Bet jūs, Garejeva kungs, Šapošņikova grāmatas jēgu neesat uztvēris un saturā iedziļinājies. Arī terminu izskaidrojumus lappušu beigās neiegaumējāt… Nūja, nevar jau visu pagūt, turklāt tik sīkiem burtiņiem uzrakstīts…

Jūs jaucat mobilizāciju ar opiju, ģenerāļa kungs! Vai tādā gadījumā jūs jūtat atšķirību starp kokaīnu un karaspēka stratēģisko izvēršanos?

Negribas, protams, pavisam noķengāt akadēmiķi. Bet ja viņš un viņa līdzautori tik ļoti ilgojas runāt par manu profesionālismu, tad neatliek nekas cits kā aizstāvēties. Tas jums, Garejeva un Mercalova kungi, no manas puses būs kā pretuzbrukums. Ņemiet par labu!

Negribas nogurdināt lasītājus, uzskaitot daudz piemēru no akadēmiķa Garejeva zinātniskajiem sacerējumiem. Ikviens ir tā vērts, lai pasmietos par to publiski. Tomēr par vienu piemēru nerunāt nevar. 229. lappusē ģenerālis Garejevs pieminējis vācu tankus, kas esot svēruši 35 tonnas.

Jau piecdesmit gadus dažnedažādos vēstures izdevumos autori pieminējuši gan tos, gan 38 tonnas smagus vācu tankus.

Gadu desmitus ilgi padomju militārie eksperti apgalvoja, ka 35 un 38 tonnīgās kaujas mašīnas esot bijušas pārākas par tankiem BT. Pēdējo reizi tā sacījis ģenerālpulkvedis G. Krivošejevs, kas nomainīja armijas ģenerāli M. Garejevu Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka krēslā. "Kara vēstures žurnāla" 1991. gada 4. numurā (36. lpp.) ģenerālpulkvedis paziņojis, ka šie vācu tanki pārspējuši padomju tankus BT-7.

Ja salīdzina pēc kaujas mašīnu svara, tad patiešām vācu tanki ir pārāki — BT-7 svēra tikai 13,8 tonnas.

Mūsu vēsturnieki un ģenerāļi šos vācu tankus pieskaitījuši vidējo tanku grupai. Daži tos noturējuši par smagajiem.

Skaidrs, ka Kremļa eksperti uzteic vācu tankus, uzskatot, ka, ja tie nebija līdzvērtīgi padomju tankiem T-34 un KV, tad pārējo modeļu padomju tankus noteikti pārspēja. Tāds ir oficiālais viedoklis, kas nemainīgi valda jau piecdesmit gadus. Viedoklis šķiet tik pārliecinošs un neapgāžams, ka pat negribas to apšaubīt. Oficiālie vēsturnieki to arī nekad nav darījuši. Viņiem vienmēr viss skaidrs bez šaubīšanās.

Arī es nešaubījos, ka 35 un 38 tonnīgi vācu tanki ir labāki par padomju BT. Nešaubījos līdz 13 gadu vecumam.

Tad reiz izlasīju, ka kara beigās vācu kājnieku bruņojumā parādīj ās vadāmas prettanku raķetes, piemēram "Rotkapchen" ("Sarkangalvīte"). Nosaukums mani izbrīnīja. Tāds mīlīgs un nemilitārs. Vācieši vispār ir traki uz skaistiem nosaukumiem. Kāpēc šiem 35 un 38 tonnu smagiem tankiem viņi tos nebija izdomājuši? Un vai šiem spēkratiem kaut kādu ciparu un burtu indeksu nemaz nebija? Neviens taču nesaka: "Lūk, kur nāk 150 kg smags ģenerālis!" vai "Re, kur soļo 180 kg smags maršals!" Daudziem ģenerāļiem un dažiem maršaliem ir savs vārds, tēva vārds, bet dažreiz arī uzvārds.

Ciparu un burtu indeksi ir ikvienam ierocim. Dažiem ieroču modeļiem ir pat vairāki indeksi. Un, protams, nosaukumi. Romantiskie vācieši deva saviem ieročiem dažādus skanīgus vārdus. Sevišķi viņi deva tos kara tehnikai: "Sabulis", "Degunradzis", "Lauva", "Zilonis", "Lapsene",… Ar "Tīģeriem" un "Panterām" mēs jau esam pazīstami.

Bet kas bija 35 tonnīgs tanks? Un 38 tonnīgs? Skan ļoti dīvaini. Vai tiešām divu modeļu tankiem vācieši nedeva nekādus indeksus un nosaukumus? Vāciešiem tas nav raksturīgi. Arī padomju kara tehnikas konstruktori tā nerīkotos. Nevienā pasaules valstu armijā nav tāda ieroču vai tehnikas modeļa, kam nebūtu indeksa vai nosaukuma.

Toreiz es mācījos Voroņežas Suvorova karaskolā (piecus gadus - tur, pēc tam vēl divus - Suvorova karaskolā Kaļiņinā). Bibliotēkā sadabūju visas grāmatas par vācu tankiem, izlasīju un atklāju, ka Vācijā patiešām bijuši tanki, kas apzīmēti ar 35(t) un 38(t).

Aplūkojot tanku attēlus, uzmācās šaubas. Pēc izskata šīs kaujas mašīnas nepavisam neizskatījās tādas, kas sver 35 un 38 tonnas. Šie kara spēkrati izskatījās kā ilgi neēduši, novājējuši kara zirgi. Un kāpēc burti "t" bija iekavās? Varbūt tie nemaz neapzīmēja tonnas?

Tad es nolēmu izpētīt vācu kara tehnikas indeksu sistēmu. Un izpētīju! Piemēram, vācu vērmahta bruņojumā bija tanks T-34(r). Ko tas nozīmēja? Tas nozīmēja, ka Austrumu frontē vācu armija bija ieguvusi trofejās padomju tanku T-34, kuru turpmāk izmantoja pret Sarkano Armiju. Vienīgā atšķirība - tanka modeļa indeksam vācieši pievienoja latīņu burtu "r".

Arī citiem padomju tankiem, piemēram BT7, KV-1, KV-2, T-26, kurus sagrāba vācieši, indeksam pievienoja burtu "r". Acīmredzot kaut kādu jēgu vācieši tam bija piešķīruši.

Vācieši izmantoja kaujas laukā arī franču trofeju tankus, piemēram S-35. Vācu vērmahtā šis tanks ieguva nosaukumu S-35 (f). Jebkurš cits franču tanks vācu armijā saglabāja savu indeksu, tikai klāt iekavās nāca burtiņš "f". Vācieši bija taupīgi ļaudis, karā viņi izmantoja visu, ko bija ieguvuši. Amerikāņu tanku indeksus papildināja burts "a", poļu - burts "p" utt. Nav jābūt ne profesionālim, ne akadēmiķim, lai apjēgtu, ka ar šiem burtiem vācieši apzīmēja valsti, kurā šī kara tehnika bija uzbūvēta. Itāļu tanki saņēma burtu "i", holandiešu tanki - burtu "h", britu tanki - burtu "e" (english). Ar burtu "t" apzīmēja čehu trofeju tankus.

Čehu bruņotajos spēkos bija tanks, kuru uzbūvēja 1935. gadā, un tanks, kuru uzbūvēja 1938. gadā. Kad Vācija iebruka šajā zemē, tad tā pārņēma čehu armijas tankus savā bruņojumā. Tankiem piešķīra indeksus 35(t) un 38(t). Ar cipariem apzīmēja tanku uzbūvēšanas gadu.

Pamazām noskaidroju, ka "35 tonnīgs tanks" svēra 10,5 tonnas, bet "38 tonnīgs tanks" - 9,5

tonnas.

Šie tanki simbolizēja kara tehnikas atpalicību. To varēja ieraudzīt ar neapbruņotu aci - tanka bruņu plāksnes bija sakniedētas, nevis sametinātas. Salīdzināt šos spēkratus ar tankiem BT nevar.

Šoreiz izņēmuma kārtā to izdarīsim, jo ģenerālpulkvedis Krivošejevs paziņojis pasaulei, ka Sarkanā Armija nebija sagatavojusies karam, toties vācieši bija tik ļoti sagatavojušies, ka apbruņoja vērmahtu ar pagalam novecojušu tehniku. Ģenerālpulkvedim Krivošejevam un viņa priekšniekiem - Ģenerālštāba priekšniekam un aizsardzības ministram, visnotaļ profesionāliem vēstures pētniekiem no "Kara vēstures žurnāla" redakcijas, kuri publicē armijas ģenerāļa Garejeva un ģenerālpulkveža Krovošejeva sacerējumus, paziņoju, ka "35 tonnīgajiem tankiem" bija 120 zirgspēku degvielas dzinēji, bet "38 tonnīgiem tankiem" - 140 zirgspēku degvielas dzinēji. Iesaku Ģenerālštāba virsniekiem salīdzināt šo tanku dzinējus ar 500 zirgspēku dīzeļdzinēju V-2, kas bija uzstādīti tankos BT-7M. Pat vissliktākie un visvecākie BT-2 modeļu tanki bija apgādāti ar 400 zirgspēku dzinējiem.

"35 tonnīgu" maksimālais ātrums bija 35 km stundā (Encyclopedia of German Tanks of World War Two. London: "Arms and Armor Press", 1978., P. 41. - 47). Padomju tanks BT-7M oficiāli spēja attīstīt maksimālo ātrumu 86 km stundā.

"35 tonnīga" nobraukums ar pilnu degvielas tvertni - 190 km, bet BT-7M - 900 km (I. Šmeļovs. "Tanki BT", 24. lpp.). Čehu tanki bija apbruņoti ar 37 mm lielgabaliem, bet BT ar 45 mm lielgabalu, daži (BT-7M) - ar 76 mm lielgabalu.

Tanki BT bija pārāki par čehu tankiem arī citos tehniskajos rādītājos.

"35 tonnīgi" un "38 tonnīgi" bija tik vāji, ka ziemā piesala pie zemes, nespējot izkustēties no vietas. Tāpēc ikkatrā fotoattēlā, kurā šī tehnika redzama ziemā, tanki stāv uz baļķēniem vai dēļiem.

Tā kā labāki nebija, kara sākumā vācu vērmahts izmantoja arī šos tankus. 1940. gadā Francijā, kur vērmahts nopietnu pretestību nesastapa, čehu trofeju tanki bija noderīgi. Britu un franču kara tehnikas līmenis tolaik bija gaužām zems, tāpēc vērmahts sekmīgi varēja izmantot visu, kas bija pa rokai. Bet Austrumu frontē ar "35 tonnīgiem" nebija ko iesākt. Tāpēc 1941. gada beigās šos tankus izņēma no vērmahta bruņojuma un… uzdāvināja sabiedrotajiem.

Turpmākajā kara gaitā ar tiem mocījās itāļi, rumāņi, spāņi. Par šiem tankiem visu tautību tankisti atcerējušies tikai sliktu. Par šo spēkratu tehniskajām kaprīzēm karavīri drūmi jokoja vai stāstīja piedauzīgas anekdotes.

Akadēmiķis V. Anfilovs ir pats galvenais eksperts par kara sākumposmu. Viņš uzrakstījis daudz grāmatu, kurās atkārtojis vienu un to pašu. Atšķirsim viņa grāmatā "Zibenskara krahs" 72. lappusi. "No bruņojuma noņēma… visus 35 tonnīgus tankus, tanka T-III minimālais svars turpmāk bija pielīdzināms 38 tonnām".

Te mūsu galvenais akadēmiķis saputrojis vācu tankus ar čehu trofeju tankiem. Viņam nav nekāda priekšstata ne par vācu, ne čehu kara tehniku. Vācu tanki T-IIIJ, kurus sāka būvēt 1941. gada martā, svēra 21,5 tonnas (Encyclopedia of German Tanks of World War Two, P. 58-67). Visi iepriekšējie modeļi svēra mazāk.

Anfilovs sajaucis vācu T-III ar čehu "38 tonnīgu", kas kā mēs noskaidrojām, svēra 9,5

tonnas.

"35 tonnīgu" un "38 tonnīgu" pieminēšana Krievijas preses izdevumos ir mūsu nacionālais kauns! Kā citādi to lai nosauc? Padomju Savienībā otrā pasaules kara vēsturi pētīja diezgan neparasti. Akadēmiķi tēloja ārkārtīgi nopietnu zinātnisku darbību, taču galu galā no tās iznācis čiks. Vācu "zibenskara" būtība bija tanki. Lai saprastu, kas notika 1941. gadā, jāsāk ar tiem. 1941. gada vasarā vērmahta bruņojumā bija četru modeļu tanki, sākot no T-I un beidzot ar T-IV, un citzemju trofeju tanki, to skaitā arī čehu - tā saucamie "35 tonnīgie" un "38 tonnīgie". Bet par kādu nopietnu otrā pasaules kara vēstures pētīšanu var runāt, ja pats galvenais "zibenskara" eksperts uzrakstījis grāmatu, bet nav sapratis izpētāmās problēmas būtību.

"Zibenskara" problēmas izpētīšanai akadēmiķis Anfilovs veltījis savu dzīvi. Netālu no Maskavas, Kubinkā atrodas pasaulē vislielākais tanku muzejs. Britānijā Bovingtonas kara muzejs ir lielisks, taču tik un tā nevar sacensties ar Kubinkas muzeju. Te savāktas vienkop brīnišķīgas kara spēkratu kolekcijas. Kam? Kāpēc? Laikam jau cilvēkiem, kas spēj profesionāli izpētīt un novērtēt šo tehniku un kuri raksta grāmatas par tanku "zibenskaru". Arī biedram Anfilovam, protams. Ilgu laiku parasts mirstīgais šo muzeju nedrīkstēja apmeklēt. Tas bija domāts tikai ekspertu apmeklējumiem. Vai patiešām pats galvenais eksperts neatrada kaut vai vienu dieniņu, lai aplūkotu vislielāko, visbagātāko, speciāli viņam izveidotu muzeju?

Nav jātērē laiks visu muzeja eksponātu apskatei, jāaplūko tikai četri vācu un divi čehu tanki. Jāiegaumē, ka kara laikā vērmahta bruņojumā bija četru modeļu tanki un trofeju tanki un ka Vācijā uzbūvētie atšķīrās no trofeju tankiem. Un vēl jāpārliecinās, ka čehu trofeju tanki nevar svērt 35 un 38 tonnas. Lai par to pārliecinātos, pietiek tos aplūkot un viss. Tik vien tā darbiņa!

Vēlāk Kubinkas muzeju drīkstēja apmeklēt visi. Ai, cik jauki būtu pavadīt tur kaut vai vienu dienu! Ja dienesta laikā komandējumu nepiešķīra, tad doties turp kā vienkāršam ceļotājam. Uz stundiņu! Eh, pietiktu pat desmit minūšu! Pēc tam visu atlikušo dzīvi varētu rakstīt par "zibenskaru" un vācu tankiem…

Nē, Anfilovu muzejs neinteresē un nekad nav interesējis. Visu mūžu viņš malis blēņas - kā Ļeņins uz bruņumašīnas tornīša.

Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks zinātniskajā darbā (gan pēdējais, gan priekšgājēji) pilnīgi nesajēdz, kādi tanki bija nacistiskās Vācijas bruņojumā.

Armijas ģenerāli Garejevu iecēla saulītē tieši par otrā pasaules kara sākumposma vēstures problēmu izpēti. Tas bija viņa jājamzirdziņš, viņa īpašo interešu druva. Kā Garejevs spēja pabeigt ar izcilību divas kara akadēmijas? Vai tā gatavo Frunzes Kara akadēmijas un Ģenerālštāba Kara akadēmijas audzēkņus? Bet varbūt armijas ģenerālis Garejevs akadēmijās nemaz nemācījās. Nopirka diplomus, zelta medaļas, zinātniskus grādus, nosaukumus, dienesta pakāpes un augstos amatus? Varbūt es alojos?

Garejevs nemitīgi sludina par Sarkanās Armijas novecojušajiem un vieglajiem tankiem. Žēl, ka nekad viņam nav ienācis prātā salīdzināt tos ar vācu vērmahta tankiem.

Pats dīvainākais - armijas ģenerālis atzīst, ka Vācijā Hitleram un viņa armijai uzliets mazāk samazgu nekā Krievijai - pašu zemei un armijai. Garejeva sašutums par to, ir uzspēlēts, viņš runā kā baltais jēriņš, kas nekad neko ļaunu nav darījis. Sak, kaut kādi tumšie spēki nomelnojuši mūsu valsti un armiju! Vai tik jūs, Garejeva kungs, pats nevadāt šos spēkus? Vai tik jūs, Garejeva kungs, pats nestāvat šo melno spēku priekšgalā?

Dažu manu kritiķu pozīcija man nav saprotama. Esmu uzrakstījis grāmatu, kurā apgalvoju, ka krievi nebija un nav dumjāki par citām nācijām. Bet pār manu darbu nogruva kritikas akmeņu lavīna. Tikmēr mūsu oficiālie vēsturnieki, kurus vadīja un iedvesmoja Garejevs, apdziedāja nacistu armiju, kurai it kā esot bijuši 35 tonnīgi un 38 tonnīgi tanki…

Ko j ūs, vēsturnieku kungi, gribat panākt?

Nākošais ievērojamais manu darbu kritizētājs profesionālo kritizētāju spožajā plejādē ir vēstures zinātņu doktors, profesors, daudzu zinātnisku darbu autors, pulkvedis Andrejs Mercalovs.

Mercalovs pārmet man, ka neesmu ieguvis skanīgus titulus un skaistus nosaukumus. Sevi pašu viņš minējis kā paraugu. Pats - vēstures zinātņu doktors, profesors, arī meitiņa - vēstures zinātņu doktore, profesore… Profesors Mercalovs ir akadēmiķa Garejeva līdzautors…

Kāpēc jūs, Mercalova kungs, neiebildāt, kad jūsu līdzautors Garejevs rakstīja par 35 tonnīgiem tankiem? Baidījāties, ka… Vai arī nekad par vēsturi nopietni neesat interesējies? Kāpēc klusējāt, kad Garejevs putroja militārus terminus? Publiski uzbrukt nevajadzēja, bet varējāt taču draudzīgi brīdināt kolēģi. Sak, te tomēr kaut kas nav kārtībā, profesor…

Kaut ko nezināt ir piedodami. Bet vai matemātikas zinātņu doktors drīkst nezināt reizrēķinu? Vai vēstures zinātņu doktors un profesors, kara sākumposma vēstures galvenais eksperts var nezināt, kāda kara tehnika bija vācu iebrucējiem? Jūs, Mercalova kungs, esat labi situēts, jo jums ir slepenie arhīvi! Bet kam jums tie, ja neesat iemācījies strādāt ar atklātiem izziņu avotiem?

Padomju Savienība dižojās, ka sagatavo pasaulē vislielāko skaitu ārstu, inženieru, skolotāju. Reiz Uzbekijā ekonomikas pēdējā kursa studentu vidū negaidīti sarīkoja eksāmenu. Absolventiem uzdeva tikai vienu, ne pārāk sarežģītu uzdevumu: no divām trešdaļām atņemt piecas desmitdaļas… Sarežģīts uzdevums, vai ne? Bet būsim vienisprātis - augstskolā ekonomistam jāapgūst ne tikai marksisms - ļeņinisms, bet arī daudz citu gudrību. Ievērojot uzdevuma sarežģītību, eksaminētāji deva neierobežoti daudz laika. Pats galvenais tātad bija pareizi atrisināt uzdevumu. Lai paiet kaut vai trīs dienas! Dažam vajadzēja stundu, citam - visu dienu.

Galu galā pareizas atbildes sniedza… 23 procenti studentu. Par divdesmit trim procentiem varētu priecāties. Bet par 77 procentiem?

Ko lai ar tādiem ekonomistiem iesāk? Pavisam vienkārši! Ļaut, lai beidz augstskolu, izsniegt diplomus visiem, tostarp kādam - ar zelta medaļu. Vai padomju augstskolu mācību spēkiem bija vēl kāda cita iespēja? Līdz šim augstskolas bija beiguši gluži tādi paši… Tikai viņus nepārbaudīja. Un nekas pārlieku ļauns nenotika! Diplomus visiem kabatās, un - soļos marš, plašajā sociālisma pasaulē! Un ekonomisti soļoja! Ja nu ar to mūsu mīļoto padomju ekonomiku atgadīj ās kāda ķibele, tad par to jāpateicas pašiem mūsu augstskolu absolventiem…

Nevilkšu paralēles, bet vai arī jums, Mercalova kungs, nešķiet, ka kara sākumposma galvenais eksperts, kas nekad pats nav saskaitījis divīzijas un korpusus, aizmirsis veselas armijas un kuram nav ne mazākās sajēgas par pretinieku armiju bruņojumu, stipri atgādina ekonomistu, kas neprot aritmētiku? Mūsu oficiālā vēstures zinātne ir tādā pašā stāvoklī kā ekonomika. Ļaudis vairs netic vēsturniekiem! Septiņdesmit gadu ilgi pūliņi noveduši pie tā, ka vispārizglītojošās skolās nav tādas vēstures grāmatas, kurai var ticēt kaut vai par ceturto daļu. Vai jums Mercalova kungs, neliekas, ka tas ir jūsu nopelns? Vai tik jūs kā līdzautors kopā ar tādiem kā Garejevs, Anfilovs, Volkogonovs un Krivošejevs neesat noveduši zinātni līdz pilnīgam idiotismam? Jūs lepojaties ar to, ka esat profesionāls vēsturnieks. Bet vai vērts dižoties uz mūsu vēstures zinātnes bēdīgo sasniegumu fona? Mani centieni vēstures patiesību izdibināšanā jums liekas ļoti aizdomīgi. Jā, Mercalova kungs, es patiešām zinu ļoti maz. Jums radies priekšstats, ka es zinu daudz, bet tas ir tikai salīdzinājumā ar Ģenerālštāba priekšnieku un viņa vietnieku zinātniskajā darbā. Par viņu zināšanu līmeni jābrīnās visvairāk. Tas patiešām ir ļoti aizdomīgs.

Ja jūs, Mercalova kungs, uzskatāt, ka amatieri nekam nav derīgi, tad es papūlēšos pierādīt pretējo. 1993. gadā Maskavā izdevniecība "Hobbi - kņiga" (nosaukums ir ko vērts!) izdeva lielisku Igora Šmeļova grāmatu par padomju tankiem BT. Tajā ir daudz kā jauna un interesanta, piemēram, pirmoreiz publicēts uzbūvēto tanku BT skaits. To "Kara vēstures žurnālā" var ar uguni meklēt.

Grāmatas autors salīdzinājis tankus BT ar citvalstu tankiem, cita starpā ar 35(t) un 38(t) - čehu tankiem, kas bija vācu vērmahta bruņojumā. Autors pareizi nosaucis tankus, precīzi aprakstījis un godprātīgi salīdzinājis kara spēkratu tehniskos rādītājus. Igors Šmeļovs nav ne ģenerālis, ne profesors, ne zinātņu doktors. Salīdzinājumā ar jums viņa vienīgā priekšrocība ir tā, ka viņš izrādījis milzīgu interesi par tēmu.

Lūk, kādiem cilvēkiem jāpiešķir zinātniski grādi!

24. nodaļa. Liecinieks ir atrasts!

"Ura! Jau klat ir oktobris! "

A. Puškins (profesora G. Gorodecka izklasta „Ledlauža mīts" 25.

lpp).

Padomju Savienība bija sagatavojusies karam lieliski. Neviena pasaules valsts tik labi nebija tam gatava. Pēc kara komunisti centas un cenšas šo gatavību noslēpt, iemīt dubļos, lai neviens nepamanītu. Komunisti nežēlo pūles. Sak, lai tas maksa, ko maksadams, bet sagatavotība janoslēpj.

Ārzemēs pasūtīja sev "zinatnes profesoru" G. Gorodecki, kurš steigšus sacerēja gramatu "Ledlauža mīts".

Pirmaja acumirklī likas, ka šī gramata ir vērsta tikai pret mani. Taču vēlak es sapratu, ka ne tikai pret mani…

Ja kads uzraksta par tevi gramatu, tad allaž tas ir patīkami. Tomēr šo gramatu grūti uztvert. Esmu mēģinajis vairakas reizes - nekas neiznak. Pamēģinaju lasīt no beigam. Un uzreiz kļuva interesanti.

Gorodecka gramata pēdējas nodaļas pēdēja fraze veltīta mums, bijušas Padomju Savienības iedzīvotajiem un mūsu vadītajiem: "Visi bija parliecinati, ka britu flote pilna gaita brauc pa Baltijas jūru, lai kopa ar Hitleru uzbruktu Ļeņingradai un Kronštatei" (338. lpp).

Gorodecka gramata ir par mūsu visparējo gļēvulību. Pēc Gorodecka domam gļēvulība ir mūsu tautas nacionala rakstura galvena iezīme. Ar to gramata sakas un beidzas. Pēc divam bezgala garam ievada nodaļam Gorodeckis ķēries vērsim pie ragiem, likdams trešajai virsrakstu "Krievija aplenkuma". Autors pastastījis bezgala aizkustinošu stastiņu par to, ka jau kopš 20. gadiem no visam pusēm mūs aplenkuši ienaidnieki. Visi perinajuši neģēlīgus uzbrukuma planus - no Somijas un Igaunijas sakot un ar Afganistanu un Iraku beidzot. Bet mieru mīloša padomjzeme no ta briesmīgi baidījusies. Baiļu tēma caurvij Gorodecka gramatu no pirmas līdz pēdējai lappusei. Visvairak nobijies bija Josifs Staļins. "Vacu militara varenība bija nohipnotizējusi Staļinu… " (345. lpp). Un visi padomjļaudis bija ta parbijušies, ka pazaudēja spēju domat. Viņi patiešam ticēja, ka britu flote apvienojusies ar vacu floti, lai pilna gaita dotos uz Ļeņingradu… No Gorodecka gramatas satura izriet, ka par britu un vacu apvienotas flotes ļaunajiem nodomiem Padomju Savienība zinajuši visi. Un visi parbīlī gaidījuši, kad par skaistas Pēterpils zeltītajiem torņiem lidos ienaidnieka karakuģu lielgabalu šaviņi… Turpat Gorodeckis aprakstījis nabaga Staļinu, kas no vienas puses nobijies līdz navei un kuru nohipnotizējusi vacu varenība, bet no otras puses nav nohipnotizēts un nebaidas ne nieka. Padomju imperators netic vacu uzbrukuma draudiem un padomju spiegu ziņojumus par Vacijas gatavošanos triecienam ar slaidu vēzienu met klozetpoda (323. lpp). Uz dižas padomjzemes lielo baiļu un apjukuma fona darbojas gudrais britu sūtnis Kripss, kas pūlas iestastīt Staļinam, Molotovam un Višinskim gaužam vienkaršas lietas, taču padomju vadītaji tas neapjēdz…

Atcerēsimies faktus!

1939. gada 3. septembrī Britanijas pieteica karu Vacijai. No šīs dienas līdz 1941. gada jūlijam vacu zemūdenes nogremdēja 2038 britu tirdzniecības kuģus (skat. 9. nodaļu), novedot Britaniju līdz sabrukumam.

Vacijas un Britanijas karš nebija tik neparasts, ka to pūlas iestastīt komunisti. Gan britiem, gan vaciešiem ir ko atcerēties. Un arī mūsu tautai nenak par ļaunu. 1939. gada oktobrī vacu kara flotes zemūdene U-47 iekļuva britu kara flotes galvenaja bazē Skapaflova, nogremdēja britu līnijkuģi "Royal Ouck" un nepamanīta pazuda. 1939. gada decembrī Atlantijas okeana dienvidos ilgstoša kauja britu kreiseri sabojaja vacu "kabatas" līnijkuģi "Graff Spee", piespiežot to iebraukt

neitrālā ostā, kur apkalpe to nogremdēja.

Pēc britu un franču spēku sakāves uz sauszemes 1940. gada 4. jūnijā Vinstons Čerčils teica vēsturisku runu, cita starpā sacīdams: "Mēs nekad nepadosimies! " 1940. gada 30. jūnijā vācu vērmahts ieņēma Normandijas salas. Britānijas tūkstošgadu vēsturē tas bija pirmais gadījums, kad pretinieks sagrāba daļu britu zemes. Vācu zemūdenes izvērsa visīstāko teroru pret vāji aizsargāto britu tirdzniecības floti, bet vācu aviācija sāka gaisa uzbrukumus britu salām, kas iegājuši vēsturē kā "Kauja par Britāniju". Vācu kara lidmašīnas masveidā uzlidoja Britānijas pilsētām, nogalinot tūkstošus cilvēku un iznīcinot milzīgas materiālās vērtības. Dažviet kara atstātās pēdas Britānijā redzamas vēl šobaltdien, britu tauta nolēmusi tās saglabāt nākotnē. Aizbrauciet uz Bristoli un aplūkojiet dievnamu drupas pilsētas centrā…

"Kaujā par Britāniju" britu karaliskie gaisa spēki spēja atvairīt vācu aviācijas uzmākšanos un vēlāk sāka bumbot vācu pilsētas. Biedrs Molotovs to redzēja pats savām acīm. 1940. gada 13. novembrī Berlīnē viņš kopā ar Ribentropu mīlīgi tērzēja "Impērijas ārlietu ministra nama bumbu patvertnē" (PSRS - Vācija. 1939.-1941. Dokumenti un materiāli par padomju un vācu attiecībām no 1939. gada septembra līdz 1941. gada jūlijam. Sastādījis J. Felštinskis, New York "Telex", 1983., 121. lpp).

Kāpēc ministri apspriedās bumbu patvertnē? Tāpēc, ka tonakt britu aviācija nežēlīgi bumboja Berlīni. Bet iepriekšējā naktī biedrs Molotovs bija ticies ar Ādolfu Hitleru. Šoreiz uz bumbu patvertni negāja, taču "ievērojot iespējamo gaisa trauksmi, sarunas pārcēla uz nākošo dienu" (Turpat 109. lpp).

1941. gada pirmajā pusē Vācijas un Britānijas karadarbība sasniedza kritisku robežu.

1941. gadā naktī no 9. uz 10. aprīli lielas britu bumbvedēju vienības deva triecienu Berlīnei.

1941. gada 20. maijā sākās vācu armijas vēsturē pati lielākā un, ļoti iespējams, pati iespaidīgākā pasaules valstu armiju vēsturē gaisa desanta operācija Krētas salā. Salu aizstāvēja 32 000 britu un 10 000 grieķu karavīru. Dažās dienās skaitliski mazākās vācu desantnieku vienības ieņēma salu, iznīcinot vai sagūstot britu un grieķu karaspēku.

Tolaik visi pasaules militārie eksperti bija vienisprātis - Krētas salas ieņemšana ir ģenerālmēģinājums pirms vācu gaisa desanta vienību izcelšanās britu salās.

1941. gada 24. maijs ir vismelnākā diena britu kara flotes vēsturē. Atlantijas okeānā britu vislielākais līnijkuģis "Hood" uzsāka kauju ar vācu vislielāko līnijkuģi "Bismark". Kauja ilga 8 minūtes. Viens vācu lielgabala trāpījums, un uz britu līnijkuģa atskanēja briesmīgs sprādziens. Pēc dažām sekundēm britu kara flotes lepnums pazuda okeāna dzelmē. No 1416 britu jūrniekiem izglābās trīs.

Tomēr drīz tikpat traģisks liktenis piemeklēja vācu līnijkuģi "Bismark". 1941. gada 27. maijā divi britu līnijkuģi kaujā to sabojāja, bet divi kreiseri nogremdēja ar torpēdām. Vācu flotei tas bija milzīgs zaudējums. No šī brīža jūras kaujās pārsvars bija britu kara flotes pusē, to saprata abas karojošās puses.

Kaujās par jūras ceļiem lūzums vēl neiestājās. 1941. gada jūnijā vācu zemūdenes nogremdēja 61 britu tirdzniecības flotes kuģi ar kopējo ūdens izspaidu 310 000 tonnu. 1941. gadā no 3. līdz 23. jūnijam britu flote nogremdēja 9 vācu piegādes kuģus. Bija skaidri jūtams, ka vācu kundzībai pasaules jūrās un okeānos pienācis gals. Bez lielas virsūdens kara flotes tā nav iespējama.

1941. gada jūnijā vācu aviācija bumboja Mančesteru, britu kara lidmašīnas piecas reizes uzbruka vācu zemūdeņu flotes bāzei Brestā, kā arī Rūras rūpniecības rajoniem.

Trīspadsmitajā jūnijā britu aviācija sabojāja vācu "kabatas" līnijkuģi "Lьtzow", vācieši to remontēja septiņus mēnešus.

15.jūnijā Ziemeļāfrikā sākās iespaidīgs britu karaspēka uzbrukums.

16.jūnijā vācu vienības atvairīja šo uzbrukumu, sagādājot britiem milzīgus zaudējumus…

Vācijas un Britānijas karš bija ļoti nežēlīgs. Vai Čerčils varēja karot pret Hitleru un reizē…

apvienot flotes, lai dotos karagājienā pret Staļinu?

Vai pasaules vēsturē zināms kāds gadījums, kad divas valstis sīvi karo savā starpā un reizē

apvienojas, lai pēkšņi uzbruktu trešajai - neitrālai valstij?

Nav svarīgi uzzināt, kas izdomājis šos murgus, kurus savā grāmatā cītīgi atkārto Gorodeckis. Svarīgi noskaidrot, vai pats Gorodeckis tic šādai iespējai. Ja kāda nezināma autora teikto runu Gorodeckis izmanto kā pēdējo izšķirošo argumentu, tad tas nozīmē, ka tic. Ja tā, tad viņam jāceļ galdā pierādījumi, jo citādi jebkādi mājieni par vācu un britu apvienošanos pret krieviem ir apvainojums gan Vācijai, gan Britānijai. Ne saprātīgi domājošie vācieši, ne saprātīgi domājošie briti nevarēja gremdēt cits citam lielus līnijkuģus un pēkšņi apvienot pāri palikušos kopējā flotē… Tā nevarēja notikt! Nevarēja tāpēc, ka daļa britu teritorijas - Normandijas salas vācieši bija okupējuši, britu pilsoņi nokļuva SS un Gestapo [22] rokās. Iekams salas nebija atbrīvotas, apvienošanās nebija iedomājama.

Gorodecka izdomājumi ir apvainojums arī Krievijai. Iedomāsimies sevi jebkura normāla cilvēka vietā, kurš izlasa Gorodecka sacerējumu un viņam notic. Kas nu iznāk? Kara laikā Vācijas un Britānijas apvienošanās nebija iespējama, to saprot ikviens. Taču, ja Padomju Savienības iedzīvotāji, ieskaitot Josifu Staļinu, ticēja vācu un britu apvienoto spēku uzbrukuma draudiem un no tā ļoti baidījās, tad viņi bija idioti, līdz nāvei pārbiedēti kretīni, kas nespēja sakarīgi domāt un kuri dzīvoja iedomātu šausmu rēgu varā.

Vai ģenerālpulkvedis Volkogonovs patiešām tic, ka no Krētas salas padzīto britu divīziju atliekas spētu apvienoties ar hitleriešu desantniekiem, kuri tikko viņus sakāva?

Varbūt netic? Varbūt viņš tic tam, ka Staļins, Molotovs un Žukovs bija dumjāki par viņu un ticēja šādas apvienošanās iespējai?

Kāpēc jūs, ģenerālpulkvedi, piedalījāties šo murgu sacerēšanā? Ievadā Gorodeckis pateicas jums par "nesavtīgu atbalstu". Ko jūs gribējāt panākt, palīdzot izdot šo grāmatu?

Un kāpēc jūs to darījāt?

Gorodecka grāmatā pieminēts arī ģenerālmajors V. Zolotarjovs. Arī jums ģenerāli, Gorodeckis pateicas par palīdzību. Vai arī jūs ticat, ka britu bumbvedēji, sabumbojuši Berlīni, varēja apvienoties ar vācu bumbvedēju vienībām, kas bumboja Londonas ostas dokus, lai dotos uzbrukumā Maskavai?

Uz mirkli iedomāsimies, ka viss patiešām bija noticis tā, kā raksta Gorodeckis, kuram ļoti palīdzējis Krievijas prezidenta padomnieks. Britu flote slepus apvienojusies ar vācu kara kuģiem un pilnā gaitā dodas uz Ļeņingradu, bet 22. jūnija rītā Hitlera un Čerčila apvienotā flote izšauj uz pilsētu pirmo zalvi…

Kas notiek pēc tam?

Acīmredzot 1941. gada 23. jūnijā Čerčils ierodas britu parlamentā un tautas kalpiem pavēsta: "Deputātu kungi, mēs te ar Hitleru apvienojāmies un devām triecienu Ļeņingradai… "

Ja Čerčils pateiktu kaut ko tamlīdzīgu, tad viņam noteikti jautātu: "Kāpēc, ser, tas bija vajadzīgs? "

Gorodecka izdomātās blēņas atbalstījis Krievijas varenais ideoloģiskais dienests. Bet Gorodeckis, pazaudējis godu un sirdsapziņu, turpina bliezt par krievu gļēvulību, gļēvulību, gļēvulību… Un, protams, par nesagatavotību.

"Gaisa desanta korpusu izveidoja Tuhačevskis un acīmredzot šī iemesla dēļ pēc lielās tīrīšanas šis korpuss tika izformēts… Ukrainā atjaunotā brigāde, kuru pieminējis Suvorovs, lai pierādītu Staļina agresīvos nodomus, īstenībā bija nepietiekami apmācīta.

Puse brigādes jaunkareivju nebija lēkusi ar izpletni nevienu reizi, pārējie bija lēkuši vienu vai divas reizes. 22. jūnijā šī vienība bija kaujas nespējīga… "

Šie četri teikumi atrodami Gorodecka grāmatas 67. lappusē.

Goreodeckis pierakstījis Tuhačevskim to, ko viņš nekad nav darījis. Savulaik jau Ņikita Hruščovs paziņoja, ka Tuhačevskis esot bijis visievērojamākais, visgudrākais, visdrosmīgākais utt. Ja ticēsim Hruščovam, tad iznāk, ka Tuhačevskis bija tas ģēnijs, kas izgudrojis divriteni… Nelga Staļins, neko neapjēgdams, ģēniju pielika pie sienas, bet divriteni salauza…

Kur biedrs Gorodeckis smēlies ziņas par Tuhačevska komandēto gaisa desanta korpusu? Kad izveidoja šo noslēpumaino korpusu? Kur? Kas bija komandieris? Kādas apakšvienības tajā ietilpa?

Gorodeckis raksta: "… brigāde, kuru pieminējis Suvorovs… " Mani lasītāji, iztiesājiet jūs! "Ledlauža" 12. nodaļas virsraksts ir: "Kāpēc Staļinam bija vajadzīgi desmit gaisa desanta korpusi? " "Ledlauzī" neesmu rakstījis ne par brigādi, ne par divīziju. Esmu rakstījis par desmit korpusiem! Piecus korpusus izvērsa 1941. gada pavasarī, vēl piecus - vasarā. Viena brigāde vai desmit korpusi - tā ir liela atšķirība! Toties Gorodeckis pat nemēģina mani apgāzt, viņam nav ko iebilst. Tāpēc acīmredzot neatliek nekas cits kā melot…

Palūkosimies, ko raksta I. Samčuks grāmatā "Trīspadsmitā gvardes. Ar Suvorova un Kutuzova ordeņiem apbalvotā divkārt Sarkanā karoga Poltavas 13. gvardes strēlnieku divīzijas kauju ceļš" (M., "Vojenizdat", 1971., 6. lpp.). Autors, izmantodams daudz arhīvu ziņu, pavēsta, ka 3. gaisa desanta korpusā ietilpa 212., 5. un 6. brigādes. "Pirmā bija izgājusi kaujas un speciālo apmācību, bet pats galvenais - tai bija Halhingolas kauju pieredze. 5. un 6. brigādi veidoja virsdienesta sarkanarmieši. Kaujas mācības notika dienu un nakti… Lēcieni ar izpletņiem no lidmašīnām - katru dienu".

Tātad nevis jaunkareivji, kā mums pūlas samelot Gorodeckis, bet virsdienesta kareivji. Pievērsīsim uzmanību, ka 3. korpusā vienai brigādei bija kauju pieredze, divām - pagaidām ne, taču tajās dienēja tikai virsdienesta kareivji. Parasti tā nenotiek. Jebkurā apakšvienībā dienē gan jauni, gan veci. Tikai jaunkareivjus var sastapt mācību komandās, jaunāko komandieru skolās utt. Ja brigādē (šajā gadījumā - vairākās) dienē tikai virsdienestnieki, tad tas liek padomāt. Virsdienesta kareivjus tāpat vien kopā nepulcina. Ja sapulcina, tad kādam ļoti svarīgam un atbildīgam pasākumam…

Kara gadījumā Žukovs bija atbildīgs par Dienvidu un Dienvidrietumu frontēm un Melnās jūras kara floti. Žukovam bija jādarbojas Rumānijas virzienā. Šajā virzienā, Odesas tuvumā 1941. gada maijā Žukovs slepus pārsvieda savu iemīļoto 212. brigādi, kurai bija Halhingolas kauju pieredze, izveidoja vēl pāris brigāžu, kurās dienēja tikai virsdienestnieki. Tātad korpuss gatavojās kaut kam ļoti nopietnam… Šo "kaut ko ļoti nopietno" Žukovs nedrīkstēja vilkt garumā, jo drīz pret japāņiem izkarojušies karavīri un virsdienestnieki bija jālaiž uz mājām.

I. Samčuka grāmatā (arī daudzās citās grāmatās un avīžu rakstos) aprakstīto situāciju 3. gaisa desanta korpusā apliecina arī ģenerālpulkvedis A. Rodimcevs, kas dienēja šajā korpusā, proti, ikviens karavīrs lēcis ar izpletni no 100 līdz 200 reižu, bet brigādes komandieris I. Zatevahins - pāri par 300 reižu, pārējās brigādēs tik lielu panākumu neesot bijis, bet kaujas mācības ritējušas dienu un nakti…

Kam lai tic - Rodimcevam vai Gorodeckim/

Savu viedokli lasītājiem neuzspiežu. Vai nu visas progresīvās cilvēces ienaidnieka viedoklis ir daudz vērts?

Lai lasītājs izvēlas pats, kam ticēt un kam ne!

Ģenerālpulkvedis Aleksandrs Rodimcevs ir Staļingradas kauju varonis, kareivju mīlulis, divkārtējs Padomju Savienības varonis, triju Ļeņina ordeņu, Oktobra Revolūcijas, četru Sarkanā Karoga, Bogdana Hmeļņicka I pakāpes, divu Suvorova II pakāpes, Kutuzova II pakāpes, divu Sarkanās Zvaigznes ordeņu un medaļu kavalieris. Viņš saņēmis arī daudz citu valstu ordeņus un medaļas. Karam sākoties, Rodimcevs komandēja 3. gaisa desanta korpusa 5. brigādi. Kara beigās bija 32. gvardes strēlnieku (īstenībā - desanta) korpusa komandieris. Septiņu grāmatu autors. Nekad neviens viņu nav turējis aizdomās par faktu sagrozīšanu. Ģenerālis iegājis mūsu vēsturē, kā vīrišķīgs un godīgs karavīrs. Par viņu uzrakstījuši daudz laba gan žurnālisti, gan rakstnieki, gan dzejnieki.

Ja noticēsim A. Rodimcevam, tad varam ticēt arī Padomju Savienības varonim, armijas ģenerālim A. Žadovam, kuram ordeņu un medaļu ir tikpat daudz, to starpā divi Suvorova I pakāpes ordeņi, kas izgatavoti no platīna. Varam ticēt Padomju Savienības varonim, ģenerālleitnantam N.

Djominam, kurš kara laikā dienēja 7. gaisa desanta korpusā. Varam ticēt simtiem tūkstošu cilvēku, kuri karoja gaisa desanta karaspēkā. Varam ticēt neskaitāmajām desantnieku kapu kopiņām, sākot no Daugavpils, Konotopas, Kijevas, Bahmačas, Mcenskas, Narofominskas un beidzot ar Staļingradu, Rževu, Kursku, Harkovu, Čerkasiem, Varšavu, Kēnigsbergu, Vīni, Prāgu un Berlīni.

Protams, var arī neticēt. Var noticēt Gabrielam Gorodeckim, kurš nekādus dokumentus neizmanto, nevienu autoru nenosauc, bet vienkārši paziņo, ka esot bijusi tikai viena gaisa desanta brigāde, kas nezin kā radusies un kura bijusi kaujas nespēj īga.

Lasītāji droši vien būs pikti par šādiem izteicieniem. Viņi jautās, kā es drīkstu tā runāt. Un kāpēc es pievēršu uzmanību kaut kādam putrotājam un gaisa jaucējam.

Ak, dārgie lasītāji! Es nepievērstu viņam nekādu uzmanību. Bet - tavu traku postu! Mūsu valsts demokrātiskie vadītāji trakoti iemīļojuši šo Gorodecki. Krievijas Aizsardzības ministrijā arī viņam aplaudē. Krievijas drausmīgā ideoloģiskā mašinērija viņu atbalsta. Un oficiālā vēstures zinātne stutē. Ekspertu grupa ar vēstures zinātņu doktoru, profesoru, pulkvedi A. Mercalovu priekšgalā uzvilkusi Gorodeckim zinātnieka mantiju. Tā to var saprast, izlasot žurnāla "Rodina" 1994. gada 5. numuru. Ja žurnāla "Rodina" redakcija atzinusi, ka Gorodeckis ir ievērojams zinātnieks, tad tai nevajag apstāties pusceļā. Tad j āatzīst, ka Aleksandrs Rodimcevs bijis liels melotājs. Tad jāatzīst, ka 1941. gadā rumāņu robežu tuvumā Žukovs bija sapulcinājis muļķu kompāniju, kurai neko j ēdzīgu neiemācīja: viena brigāde, bet tā pati absolūti kaujas nespēj īga.

Krievijas Aizsardzības ministrijas oficiālā avīze "Krasnaja Zvezda" paveikusi vēl vairāk. Pulkvedis Jurijs Rubcovs nosaucis Gorodecki ne tikai par vēstures zinātnieku, bet arī par notikumu aculiecinieku. "Gorodeckis liecina - 1941. gada jūnijā ne Sarkanās Armijas mehanizētās vienības, ne gaisa desanta karaspēks nebija sagatavojies karadarbībai" (1995. gada 14. marta numurs).

1941. gadā "liecinieks" Gorodeckis vispār nebija parādījies šajā pasaulē. Ja tāds var būt liecinieks, tad nav nekāds brīnums, ka valsts tīšām slēpj tautai tās pagātni.

Liecināt var tikai tas cilvēks, kurš kaut ko redzējis savām acīm. Ja par lieciniekiem uzdod tādus kā Gorodecki, tad ne avīzei "Krasnaja Zvezda", ne žurnālam "Rodina" vairs nevar ticēt.

No Gorodecka sacerētās grāmatas nocitēju tikai četrus teikumus. Bet varētu citēt vēl un vēl. 125. lappusē, piemēram, autors raksta, ka pirms kara 40 procenti Sarkanās Armijas komandieru esot bijuši nejēgas, tūļas, gļēvuļi utt.

Interesanti ,kā Gorodeckis to varēja zināt? Varbūt viņam kāds palīdzēja? Jo vairāk šķirstu šo grāmatu, jo stiprāka ir mana pārliecība: jā, zēnam palīdzējuši. Gorodecka grāmata ir pilna ar atsaucēm uz GRU, Aizsardzības ministrijas arhīviem, Krievijas prezidenta padomnieka D. Volkogonova personīgo arhīvu.

Maskavas arhīvos vien glabājas miljardi lappušu, kurās var atrast daudz ko. Lappušu miljardu jūrā palīdzīgas rokas atradušas kaut kādu muļķīgu dienasgrāmatu, bet tajā - lappusīti, kas Gorodeckim jāpublicē. Un zēns publicē, uzdodot sevi par pirmatklājēju. Gorodeckis nemaz neslēpj, ka oficiālie vēsturnieki, viņu vidū ģenerālpulkvedis Volkogonovs un ģenerālmajors Zolotarjovs, viņam palīdzējuši. "Viņi man palīdzēja dažādu dokumentu sadabūšanā" ("Okna" 1995. gada 2. marta numurs). Eh, Volkogonova kungs!

Kad Gorodecka dižais garadarbs ieraudzīja dienasgaismu, Krievijas ģenerāļi sarīkoja autoram greznu pieņemšanu. Lūk, kā par šo pasākumu izteicies pats "vēstures pētnieks un kara notikumu aculiecinieks": "Manas grāmatas prezentācija notika Maskavā. Tas bija kaut kas monumentāls! Grāmata nenozuda no televīzijas ekrāniem un avīžu slejām. Vēsturnieki un militārpersonas vienā mutē atkārtoja: "Jūs paveicāt mūsu vietā to, ko mēs nespējam. Ļoti, ļoti iespaidīgi! "

Visu laiku man jautāja, kāpēc tieši Izraēlas pilsonis bija ķēries pie šī darba. Es taču biju cilvēks no malas. Izdzirdot šo jautājumu, no jautātāju puses es sajutu lielu paškritikas klātbūtni. Es, protams, gaidīju, ka kāds izteiks arī kritiskas piezīmes, bet no profesionālo kritiķu puses tās neatskanēja".

Re, kā! Speciālas propagandas pārvaldes priekšnieks ģenerālpulkvedis Volkogonovs sniedz nesavtīgu palīdzību Izraēlas pilsonim Gorodeckim, arhīvu dokumentu grēdās uzmeklēdams vienīgo pareizo lapiņu, kurā pavēstīts, ka krievi bijuši muļķi un gļēvuļi. Lielais vēsturnieks pazinējs un pētnieks Gorodeckis šo lapiņu naski publicē. Kad darbiņš padarīts, tad "no profesionālo kritiķu puses" pat neatskan kritiskas piezīmes… Tieši otrādi! Biedru Gorodecki sagaida, izrādot neparastu godu…

Gorodecka nopelni patiešām ir lieli. Viņš pirmais pasaulē publicējis ziņas par muļķu skaitu Sarkanās Armijas komandieru vidū. Kaut ko tādu līdz šim nevienam nebija izdevies paveikt. Par tādu panākumu varonim jāuzkar kaklā briljantiem izrakstīta zvaigzne!

Rietumu pasaulē precizitāte ir lielā cieņā, te visu pieraduši aplūkot skaitļos. Muļķu procenti Sarkanajā Armijā jau ir ielaisti zinātniskajā apritē un tagad būs tur mūžīgi mūžos.

Noteikt muļķu skaitu procentos patiešām ir zinātnisks varoņdarbs. Domas visaugstākais lidojums! Visaugstākā virsotne! Četrdesmit procenti tagad ņirb visās pasaules valstu zinātniskās periodikas slejās. Citās armijās muļķu skaits nekad nav aprēķināts, tāpēc nekādus skaitļus nosaukt nevar. Tāpēc to arī nedara. Bet, rau, krieviem tiem gan daudz - četrdesmit procenti! Zinātniski pierādīts! Tiem, kuri raksta disertācijas, ir ko nosaukt. Vai neizklausītos vēl zinātniskāk, ja "četrdesmit" vietā ierakstītu, piemēram, 41,3%?

Otrajā pasaules karā Francija cieta sakāvi vienā mēnesī. Bet pamēģiniet tagad Parīzē atrast grāmatu par Francijas nesagatavotību karam! Trīs pārus naglotu zābaku esmu notriecis, staigādams pa Parīzes ietvēm no viena grāmatu veikala uz otru, no otra uz nākošo - tādu grāmatu neesmu atradis. Toties ir daudz grāmatu par Sarkanās Armijas nesagatavotību, par krievu stulbumu, par Staļina gļēvumu, par viņa maršalu, ģenerāļu, virsnieku un kareivju trulumu. Ja pēkšņi atrastos kāds gudrais, kas gribētu izrēķināt muļķu un gļēvuļu skaitu procentos franču armijas virsnieku vidū, tad tādam francūži ātri parādītu durvis un uz visiem laikiem. Bet izdevniecības, kas uzdrošinātos publicēt tādas ziņas, satracinātais pūlis nodedzinātu.

Toties Krievijā tādiem durvis neparāda. Krievijā tādiem paklanās un kritiskas piezīmes neizsaka. Un izdevniecība "Progress - Akadēmija" nezin kāpēc stāv kā stāvējusi. Kā saka, ugunī nedeg un ūdenī negrimst. Un Krievijas ģenerāļi lielā pārsteigumā un samulsumā militāri sveicina dižo pirmatklājēju no Izraēlas. Uzvarētie skolotāji atzīst skolnieka - uzvarētāja pārākumu. Tu paveici mūsu vietā , to ko mēs paši nespējām. O, diženais…

Mūsu ģenerāļus pat greizsirdība nenomoka. Paši, rau, nespējām muļķu un gļēvuļu procentus izrēķināt, labi vien ir, ka atradās censonis pirmatklājējs, kas papūlējās mūsu vietā…

Te nu mūsu sakāve karā ir redzama kā uz delnas! Kaut kāds neģēlis iespļauj mums sejās, bet mūsu ģenerāļi j ūtas ļoti apmierināti. No laimes vai gaisā lec! Par ko j ūs, ģenerāļi, tā priecājaties - kā āži kāpostu dārzā? Ko par to visu domā aizsardzības ministrs? Valsts taču viņam uzticējusi aviācijas, flotes, artilērijas, raķešu, tanku un citu ieroču šķiru karaspēka attīstību! Taču reizēm rodas šaubas, vai Krievijas aizsardzības ministrs vispār kaut ko zina, piemēram, par gaisa desanta karaspēku. Varbūt viņam jāuzaicina kāds desanta karaspēka virsnieks, kurš pastāstītu par šī karaspēka tapšanu un kauju slavas vēsturi? Diemžēl ministru šī tēma neinteresē, par desantniekiem viņš neko nezina un negrib zināt. Jebkurš šarlatāns var sastāstīt zilus brīnumus par Tuhačevska desanta korpusu, par vienīgo, turklāt kaujas nespējīgo brigādi, par… Bet ministrs klausās, muti atplētis, un visam piekrīt. Ģenerālštāba priekšnieks arī. Un gaisa desanta karaspēka pavēlnieks tāpat. Kara vēstures institūta vadītājs arī neko neiebilst. Tikmēr ministram pakļautā oficiālā avīze cildina "aculiecinieka" Gorodecka "atklājumus".

Starp citu, Izraēlā Gorodecki pazīst ļoti labi. Cilvēks, kurš par lēcu virumu pārdevies citas valsts propagandas dienesta kalpībā, ir apkaunojums Izraēlas tautai. To viņam ir teikuši atklāti. Es ticu, ka lasītāji man piedos, ja šeit es neatkārtošu tos izteicienus, kādi tikuši veltīti šim niekalbim.

Šoreiz es neuzrunāju pulkvežus Rubcovu, Horjovu, Poroskovu, Anfilovu, Mercalovu, ģenerāļus Zolotorjovu, Pavlovu, Krivošejevu, Gračovu, Garejevu, Volkogonovu. Esmu jau pateicis visu, ko par viņiem domāju.

Šoreiz es uzrunāju gaisa desanta karaspēka kareivjus, seržantus un virsniekus, brašos jūras

kājniekus un sirdij tik tuvos Specnaza cīnītājus.

Brālīši! Es runāju par mūsu dzimtenes godu! Izņemot jūs, neviens cits to neaizstāvēs. Kaut kur augšā, varas gaiteņos kāds iztirgo dzimteni kā pavalkātas bikses. Kādam ļoti patīk iztēlot mūs par muļķiem. Nē, ne jau Gorodeckis pasūta mūziku. Gorodeckis dzīvo Izraēlā. Nelietības kāds dzemdina Maskavā, pēc tam palaižot pasaulē. Izceļojušas pasauli, tās atgriežas atpakaļ un pamazām sagandē mūsu sirdis un prātus. Svešzemju "pirmatklājēju" vajadzēja tikai tādēļ, lai mēs ātrāk noticētu. Tādu arī atrada un nopirka.

Es uz uzrunāju ne tikai Krievijas, bet arī Ukrainas desanta vienību karavīrus. Kad Gorodeckis pļāpā, ka padomju desantnieki esot bijuši kaujas nespējīgi impotenti, bet komandieri - tūļīgi nelgas un gļēvuļi, tad viņš ar to domā jūsu tēvus un vectēvus. No 427 000 desantnieku, kurus tikai divos gados apmācīja Ukrainā, daudzus tūkstošus dzīvus samala Guderiana un Manšteina, Kleista, Gota un Hepnera tanku kāpurķēdes. Bet Gorodeckis tagad ir goda viesis gan Maskavā, gan Kijevā. Par to viņš izlielījies intervijā izdevumam "Okna" 1995. gada 2. marta numurā. "Ukrainas Vēstures institūta direktors man sacīja: "Jūsu grāmata atstāja ļoti lielu iespaidu".

Kas tad tik ļoti iespaidoja institūta direktoru? Vai tas, ka mēs, bijušās Padomju Savienības iedzīvotāji - ukraiņi un krievi, turkmēņi un tatāri, ebreji un gruzīni - esam nosaukti par idiotiem un gļēvuļiem.

Brāļi desantnieki, vai jums pateikt priekšā, kas tagad jādara?

Vai arī jūs aizstāvēsiet savu godu bez priekšā teikšanas?

Un reizē - savas Dzimtenes godu.

Pirmās daļas beigas

[1] saīsinājums no krievu valodas vārdkopas. Tulkojumā - speciālas nozīmes karaspēks. Tulk. piez.

Fotogrāfijas

Čehu tanks S-38(t) vācu vērmahta bruņojuma.

Čehu tanks S-35(t) vācu vērmahta bruņojuma 1941. gada Krievija.

Vācu tanks "Panther" ("Pantera") 1944. gadā Francijā. Iekšēja eksplozija to pārvērtusi lūžņu kaudzē.

Britu tanks "Churchill" MK-III Sarkanās Armijas bruņojumā. Uz tanka torņa uzraksts "Aleksandrs Ņevskis".

Sarkanajai Armijai atņemtais tanks T-34 (1941. gada modelis) Ziemas kara laikā Karēlijā.

Padomju tanks IS-2 1945. gada aprīli Berlīnes ielas.

Padomju tanks T-26 (1933. gada modelis).

Padomju tanks T-35.

Padomju tanks T-28 1940. gada ziema. Fotoattēla redzamo tanku somu karavīri kaujās pret Sarkano Armiju ieguvuši trofejās.

Padomju tanks KV-1 1941. gadā.

Pasaules iekarotājs Josifs Staļins 1941. gada 6. novembrī Maskavas metro stacijas "Majakovskaja" pazemē aicina padomju tautu cīnīties līdz galīgai uzvarai.

Pasaules iekarotājs Ādolfs Hitlers 1942.gada vasarā arī aicina savus ģenerāļus cīnīties līdz galīgai uzvarai. Labajā stūrī stāv nākamais Staļingradas kauju moceklis ģenerālpulkvedis fon Pauluss.

Vacu tanks "Tiger" ("Tīģeris") 1943. gada vasara Austrumu fronte.

Vacu tanks "Kцnigstiger" ("Karaliskais tīģeris") 1944. gada Polija.

Vacu tanks T-IV 1941. gada Krievija.

Vācu tanks T-III 1942. gada vasarā, šķērsojot Kšenas upi Krievijā.

*krieviski — padomju pils. Tulk. piez.

[1] saīsinājums no krievu valodas. latviski - iekšlietu tautas komisariāts. Tulk. piez.

[2] saīsinājums vārdkopai "josifs staļins". Krievu valodas rakstībā vārda "Josifs" pirmais burts ir "i". Tulk. piez.

[3] šeit un turpmāk lietots šī krievu valodā iznākošā žurnāla nosaukuma latviskais tulkojums.

[4] saīsinājums no krievu valodas. Tulkojumā — Galvenā Izlūkošanas pārvalde. Militārās izlūkošanas dienests padomju impērij ā. Tulk. piez.

[5] saīsinājums no krievu valodas. tulkojumā — nometņu galvenā pārvalde. Tulk. piez.

[6] krievu žargona vārds, kas cēlies no vārda "ieslodzītais" saīsinājuma. Ar šo vārdu apzīmē cietumos un koncentrācijas nometnēs ieslodzītos kriminālnoziedzniekus. Tulk. piez.

[7] V.Suvorova pirmā gramata. Tulk. piez.

[8] saīsinājums no krievu valodas. tulkojumā — padomju Savienības Telegrāfa aģentūra. Tulk. piez.

[9] gruzijas galvaspilsētas nosaukums cariskajā krievijā. tagad Tbilisi. Tulk. piez.

[10] staļina īstais uzvārds. Tulk. piez.

[11] staļina jaunības dienu iesauka. Tulk. piez.

[12] atvasinājums no krievu "spēkavīrs", "drosminieks". Tulk. piez.

[13] Šajā gadījuma domāta nevis konkrēta vēsturiska persona, bet vispārīgs nelieša, nodevēja tēls. īpašvārds atvasināts no krievu valodas darbības vārda "ziņot", "nodot". Tulk. piez.

[14] militāra dienesta pakāpe, kas padomju .armijā pastāvēja līdz sešdesmito gadu beigām. Tulk. piez.

[15] nacistu aktīvistu triecienvienības, kuras trīsdesmitajos gados Vācijā izmantoja nacistu iedibinātās kārtības ieviešanai un uzturēšanai. Tulk. piez.

[16] vāciski: "kā sauc šo pilsētu?"

[17] vāciski: "jūs melojat!"

[18] no krievu valodas netulkots krievu lamuvārds. Tulk. piez.

[19] vāciski: "vispirms izdzeriet pats!"

[20] krievu valodā šis termins pareizi jālieto vīriešu dzimtē. Šajā gadījumā grāmatas autors norādījis uz kļudu krievu valodas pareizrakstībā. Tulk. piez.

[21] krieviski vārdu "opijs" un "oda" pareizrakstībā atšķiras tikai viens burts. Tulk. piez.

[22] saīsinajums no vacu "geheime Staatspolizei" - vacu slepenpolicija. Tulk. piez.

Content

Suvorovs Viktors Pēdējā republika

1. nodaļa. Kapec Staļins atteicas pieņemt Uzvaras Paradi?

2. nodaļa. Kapec viņiem vajadzīga pasaules revolūcija?

3. nodaļa. Pirmais mēģinājums

4. nodaļa. Kas notiks pēc atelpas?

6. nodaļa. Vesture mums atvēlējusi maz laika

7. nodaļa. Kurš sacereja leģendu par Staļina nesagatavotību karam?

8. nodaļa. Kam bija labaki sabiedrotie?

11. nodaļa. Ka es karoju ar marsiešiem