Suvorovs Viktors

Uzvaras ēna

VIKTORS SUVOROVS

UZVARAS ĒNA

.

1. NODAĻA

IECELT SVĒTO KĀRTĀ…

Mūsu mirušie neatstās nelaimē mūs…

V. Visockis

1

Pašā savas vēstures norietā Padomju Savienība palika bez varoņiem. Kļuva skaidrs, ka Padomju Savienības vadoņi, visi bez izņēmuma, — ir neliešu un noziedznieku banda.

Ja nolaistos no Kremļa aizmākoņu augstumiem un rūpīgi aplūkotu pieticīgos varoņus, kuri tautai būtu jāņem sev par piemēru, ari te varonība nobāl. Lūk, leģendārā 1941. gada 16. novembra kauja pie Dubosekovas starpstacijas. No mūsu puses ģenerālmajora I. V. Panfilova 316. strēlnieku divīzijas 1075. strēlnieku pulka 4. rotas 28 karavīri. Ar šautenēm, granātām un degmaisījumu pildītām pudelēm bruņoti kareivji. Viņiem — ne tanku, ne artilērijas. Bet vāciešiem — 54 tanki, viņu darbību atbalsta divi desmiti mīnmetēju un artilērijas bateriju.

Pirms kaujas poļitruks [1] Dijcvs izteica vārdus, kuri pāršalca visu valsti: "Varenliela Krievija, bet atkāpties nav kur — aiz mums ir Maskava!" Varonīgie panfilovieši iznīcināja milzīgu daudzumu tanku, aizgāja bojā visi kā viens, bet ienaidnieku uz Maskavu nav palaidusi garām… Pēc Rietumu frontes virspavēlnieka armijas ģenerāļa G. K. Zukova ierosinājuma ar PSRS Augstākās padomes Prezidija dekrētu visiem divdesmit astoņiem pēc nāves tika piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums…

Ar šo varoņdarbu mēs visi esam audzināti.

Tomēr bija neskaidrības. 1941. gada 27. novembri Krasnaja zvezda pavēstīja, ka 28 varoņu priekšgalā bijis poļitruks Dijevs. Tās pašas avīzes 1942. gada 22. janvāra numurā tika ziņots, ka varoņu grupu vadījis poļit- ruks Kločkovs. Mēģinājums apvienot divus varoņus vienā tēlā noveda pie pretēja rezultāta. Varonis vairojās. Padomju historiogrāfijā viņš palicis četros variantos: Dijevs, Kločkovs, Kločkovs-Dijevs un Dijevs-Kločkovs.

Un, ja jau visi aizgāja bojā, kā kļuvis zināms varonīgā poļitruka teiktais?

Bija ari citas nesakritības. Vēl brīnumainākas.

Pēc kara pie šīs epizodes ķērās prokuratūra. Uzpeldēja detaļas, patiešām fantastiskas. Vispirmām kārtām: aiz muguras Maskava, bet atkāpties joprojām bija kur. 1075. strēlnieku pulks tajā kaujā tika izsists no pozīcijām. Par to amatu zaudēja gan pulka komandieris, gan komisārs.

Vēl kāda nianse. Ja 2. bataljona 4. rota ir pilnībā kritusi, bet ienaidnieku nav palaidusi garām, ja 2. bataljona tranšeju priekšā deg desmiti vācu tanku, bataljona komandierim majoram Rešetņikovam bija pienākums par to ziņot. Bet viņš sazin kādu iemeslu dēļ to nedarīja — acīmredzot nepamanīja degošus vācu tankus. Neko par varonīgo rīcību neziņoja ne 1075. strēlnieku pulka komandieris pulkvedis 1. V. Koprovs, ne 316. strēlnieku divīzijas komandieris ģenerālmajors I. V. Panfilovs, ne 16. armijas komandieris ģenerālleitnants K. K. Rokosovskis. Visai interesanti, ka arī vācieši par šo kauju nekā nezināja. Tad nu rodas jautājums: ja jau neviens no frontes komandieriem nav ziņojis par varoņdarbu, kā par to uzzināja Maskavā?

Pirmā par to ziņoja karalaika centrālā avīze Krasnaja zvezda. Avīzes literārais sekretārs A. J. Krivickis aprakstīja varonīgo kauju kā aculiecinieks. Bet vai viņš maz bija aculiecinieks? Kara prokuratūrā viņam pieklājīgi uzdeva jautājumu: vai 1941. gada 16. novembrī viņš bija Dubosekovas starpstacijas tuvumā? l ika noskaidrots: kaujas apvidū minētais biedrs nav bijis. Ja būtu bijis, no šīs elles dzīvs neiznāktu. Pratināšanā viņš atzina, ka 1941. gada novembri nav izbraucis no Maskavas. Par varoņdarbu viņš uzzinājis no korespondenta V. Korotejeva, kurš apmeklējis karaspēka daļas. Tiesa, Korotcjevs nebija riskējis doties priekšējās līnijas virzienā tālāk par 16. armijas štābu. Tieši tur, štāba sētas pusē, brašais kara korespondents saklausījis baumas par paveikto varoņdarbu un kā žagata knābī atnesis ziņu uz dzimto redakciju.

Izmeklēšanā noskaidrots, kā radušies skaitli, ar kuriem Krasnaja zvezda bija raisījusi pasaules izbrīnu. Varoņdarbs veidojās šādi. Avīzes galvenais redaktors D. Ortenbergs pajautāja sacerētājam Korotcjcvam, cik varonīgajā rotā bijis cilvēku? Šis atbildēja: 30—40. Nolēma: viņu bija 30. Bet nevarēja taču būt, ka visi bija varoņi. Nevarēja. Mums mēdz būt arī negatīvi piemēri. Arī Augstākais Virspavēlnieks biedrs Staļins 1941. gada 18. septembra pavēlē nr. 308 paģēr "ar dzelzs roku savaldīt gļēvuļus un panikas cēlājus". Tātad bija tā: pirms kaujas divi pacēla gaisā rokas un metās padoties. Mūsējie, skaidra lieta, viņus tūlīt nošāva. Tā sakot, ar dzelzs roku savaldīja. Cik varoņu palika? Pareizi — 28. Tad Ortenbergs padomājis nosprieda, ka divi nodevēji ir par daudz. Tāpēc vienu izsvītroja. Bet varoņi tā ari palika 28. Cik tad bija vācu tanku? Pieņemsim, pa diviem vācu tankiem uz katru varoni… Tātad bija 56 tanki. Vēl padomājis, galvenais redaktors divus atskaitīja. Lai būtu tuvāk patiesībai. Gadu desmitu laikā iznīcināto tanku skaitu samazināja līdz 18. Arī te — tīra matemātika. Vienkārši 54 dalīja ar trīs. Ja mūsu lieliskie cilvēku dvēseļu inženieri turpinātu tikpat drosmīgi dalīt un atņemt, beigu beigās varētu piekļūt patiesībai pavisam tuvu.

Izmeklēšanā atklājās kas tāds, ko atcerēties ir neērti. Tāpēc kara prokuratūra necēla troksni. Sacerētājus varētu sodīt. Varētu sadot pa kaklu galvenajam redaktoram. Taču panfiloviešu varoņdarbs jau iekļauts enciklopēdijās un ābecēs, jau iegravēts granītā, kaltiem burtiem ierakstīts kara vēsturē kā viena no tās visspilgtākajām epizodēm. Turklāt šajā lietā iesaistīts Padomju Savienības maršals G. K. Zukovs. Sacerētāji pārcentušies? Nekā briesmīga. Visa Padomju Savienības vēsture ir sagudrota. Taču, ja nebūtu Zukova, 28 panfiloviešu varoņdarbs paliktu vienā kategorijā ar stāstiem par kazaka Kozmas Krjučkova ļaundarībām. Par viņu Pirmā pasaules kara laikā klīda pārsteidzoši nostāsti, kas jēgas un gara ziņā tuvi stāstiem par barona Minhauzena varonīgajām izrīcībām. Runāja, ka Kozma Krjučkovs uz viena pīķa spraudis pa septiņiem vāciešiem. 28 panfilovieši varēja palikt tajā pašā brālībā, kur Kozma Krjučkovs. Nekā slikta šādos stāstos nav. Aleksandrs Tvardovskis taču uzrakstīja poēmu par to, kā krievu karavīrs Vasilijs Tjorkins, iznācis no rīta uz lauka, redz — viņam gāžas virsū tūkstoš vācu tanku! Krievu karavīrs, skaidra lieta, neapjūk… Par jautro mēles kulstīšanu frontinieki mīlēja Tvardovski un viņa izdomāto karavīru Vasiliju Tjorkinu, kurš iznāca kā uzvarētājs no jebkuras villošanās. Visi saprata: tas ir safantazēts, jautrs joks. Bet stāstu par 28 panfiloviešiem Zukovs no frontes baumas, no preses pīles pārvērta reālā notikumā. Tā viņš katrā izdevīgā brīdī plātījās: kur es, tur uzvara! Jebkurš vācu uzbrukums apsīkst tur, kur parādos es! Manis komandētie mirst, bet nepadodas! 1941. gada decembrī kāds no padotajiem izlasīja Krasnaja zvezda stāstu par 28 panfiloviešu fantastisko varoņdarbu un ziņoja Zukovam. Zukovs pieprasīja izveidot sarakstu ar bojāgājušajiem, tiem, kuri varēja būt bijuši leģendārajā kaujā, un ieteica viņus apbalvošanai. Visiem, kuri bija sarakstā, pēc nāves tika piešķirti augsti apbalvojumi. Zukovs pirmais šim brīnumainajam notikumam piešķīra oficiālu skanējumu. Pēc tam, kad Augstākā padome publicēja dekrētu, varoņdarbs pārstāja būt žurnālistu pļāpu līmenī, tas kļuva par reālu notikumu. Lai gan ne visi no sarakstā iekļuvušajiem bija gājuši bojā. Varoņu sarakstā, izrādās, bija ari tādi, kuri brīvprātīgi aizgājuši pie hitleriešiem un kalpoja viņiem ar sirdi un dvēseli.

Stāsts par 28 panfiloviešiem bija tik slikti uzskricclēts, ka nepārtraukti raisīja interesi pētniekos, kuri gribēja zināt patiesību. Ilgi pirms jjlasnostj un perestroikas V. Kardins Novij mir lappusēs nesaudzīgi analizēja šo absurdo gadījumu. Viņam sekoja B. Sokolovs, V. Ļuļečņiks un citi. Pēc tam publikācijas plūda straumēm, taču šī epizode izkrita no varonīgo veikumu saraksta.

[1]

Savukārt darba frontē bija paģērēts līdzināties ogļracim Aleksejam Staha- novam. Viņa plāns — maiņas laikā atskaldīt septiņas tonnas ogļu. Taču naktī uz 1935. gada 31. augustu viņš ņēma un atskaldīja nevis septiņas, bet 102 tonnas! Tā valstī sākās stahanoviešu kustība: Stahanova sekotāji

metās pildīt pa desmit normām maiņas laikā. Pa divdesmit! Šos cilvēkus propaganda sauca par stahanoviešiem, tauta — par stakanovicšiem [2] . tauta zināja — te kaut kas nav tīrs. Pēc desmitiem gadu uzpeldēja arī šā "varoņdarba" detaļas. Stahanovs tiešām atskaldīja 102 tonnas ogļu. Tiesa, uz rekordmaiņas laiku visiem pārējiem šahtas Centraļnaja-Irmino atšķaidītājiem atslēdza saspiestā gaisa padevi, lai Stahanova triecienāmuram nemazinātos spiediens. Lai netraucētu Stahanova strādīguma uzplūdiem, šahtas darba ritms tika pilnībā izjaukts. Stahanova atskaldītās ogles bija jāizved no cirtnes, tāpēc — vagonetes Stahanovam! Stahanova vagonetēm — zaļo gaismu! Pārējās brigādes pagaidīs.

Bija ari citi triki. Galvenais āķis — statistika. Viss atkarīgs no uzskaites metodikas. Atskaldītājs nestrādā viens. Izcirstās ogles jāaizšķūrē, jāiekrauj vagonetēs, jāaizripina, jānes baļķi un jāstiprina cirtne. Ja atšķaidītāja izcirstās ogles sadalītu uz visiem, kuri viņam palīdz un nodrošina viņa darbu, tad arī sanāktu pa septiņām tonnām uz katru. Bet Stahanova rekordmaiņas laikam piemēroja citu, progresīvāku uzskaites metodi. Visu, ko viņš atskaldīja, pierakstīja viņam pašam, uzskatot visas tonnas par viņa personīgo nopelnu. Bet visus, kas šķūrēja, krāva un veda ogles, visus, kas stiprināja cirtni pēc Stahanova, iekļāva citā sarakstā. Uz visiem palīgiem un nodrošinātājiem iegūto ogļu daudzumu nesadalīja. Tad nu sanāca vissavienības rekords.

Stahanova varoņdarbs — mūsu parastā padomju tufta1. Un pats Stahanovs — varonis krāšņā mantijā no tās pašas tuftas.

Citi mūsu varoņi, rangu zemāki par panfiloviešiem un stahanoviešiem, pārbaudē izrādījās vien uzpūsti māņi. Neskaitāmiem varoņdarbiem bija īleni maisā un pat ēzeļa ausis. Tauta smējās, sacerēja anekdotes un rupjas častuškas par kartona elkiem.

Tagad saliksim punktus uz "i". Es neesmu teicis, ka masveida varonības karā nav bijis. Es runāju par ko citu. Mums ir varonīga tauta. Un reizumis tā veikusi ko tādu, par ko ir jāsajūsminās. Taču Aģitpropa darboņi nez kādēļ tiecās aprakstīt tik tiešām leģendārus, tas ir, izgudrotus, varoņdarbus. Mūsu aģitatoriem un propagandistiem nezin kādēļ bija tieksme uz tu/tu. Ar laiku tufta neizbēgami atklājās, un valsts palika bez varoņiem.

Un ideologiem radās problēma: ko lai tauta ņem par paraugu?

Steidzami vajadzēja jaunu elku, kuru varētu celt uz granīta postamenta. Vadoņi padomāja un nolēma: Žukovs! Kurš gan cits? Žukovs — Tēvijas glābējs, diženais ģēnijs baltā zirgā!

Tā radās jauns personības kults.

3

Kulta veidošanā pieredzes mums ir pārpārēm. Žukova kultu uzbūvēja prasmīgi un ātri.

Ap Žukovii radās leģendas, cita par citu krāšņākas.

Lielās Uzvaras Maršals!

Zukovs ne reizi dzīvē nav cietis sakāvi!

Kur Žukovs, tur uzvara!

Viņam bija gana vienu reizi palūkoties uz karti, lai pareizi novērtētu situāciju, saprastu un atminētu pretinieka nodomus!

Atskanēja pat šāda frāze: ak, ja Žukovs būtu dzīvs! (Krasnaja zvezda, 1997. gada 4. februāris)

Kremlī biedri svārstās: vai apbedīt Ļeņinu vai glabāt kā uzskates līdzekli? Velti svārstāties. Ļeņina līķi var droši nest ārā no Mauzoleja. Zu- kova kults jau pilnībā nomainījis un izstūmis Ļeņina kultu.

Bet valstī jau dzirdamas runas, ka Padomju Savienības maršals Geor- gijs Konstantinovičs Žukovs par savu varonīgo darbību nav novērtēts pēc nopelniem. Viņš bija vien četrkārtējs Padomju Savienības Varonis. Bet tādi karavadoņi mūsu vēsturē bijuši tikai divi. Otrs — Padomju Savienības maršals Leonīds Iljičs Brežņevs. Tāpēc (lai nedaudz paceltu Žukovu virs Brežņeva karavadoņa ģēnija) tiek piedāvāts Brežņevu tā arī atstāt par četrkārtējo Padomju Savienības Varoni, bet Žukovam piešķirt pēc nāves piekto zvaigzni, pasludinot par pieckārtēju varoni.

Ar to, saprotams, ir par maz. Tiek piedāvāts iedibināt Krievijas ģene- rālisimusa pakāpi un to pēc nāves piešķirt Zukovam (Krasnaja zvezda, 1996. gada 3. augusts). Mūsu zemē tā ir pieņemts: ne vien godināt miroņus, ber arī apspriesties ar viņiem, lūgt viņiem palīdzību un aizstāvību, iekļaut viņus darba kolektīvos un kaujas vienībās, izrakstīt viņiem partijas biļeti ar numuru 00000001, apbalvot ar ordeņiem un piešķirt titulus, un pat lūgt viņus apstiprināt mūsu izvēlētā ceļa pareizību. Ceru, ka tauta vēl atceras laikus, kad atvaļinātie stukači un bendes pēc trešās glāzītes šņukstēja: "Ak, ja būtu bijis Ļeņins dzīvs!", kad uz katras sienas dižojās mūžīgi dzīvā vadoņa aizkapa atzinība: PA PAREIZU CEĻU EJAT, BIEDRI! Tātad mirušais Ļeņins redz, kurp mēs ejam, un110 viņpasaules izsaka atzinību: tā turēt! Sanāk, ka pār mums valda mironis.

Tiesa, jāatzīst, ka daži mūsu draugi lietā, kas attiecas uz pakļaušanos miroņiem, ir mūs apdzinuši, apstciguši. Lūk, piemērs. Korejas Tautas Demokrātiskajā Republikā valsts prezidenta postenis uz mūžīgiem laikiem pieder nelaiķim vadonim biedram Kimam Ir Senam. Beigts prezidents valsts priekšgalā! Valsti vada mironis. No viņsaules sūta norādījumus. Tad, lūk, mēs, lai neatpaliktu šajā lietā, ieceļam Zukovu mūžīgi dzīvo kārtā ar pēcnāves izdienu un kārtējās dienesta pakāpes piešķiršanu.

Taču ari tik augsts gods viņa dievinātājiem šķiet nepietiekams. Tāpēc izskan ierosinājumi pacelt viņu augstāk. Pašās debesīs. Lūk, "pārliecinātais pareizticīgais ateists", Krievijas Žurnālistu savienības biedrs V. Deberde- jevs piedāvā ieskaitīt Georgiju Konstantinoviču Žukovu krievu Pareizticīgās baznīcas svēto kārtā (Krasnaja zvezda, 1996. gada 3. augusts).

Ķeza tāda, ka viens svētais Georgijs jau ir. Tāpēc biedra Dcbcrdejcva ierosinājums aprobežojas ar to, ka svētais Georgijs tiek dublēts. Viņi būs divi. Viens — vienkārši Georgijs, bet otrs — nevis vienkārši, bet Konstanti novičs. Kā citādi viņus atšķirt? Viens baltā zirgā, otrs arī…

Žukovam svētā pakāpi vēl nav piešķīruši, bet viņa bijušais sargs, viņu valodā — "piestiprinātais", jau skandina visapkārt: LAI SVĒTĪTS VIŅA VĀRDS! (Krasnaja zvezda, 1996. gada 30. novembris) Sie vārdi rakstīti lieliem burtiem un treknā šriftā. Bet Krasnaja zvezda (1997. gada 1. marts) joprojām par to pašu — par Žukova "cildeno oreolu un pat zināmu svētumu".

Mulsina, lūk, kas: biedrs Deberdejevs, kurš ierosina iecelt Žukovu svēto kārtā, pars netic ne velniem, nc svētajiem. To viņš arī atzīst. Situācija pazīstama. Mēs ne reizi vien jau uz šā grābekļa esam uzkāpuši: 20. gadsimta garumā visu iespējamo sugu blēži aicinājuši un piespieduši mūs ticēt tam, kam paši netic.

Lai atkal nekļūdītos, atminēsimies, ko domājuši, runājuši un rakstījuši par svētā Georgija kandidātu tie, kuri pazina viņu labāk nekā mēs. Paklausīsimies nevis mūsdienu skribentus, bet Žukova laikabiedrus, viņa komandierus, dienesta biedrus un padotos.

4

Padomju Savienības ģenerālisimuss Josifs Visarionovičs Staļins: "Maršals Žukovs, zaudējis jelkādu kautrību un būdams personisko ambīciju valgos, uzskatīja, ka viņa nopelni nav pienācīgi novērtēti, turklāt sarunās ar padotajiem piedēvēja sev visu Lielā Tēvijas kara galveno operāciju izstrādi un veikšanu, ieskaitot ari tās operācijas, ar kurām viņam nebija nekāda sakara." (PSRS Bruņoto spēku ministra pavēle Nr. 009, 1946. gada 9. jūnijs)

Padomju Savienības maršali Nikolajs Aleksandrovičs Bulgaņins 1111 Aleksandrs Mihailovičs Vasiļevskis šiem Staļina vārdiem pilnībā piekrita. Vēl vairāk: viņi uzrakstīja šos vārdus un 1946. gada 8. jūnijā nosūtīja Staļinam pavēles uzmetumu par Žukovu. Pavēles teksts un Bulgaņina un

4

Vasiļcvska vēstules Staļinam faksimilkopija lasāma izdevumā Vojcnno- istoričeskijžurnal (1993, Nr. 5, 27. lpp.).

Padomju Savienības maršals Konstantīns Konstantinovičs Rokosov- skis personiski pazina Žukovu pusi gadsimta. Sākotnēji Rokosovskis bija Žukova komandieris. Un izvirzīja viņu paaugstinājumam.

Tas notika tā. 1930. gadā Rokosovskis bija Angļu proletariāta vārdā nosauktās 7. Samaras kavalērijas divīzijas komandieris. Bet Žukovs šajā divīzijā komandēja 2. brigādi. Lūk, izraksts no atestācijas, kuru Rokosovskis parakstīja 1930. gada 8. novembrī: "Piemīt zināma spītība. Slimīgi patmīlīgs." ( VIŽ, 1990, Nr. 5, 22. lpp.)

Žukova neiegrožotajai patmīlībai pievienojās žūpošana, pamatīga seksuālā izlaidība un necilvēcīga cietsirdība. Šīs īpašības bieži pastāv līdzās: izvirtulis gandrīz vienmēr ir sadists, bet sadists — izvirtulis. Sarkanajā

v _

armija nav pieņemts sūdzēties, bet Žukova cietsirdība bija pāri tiem standartiem, kas pieņemti Sarkanajā armijā. Rokosovska liecinājumus komunisti slēpa no tautas 25 gadus. Tagad tie publicēti. Un tie ir nomācoši. Rokosovskis apraksta ārkārtīgi nervozo atmosfēru Žukova brigādē. Brigāde trīcēja un drebēja. Tikai, aizvācot Žukovu no brigādes, izdevās ieviest kārtību. Žukovu aiztrenca uz paaugstinājumu. Rokosovskis raksta: "Divīzijā pienāca sūdzības, un komandieriem vajadzēja tās izskatīt. Centieni ietekmēt kombriņn1 neguva panākumus. Un mēs, lai uzlabotu atmosfēru brigādē, bijām spiesti virzīt C. K. Žukovu uz augstāku amatu." (VIŽ, 1988, Nr. 10, 17. lpp.)

Žukovu nosūtīja uz Maskavu pildīt Sarkanās armijas kavalērijas inspektora palīga pienākumus. Žukovs tika paaugstināts ne jau tāpēc, ka būtu ļoti labs komandieris, bet gan tāpēc, ka vajadzēja uzlabot gaisotni, atpestīt brigādi no sadista jebkādiem līdzekļiem, kaut ar norīkošanu augstākā amatā.

Sarkanajā armijā cietsirdība ir cieņā. Komandieris sadists — briljantu vērtībā. Taču Žukovam cietsirdības bija vairāk nekā vajadzīgs.

Pēc gada, 1931. gada 31. oktobrī, Žukova atestāciju raksta PSRS Rcv- vojensoveta [3] biedrs, RKKA [4] kavalērijas inspektors Semjons Mihailovičs

v **

Budjonnijs. Viņš uzskata, ka Žukovs ir stingrs partijas biedrs, tomēr piebilst: novērojama pārmērīga cietsirdība ( VIZ, 1990, Nr. 5, 23. lpp.).

Karjeras nākamais pakāpiens: Žukovs — 4. kavalērijas divīzijas komandieris. "S. M. Budjonnijs atminējās, kā Žukovs stājās kavdivizijač komandiera amatā un kā pārlieku bargi apsolīja ieviest tajā kārtību." ( VIZ, 1992, Nr. 1, 76. Ipp.) Pats Semjons Mihailovičs Budjonnijs visai bieži "mauca pa purnu". Un nekautrējās. Šajā sakarā ir pietiekami liecību. Un, saprotama lieta, viņš tak nebija ierindnieks. Viņš bija komandieris. Tomēr Zukova stils pat Budjonnijam bija nepieņemams.

Baltkrievijas kara apgabala karaspēka komandieris komkors] M. P. Ko- vaļovs ieraksta Zukova atestācijā ierastos vārdus: "Konstatēti rupjas izturēšanās gadījumi pret padotajiem, par ko biedram Zukovam izteikts partijas rājiens." ( Maršali Sovetskojjo Sojuza. Maskava: 1996, 35. Ipp.)

Padomju Savienības maršals Andrejs Ivanovičs Jerjomenko 1943. gada janvāri bija ģenerālleitnants, Staļingradas frontes virspavēlnieks. Ieraksts dienasgrāmatā 1943. gada 19. janvāri: "Zukovs, šis uzurpators un rupek- lis, izturējās pret mani ļoti slikti, vienkārši necilvēciski. Viņš visus samīdīja savā ceļā… Esmu ar biedru Zukovu jau strādājis, zinu viņu caurcaurēm. Viņš ir briesmīgs un aprobežots cilvēks. Augstākajā pakāpē karjerists." ( VIŽ, Nr. 5, 1994, 19. Ipp.)

Padomju Savienības maršals M. V. Zaharovs: "Izveidojās diezgan saspringta situācija. Šajos apstākļos 1. un 2. Ukrainas frontes darbību koordinējošais Padomju Savienības maršals Zukovs nemācēja noorganizēt pietiekami precīzu sadarbību karaspēkiem, kuri atvairīja ienaidnieka spiedienu, un Galvenā mītne viņu atsauca uz Maskavu." (Krasnaja z-vezda, 1964. gada 11. februāris)

Šos maršala Zaharova vārdus apstiprina Staļina telegramma: "Man jānorāda Jums, ka devu Jums uzdevumu koordinēt 1. un 2. Ukrainas frontes darbības, turpretim no Jūsu šodienas ziņojuma redzams, ka, neraugoties uz stāvokļa saasinātību, Jūs neesat pietiekami informēts par situāciju:

Jums nav zināms, ka pretinieks ieņēmis Hiļkus un Nova Budu; Jūs nezināt par Koņeva lēmumu izmantot 5. gv. kk.1 un Rotmistrova tanku korpusu ar mērķi iznicināt izlauzušos ienaidnieku…"

Šeit nav runa par kaut kādiem vācu ieņemtiem ciematiem. Tas ir viens no dramatiskākajiem kara brīžiem. 1944. gada februārī Dņepras labajā krastā divas padomju frontes saslēdza ielenkuma cilpā spēcīgu vācu karaspēka grupējumu. Vācu virspavēlniecības uzdevums — izrauties no ielenkuma. Padomju virspavēlniecības uzdevums pretējs — neļaut ienaidniekam izrauties. Tomēr tur, kaujas apvidū, bija divas padomju frontes, divi štābi, divi komandieri — armijas ģenerālis I. S. Koņcvs 1111 armijas ģenerālis N. F. Vatutins. Katrs redz situāciju 110 sava zvanu torņa, katrs pieņem savu lēmumu. No Maskavas koordinēt divu fronšu darbību ir ārkārtīgi grūti. Situācija mainās strauji. Fronšu štābos katrs ziņojums ir jāsagatavo, jāšifrē, jānosūta uz Maskavu, tur tas ir jāatšifrē, jānovērtē, jāpieņem lēmums, jāšifrē, jānosūta. Kamēr to atšifrē, situācija radikāli mainās, un Maskavas pavēle vairs neatbilst jaunajai situācijai. Staļins nevar pamest Maskavu. Viņam problēmas ir ne tikai Dņepras labajā krastā. Tāpēc uz kaujas lauku Staļins sūta savu vietnieku Zukovu. Divas frontes ir padotas Zukovam un dara to, ko viņš pavēlēs. Un, lūk, pienācis pats svarīgākais kaujas bridis: pretinieks sāk izlaušanos. Staļins Maskavā to zina. Staļins zina, ka ielenktā vācu grupējuma izlaušanās norit veiksmīgi. Staļins zina, kurā iecirknī vācu divīzijas veic pārrāvumu. Savukārt Zukovs, kurš atrodas kaujas darbības rajonā, nezina neko un sūta Staļinam ziņojumu, ka nekas nopietns nenotiek.

Pievērsīsim uzmanību dīvainībai Staļina telegrammā. 5. gvardes ka- valērijas korpusam Staļins nosauc numuru, bet Rotmistrova tanku korpusam — nevis numuru, bet komandiera uzvārdu. Kāpēc? Tāpēc, ka pat šifrētās telegrammās lietas nesauca to īstajos vārdos. Bieži izmantoja tādus izteikumus kā "noturēt jums zināmo pilsētu", "iziet pie jums zināmās upes" un citus. Augstākā komandējošā sastāva uzvārdu vietā izmantoja pseidonīmus. Piemēram, "Vasiļjevs" ir maršals Vasiļevskis. Viegli atminēt?

Nē, nav vis viegli. Pseidonīmi tika mainīti bieži un bez sistēmas. Šodien "Vasiļjevs" ir maršals Vasiļevskis, bet rīt "Vasiļjevs" — Staļins. Vakar " Konstanti novs" — maršals Zukovs. Šodien "Konstantinovs" ir maršals Rokosovskis. Bet rit Zukovs strādās ar pseidonīmu "Jurjevs", Rokosov- skis — ar "Kostins", bet Staļins — ar "Ivanovs".

Ar tādu pašu mērķi mainīja arī nozīmīgāko vienību nosaukumus. 1944. gada februārī Staļins runā par "Rotmistrova tanku korpusu". Taču Sarkanajā armijā jau tieši gadu tāda korpusa vairs nebija, toties bija Rotmistrova 5. gvardes tanku armija. Staļins runā par "Rotmistrova tanku korpusu", lai mazinātu nozīmību. Kurš zina, par ko runa, sapratīs.

Un, lūk, lai neļautu pretiniekam izlauzties no aplenkuma, 2. Ukrainas frontes virspavēlnieks armijas ģenerālis I. S. Koņevs iesaistīja kaujā 5. gvardes tanku armiju un 5. gvardes kavalērijas korpusu. Staļins Maskavā to zina. Bet Zukovs, kurš atrodas kaujas apvidū un saņēmis pavēli koordinēt divu fronšu darbību, to nezina. Virspavēlnieks telegrammā norāda savam vietniekam Zukovam, ka viņam nav nekādas sajēgas par situāciju un ar uzticētajiem pienākumiem viņš netiek galā.

īsuma labad citēju tikai fragmentu no Staļina telegrammas. Taču tā visa ir tādā pašā garā. Bija vēl viena šāda Staļina telegramma Zukovam. Pēc tam Staļins pavēlēja Zukovam atgriezties Maskavā; kaujas vietā no Zu- kova tik un tā nav jēgas. Un, kad komunisti teic, ka Zukovs nav zaudējis nevienu kauju, es viņiem iesaku atcerēties 1944. gada kauju Dņepras labajā krastā. Spēcīgais ienaidnieka grupējums tika ielenkts bez Zukova. Viņam vien atlika noturēt aplenkumu. Zukovs ar viņam uzticēto uzdevumu netika galā un kaunpilni izgāza operāciju. Lielākā daļa ielenktā vācu karaspēka izlauzās no peļu slazda un netraucēti aizgāja.

Padomju Savienības maršals Sergejs Semjonovičs Birjuzovs: "Kopš brīža, kad biedrs Zukovs stājās aizsardzības ministra amatā, ministrijā izveidojās neciešami apstākļi. Zukovam bija metode, kā nomākt." (PSKP CK Oktobra plēnums. Stenogrāfiska atskaite. Maskava: 1957)

Padomju Savienības maršals Semjons Konstantinovičs Timošenko pazina Zukovu kopš 30. gadu sākuma. Tolaik Timošenko bija komandieris korpusam, kurā Žukovs komandēja pulku. Lūk, viņa viedoklis: "Es labi pazīstu Žukovu pēc ilgstoša kopīga dienesta, un man godīgi jāteic, ka neierobežotas varas tendence un personiskā nekļūdīguma sajūta viņam ir asinīs. Runājot atklāti, ne reizi un ne divas vien viņš zaudēja mēra izjūtu, un visu laiku, sākot no pulka komandiera un augstāk, šajā sakarā izskatīja viņa lietu." (PSKP CK Oktobra plēnums. Stcnogrāfiska atskaite. Maskava: 1957)

Galvenais aviācijas maršals Aleksandrs Aleksandrovičs Novikovs: "Pieminot Zukovu, es vispirms gribu teikt, ka viņš ir ārkārtīgi varaskārs un patmīlīgs cilvēks, viņam ļoti patīk slava, gods un izdabāšana, nevar ciest iebildes." (N. Smirnovs. Vplotjdo vissei meri. Maskava: 1997, 139. Ipp.)

Un, lūk, Padomju Savienības maršala Filipa Ivanoviča Goļikova uzskats. Viņš izteica savu viedokli jau 1946. gadā. "Diezgan asi pret Zu kovu uzstājās Goļikovs. Viņš apsūdzēja viņu nesavaldībā un rupjībā pret oficieriem un ģenerāļiem." (J7Z, 1988, Nr. 12, 32. Ipp.) 1961. gada oktobri Padomju Savienības maršals Goļikovs visai pasaulei paziņoja, ka Žukovs ir unters Prišibejcvs. Šie Goļikova vārdi izskanēja PSKP 22. kongresā, kurā piedalījās gandrīz simt komunistisko partiju delegāciju un žurnālisti no visām lielākajām pasaules ziņu aģentūrām.

Padomju Savienības maršals Ivans Stepanovičs Koņevs par Žukovu stāstīja 1957. gada 3. novembra avīzē Pravda. Valsts tieši tad tuvojās kārtējai "dižajai jubilejai", komunistiskā apvērsuma četrdesmitajai gadskārtai, ordeņus un medaļas dāļāja gan tiem, kas pelnījuši, gan citiem… Un te nu Ivans Stepanovičs iegrieza Georgijam Konstantinovičam. Žukova dievinātājiem iesaku šo avīzi atrast un palasīt. Koņevs pieminēja Žukovam gan Kurskas loku, gan Berlīni, gan to pašu epizodi Dņepras labajā krastā, kad Staļins no Maskavas redzēja situāciju, bet Žukovs kaujas laukā neko neredzēja.

Padomju Savienības maršals Koņevs aprakstīja Žukovu kā aprobežotu, ne uz ko nespējīgu zābaku un nelieti. Nezinu, vai Koņevam rakstu pasūtīja vai pats centies, taču Koņevs pastrādāto nenožēloja un par to piedošanu nelūdza. Ja arī uzskatām, ka Koņevs pāršāvis pār strīpu, kā gan izturēties pret citām liecībām? Visi valsts augstākie militārie vadītāji, visi, kuri nēsāja uzplečus ar augstākā lieluma zvaigznēm, bija pret Žukovu: ģenerālisimuss Staļins, Padomju Savienības maršali Bulgaņins, Vasiļev- skis, Jerjomenko, Koņevs, Zaharovs, Goļikovs, Rokosovskis, Timošenko, Birjuzovs. Jebkurš interesents var viegli atrast liecības ari par citu Padomju Savienības maršalu krasi negatīvo attieksmi pret Žukovu. Budjon- nijs, Vorošilovs, Cuikovs, Govorovs, Sokolovskis, Grečko, Moskaļcnko, Padomju Savienības flotes admirālis Kuzņecovs — visi bija pret.

Nolaidīsimies pakāpi zemāk un paklausīsimies, ko pauž ģenerālis ar četrām zvaigznēm. Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis Geor- gijs Ivanovičs Hetagurovs par Žukovu: "Neizmērojami rupjš, līdz cilvēcisko jūtu aizvainošanai." (Krasnaja zvezda, 1996. gada 30. novembris) 1944. gadā Hetagurovs bija 1. gvardes armijas štāba priekšnieks. Žukovs neuzdrīkstējās viņu sist, bet mātes vārdiem apsaukāja krietni. Un Hetagurovs atbildēja. Būtu Hetagurovs rangu zemāk, Žukovs viņu nošautu uz vietas. Taču Hetagurovs bija labākās armijas štāba priekšnieks. Skaidra lieta, no šā posteņa Hetagurovs nolidoja un tika iecelts… par divīzijas komandieri. Gandrīz visu kara laiku Hetagurovs aizvadīja armijas štāba priekšnieka postenī, turklāt pašos nozīmīgākajos virzienos: 1941. gadā — pie Maskavas, 1942. un 1943. gadā — pie Staļingradas. Un pašā kara beigu priekšvakarā ģenerāli ar tādu pieredzi, izlaižot korpusa komandiera un korpusa štāba priekšnieka amatu, Žukovs pārsviež uz divīzijas komandiera posteni. Savukārt tos ģenerāļus, kuri lamuvārdus un iekaustīšanu cieta, Žukovs paaugstināja.

Varam nolaisties vēl zemāk. Generāllcitnants Aleksandrs AnatoļjeviČs Vadiss, Vācijā dislocēto padomju okupācijas spēku PSRS Aizsardzības tautas komisariāta Galvenās pretizlūkošanas pār valdes (SMERŠ) grupas priekšnieks 1945. gada augustā par situāciju komandā ziņoja: "Žukovs ir rupjš un augstprātīgs, pārspīlē savus nopelnus, uz ceļiem plakāti "Slava maršalam Žukovam!"." (B. Sokolovs. Ņeizvestnij Zukov: portret bez re tuši. Minska: 2000, 538. lpp.)

Vai jums nešķiet, ka visi, kuri personīgi pazinuši Žukovu, atkārto vienas un tās pašas frāzes?

Esmu savācis daudz liecību. Ja rās publicētu, mēs līdz pašām grāmatas beigām lasītu vien citātus par nemākulīgo unteru Prišibejevu ar maršala uzplečiem.

Ja neticam ģenerālisimusam, maršaliem, ģenerāļiem un admirāļiem, paklausīsimies kareivjus. Kareivji Zukovu sauc vienā vārdā: miesnieks.

5

Iekaustīšana ģenerāļu vidē un visos zemākos Sarkanās armijas līmeņos bija tikpat plaši izplatīta, cik zagšana un pļēgurošana. 1941. gada rudenī Baltkrievijas VK(b)P CK sekretāru Gapenko iecēla par Brjanskas frontes 13. armijas Kara padomes locekli. Viņš nosūtīja Staļinam telegrammu par to, kā Brjanskas armijas virspavēlnieks ģenerālleitnants A. I. Jerjomenko mācīja 13. armijas Kara padomi. Telegrammā pieminēts ģenerālleitnants M. G. Jefrcmovs — Brjanskas frontes virspavēlnieka vietnieks. "Jerjomenko, neko nejautājot, sāka apvainot Kara padomi gļēvulībā un Dzimtenes nodevībā. Uz manu piezīmi, ka nevajadzētu izteikt tik smagas apsūdzības, Jerjomenko metās man virsū ar dūrēm un vairākas reizes iesita pa seju, draudot ar nošaušanu. Es paziņoju, ka nošaut viņš var, bet pazemot komunista un Augstākās padomes deputāta pašcieņu viņam nav tiesību. Tad Jerjomenko izvilka mauzeri, taču Jefrcmova iejaukšanās viņam liedza izšaut. Pēc tam viņš sāka draudēt Jefremovam. Visu šīs neglītās ainas laiku Jerjomenko histēriski izkliedza lamuvārdus, nedaudz atvēsis, Jerjomenko sāka lielīties, ka viņš ar Staļina atļauju esot piekāvis dažus komandierus un vienam pārsitis galvu." (VIZ, 1993, Nr. 3, 24. Ipp.; atsauce uz Krievijas Federācijas prezidenta arhīvu, 73. fonds, 1. apraksts, 84. lieta, 30.—31. lp.)

Ja ģenerālleitnants, frontes virspavēlnieks var sadot pa purnu Baltkrievijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas sekretāram, 13. armijas Kara padomes loceklim, ja var draudēt savam vietniekam, kurš arī ir ģenerālleitnants, ko gan viņš var izdarīt ar ģenerālmajoru, kurš komandē vien divīziju vai korpusu? Viņš var darīt visu, ko vēlas. Zemākajos posmos notika tas pats. Ja korpusa komandieris sadeva pa purnu divīzijas komandierim, piekautais komandieris izsauca pie sevis pulku komandierus un izlādēja dusmas uz viņiem. Iekaustīšana notika no pašas augšas līdz pašai apakšai.

Jāpiebilst, ka par 13. armijas Kara padomes locekļa piekaušanu un neskaitāmām līdzīgām izdarībām Jerjomcnko netika sodīts. Viņš turpināja būt Brjanskas frontes komandieris. Pēc ievainojuma viņš komandēja 4. triecienarmiju, pēc atkārtota ievainojuma — Staļingradas fronti. Pēc pirmā ievainojuma Jerjomenko kļuva klibs līdz mūža beigām. Frontē viņš staigāja ar nūju, uz kuras balstījās un ar kuru šķaidīja galvu netīkamajiem. Taču zvērību līmeņa ziņā Jerjomenko nevarēja sacensties ar Zu- kovu. Uz Zukova fona Jerjomenko tika uzskatīts par saticīgu, pat maigu komandieri.

Labi zināms, ka Zukovs padotos virsniekus sita visai reti. Reizēm gadījās: kādam ar cimdu pa fizionomiju, kādam — ar dūri pa zobiem. Taču atkārtoju, — tas notika reti. Kādēļ sist virsniekam? Zukovs virsniekus nesita, viņš tos nogalināja. Kaustīja nevis virsniekus, bet pārsvarā ģenerāļus. Lūk, tos viņš sita daudz un bieži. Ar baudu. Reizumis Zukovs metās virsū arī maršaliem.

Režisora Grigorija Cuhraja liecība: "Es uz kādu brīdi novērsos. Pēkšņi atskan troksnis. Atskatos un apstulbstu: Žukovs un Koņevs, ieķērusies viens otrā, purina aiz krūtežas. Mēs metāmies viņus izšķirt." (Krasnaja zvezda, 1995. gada 19. septembris)

Es nebūtu pārsteigts, ieraugot divus padomju ģenerāļus, kuri pieklājīgā sabiedrībā viens otram krāmē pa ģīmi. Ierasta lieta. Taču tas, ka maršali… Berlīni ņēma divas frontes: 1. Baltkrievijas un 1. Ukrainas. Zukovs un Koņevs. Pēc kara saķērās maršali atbrīvotāji, un ne jau vārdu strīdā, bet kā pieņemts — pie krūtežas. Ak, maršalu tikumi!

Mūsu maršaliem jāmācās no pašpuikām. Pašpuikas tā neuzvedas. Mūsu pašpuikas ievēro ētiku. Ja divi lien kauties, trešais iesauksies: "Saostie ties!" Un, ja bez kaušanās sabiedriskā vietā tik un tā nevar iztikt, viens piedāvā otram: izejam ārā! Bet maršali, sākot no Zukova, tikko kas — pa purslām. Tieši sabiedriskā vietā starp ģenerāļiem, varoņiem, akadēmiķiem un tautas māksliniekiem. Būtu kaut viens no maršaliem aizsaucis otru maršalu uz dienesta kabinetu un tur tad iejaucis pa aci! Un pēc tam — pa žokli! Nogāzis un mīdījis kājām!

Lūk, vēl viens piemērs par to pašu tēmu. Savā milzīgajā kabinetā cēli sēž PSKP CK Prezidija loceklis, četrkārtējs Padomju Savienības Varonis, PSRS aizsardzības ministrs, Padomju Savienības maršals Georgijs Kon- stantinovičs Zukovs. Zukova tiešā pārraudzībā strādā aizsardzības ministra pirmais vietnieks, Sauszemes spēku virspavēlnieks, PSKP CK loceklis, Padomju Savienības Varonis, Padomju Savienības maršals Rodions Jakov- ļevičs Maļinovskis. Pildot dienesta pienākumus, Maļinovskim gandrīz katru dienu jāiet Zukova kabinetā. Lūk, kā veidojas attiecības starp diviem maršaliem, ministru un viņa pirmo vietnieku. Vārds Maļinovskim: "Es pret biedru Zukovu kā cilvēks pret cilvēku vienmēr esmu izturējies ļoti labi, taču vienmēr pie viņa gāju strādāt, teikšu jums atklāti, ar ļoti agresīvām domām. Pazīstot viņu, kas viņš tāds ir, es gāju ar domām: ja pret mani būs nepieklājīgs, es būšu nepieklājīgs; lamās mani, es lamāšu, ja, nedod Dievs, man iedāvās [5] , tad došu pretim." (Georgijs Zukovs. PSKP CK Oktobra (1957) plēnuma stenogramma un citi dokumenti. Maskava: Fond a.Demokrātijā» 2001, 363. lpp.)

Tā nu maršals Maļinovskis piestaigāja uz Zukova kabinetu gatavībā jebkurā brīdī uzrauties uz Zukova lamuvārdiem vai dabūt pa ņuņņām. Iedāvās — nav manis teikts. Tā mūsu maršali izskaidrojas.

Maļinovskim — labi: ja Zukovs iezvels pa purnu, tad es atbildēšu! Bet ko iesākt tiem maršaliem, kuri bija nedaudz zemākā amatā, kuri nebija Zukova pirmie vietnieki? Un ko darīt, ja jūs vispār esat sīks ģenerā- lītis ar trim četrām zvaigznēm uzplečos? Ja jums ir pavisam nenozīmīgs apgabala komandiera vai Ģenerālštāba Galvenās pārvaldes priekšnieka amats, kā tad uzvesties? Un pat reglaments jums nelīdzēs. "Iekšējā dienesta reglamentā" nav aprakstīts, kā rīkoties gadījumā, ja Uzvaras maršals jums izsitis zobus un nozilinājis ģīmi. Uzdevums atjautībai: bliezt pa purnu diženam ģēnijam, ja viņš pirmais lien kauties, vai smilkstēt kaktā, laizot brūces? Belzt vai ncbelzt — tāds ir jautājums.

Mūsdienu Krievijas armija ir pārņemta ar sadismu, ko oficiāli apzīmē ar terminu "ārpusreglamenta attiecības". Aiz šī termina slēpjas neierobežota cilvēka pašcieņas pazemošana nebeidzamos mērogos, sišana, spīdzināšana, mocīšana, zvēriskas slepkavības. Tad nu sociologi lauza galvu — kā gan šī ķibele radusies?

6

Zukova nekaunība ir leģendāra. Gan kara, gan miera laikā viņš atļāvās familiaritāti pret visiem, kas rangu zemāki, sākot no tiem, kuriem pa trīs, pa četrām ģenerāļa zvaigznēm uz pleciem. Pat ne tā: sākot no tiem, kuriem tādas pašas maršala zvaigznes.

Padomju Savienības maršala K. K. Rokosovska liecība: "Pēc iekšējās telefonsarunas ar Zukovu es biju spiests viņam paziņot, ka, ja viņš nemainīs toni, es pārtraukšu sarunu ar viņu. Viņš todien atļāvās rupjību, kas pārsniedza jebkādas robežas." ( VIZ, 1989, Nr. 6, 55. lpp.)

Vēsturniekiem ir tāds jēdziens — netīša liecība. Tā ir situācija, kurā liecinieks runā un raksta vienu, bet starp vārdiem un rindām kā īlens no maisa duras ārā pavisam kas cits. U11 šis cits ir — patiesība.

Izlūks Vladimirs Karpovs cīnījās karā. Frontē viņš darīja visbīstamāko darbu — daudzas reizes devās ienaidnieka aizmugurē un ņēma "mēles". Izlūkošanā var iegūt un salīdzināt tūkstošiem datu. Audiometristi spēj aprēķināt jebkuras artilērijas baterijas novietojumu. Foto dešifratori pēc viena fotouzņēmuma var atklāt pārmaiņas pretinieka grupējumā. Radio- izlūki var pārtvert un atšifrēt īpaši svarīgu paziņojumu. Tomēr komandieris šaubās: vai mūsu priekšā stāv SS "miroņgalvu" divīzija vai arī tikai tās šķietamība? U11 tad komandieris pieprasa — gādājiet mēli! Karpovs gādāja mēles. Gādāja tādas, kādas vajag. Par to tika apbalvots ar Padomju Savienības Varoņa "Zelta zvaigzni". Pēc kara nodevās rakstniecībai. Uzkāpa līdz augstākajam rakstnieku postenim — kļuva par PSRS Rakstnieku

savienības sekretāru. Karpovs daudzas reizes bija saticis Žukovu un uzrakstīja slavinošu grāmatu par viņu: dižens, varens, neuzvarams. Taču starp rindām vīd pavisam cits Zukovs. Lūk, rakstnieka saruna ar diženo karavadoni:

"Zukovs palūkojās uz mani, pievērsa skatienu "Zelta zvaigznei" man uz krūtīm un pajautāja:

Par ko "Zvaigzni" saņēmi?

Pēc mēlēm gāju…

Zukova seja acīm redzami apskaidrojās, viņš vienmēr laipni izturējās pret izlūkiem.

Un kur dienēji, apakšpulkvedi? Vai pie manis?

Mēs visi pie jums dienējām, biedri maršal." (Krasnaja zrezda, 1997. gada 1. marts)

Karpovs vēršas pie Zukova uz "jūs", bet Zukovs Karpovam saka "tu".

Zukovs runā ar Karpovu, kā Brežņevs sarunājās ar polu diktatoru Voi- cehu Jaruzeļski. Savulaik Vladimirs Bukovskis izveda no PSKP CK arhīviem milzumdaudz dokumentu. Lūk, fragments 110 stenogrammas:

"L. I. Brcžņevs: Labdien, Voiceh.

V. Jaruzeļskis: Labdien, augsti godātais, dārgais Lconīd Iļjič."

Tāpat arī Zukovam ar Karpovu.

Britu armijā jauniņo leitnantu māca izturēties pret padotā karavīra draudzeni ar tādu pašu cieņu, ar kādu viņš izturas pret ģenerāļa sievu. Mūsu armijā to nemāca. Katrā gadījumā Zukovs, nodienējis armijā vairāk nekā 40 gadu, pieklājības pamatus nav apguvis. Zukovs — caurkritis maršals, kuru ar negodu patrieca 110 armijas un varas virsotnēm. Zukova priekšā — virsnieks frontinieks Karpovs. Cieni viņu, Zukov! Tādi kā viņš ar saviem kauliem bruģējuši zemi no Maskavas līdz Berlīnei, no Pēterburgas līdz Vīnei, no Staļingradas līdz Kēnigsbergai un Prāgai. Ne jau vienkāršs frontinieks tavā priekšā, bet Varonis. Noņem, Zukov, cepuri frontes izlūka priekšā! T11 taču uz viņa kamiešiem gan Kijevā, gan Varšavā, gan Berlīnē iejāji!

Tomēr ne. Frontes varonis vēršas pie Zukova: ko jūs, Georgij Kon- stantinovič, domājat šajā jautājumā? Bet atbildē: nu, tu saproti…

Tad nu, lūk, mums stāsta, ka Žukovs mīlējis un cienījis karavīrus. Kāda cieņa? Karpova un Žukova tikšanās notika divus desmitus gadu pēc kara. Žukovs sen vairs nav iekšlietu ministrs. Karpovs nav Žukova pakļautībā. Taču Žukovs tik un tā atļaujas teikt "tu".

Var uz šo situāciju paraudzīties ari no otras puses. Karpovs tikšanās brīdī ar Žukovu nav vien bijušais izlūks, bet gan ievērojama nomenklatūras amatpersona, kandidāts uz augstākajiem posteņiem rakstnieku hierarhijā. Cieni, Žukov, viņu kaut šajā statusā. Taču Žukovs zina: Karpovs nav viņa priekšnieks, tāpēc Žukovs apietas ar nomenklatūras ierēdni kā barons ar kalpu.

Tiesa, arī Karpovs ir labais. Frontē ģenerāļi baidījās no nošaušanas, tāpēc pacieta Žukova rupjības. Bet no kā baidījās Karpovs? Būtu aizcirtis durvis un aizgājis.

Tomēr neaizcirta, neaizgāja, bet uzrakstīja grāmatu par Žukova diženumu. Gribēja attēlot stratēģijas ģēniju, bet — pretēji savai vēlmei — parādīja neaudzinātu unteru, rupekli un nekauņu.

[1]

Piemērs tam, kā dienesta biedri mīlēja Žukovu.

1957. gadā Žukovs tika noņemts no visiem posteņiem. Viņa lieta tiek apspriesta PSKP Centrālās komitejas plēnumā. Piedalās maršali, ģenerāļi un admirāļi. Pret Žukovu uzstājas visi. Aizstāvot — neviens.

Varbūt mūsu ģenerāļi un maršali ir paklausīgs ganāmpulks? Varbūt uzstāties pret Žukovu viņiem pavēlējis Hruščovs, 1111 tādēļ viņi balso vienbalsīgi?

Nē. Maršali un ģenerāļi nav ganāmpulks. 1946. gadā Staļins grasījās Žukovu ne tikai noņemt no visiem posteņiem, bet arī ietupināt, iespējams, — pat nošaut. Jāteic, Žukovs bija pelnījis nošaušanu. Pēc mūsu dzini tajiem padomju likumiem viņš ir kriminālnoziedznieks, kuru tiesnešiem nebija nekādu tiesību atstāt starp dzīvajiem. Ja Staļins būtu Žukovu nošāvis, tā būtu ne vien taisnīga atmaksa par briesmīgajiem noziegumiem,

bet arī valsts atpestīšana no gaidāmajām baisajām ļaundarībām. Taču maršali un ģenerāļi iebilda Staļinam. Par to stāstīja ģenerālleitnants N. G. Pav- ļenko: "Pēc visām runām, Koņevs atminējās, no jauna ierunājās Staļins, atkal asi, tomēr jau nedaudz citādi. Acīmredzot sākotnēji viņš bija plānojis Zukovu arestēt tūliņ pēc sēdes. Taču, sajutis iekšēju un ne tikai iekšēju armijas priekšnieku pretestību, mūžseno armijnieku solidaritāti ar Zukovu, viņš acīmredzot pārdomāja un atteicās no sākotnējā nodoma. Mums šķiet, ka savās priekšnojautās Koņevs nebija kļūdījies. Staļins šoreiz patiesi grasījās izrēķināties ar Zukovu, taču armijnieku solidaritāte viņu iztraucēja." (VIŽ, 1988, Nr. 12, 32. lpp.)

Ģenerāļu un maršalu rīcības dēļ Zukovs bija glābts. Kā to saprast? Vēlīnā Staļina un agrīnā Hruščova laikā militārās varas virsotnē atradās vieni un tie paši ģenerāļi, admirāļi 1111 maršali. Staļina laikā viņi Zukovu izglāba, bet pēc tam, Hruščovam valdot, viņi paši arī nogremdēja. 1946. gadā Staļins ir pie varas jau 24 gadus. Viņš jau oficiāli ir atzīts par visu laiku un tautu ģēniju. Staļins ir diktators, kāda uz zemes pirms viņa vēl nav bijis. Viņa autoritāte ir neapšaubāma un vara — neierobežota. Tomēr maršali un ģenerāļi uzstājās, iebilstot pret Staļina gribu, un neļāva Zukovu arestēt. Par tādu rīcību katrs varēja samaksāt ar galvu.

Savukārt Hruščovs 1957. gadā ir tikko izsities virsotnē. Viņam nav autoritātes. Nav saprotams, uz kā balstīta viņa vara. Sāncenšu iznīcināšanas prakse ir atcelta. Nošaut nepakļāvīgos ģenerāļus Hruščovs nevar. Tomēr tie paši maršali un ģenerāļi atļauj Hruščovam atbrīvot Zukovu un draudzīgi atbalsta Hruščovu.

Kas par lietu?

Patiesībā 1946. gadā maršali 1111 ģenerāļi aizstāvēja ne jau Zukovu, bet sevi. Viņi saprata: šodien Staļins arestēs, ietupinās un varbūt pat nošaus Zukovu, bet kuram kārta rīt? Tas bija iemesls viņu drosmei 1111 saliedētībai. Viņi saprata: tieši tāpat sākās 1937. gads. Viņi neļāva Staļinam to atkārtot.

U11 arī 1957. gadā ģenerāļi un maršali atbalstīja ne jau Hruščovu, bet atkal sevi. 1957. gada vasarā varas virsotnē nokļuva divi — Hruščovs un

Žukovs. Diviem vietas tur nav. Tas ir kā diviem zirnekļiem vienā burkā. Kā divām žurkām dzelzs mucā. Vai nu Zukovs apēdīs Hruščovu. Vai arī Hruščovs — Zukovu. Un Bruņoto spēku augstākais komandējošais sastāvs draudzīgi nostājās Hruščova pusē.

Gan ģenerāļi, gan maršali zināja, ka Zukovs ir slimīgi patmīlīgs. Zināja, ka viņš ir briesmīgs un aprobežots cilvēks. Zināja, ka uzurpators un ru- peklis. Zināja, ka augstākajā mērā karjerists. Zināja, ka viņš savā ceļā ir mīdījis visus. Zināja, ka viņam asinīs ir tieksme pēc neierobežotas varas un personiskas nesodāmības izjūta. Tieši šādiem vārdiem viņi aprakstīja Zukovu.

Viņi saprata, kas viņus sagaida, ja Zukovs sagrābs varu.

2. NODAĻA

DEBIJAS NOSLĒPUMS

Iespējams, maršals Zukovs pēc izlieto asiņu daudzuma un vienpersoniski piespriesto nāvessodu šlepes attiecīgā laika posmā pārspēja pat Staļinu.

A. Buškovs Rossijn, kotoroi ne bilo Maskava, 1997

1

1939. gads. Mongolija. Halhingola. Karavadoņa Zukova debija.

Mongolijā izvietots viens padomju strēlnieku korpuss — 57. īpašais. Korpusa komandieris — komdivs N. V. Fekļcnko. Štāba priekšnieks — kombrigs A. M. Kuščevs. Otrpus robežai — ienaidnieks, dažas japāņu divīzijas un brigādes. Maija sākumā pie Mongolijas robežas izceļas bruņots konflikts. Padomju un japāņu spēku sadursmes pāraug kaujās ar aviācijas, artilērijas un tanku iesaistīšanu. Neviens nevienam nav pieteicis karu, taču karadarbības intensitāte aug. Ne jau viss padomju spēkiem iet gludi. Turp, uz Mongoliju, ar ārkārtējām pilnvarām nosūta komdivu G. K. Zukovu. Zukovam dota pavēle — tikt skaidrībā un ziņot.

1939. gada 5. jūnijā Zukovs ierodas 57. korpusa štābā un pieprasa ziņot par situāciju. Notikumus Mongolijā Zukovs pats apraksta tā: "Ziņojot par situāciju, A. M. Kuščevs tūliņ pat paskaidroja, ka tā vēl nav pietiekami izpētīta. No ziņojuma bija skaidrs, ka korpusa komandējošais sastāvs patieso situāciju nezina… Izrādījās, ka neviens no korpusa komandieriem, izņemot pulka komisāru M. S. Nikišcvu, notikumu vietā nav bijis. Es piedāvāju korpusa komandierim nekavējoties braukt uz priekšējo līniju un tur rūpīgi tikt skaidrībā par situāciju. Aizbildinājies ar to, ka viņu jebkurā brīdī var izsaukt pie aparāta no Maskavas, viņš ierosināja biedram

M. S. Ņikiševam braukt man līdzi." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 154. lpp.)

Tādējādi Zukovs un komisārs Ņikišcvs divatā devās uz priekšējo līniju. "Atgriezušies komandpunktā un apspriedušies ar korpusa vadību, mēs nosūtījām ziņojumu aizsardzības narkomam [6] . Tajā bija īsi izklāstīts Mongolijā esošo padomju spēku darbības plāns… Nākamajā dienā tika saņemta atbilde. Narkoms pilnībā piekrita mūsu situācijas novērtējumam un paredzētajām darbībām. Tajā pašā dienā rika saņemta narkoma pavēle par komdiva N. V. Fekļenko atbrīvošanu no 57. īpašā korpusa komandiera pienākumiem un manu iecelšanu par šā korpusa komandieri."

Zukovs pieprasīja nekavējoties pastiprināt padomju spēku grupējumu. To pastiprināja. Zukovs pieprasīja atsūtīt labākos lidotājus iznīcinātājus, kādi vien ir Padomju Savienībā. Lidotājus atsūtīja. Zukova rīcībā nonāca lidotāju iznīcinātāju grupa, kurā bija 21 Padomju Savienības Varonis. Tolaik tas bija ļoti augsts apbalvojums. Tie bija valsts labākie asi, katram jau bija ne mazāk par desmit uzvarām Spānijas un Ķīnas debesīs, daudzi no viņiem bija ieguvuši gaisa kauju pieredzi virs Hasana ezera.

1939. gada 15. jūlijā Zukova 57. īpašais korpuss tika pārveidots par 1. armijas grupu. Armijas grupa — tas ir kas pa vidu starp korpusu un pilnvērtīgu visu bruņoto spēku armiju. 1939. gada 31. jūlijā Zukovam tika piešķirta komkora dienesta pakāpe.

Ari ienaidnieki pastiprināja sava karaspēka grupējumu. Mongolijas pierobežā karadarbībā iesaistītie japāņu spēki 10. augustā tika apvienoti 6. armijā.

Augusta vidū Zukova 1. armijas grupas sastāvā bija 57 000 kareivju un komandieru, 515 kara lidmašīnu, 542 lielgabali un mīnmetēji, 385 bruņumašīnas, galvenokārt ar lielgabalu bruņojumu, un 498 tanki.

Visu jūniju, jūliju un augusta pirmo pusi notiek smagas padomju un japāņu spēku kaujas uz sauszemes un debesīs. Kaujām ir mainīgi panākumi. Kauju intensitāte pieaug. Konfliktam draud ieilgšana…

Un pēkšņi 20. augusta agrā rītā padomju artilērija veica negaidītu artilērijas uzbrukumu pretinieka komandpunktiem un zenītbaterijām. Pēc pirmās apšaudes — masīvs bumbvedēju trieciens, pēc tam — 2 stundas 45 minūtes ilga artilērijas uguns. Brīdī, kad apšaude tiek pārcelta no priekšējās līnijas uz tālāk esošajiem spēkiem, padomju strēlnieku divīzijas, motorizētās bruņutehnikas un tanku brigādes veič triecienu uz japāņu grupējuma flangiem.

23. augustā padomju karaspēks noslēdza aplenkuma cilpu ap japāņu 6. armiju (Sovetskaja vojennaja enciklopcdijn, 8. sējums, 358. Ipp.). Tajā dienā Molotovs un Ribcntrops Kremlī parakstīja Maskavas paktu, kurš būtībā bija līgums par Eiropas sadali un Otrā pasaules kara sākumu.

1939. gada 31. augustā Mongolijā tika pabeigta aplenktā japāņu karaspēka grupējuma pilnīga sagrāve. Nākamajā dienā sākās Otrais pasaules karš.

Japāņu spēku sakāve pie Halhingolas izraisīja stratēģiskas sekas. Japānas līderiem bija izvēle: uzbrukt Padomju Savienībai vai Savienotajām Valstīm un Lielbritānijai. Japānas valdība nolēma uzbrukt Savienotajām Valstīm un Lielbritānijai. Viens no šīs izvēles iemesliem — mācība, ko japāņu ģenerāļiem pie Halhingolas upes sniedza Zukovs.

Par japāņu spēku sakāvi pie Halhingolas 1939. gada 29. augustā Zu- kovam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Viņš tika apbalvots ar medaļu "Zelta zvaigzne" un valsts augstāko apbalvojumu — Ļeņina ordeni.

Starp citu, "Zelta zvaigzne" tika ieviesta 1939. gada 1. augustā, Halhingolas kauju pašā karstumā. Padomju Savienības Varoņa nosaukums tika piešķirts ari pirms tam, taču nekādu atšķirības zīmju varoņiem nebija.

[1]

Žukovs ieradās Mongolijā ar ārkārtējām pilnvarām. Pilnvaru resursus viņš izsmēla pilnībā un ar uzviju. Visi zināja: Zukovs nesaudzīgi nošauj, ar iemeslu un ari bez jebkāda iemesla. Ar manis uzglabātajām rakstiskajām liecībām par šīm nošaušanām pietiktu jebkuram tribunālam.

Zinu, ka grasātics iebilst: jā, Žukovs ir sadists. Jā, Žukovs pie Halhin- golas šāva savus karavīrus un virsniekus. Toties kādu operāciju paveica!

Piekrītu. Operācija tiešām spīdoša. Taču pievērsīsim uzmanību šķietami nemanāmai detaļai. Atsauksim atmiņā: kurš Halhingolā bija Zukova štāba priekšnieks?

Izlasīsim Zukova memuāru pirmo izdevumu, otro, trešo… tā līdz pēdējam. Hs personīgi nevienā izdevumā štāba priekšnieka vārdu neatradu. Tajā pašā laikā Žukovs atceras un nosauc gan varonīgo lidotāju un tankistu, gan izlūku un kavalēristu vārdus. Žukovs atceras savus vietniekus, divīziju, brigāžu, pulku un pat bataljonu komandierus. Viņš atceras D. Or- tenberga, 1. armijas grupas avīzes redaktora, vārdu. Tiesa, tam ir īpašs iemesls. Žukovs virzīja Ortcnbergu, Ortenbcrgs slavināja Žukovu. Pēc diviem gadiem Ortenbcrgs jau bija kļuvis par Krasnaja zrezda, Sarkanās armijas centrālā laikraksta, galveno redaktoru. Tas bija viņš, kurš pa visu pasauli izbazūnēja panfiloviešu varoņdarbu, kuri, cīnoties neuzvaramā Žukova ģeniālajā vadībā, iznīcināja fantastisku daudzumu vācu tanku.

Savā grāmatā Žukovs atminējās vārdus ārstiem, kuri varonīgi ārstēja ievainotos. Žukovs nosauca vārdā veselu baru politdarbinieku, atsauca atmiņā pusduci Maskavas rakstnieku un fotokorespondentu, kuri bijuši Halhingolā: K. Simonovu, L. Slavinu, V. Stavski un citus. Tiesa, arī tam bija īpašs iemesls. Otrā pasaules kara priekšnojautās jaunie komunistiskie aģitatori Halhingolā asināja savus spalvaskātus. Iesācējs Konstantīns Si- monovs, piemēram, tolaik skricclēja grāmatu par briestošo komunistu kundzību visā pasaulē. Žukovs bija kvēls piekritējs idejai par komunistu uzkundzēšanos pasaulei, tāpēc visus, kuri šo ideju sludināja, viņš bīdīja uz priekšu un uz augšu pie nomenklatūras labumiem.

Tomēr dīvaini — Žukovs atceras kaut kādu Konstantīnu Simonovu, bet sava štāba priekšnieku — ne. Aiz šīs aizmāršības taču kaut kas slēpjas.

3

Iepriekšējo štāba priekšnieku Žukovs nosauc vārdā — hnnbrigs A. M. Kuš- čevs. Viņš nezināja situāciju. Viņu atbrīvoja no amata. To Žukovs atceras.

Iecēla jaunu. Bet Žukovs neatminas, kuru tieši. Ja jaunais štāba priekšnieks netiek galā ar saviem pienākumiem, viņu vajadzētu atbrīvot tāpat kā iepriekšējo un iecelt trešo. Zukovam bija īpašas pilnvaras. Žukovs pieprasīja atsūtīt uz Mongoliju Padomju Savienības labākos lidotājus iznīcinātājus, un tos atsūtīja. Ja Žukovs būtu pieprasījis jaunu štāba priekšnieku, neviens viņam nebūtu iebildis. 1939. gada vasara. Lielu karu vēl nav. No visas Sarkanās armijas pagaidām karo tikai viens korpuss. Šo korpusu pārveido par armijas grupu. Viens korpuss, bet pēcāk armijas grupa, — Sarkanās armijas seja. Pēc viena korpusa vai vienas grupas darbības ienaidnieki un draugi spriedīs par visu Sarkano armiju. Uz spēles likta Padomju Savienības militārā reputācija. Valsts valdības interesēs, ka Halhingolā atrodas pats labākais štāba priekšnieks…

Bet tā taču ir vēstures mīkla!

Ja štāba priekšnieks bija slikts, kāpēc Žukovs nepieprasīja, lai atsūta labu?

Ja štāba priekšnieks bija labs, kāpēc Žukovs viņu neatceras? Gribas aurot turp — uz 20. gadsimtu: ko tu noklusē, Gcorgij Konstantinovič?

[1]

Jūs zināt, un es zinu, ka ne jau Žukovs pats rakstīja grāmatu Vospomi- naņija i razmišļcnija. Tomēr uz vāka likts viņa vārds, un vēstītājs grāmatā ir Žukovs. Tāpēc izklāsta ērtības labad uzskatīsim, ka Žukovam bijusi kāda saistība ar tās sarakstīšanu.

Žukova memuāru autoru aizmāršības atminējums ir pavisam vienkāršs. Meklēto vārdu mēs atrodam visos avotos par Halhingolu: "Grupas štāba priekšnieks no 1939. gada 15. jūlija līdz septembrim bija kombrigs M. A. Bogdanovs." (Padomju Savienības maršals M. V. Zaharovs. // Novaja i noveišaja istorija, 1970, Nr. 5, 23. lpp.)

Ne velti maršals Zaharovs ieminējās par 1. armijas grupas štāba priekšnieku, un nepavisam nav nejaušība, ka viņš to izdarīja 1970. gadā. Aiz tā slēpjas, lūk, kas. 1969. gadā iznāca Žukova memuāri. 1. armijas grupas štāba priekšnieka vārdu Žukovs nez kādēļ nepieminēja. Tad nu pārējie

maršali, ne tikai Zaharovs, sāka atgādināt Žukovam: hci, neaizmirsti, kurš bija tavs štāba priekšnieks! Tavu operāciju Halhingolā plānoja pats Bog- danovs! Kāpēc viņu esi piemirsis?

Žukovs Halhingolā nepieprasīja sev labāko štāba priekšnieku, jo zināja — Bogdanovs ir tas, kurš vajadzīgs, labāku nav. Taču, kad pienāca laiks dalīt slavu, Zukovu piemeklēja katastrofals atmiņas zudums.

Zukovs atceras daudzas lietas: "Es jau pieminēju partijas politiskā darba organizēšanu mūsu karaspēka daļās. Partijas organizācijas sniedza milzīgu ieguldījumu kaujas uzdevumu risināšanā. Pirmajās rindās bija: armijas grupas politiskās daļas priekšnieks divīzijas komisārs Pjotrs Iva- novičs Gorohovs, pulka komisārs Romāns Pavlovičs Babijčuks, īpašā korpusa partkomisijas sekretārs Aleksejs Mihailovičs Pomogailo, komisārs Ivans Vasiļjevičs Zakovorotnijs." (Vospominaņija i mzmišļeņija, 172. Ipp.)

"Lai es būtu kur būdams — jurtās vai mājās, iestādēs un kara daļās, — visur, kur vien skatījos, pašā godpilnākajā vietā es redzēju V. I. Ļeņina portretu, par kuru katrs mongolis izteicās ar patiesu sirsnību un mīlestību." (Turpat, 173. Ipp.)

Mūsu drosmīgie komisāri un politiskie darbinieki "visur, kur vien skaties", izkarinājuši "mūžam dzīvā" portretus. Tas ir pat ļoti teicami. Un labi, ka Zukovs to atceras. Taču to, kā izstrādāts spīdošās operācijas plāns, Zukovs atminas miglaini.

Ne velti es šīs nodaļas sākumā citēju Zukovu. Izlasīsim vēlreiz viņa vārdus par to, kā dzima operācijas plāns. Ja ticam Žukovam, 57. īpašā strēlnieku korpusa priekšgalā bija pamuļķi — korpusa komandieris Fek ļenko un viņa štāba priekšnieks Kuščevs. Karadarbības rajonā viņi nebija bijuši un situāciju nezināja. Žukovs paņēma sev līdzi komisāru Ņikiševu un devās uz karalauku. Tad Žukovs 1111 komisārs atgriežas un… "apspriedušies ar korpusa vadību, mēs nosūtījām ziņojumu aizsardzības narko- mam. Tajā bija īsi izklāstīts Mongolijā esošo padomju spēku darbības plāns… (..) Tajā pašā dienā tika saņemta narkoma pavēle par komdiva N. V. Fekļenko atbrīvošanu 110 57. īpašā korpusa komandiera pienākumiem un manu iecelšanu par šī korpusa komandieri."

Žukovs stāsta, ka plāna izveide bija gluži vai kolektīvs darbs. Tomēr mūsu atmiņā nogulsnējas pavisam kas cits. Žukovs nesaka: es nolēmu, es aizsūtīju… Tomēr tieši tā mēs uztveram viņa stāstu. Žukovs ieskicēja cilvēku loku, kas bija informēti par plānu: viņš pats, komisārs Ņikiševs, komdivs Fekļenko un štāba priekšnieks Kuščcvs.

Tomēr katram skaidrs, ka komisārs varēja būt klāt plāna izstrādes brīdi, taču nevarēja būt tā līdzautors. Komisāra darbs ir kontrolēt, lai komandieris regulāri lasītu "Komunistiskās partijas manifestu", lai nedzertu pār mēru un lai katrā mongoļu jurtā būtu vismaz divi Ļeņina portreti: viens virs ieejas, otras virs pavarda.

Bijušais korpusa komandieris arī nevarēja būt plāna līdzautors. Žukovs viņu raksturoja kā kretīnu, kurš nezina situāciju, karadarbības apvidū nav bijis, tāpēc neko gudru ģeniālajam Žukovam nevarēja ieteikt. Ne velti viņu tūlīt pat atbrīvoja. Štāba priekšnieks bija tāds pats.

Izlasījis aprakstu par jucekli, kas valdīja 57. korpusa štābā pirms Zu- kova ierašanās, lasītājs automātiski izmet nejēgas no ģeniālā plāna autoru loka. Taču bez viņiem un komisāra Ņikiševa iesaistīto vidū Žukovs minējis vairs tikai sevi. Ja bijušo korpusa komisāru, viņa štāba priekšnieku un komisāru no autoru pulka izsvītro — bet mūsu smadzenes to dara automātiski —, tad no autoriem paliek tikai Žukovs viens.

Grāmatas tekstā izmantoti izteicieni: "mēs secinājām", "apspriedušies ar korpusa vadību" un tamlīdzīgi. Tomēr grāmata uzrakstīta tā, ka lasītājs paliek ar stingru pārliecību: bez Žukova neviens neko prātīgu nevarēja ierosināt un arī neierosināja.

5

Veselas japāņu armijas sakāves plāns nav nieka lieta. Jāsavāc un jāapstrādā milzīgs datu daudzums, jāprecizē situācija, jāpieņem lēmums un jāformulē sakaušanas iecere. Turklāt vajag saplānot visu daļu un vienību darbību, organizēt izlūkošanu un apsardzi, veidot un nodrošināt saskaņotu rīcību visiem ar visiem, izstrādāt kaujas pavēles un precīzi noteikt uzdevumu visiem, kuri piedalīsies operācijā. Jāorganizē sakaru sistēma, jāsagatavo karaspēka vadības palīglīdzekļi. Jāorganizē apšaudes sistēma un nepārtraukta vienību apgāde ar munīciju, degvielu, sapieru, medicīnisko un pārējo aprīkojumu, pārtiku utt., utt.

Ja to visu Zukovs gatavoja pats, tas nozīmē, ka viņš ir slikts komandieris. Plāni jāizstrādā štābam. Skaidrs, ka komandiera vadībā. Taču komandieris nedrīkst likt sevi par štāba priekšnieka aizvietotāju. Ja komandieris pilda svešu darbu, tas nozīmē, ka viņam nav ne spēka, ne laika pildīt pašam savu uzdevumu.

Jebkurā štābā ar plāna izstrādi konkrēti nodarbojas operatīvā nodaļa. Visas pārējās nodaļas strādā tās labā. Ja komandieris izstrādā plānu pats, bet štāba priekšnieks un štāba operatīvās nodaļas priekšnieks slaistās, tas nozīmē, ka komandieris nav mācējis organizēt darbu padotajiem.

Lūk, piemērs, kā nevajag vadīt karaspēkus. Krasnaja zvezda (2000. gada 27. janvāris) ziņo par ģenerālmajora M. Malofcjeva varoņdarbu Ceče- nijā. Viņa postenis — 58. armijas komandiera vietnieks. Varoņdarbs tas, ka ģenerālmajors "pirmais cēlās uzbrukumam". Un loģiski, uzbrukumā rika nogalināts. Krasnaja zvezda jūsmo par vīrišķību: ak, cik drosmīgs! Taču šis gadījums liecina nevis par vīrišķību, bet gan par Krievijas armijas katastrofālo stāvokli un ģenerāļu absolūto nespēju vadīt padotos. Ja armijas komandiera vietnieks ir spiests pats skriet uzbrukumā, tas nozīmē, ka tāda armija ir jāizformē, bet Aizsardzības ministrijas vadītāji — jātiesā.

Ja pulka komandieris pats krāso žogus un tīra atejas, bet viņa karavīri bezdarbībā pampst, tas nebūt nenozīmē, ka komandieris ir labs. Tas nozīmē, ka komandieris neatbilst ieņemamajam amatam un nav spējīgs komandēt.

Un, ja mums teiks, ka Zukovs visus plānus izstrādājis pats, tas nebūt nav kompliments.

Ļaudis, kas rakstīja Zukova memuārus, to saprata. Tāpēc tālāk grāmatā īsi pateikts: "Ģcnerāluzbrukuma plāna izstrādi armijas grupas štābā personīgi vadīja virspavēlnieks, Kara padomes loceklis, politiskās nodaļas priekšnieks, štāba priekšnieks, operatīvās nodaļas priekšnieks." ( Vospomi- naņija i razmišfeņija, 163. Ipp.)

Kara padomes loceklis un politiskās nodaļas priekšnieks — tie ir komisāri. Viņu lomu mēs jau noskaidrojām. Šeit viņi nosaukti tādēļ, lai demostrētu Zukova mīlestību pret politiskajiem darbiniekiem un komisāriem. 1957. gadā Zukovu nometa no varas virsotnes arī par to, ka viņš centās likvidēt politisko darbu armijā, politiskos darbiniekus un komisārus no armijas izraidīt vai, sliktākajā gadījumā, atstāt viņiem mākslinieciskās pašdarbības un karavīru un virsnieku svētdienas atpūtas organizatoru lomu. Pēc Zukova krišanas pie varas valstī nāca cilvēki, kuri kara laikā bijuši komisāri: Hruščovs, Bulgaņins, Brcžņevs, Jepiševs, Kiričenko un citi. Sakautais, smilkstošais Zukovs visu atlikušo dzīvi līda uz vēdera komisāru priekšā, lūdza piedošanu. Visa viņa grāmata ir himna politiskajiem darbiniekiem un komisāriem: partija — mūsu stūrmanis!

Zukovs, stāstot par Halhingolas uzbrukuma plānu, nevarēja neatminēties komisārus un viņu dalību militārajā plānošanā. Kā gan bez viņiem? Komisāri nosaukti ari tādēļ, lai viņu aizmugurē noliktu štāba priekšnieku un operatīvās nodaļas priekšnieku. Tā sakot, šie ari piedalījās, kaut ko tur darīja.

1. armijas grupas štāba priekšnieks grāmatā pieminēts tikai vienu reizi, taču viņa vārds nav nosaukts. Arī operatīvās daļas priekšnieks minēts vienu reizi. Un ari bez vārda.

6

Zukova atmiņa ir ellišķīga. Tās apjomu nevar noteikt gigabaitos. Zukovs atceras ne vien padomju, bet arī mongoļu kareivju vārdus. Un pat viņu amatus atceras. Žukovs nosauc ierindnieku jātnieku Herloo, bruņumašīnas vadītāju Hajanhirvu, zenītartilērijas tēmētājus Cultemu un Hambo- surenu 1111 daudzus citus. Trīsdesmit gadus paturējis atmiņā šos vārdus!

Lasu Zukovu, un asaras straumītēm līst pār vaigiem. Es raudu aiz sajūsmas un skaudības: kāda atmiņa! Visus politiskos darbiniekus vārdā un tēva vārdā atceras!

Pretstatā šai patiesi neticamajai spējai visus paturēt prātā neizskaidrojama un aizdomīga rādās nespēja atcerēties vārdu štāba priekšniekam, kurš bija vai kuram vismaz vajadzēja būt 1. armijas grupas smadzenēm.

Tā nav vienīgā tās kaujas mīkla. Žukova debijai ir daudz mīklu. Taču galvenā no tām, lūk, kāda: jaunās tūkstošgades sākumā visi dokumenti par Halhingolu joprojām slēgti ar grifiem "Slepeni" un "Pilnīgi slepeni". Kad šie dokumenti tiks atslepenoti, neviens nezina.

Tomēr mēs jautājam: KAPKC?

Vēsturnieka panākumu atslēga ir māka brīnīties. Tikko viņš sāk brīnīties, viņa priekšā atveras durvis, pa kurām neviens līdz tam nav iegājis. Tad nu atbalstīsim zinātni, noelsīsimies Viskrievijas izbrīnā: kāpēc dokumenti par kaujām pie Halhingolas nav pieejami?

Kas vispār būtu slēpjams? Šķiet, par šo kauju taču zināms viss: pušu spēki, karaspēka sastāvs, bruņojums, pušu nodomi un plāni, kaujas gaita un pat komisāru uzvārdi kopā ar vārdiem un tēva vārdiem, pat mongoļu tēmētāju bruņumašīnu vadītāju vārdi. Ko gan var padarīt par slepenu? Un kāpēc gan tas jādara? 1. armijas grupas sen vairs nav. Jau 1940. gada 21. jūlijā 1. armijas grupa tika pārvērsta par 17. armiju. Sarkanajā armijā sen vairs nav motorizēto bruņutehnikas brigāžu. To nebija jau 1941. gadā. Sen vairs nav arī pašas Sarkanās armijas. Arī padomju armijas nav. Žukova galvenais triccienspēks Halhingolā — lielgabalu automašīnas BA-3, BA-6, BA-10. Šīs mašīnas jūs neatradīsiet nevienā muzejā. To nav. Sen norakstīti un pārkausēti tanki BT-5 un BT-7. No iegūtā tērauda uztaisīti citi tanki. Taču arī tie ir norakstīti un pārkausēti. Sen miruši to kauju dalībnieki. Sācies SEPTĪTAIS gadu desmits, kopš nograndušas pēdējās zalves kaujā pie Halhingolas, taču dokumenti aizvien vēl ir slepeni.

Mans pirmais minējums bija šāds: Georgijs Konstantinovičs Žukovs bija tik dižens, ka nolēma slēpt no pēctečiem sava dižuma pierādījumus.

Taču rodas pretrunas. Lai nu ar ko, bet ar pārmērīgu pieticību Žukovs nav slimojis. Mūsu vēsturē bijis 41 Padomju Savienības maršals. Taču tikai par vienu no viņiem Augstākā Virspavēlnieka pavēlē paziņots: lielībnicks! Tā ir pavēle par Žukovu, pavēle par to, ka viņš piedēvējis sev svešus nopelnus. Apbrīnojams cilvēks: svešus nopelnus sev piedēvē, bet pats savējos no tautas slēpj!

Atsauksim atmiņā Žukova slaveno portretu, kuru uzgleznojis mākslinieks P. D. Korins. Sēž augstmanīgs Žukovs, vienos ordeņos. Nule beidzies

Otrais pasaules karš, valsts drupās. Vīri vecumā no 19 līdz 35 gadiem gandrīz pilnībā izkauti vai sakropļoti, laukos, mežos un purvos guļ miljoniem skeletu, tos nav kam apglabāt. Kara resorā guļ tonnām ordeņu, kas jāizdala izdzīvojušajiem frontiniekiem vai viņu mātēm un atraitnēm, bet neviens ar to nenodarbojas. Taču Zukovs neapglabā un saviem padotajiem nedod pavēli apglabāt kritušos. Zukovs neizdala ordeņus un nepavēl padotajiem ar to nodarboties. Zukovam nav tam laika. Uzkabinājis visus grabuļus, Zukovs demonstrē dižmanību māksliniekam. Zukovs ieņēmis pozu. Un arī Zukova grāmata — neapturami lielības plūdi: slava PSKP un man, dižajam!

Kādēļ gan slavināt pašam sevi, kādēļ uzturēt memuāru rakstītāju varzu, ja var publicēt Halhingolas dokumentus? Bez komentāriem. Žukovs izdarīja visu iespējamo, lai slēptu no tautas pierādījumus pats savam diženumam. Kas tāds cilvēces vēsturē vēl nav bijis.

Pēc Staļina nāves Zukovs strauji uzrāpās pašā varas virsotnē. Virsotnē stāvēja divi: Hruščovs un Zukovs. Bet virs viņiem — neviens. Visi arhīvi Zukova rokās, tad nu parādi tautai savas ģenialitātes pierādījumus. Pasaki tautai: dzīvot jums, ļaudis, nav kur, dzīvojat barakās, pagrabos, komunālajos dzīvokļos, apģērbti jūs tā, ka rūgtums par lielvalsti, bet jums esmu ES! Jums ir varens, dižens, neuzvarams, ģeniāls karavadonis! Lūk, lasiet dokumentus par kauju pie Halhingolas!

Tomēr Zukovs tā vis nerīkojās.

Un nesaprast mūsu vadoņus. Brežņeva, Suslova, Jepiševa laikā tika darīts ārkārtīgi daudz, lai uzpūstu Zukova personības kultu. Taču sazin kāpēc bez balstīšanās uz dokumentiem. LJn arī pēc Brežņeva visas padomju un Krievijas propagandas serdenis bija Zukova kults. Kādēļ gan jūs, dārgie biedri, lipināt Zukovam pieminekli, kādēļ viņu sēdināt 11/ vara zirga ar paceltu asti, kādēļ kraujat kaudzēm makulatūras par Zukova varoņdarbiem, ja ir daudz vienkāršāks, lētāks un pārliecinošāks jūsu elka slavināšanas veids: jāatver vien arhīvi!

Interesanta ir arī Zukova paša uzvedība. Pieņemsim, atrodoties slavas kalngalā, viņš piemirsa arhīvus un sava diženuma pierādījumus neuzrādīja. Nebija tam vaļas. Un, rau, nosvieda viņu no virsotnes, viņš sēž vasarnīcā, skumst, iemalko šņabīti, bet draudzīgais melnīgsnējo literātu kolektīvs skrieelē viņa memuārus. Kāpēc gan neatcerēties arhīvus? Kāpēc neparādīt tautai dokumentus? Un, ja kāds dižo maršalu nelaiž pie arhīviem, tad vajadzētu paziņot, tā sakot, priecātos pastāstīt jums patiesību par Hal- hingolu, tomēr, lūk, arhīvi nav pieejami.

Ak, cik daudz klaigu un stenēšanas bija par to, ka Zukovam neļauj runāt patiesību. Taču nedz Zukovs pats, nedz viņa līdzautori, nedz viņa personības kulta propagandētāji nav protestējuši pret to, ka liegta pie- kļuve Halhingolas kaujas arhīviem.

Lai cik dīvaini būtu, arhīvu nepieejamība netraucē uzpūst ģeniālā karavadoņa kultu. Tieši pretēji, arhīvu nepieejamība veicina un palīdz lipināt diženā, cildenā un neuzvaramā tēlu.

7

Tagad ļaujiet izteikt manu pieņēmumu.

Zukova patiesā loma kaujā pie Halhingolas ir pārspīlēta. Tas ir galvenais un, iespējams, vienīgais iemesls, kas spiež valdniekus slēpt no tautas notikumu detaļas.

Un tas nav mans viedoklis. Ilgi pirms manis šo viedokli par Zukova lomu pauda Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņccovs: "Vēlāk viņš visus panākumus kaujās ar japāņiem centās piedēvēt sev." (VIZ, 1992, Nr. 1,76. lpp.)

Ne gluži viss, kas notika Mongolijas stepes, tika atspoguļots dokumentos. Ne visi dokumenti nonāca arhīvā. Zukovs bija liels arhīvu pazinējs. Atrodoties varas virsotnē, viņš iznīcināja daudz no tā, kas varētu mest ēnu uz viņa dižumu. Pēc Žukova visi, kas palielina viņa personības kultu, turpina attīrīšanas darbu. Taču ari to, kas arhīvos palicis, nevienam nedrīkst rādīt. Pārāk liela atšķirība starp to, ko mums iekaļ galvās, un to, ko no mums slēpj.

Ja man nav taisnība, biedri palabos, taču izsaku minējumu, ka plāni pie Halhingolas upes sakaut japāņu 6. armiju tika izstrādāti bez Zukova. Savukārt viņa loma bija reducēta uz to, lai ar nežēlīgām nošaušanām dzītu cilvēkus kaujā. Mūsu vēsturē kas tāds jau ir bijis. Tieši tajā pašā periodā, rajā pašā gadu desmitā, visai progresīvajai cilvēcei par pārsteigumu, Padomju Savienībā tika paveikts dižs darba varoņdarbs — rekordīsā termiņā izrakts nevienam nevajadzīgs kanāls no Baltās uz Baltijas jūru. Pasaulē neviens iepriekš tik garus kanālus, turklāt subpolārajos platuma grādos, nebija racis. Par kanāla izbūvi GPU [7] vadītājs Genrihs Jagoda saņēma valsts augstāko apbalvojumu — Ļeņina ordeni. Viņš būtu saņēmis arī "Zelta zvaigzni", taču tolaik tā vēl nebija izgudrota.

Kāds gan Genriha nopelns? Vai viņš pats izplānoja kanāla trasi? Nē, neplānoja. Vai viņš pats veica apvidus izpēti? Nē, neveica. Vai viņš pats veica darbu apjoma aprēķinus? Nē, neveica. Vai viņš pats stūma ķerras ar māliem? Nē, nestūma. Vai viņš pats skaldīja granīta bluķus? Nē, neskaldīja. Viņš pats lēja betonu? Nē, neleja.

Par ko tad viņam augstākais apbalvojums?

Par nošaušanām.

Viņš ieradās pie kanāla. Viņam ziņoja: lūk, šeit inženieri kļūdījās aprēķinos. Šeit trasi aizvirzīja uz nepareizo pusi. Te dienas norma nav izpildīta. Un Genrihs Grigorjevičs atbild: Nošaut! Nošaut! Nošaut!

Tiesa gan, viņu pašu pēc tam… tāpat…

Eh, kā man var iebilst! Eh, kā man var iemaukt: Zukovs tev nav nekāds Jagoda!

Bet kāda gan patiesībā tur atšķirība? Un vai vispār tāda varēja būt? Divdesmitā gadsimta 30. gadi. Staļina impērija. Gan Genrihs Jagoda, gan Geor- gijs Zukovs bija Staļina ielikteņi. Viņus izvēlējās viens cilvēks — Staļins. Un arī izvēlē viņu vadīja paša priekŠtati — staļiniskie. GPU un armija — divi kara resori, visai līdzīgi viens otram un savstarpēju ietekmju caurstrāvoti. Staļina kanālu celtniekus propaganda dēvēja nevis par GPU ieslodzītajiem, bet par kanālarmijniekiem. Celtniecību sauca armijnieku terminoloģijā — trieciens. Savukārt armiju bija dziļi pārņēmis čekistu gars un pārsātinājuši stukaci no čekistu resora.

Gan armija, gan Lubjankas resors bija tautai naidīgas struktūras. Gan armijnieki, gan čekisti bija vienlīdz līdzvainīgi tautas iznīcināšanā. Gan armija, gan Lubjankas resors bija vardarbībai domāti ieroči un pastāvēja, pateicoties vien bruņotai vardarbībai. Tad kādēļ lai Staļins būtu izvēlējies GPU vadītājus pēc vieniem, bet armijas vadītājus — pēc citiem standartiem?

Kāpēc gan mēs domājam, ka Baltās jūras kanāls būvēts uz tautas kauliem, bet uzvara pie Halhingolas stāv uz cita materiāla postamenta? Miera laikā Baltās jūras kanāla būvlaukumā aģitatori bija i/karinājuši neskaitāmus plakātus un portretus, taču galvenais progresa dzinējs bija nošaušana. Kādēļ gan mēs ticam Zukovam, kurš stāsta, ka kaujinieciskas gaisotnes uzturēšanai Halhingolā pieticis vien ar Ļeņina portretiem? Lūk, komisāri izkarina portretus, kaujiniekus pārņem iedvesma, un viņi tūliņ pat uzvar. Nošaušanas pie Halhingolas Zukovs neatceras, bet mēs tak jau zinām, ka viņa atmiņai ir zudumi.

U11 nevajag man runāt pretim. Un nevajag apsaukāt sliktiem vārdiem. Labāk atveriet arhīvus un parādiet visai pasaulei, ka mans piesardzīgais pieļāvums nav nekas cits kā ienaidnieka ļauns izdomājums. Bet, ja Halhingolas kaujas arhīvus nedrīkst atklāt, paskaidrojiet — kāpēc.

Uzrakstīju šo nodaļu un nokaunējos. Krievijas tautas līdz vājprātam mīl Žukovu, bet es esmu meties virsū vistautu mīlulim. Tā nedrīkst! Jāraugās uz lietām no pozitīvās puses.

Tad nu palūkosimies uz šo situāciju labestīgi. Pieņemsim, ka arhīvos glabājas slepeni un pilnīgi slepeni dokumenti par kauju pie Halhingolas, taču tajos nekā slikta par Žukovu nav. Vienīgi liecības par Žukova ģenialitāti.

Ja veicam šādu pieņēmumu, esam nonākuši gaužām nepatīkamā situācijā. Sanāk, ka mums bijis visu laiku un visu tautu diženākais karavadonis, bet tauta par viņu neko nezina, pierādījumi par viņa slavenajiem varoņdarbiem noslēpti. Mūsu prezidenti un premjeri, maršali, ģenerāļi un ministri acu apmānam rada Žukova personības kultu. Viņi raksta nemākulīgus slavinājumus un slien kroplīgus pieminekļus. Un neviens nekad nav uzrādījis Žukova ģenialitātes pierādījumus. Bet pa to laiku kaut kur nepieejamās glabātavās putekļos guļ Žukova diženuma pierādījumi. Mūsu vadoņi slēpj šos pierādījumus. Kāpēc?

3. NODAĻA

KĀDĒĻ STAĻINAM VAJADZĒIA ĀLANDU SALAS?

Fīrers uzsvēra: uzdevums pārņemt Somu līci ir īpaši svarīgs tāpēc, ka tikai pēc krievu flotes likvidēšanas kļūs iespējama brīva kuģošana pa Baltijas jūru (dzelzs rūdas pievešana no I.ūlco). Krievu ostu ieņemšana no sauszemes prasīs trīs četras nedēļas. Tikai tad pretinieka zem ūdenes būs paralizētas. Četras nedēļas nozīmē divus miljonus tonnu dzelzs rūdas.

Ģenerālpulkvedis F. Halders Kara dicnasjļramata 1941. gada 30. jūnija ieraksts

1

Karš ir rijīgs, tāpēc katrs stratēģis izveido karti ar ceļiem, pa kuriem stratēģiskās izejvielas nokļūst viņa un pretinieka valstī. Savi ceļi jāaizsargā, pretinieka ceļi jānogriež.

Ja izveidotu karti ar stratēģisko izejvielu izcelsmi un ceļiem, pa kuriem tās piegādā, katram kļūtu skaidrs: Vācijas stāvoklis 1939. gadā bija ārkārtīgi smags. Vispārīgi ņemot, Vācijā nav izejvielu. Simtiem trauslu pavedienu saista Vāciju ar visu pasauli. Ari Polijas, Dānijas, Norvēģijas, Beļģijas, Holandes, Lukscmburgas, Francijas, Dienvidslāvijas, Grieķijas sagrābšana un Austrijas un Cehoslovākijas pievienošana problēmas neatrisināja. Kundzība pār daudzmiljonu ļaužu masām milzīgā teritorijā, kurā gandrīz nav izejvielu rūpniecībai, draudēja ar spēku sadrumstalošanu un nesolīja nekādas priekšrocības.

Tas ir tikai viens no problēmas aspektiem. Vācijai, Francijai un Beļģijai ir spēcīga tēraudliešanas rūpniecība, taču nav dzelzs rūdas. Zināms, ka uzvara tiek kalta darbnīcās, ripo pa sliedēm un beidzas frontē ar durkļa triecienu. Bet veseri darbnīcās, dzelzceļa sliedes un pats durklis — tas ir tērauds. Pārāk daudzas lietas frontē un aizmugurē, no līnijkuģiem līdz kareivju zābaku pazoļu apkalumiem, darinātas no tērauda. Tērauda trūkuma dēļ Vācijā kara laikā Gēringa līmenī tika apspriests jautājums par betona vilcieniem tērauda vilcienu vietā. Tērauda trūkuma dēļ bojātos tiltus vajadzēja atjaunot ar baļķu palīdzību tērauda konstrukciju vietā, un tādēļ — strauji samazināt dzelzceļa sastāvu kravnesību. Tērauda trūkuma dēļ sliedes no otrajām līnijām tika izmantotas pirmo līniju bojāto posmu labošanai. Divvirzienu dzelzceļa līnijas pārvērtās par vienvirziena. Tas palēnināja Vācijas un tās okupēto valstu ekonomiskās dzīves kopējo ritmu.

Jebkurā gadījumā Hitlers nevarēja cerēt uz ātru uzvaru — viņam bija pārāk daudz ienaidnieku. Bet ilgstošs karš draudēja Hitleram ar pašnāvību vārda vistiešākajā nozīmē. Lai noturētos pāris gadu, vajadzēja nodrošināt dzelzs rūdas piegādi. Taču rūdu ieguva Zviedrijas ziemeļos un veda pāri Baltijas jūrai uz Vācijas ostām.

2

Jebkurš stratēģis skaidri saskatīja Vācijas ekonomikas vājo posmu: dzelzs rūdas iekraušana Zviedrijas ostā Lūlco, ilgais ceļš pa Botnijas līci gar Somijas krastu, garām Alandu salām, garām Gotlandei, Ēlandei, Bronhol- mai, izkraušana Vācijas ostās. Dzelzs rūdu krāva gandrīz pie paša Polārā loka un veda pāri visai Baltijas jūrai no tālākās ostas ziemeļos uz tālākajām ostām dienvidos.

Ne britu, ne franču, ne jebkura cita flote nevarēja apdraudēt dzelzs rūdas pārvadājumus Baltijas jūrā. Svešas flotes ielaušanās Baltijas jūrā — tā ir ielaušanās peļu slazdā.

Bet padomju flotei nekur nav jāielaužas. Tā jau ir te. Un mierīgi gaida savās bāzēs.

Aizsardzības nolūkā Padomju Savienībai nemaz nav vajadzīga flote Baltijas jūrā. Līdz 1940. gadam Padomju Savienībai bija pavisam neliels jūras piekrastes posms. Tā kā Pēterburga vairāk nekā divsimt gadu bijusi impērijas galvaspilsēta, šajā krasta daļā visi krievu cari, sākot no Pētera, būvēja nocietinājumus. Visa piekraste rika pārvērsta par nepārtrauktu jūras cietokšņu, fortu, nocietināto rajonu un krasta bateriju ķēdi.

Krasta baterija ir kas krietni iespaidīgāks nekā lauku artilērijas baterija. Krasta baterijai varēja būt lielgabalu torņi no līnijkuģiem vai kreiseriem. Zem šiem torņiem — betona kazemātu labirints. Labs kreisera vai līnij- kuģa tornis sver vairākus simtus tonnu. Reizēm — pat tūkstoš tonnu. Atšķirībā no lielgabala torņa uz kuģa krastā novietotu lielgabalu torni var aizsargāt ar jebkāda smaguma bruņu plātnēm, bet zem tā izbūvēt ka- zemātus no fortifikācijas betona ar jebkāda biezuma pārsedzi. Un jāteic, ka Pēterburgas apkaimē krievu cari ielikuši zemē pietiekami daudz betona un tērauda. Boļševiki pievienoja vēl.

Baltijas flotes krasta aizsardzībā 1941. gada 21. jūnijā ietilpa 124 krasta baterijas, kuru bruņojumā bija 253 lielgabali kalibrā no 100 līdz 406 mm un 60 lielgabalu ar 45 un 76 mm kalibru (Krasnoznamjonnij Baltijskij flot v bitve za ĻcningrnA. Maskava: 1973, 8. Ipp.).

Krasta aizsardzības bruņojuma apraksti pārsteidz. Piemēram: 305 mmtrisstobru torņa iekārta šāva 470 kilogramu smagus lādiņus 43,9 kilometru attālumā. Apšaudes produktivitāte vienam bruņotam tornim — seši šāvieni minūtē. Tas ir gandrīz trīs tonnas metāla. Bet 406 mm lielgabali ar vienu šāvienu aizlidināja 1108 kilogramus smagu lādiņu 45,5 kilometru attālumā. Šie lielgabali bija spējīgi veikt nākamo šāvienu 24 sekundes pēc iepriekšējā ( VIZ, 1973, Nr. 3, 78. Ipp.).

Bez krasta baterijām un fortiem Ļeņingradas apkaimē bija koncentrēts iespaidīgs skaits jūras lielgabalu uz dzelzceļa transportieriem. Šie lielgabali atradās betona aizsegos. Ap Ļeņingradu ir sazarots dzelzceļa tīkls. Uz dzelzceļa transportieriem novietoti lielgabali varēja manevrēt, veicot apšaudi no iepriekš sagatavotām un apslēptām ugunspozīcijām, bet pēc tam tās pamest. Dzelzceļa artilērijas pamatieroči — 180 mm lielgabali: lādiņa svars — 97,5 kg, šāvienu ātrums — pieci Šāvieni minūtē, attālums — 37,8 kilometri. Taču bija arī daudz jaudīgāki lielgabali: 203, 254 un 356 mm, — 356 mm lielgabali uz dzelzceļa transportieriem šāva ar 747,8 kg smagiem lādiņiem 44,6 kilometru attālumā.

Tiešās pieejas Ļeņingradai aizsargāja trīs jūras nocietinātie rajoni: Kronštates, Ižoras un Lugas. Pieejas pilsētai no dažādām pusēm apšaudīja milzu jaudas ieroču krustuguns. Katrai baterijai, katram fortam, nocietinātajam rajonam un jūras cietoksnim bija munīcijas un pārtikas rezerves, ar ko tiem pietiktu visam karam. Nevienam neienāktu prātā šeit izsēdināt desantu vai sturmēt pilsētu.

Turklāt Baltijas flotei bija 91 zenītbaterija, kopējais zenītlielgabalu skaits — 352.

Kādēļ, papildinot visu minēto, Baltijas jūrā vajadzīga vēl arī flote?

3

Ja esat nodomājuši aizsargāties, kara kuģi Baltijas jūrā nav vajadzīgi. Vajadzības gadījumā, pat ja nav kara kuģu, varētu sakraut mīnas uz baržām un ātri ar tām nosprostot Somu līča šaurumu.

Aizsardzības karā padomju Baltijas flotei nav ko darīt. Tā arī notika: visu kara laiku tā palika bezdarbībā. Ienaidnieka uzbrukuma gadījumā padomju Baltijas flote ir ārkārtīgi viegli ievainojama. Pretinieks var vienkārši bloķēt padomju floti, izvietojot seklajās pieejās bāzēm pāris simtus mīnu. Tieši tā notika 1941. gada jūnijā. Kuģiem, īpaši lielajiem, aizsardzības karā jāspiežas kopā — borts pie borta seklajā un šaurajā līcī. Aklajā zarnā. Apendiksā.

Kad 1939. gadā Hitlers sāka Otro pasaules karu pret visu pasauli, viņa rīcībā bija tikai 57 zemūdenes. Hitlera flotes pretinieces bija super- spēcīgās Lielbritānijas un Francijas llotes, potenciāli — arī ASV. Hitlera flotei bija jāiesaistās nevienlīdzīgā cīņā Atlantijas okeānā un Vidusjūrā. Baltijas jūrā Hitleram gandrīz nekā nebija palicis. 1941. gada vasarā vācu flotei Baltijas jūrā bija piecas zemūdenes un 28 torpēdu kuteri. Viss pārējais — palīgspēki: mīnu aizsprostotāji, traleri, dažāda lietojuma kuteri (F. Rūge. Vaina na more 1939—1945. Maskava, 1957, 209. lpp.).

Miermīlīgais biedrs Staļins raudzījās uz Vācijas, Francijas un Lielbritānijas cīniņu un palielināja savas Baltijas flotes spēku.

Kāpēc?

4

Jau 1933. gada Staļins bija teicis: "Baltijas jura ir pudele, bet korķis nav pie mums." (Padomju Savienības flotes admirāļa I. S. Isakova liecība. // Znamja, 1988, Nr. 5, 77. Ipp.)

Un, lūk, nezin kādēļ divus no saviem trim līnijkuģiem Staļins tur Baltijas jūrā. Aizkorķētajā pudelē. Staļinam 1941. gadā Baltijas jūrā vien ir 65 zemūdens laivas, ieskaitot kreiseru zemūdenes. Nevienai valstij pasaulē nav tik daudz vienviet koncentrētu zemūdeņu.

Palūkosimies uz karti vācu stratēģa acīm. Kādu uzdevumu Staļins var dot saviem līnijkuģiem un zemūdens laivām Baltijas jūras slēgtajā akvatorijā? Tikai vienu: gremdēt vācu transportu ar rūdu. Cita darba šeit nav.

Bez zemūdens laivām un līnijkuģiem Staļinam Baltijas jūrā bija arī divi kreiseri, 21 līderkuģis un cskadras mīnu kuģis, 48 torpēdkuteri un citi spēki.

Baltijas jūrā vācu flotei nebija savas aviācijas (VIZ, 1962, Nr. 4, 34. Ipp.). Padomju Baltijas flotes sastāvā bija 656 kara lidmašīnas, galvenokārt bumbvedēji un torpedētāji (BojevoiputjSovetskogo Vojcntio-Morskocjo Flota. Maskava: 1974, 537. Ipp.).

Jautāsim vēlreiz: kādēļ? Kādēļ tik daudz torpēdvedēju un bumbvedēju, ja Hitleram Baltijas jūrā lielo karakuģu gandrīz nav? Atbilde tā pati: tie nav domāti pret karakuģiem. Tie paredzēti pret rūdas transportu.

Padomju flote jebkurā brīdī varēja pacelt enkuru, nonākt vācu un zviedru ostu rajonā, nobloķēt tās ar mīnu tūkstošiem un nogremdēt neaizsargāto transportu. Vācijai tās būtu kara beigas. Un Berlīnē to nevarēja nesaprast. Hitlers karoja pret Lielbritāniju un Franciju, ber viņam aiz muguras pār Baltijas jūru mirdzēja paceltais Staļina cirvis.

Zukovs stāsta, ka Staļins nav gribējis dot Hitleram ieganstu karam. Taču te ir ne vien iegansts, bet ari cēlonis. Vācu stratēģi redzēja padomju flotes draudus Baltijas jūrā un meklēja to neitralizācijas veidus.

1939. gada novembra beigās Staļins pamatīgi kļūdījās: sāka karu pret Somiju. Karš beidzās ar spožu Sarkanās armijas uzvaru. Neviens pasaulē tādos sniegos, tādā aukstumā, gandrīz necaurejamā apvidū nebija stur- mējis tik spēcīgus nocietinājumus. Kas tāds bija pa spēkam tikai Sarkanajai armijai.

Tomēr uzvara Somijā Hitleram bija kā otrais trauksmes zvans: Staļins tuvojas Zviedrijas rūdai. Sarkanā armija pēc Staļina pavēles pārrāva somu nocietinājumus un apstājās. Somija bez nocietinājumiem ir bezspēcīga. Staļins jebkurā brīdī varēja dot pavēli, un Sarkanās armijas uzbrukums atjaunotos. No Somijas teritorijas varēja netraucēti bombardēt zviedru raktuves un dzelzceļus. Neviens nespētu to novērst. Vien tikai Somijai piederošo Ālandu salu ieņemšana ļautu slēgt Botnijas līča šaurumu, un tas nozīmētu Otrā pasaules kara beigas ar Sarkanās armijas uzvaru.

Un tas nav viss. Hitlera okupētajā Eiropā nav mežu. Meži ir Somijā un Zviedrijā. Iespējamai kokmateriālu piegādes pārtraukšanai pār Baltijas jūru būtu virkne seku. Un visas — negatīvas. Kokmateriāli — tic ir gulšņi. Nav koka — nav dzelzceļu izbūves un atjaunošanas. Kokmateriāli lielos daudzumos vajadzīgi ogļu ieguves šahtās. Nav koka — nav ogļu. Pat miera laikos ikgadējais kokmateriālu trūkums Vācijā bija seši miljoni tonnu. Koksnes vietā bija jāizmanto kartupeļu laksti. Par to stāsta pats fīrers (H. Pikcrs. Hitlera galda runas. 1942. gada 5. jūnija pieraksts).

Šāda situācija bija miera laikā, kad kokmateriālu piegādei pāri Baltijas jūrai neviens netraucēja. Atliktu Staļina zemūdens laivām dot triecienu vācu kokvedējiem, un Vācija paliktu bez kokmateriāliem. Nedomāju, ka ar kartupeļu lakstiem pietiktu, lai šo trūkumu novērstu. Un ne jau visos gadījumos kartupeļu laksti var kalpot par pilnvērtīgu aizstājēju koksnei. No lakstiem var ražot zemas kvalitātes papīru, bet nevar uztaisīt gulšņus, nevar ar lakstiem stiprināt ogļu šahtas.

Bez visa minētā Vācijai nebija ari niķeļa. Bez niķeļa karot nav iespējams. Bet niķelis — Somijā. 1940. gada sākumā, karojot ar Somiju, Sarkanā armija ieņēma niķeļa raktuves Petsamo, taču 1940. gada pavasari saskaņā ar Miera līgumu atdeva rās atpakaļ. Savukārt tagad niķeli ieguva kopīga padomju un Somijas akciju sabiedrība, piedaloties padomju inženieriem un strādniekiem. Padomju valdība uzstāja, ka direktoram jābūt padomju cilvēkam. Niķeli no Petsamo piegādāja gan Vācijai, gan Padomju Savienībai. Tā piegādi jebkurā brīdī varēja pārtraukt. Ģenerālmajora S. I. Mo- rozova 104. strēlnieku divīzija (14. armijas 42. strēlnieku korpuss) bija izvietota pie pašām niķeļa raktuvēm…

Iztēlojos, cik skaļi grieza zobus vācu štābu pazemes bunkuros.

6

Vācu stratēģi ne bez iemesla baidījās no jauna padomju iebrukuma Somijā. 1940. gada 25. novembrī PSRS aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko un Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis K. A. Mercckovs nosūtīja Ļeņingradas kara apgabala štābam direktīvu. Dokuments uzrakstīts vienā eksemplārā. Slepenības pakāpe — OF1, r. i., pilnīgi slepeni un īpaši svarīgi.

Dokuments sākas tā: "Ja PSRS karo tikai ar Somiju, karaspēka vadības un materiālās nodrošināšanas ērtības labad tiek izveidotas divas frontes:

Ziemeļu fronte — darbībai Barenca jūras piekrastē un Rovaniemi, Kemi un Uleāborgas virzienā;

Ziemeļrietumu fronte — darbībai Kuopio, Mikēnli un Helsingforsas virzienā. Ziemeļrietumu frontes komandēšana tiek uzticēta Ļeņingradas kara apgabala štābam un komandējošam sastāvam.

Pavēlu sākt Ziemeļrietumu frontes karaspēku operatīvās izvēršanas plāna izstrādi…

Par Ziemeļrietumu frontes galvenajiem uzdevumiem izvirzu: Somijas Bruņoto spēku sakāvi, to teritorijas ieņemšanu norobežošanas ietvaros un iziešanu pie Botnijas līča 45. operācijas dienā…

Labajā pusē Ziemeļu fronte (štābs Kandalakšā) 40. mobilizācijas dienā pāriet uzbrukumā un 30. operācijas dienā pārņem Kcnii, Uleāborgas… rajonu…

Operatīvajā ziņā Ziemeļrietumu frontes Kara padomei pakļautajai Sar- kankarogotajai Baltijas flotei izvirzu šādus uzdevumus:

Kopīgi ar aviāciju iznīcināt Somijas un Zviedrijas kara floti (ja pēdējā minētā sāk pretdarbību).

Atbalstīt sauszemes spēkus, kas cīnās Somu līča piekrastē un no Hanko pussalas puses, nodrošinot aizsardzību to flangiem un iznīcinot somu piekrastes aizsardzību.

Jau pirmajās kara dienās nodrošināt divu strēlnieku divīziju pārsvic- šanu no Igaunijas PSR ziemeļu piekrastes uz Hanko pussalu, kā arī ievērojama desanta pārsviešanu un izsēdināšanu Ālandu salās.

Ar zemūdens laivām kreiseru operācijās un aviāciju pārraut Somijas un Zviedrijas (ja tā sāk karu ar PSRS) jūras satiksmi Botnijas līcī un Baltijas jūrā…

Šim karaspēku manevru plānam piešķirt nosacītu apzīmējumu "S.3-20".

Plāna darbība stājas spēkā pēc šifrētas telegrammas saņemšanas ar manu un Ģenerālštāba priekšnieka parakstu ar Šādu saturu: "Sākt izpildi "S.3-20"."

Pilns šā plāna teksts publicēts krājumā "1941. gads" (Maskava: 1998. Pirmā grāmata, 418.—423. lpp.).

Interesanti piebilst, ka šeit nav runas par to, ka mēs karosim, lai "nodrošinātu Ļeņina vārdā nosauktās pilsētas drošību". Un nav mājienu, ka karadarbība sākama, atbildot ienaidnieka uzbrukumam. Nav ierasto vārdu: "Ja ienaidnieks mums uzspiedīs karu…" Šeit ir vienkāršāk: no Maskavas jebkurā brīdī Ļeņingradas kara apgabala štābā pienāks šifrēta pavēle, un padomju karaspēks dosies uz priekšu pretī Botnijas līcim, uz Zviedrijas robežu, uz Olandi. Bet propagandas nodrošināšana neietilpst Ļeņingradas kara apgabala un Baltijas flotes komandieru uzdevumos. Ar to nodarbosies citi. Attiecīgie biedri vajadzīgajā brīdī noorganizēs jaunu "somu militārās kliķes provokāciju pie mūsu robežas", bet tic, kuriem tas jādara, paskaidros visas pasaules darbaļaudīm PSRS miermīlīgās ārpolitikas būtību un vajadzību dot pretuzbrukumu eksplodējušajiem somu agresoriem.

Krājums "1941. gads" veidots tā, lai parādītu Padomju Savienības miermīlīgumu un "negatavību" uzbrukt Vācijai. Krājuma autori nolēma atzīt mazos grēkus, lai neatzītu lielos. Lūk, viņi saka, plānu uzbrukumam Somijai mēs atradām, bet plānu uzbrukumam Vācijai — ne.

Tostarp plāns "S.3-20" varēja būt gan patstāvīgs, gan kā krietni plašākas ieceres sastāvdaļa. Plāns "S.3-20" ļāva Ļeņingrādas un Arhangeļskas kara apgabala spēkiem un Baltijas kara flotei uzbrukt Somijai pirms Sarkanās armijas uzbrukuma Vācijai, vienlaikus ar šo uzbrukumu vai nedaudz vēlāk. Taču jebkurā gadījumā uzbrukums Somijai vienlaikus bija arī trieciens Vācijai. Plāna "S.3-20" realizēšanas gadījumā padomju spēki ieņēma niķeļa raktuves Petsamo, Alandu salas un nonāca pie Kerni. (Nejaukt ar mūsu pilsētu Kcmu!)

Tagad kartē atrodiet somu pilsētu Kemi un zviedru ostu Lūleo…

Nav nejaušība, ka 1940. gadā Baltijā tika izveidota 1. jūras kājnieku brigāde, kuru komandēja rūdīts padomju diversants pulkvedis Terentijs Parafilo. Darbiņu jūras kājniekiem biedrs Staļins jau bija piemeklējis, un Staļina ģenerāļi to saplānojuši. Atlika vien nosūtīt uz Ļeņingradas kara apgabala štābu šifrētu pavēli: "Sākt izpildi…"

Un nevajag meklēt plānu karam pret Vāciju. Ja plāns "S.3-20" būtu realizēts, tas nozīmētu nāvējošu triecienu ne tikai Somijai, bet arī Vācijai.

[1]

1940. gada vasarā Staļins vēlreiz kļūdās — pievieno Padomju Savienībai Igauniju, Latviju un Lietuvu, to teritorijā izveido Baltijas īpašo kara apgabalu un visus šā apgabala spēkus koncentrē pie robežas ar Austrum- prūsiju.

Aizsardzības karam tas nepavisam nav vajadzīgs un ir pat ļoti kaitīgi. Runā, ka Staļins pabīdījis savas robežas uz rietumiem un tādā veidā nostiprinājis PSRS drošību. Taču viss notika gluži otrādi. Pirms Baltijas valstu okupācijas Sarkanajai armijai šajā virzienā bija atdaloša barjera. Agresijas gadījumā Hitlera karaspēkiem būtu pēc kārtas jāsakauj trīs valstu

bruņotie spēki pirms tikšanās ar Sarkano armiju. Pat, ja Lietuvas, Latvijas un Igaunijas armijas sakaušanai vajadzētu vien dažas dienas, ari tad šī notikumu secība pieļauj negaidīta trieciena risku padomju lidlaukiem šajā virzienā. Sarkanā armija ieguva iespēju izsludināt trauksmi spēkos un ieņemt nocietinātos rajonus. Pēc triju Baltijas valstu armiju sagrāves vācu karaspēks izietu pie Peipusa ezera. To nav iespējams forsēt. Ezera apiešanas gadījumā Hitlera karaspēks atdurtos pret padomju nocietinātajiem rajoniem.

Taču viss risinājās pēc cita scenārija. Sarkanā armija iznāca no saviem nocietinājumiem un devās uz priekšpozīcijām Lietuvā pie pašas Vācijas robežas, pārcēla turp lidlaukus, štābus, sakaru mezglus un stratēģiskās rezerves. Triju Baltijas valstu tautām Staļina armija kļuva pār agresoru un okupantu, savukārt Vācija, ja tā uzbruktu PSRS, — par atbrīvotāju.

1941. gada 22. jūnijā Sarkanās armijas spēki visas robežas garumā, tostarp Baltijā, pakļuva zem vācu armijas negaidīta trieciena, tika traucēta karaspēka vadība, padomju aviācija cieta nozīmīgus zaudējumus pierobežas lidlaukos. Pret Sarkano armiju Baltijas valstīs sākās stihiska tautas sacelšanās. Uz mūsu "atbrīvotājiem" šāva no visiem bēniņiem. Sarkanās armijas spēki Baltijā palika bez nocietinātajiem rajoniem, bet viņiem aiz muguras Krievijas teritorijā palika nocietinātie rajoni bez karaspēka. Man- šteins tos ieņēma neapstājoties.

Skeptiķu iebildumi: ja Staļins neokupētu Baltijas valstis, Hitlers tās sagrābtu bez kaujas, vienkārši ievedot tajās karaspēku, kā savulaik Cehoslovākijā.

Uz šādu varbūtību bija atbilde.

Vajadzēja skaidri un gaiši paskaidrot Hitleram, ka, atbildot uz mēģinājumiem ievest Baltijas valstīs vācu spēkus, Padomju Savienība bez brīdinājuma sāks gremdēt Baltijas jūrā rūdas un kokmateriālu transportkuģus, mīnēt pieejas Vācijas ostām, bombardēt Berlīni. Turklāt Padomju Savienība izveidos internacionālās brigādes un iemetīs tās Baltijas valstu teritorijā kopā ar miljoniem padomju brīvprātīgo. Un, kad Hitlers novārgs cīņā ar Padomju Savienību, Lielbritānija un Francija izmantos situāciju: šo valstu interesēs bija nožņaugt Vāciju kā bīstamu konkurentu un atkal uzlikt tai kontribūcijas.

Tāds paziņojums tiktu pareizi saprasts visā pasaulē. Šajā gadījumā Baltijas valstu tautas būtu nevis mūsu ienaidnicces, bet sabiedrotās. Šajā gadījumā "mežabrāļi" šautu mugurā nevis padomju, bet vācu karavīriem. Baltijas valstu patriotu pusē karotu arī internacionālās brigādes. Un brīvprātīgo netrūktu visā pasaulē.

Ja būtu tādas perspektīvas, Hitlers diezin vai sadūšotos ievest karaspēku Igaunijā, Lietuvā un Latvijā. Un, ja arī sadūšotos, šajā gadījumā no mūsu puses karš būtu taisnīgs, aizsardzības, liels un Tēvijas. Un mums tagad nebūtu jākaunas par "atbrīvošanas karagājieniem", masu apšaušanām, okupāciju. Mums nebūtu jāslēpj kara arhīvi un jāizgudro drošsirdīgi varoņdarbi.

1939. gada augustā Padomju Savienība savu pozīciju paziņoja stingri un noteikti: Mongolijas teritoriju mēs aizsargāsim no japāņu agresijas kā paši savu zemi. Un aizsargājām! Šo nostāju pareizi saprata visā pasaulē, tostarp arī Japānā. Šīs stingrības un noteiktības dēļ Japānas uzbrukums Padomju Savienībai tika novērsts.

Kāpēc Padomju Savienība 1939. augustā neieņēma tādu pašu nostāju pret Baltijas valstīm?

Baltijas valstu okupācijai no Sarkanās armijas puses bija jēga tikai gadījumā, ja ir iecerēts uzbrukuma karš pret Vāciju. Sarkanā armija nonāca pie Vācijas robežas un pārcēla savus lidlaukus uz priekšējo līniju. No Lietuvas lidlaukiem varēja atbalstīt padomju karaspēku uzbrukumu līdz pat Berlīnei. Turklāt padomju flote ieguva jūras karabāzes Tallinā, Rīgā 1111 Liepājā. Uz turieni nekavējoties pārvietoja galvenos flotes spēkus un rezerves. No maršrutiem, pa kuriem ceļo karavānas ar rūdu, niķeli un kokmateriāliem, Liepāja ir rokas stiepiena attālumā. No šejienes uzbrukums varēja būt negaidīts un iznīcinošs.

Hitleram atskanēja trešais trauksmes zvans.

Kas gan te Zukovam par daļu?

Redz, kas. Mums Zukovu tēlo gluži vai par stratēģi, kurš, uzmetis skatienu kartei, saprot visu stratēģisko situāciju. Tad nu, lūk, ja Zukovs būtu stratēģis, viņam buru jāredz šie pavedieni: uz Vāciju no Zviedrijas plūst kokmateriāli un rūda, no Somijas — kokmateriāli un niķelis. Zukovam tikšanās reizēs ar Staļinu vajadzēja norādīt situācijas nenormālību. Ja esam nolēmuši pārtraukt kokmateriālu, niķeļa un dzelzs rūdas piegādi Vācijai, tas jādara nekavējoties. Ja tāda nodoma nav, vajag novērst iespējamā pretinieka raktuvju un ostu apdraudējumu. 1939.—1940. gadā Zukovam pēc ieņemamā amata nebija jānodarbojas ar Somiju, Zviedriju un Baltijas jūru. Taču bija Pasaules karš, un Zukovs bija ļoti augsta ranga komandieris. Viņa pienākums sekot līdzi situācijai pasaulē. Viņam bija pietiekami daudz iespēju pievērst valsts vadītāju uzmanību situācijas postošajām sekām.

Zukovam būtu jāzina kara vēsture. 20. gadsimta sākumā Tālajos Austrumos Krievija strauji un pārliecinoši pievāca Mandžūrijas un Ķīnas izejvielu resursus, tādā veidā aizskarot Japānas intereses. Atbildot uz šādu rīcību, Japāna veica negaidītu un iznīcinošu uzbrukumu krievu flotei. Tam sekojošais krievu—japāņu karš beidzās ar Krievijas zaudējumu un 1905. gada revolūciju. Cars Nikolajs II jau 1905. gadā gandrīz zaudēja troni.

Trīsdesmit piecus gadus pēc krievu—japāņu kara, tātad vienas paaudzes mūža laikā, atkal bija tāda pati situācija, taču šoreiz nevis Dzeltenās jūras piekrastē, bet pie Baltijas jūras. Stratēģu darbības Baltijas jūras rajonā netīšām vai apzināti apdraudēja Vācijas pastāvēšanu pašā saknē. Ja jau tā, jārēķinās ar negaidītu triecienu no Vācijas puses, turklāt — jebkurā brīdī.

1941. gada janvāri Zukovs kļūst par Ģenerālštāba priekšnieku. Tagad viņš ir visu stratēģu vadītājs, nevis profesionāls vērotājs no malas. Kara mākslā pati svarīgākā ir māka palūkoties uz situāciju ar pretinieka acīm. Zukovam būtu jāsaprot, kādas izjūtas valda Berlīnē, zinot, ka vienīgo trauslo pavedienu, kas saista tālās Zviedrijas ostas ar Vācijas metalurģijas bāzi, padomju flote jebkurā mirklī var pārgriezt.

Ja Zukovs būtu stratēģis, viņam vajadzētu skaidri redzēt izveidojušos situāciju. Taču Zukovu vai nu neinteresēja situācija pie padomju robežas, vai arī viņš to nesaprata, vai arī baidījās izteikt savu viedokli.

4. NODAĻA

ŽUKOVS UN NAFTA

Ja krievu iebrukuma laikā Rumānijā nebūtu izdevies piespiest viņus aprobežoties vien ar Besarābiju un viņi būtu paņēmuši rumāņu naftas atradnes, tad, vēlākais, šopavasar viņi būtu mūs nožņauguši.

Ā. Hitlers 1942. gada 18. maijā (H. Pikers. "Hitlera galda runas". 303. Ipp.)

1

Iztēlosimies, ka darbojamies biznesā: tirgojam, piemēram, naftu, kokmateriālus, zeltu, dimantus, reizēm laupām, šantažējam, veicam pasūtījuma slepkavības. Un mums ir konkurents. Ar konkurentu mēs apmaināmies laipnībām, sūtām sirsnīgus sveicienus dzimšanas dienā, ar konkurenta pārstāvjiem dzeram šampanieti. Taču mēs pakāpeniski un mērķtiecīgi tuvojamies mūsu konkurenta vitālajiem resursiem, stiepjam rokas pie viņa kakla… Ja mēs tā rīkojamies, jābūt gataviem, ka reiz pirtiņā, kurā peramies, ielauzīsies brašuļi ar automātiem un patronas nežēlos…

Tieši tā draudzējās Staļins ar Hitleru. Bija savstarpējas laipnības. Bija apsveikumi dzimšanas dienā. Bija uzticības zvēresti. Un biedrs Staļins dzēra šampanieti ar Ribentropa kungu, bet Molotovs — ar Hitleru. Taču pie Vācijas vitālajiem resursiem Staļins līda visai nekaunīgi. Zukovam, ja vien viņš būtu stratēģis, vajadzēja brīdināt Staļinu par pēkšņu un iznīcinošu Vācijas atbildes darbību briesmām.

Tomēr Zukovs klusēja, kad Staļins palielināja Baltijas flotes spēku, kad "atbrīvoja" Somiju, Igauniju, Lietuvu un Latviju. Ar to bija par maz, un Staļins nolēma pielavīties tuvāk ne tikai kokmateriāliem, niķelim un rūdai, bet arī naftai. Un uzticēja to Zukovam…

1940. gada aprīli Žukovs no Mongolijas ieradās Maskavā un divus mēnešus bija aizsardzības narkoma rīcībā. Šajā laikā Žukovam nebija nekāda amata, bet tas nenozīmē, ka viņš neko nedarīja. Tieši pretēji. Tie bija saspringta darba mēneši. Šajā laikā Zukovam bija vismaz četras ilgas tikšanās ar Staļinu. Jāatceras, ka Staļins vienkārši tāpat nevienu ar ilgām sapulcēm nelutināja.

2

Pirms jebkuras grandiozas operācijas pašos augšējos slāņos notiek slepens, no malas neredzams darbs. Žukova divu mēnešu darbs Maskavā ir nulles cikls, gatavojoties karam par Bcsarābiju. Bija gaidāma Besarābijas atkarošana no Rumānijas tieši tāpat, kā Hitlers bija atņēmis Sudetiju Cchoslo- vākijai. Ja Rumānija atteiksies atdot Bcsarābiju, Rumānija būs jāsakauj.

1940. gada aprīlī un maijā par gatavošanos Besarābijas karam bija zināms tikai Staļina kabinetā un Ģenerālštābā. No Ģenerālštāba uz Kijevas īpašā kara apgabala un Odesas kara apgabala štābu sūtīja īsus rīkojumus, kas jādara, bez norādēm — kāpēc.

1940. gada 4. jūnijā Žukovs saņem armijas ģenerāļa pakāpi. Tajā laikā — piecas zvaigznes.

jūnijā ar NKO [8] pavēli nr. 2469 armijas ģenerālis Žukovs tiek norīkots par Kijevas īpašā kara apgabala karaspēku komandieri.

jūnijā armijas ģenerālis Žukovs sēžas vilcienā Kijevas stacijā Maskavā… un raud.

Pavadītāju bija gana. Žukova raudas tika ievērotas, un vēlāk daudzi centās uzzināt asaru iemeslu. Te jāteic, ka Žukova biogrāfi pievērsuši pārlieku maz uzmanības šai diženākā karavadoņa rakstura iezīmei — viņa ārkārtīgajam raudulīgumam. Grūtos brīžos Žukovs rada mierinājumu raudāšanā. Un, lūk, mīkla psihologiem: no vienas puses — visasiņainākais karavadonis pasaules vēsturē, no otras — noraudājusies jaunava. Kā sastatīt Žukova rūgtās asaras ar nekaunīguma fenomenu un necilvēcisko cietsirdību? Kā apvienot raudoša puņķutapas tēlu ar leģendām par Žu- kova stingro raksturu?

Zukova raudas Kijevas stacijā Maskavā 1940. gada 8. jūnijā netika aizmirstas ari pēc daudziem gadiem, jo diženajam karavadonim pēc kara bija jāpaskaidro savu rūgto asaru iemesls: "Mani norīkoja atbildīgā postenī — komandēt vienu no svarīgākajiem pierobežas apgabaliem. Sarunās ar Staļinu, Kaļiņinu un citiem Politbiroja locekļiem es pilnībā nostiprināju pārliecību, ka karš ir tuvu, tas ir neizbēgams… Bet kāds būs šis karš? Vai esam tam gatavi? Vai mēs paspēsim visu izdarīt? Un, lūk, ar gaidāmās traģēdijas izjūtu es skatījos uz bezrūpīgi mani pavadošajiem dārgajiem tuviniekiem un biedriem, uz Maskavu, uz priecīgajām maskaviešu sejām un domāju: kas gan notiks ar mums? Daudzi to nesaprata. Man kaut kā kļuva neomulīgi, un es nespēju noturēties. Uzskatīju, ka man karš jau ir sācies. Taču, ieejot vagonā, tūlīt atmetu sentimentālās jūtas. Kopš tiem laikiem mana personīgā dzīve bija pakļauta gaidāmajam karam, kaut arī mūsu zemē vēl bija miers…"

Uz perona bija daudz liecinieku, tāpēc Zukovs atzīst: nevarēju noturēties. Vagonā pavadītāju nebija, tāpēc var droši teikt: iegāju vagonā un vairs neraudāju.

3

Zukova atklātība satriec. 1940. gada jūnijā daudzi, kā stāsta Zukovs, vēl nav sapratuši, ka pēc gada būs karš, bet viņš jau sapratis. Diženākā karavadoņa deduktīvās spējas ir vienkārši pārsteidzošas, lai neteiktu vairāk. Zukovam bija priekšnojautas par nelaimi vairāk nekā gadu pirms vācu uzbrukuma! 1940. gada 8. jūnijā diženais stratēģis jau lej asaras bēdās par gaidāmajiem upuriem. 1940. gada jūnijā ne Hitleram, ne viņa ģenerāļiem nebija ne nodomu, ne plānu uzbrukumam Padomju Savienībai. Ne OKV( Augstākā vērmahta virspavēlniecība), ne OKH (Sauszemes spēku virspavēlniecība) nebija ne melnrakstu, ne uzmetumu kara plānam ar PSRS, viņiem nebija arī Hitlera norādījumu par šo tēmu. Par karu pret PSRS nebija pat runāts. 1940. gada jūnijs — tas ir brīdis, kad vācu tanku ķīļi steidzās uz Atlantijas okeānu, ar lielu loku apliecot Parīzi. Pēc Francijas sakāves Hitlers pavēlēja strauji samazināt vācu bruņotos spēkus. Šī samazināšana notika plaši un intensīvi, jo karš pret Padomju Savienību nebija iecerēts, netika paredzēts un plānots. Bet Zukovs jau raud…

Hitlers pirmo reizi īpaši šaurā lokā domu par "krievu problēmu" izteica 1940. gada 21. jūlijā. Ģenerālpulkvedis F. Halders 1940. gada 29. jūlijā uzdeva 18. armijas štāba priekšniekam ģenerālmajoram E. Marksam sagatavot uzmetumus kara plānam ar PSRS. Tās ir pašas pirmās plāna skices. Sākotnējam plānam pat bija cits koda nosaukums — nevis "Barbarosa", bet "Fricis". Un veidojas, lūk, kāda aina: ģeniālais Zukovs raudāja par gaidāmajiem upuriem, jo jau 1940. gada jūnija sākumā zināja, kāda ideja ienāks prātā Hitleram pēc pusotra mēneša.

Pārsteidzoši ir arī kas cits. Sarunās ar Staļinu, Kaļiņinu un citiem Politbiroja locekļiem Zukovs "pilnībā nostiprināja pārliecību, ka karš ir tuvu, tas ir neizbēgams…". Tātad: vēl pirms sarunām ar biedru Staļinu un citiem biedriem, t. i., pirms ierašanās Maskavā 1940. gada aprīlī, Zukovs jau zināja, ka būs karš ar Vāciju. Staļins un citi Politbiroja biedri bija ar Zukovu vienisprātis. Turklāt sarunās ar viņiem Zukovs pilnībā nostiprināja pārliecību… Līdz ar to gan biedram Staļinam, gan pārējiem biedriem bija tādas pašas domas jau gadu pirms vācu iebrukuma. Viņi zināja, ka karš ar Vāciju ir neizbēgams, ilgi pirms tam, kad par to bija aizdomājušies Vācijā.

Kā šajā gadījumā saprast Staļina uzvedību? 1940. gada pavasari viņš ir pārliecināts, ka karš ar Vāciju ir neizbēgams, bet pēc gada, 1941. gada 22. jūnijā, tas pats Staļins netic, ka karš ir sācies. Kā izprast Zukova uzvedību? Gadu pirms kara viņš visu ir noskaidrojis, sapratis un pat paraudā- jis par gaidāmajiem upuriem, bet pēc gada, liktenīgajā 1941. gada 22. jūnija rītā, sūta karaspēkam direktīvu neatklāt uguni, lidmašīnas nenotriekt, uz provokācijām neatbildēt.

Viņš raud par gaidāmajiem upuriem 1940. gadā, taču aizliedz atbildēt ienaidnieka ugunij 1941. gadā, pametot savus karavīrus, virsniekus un ģenerāļus zem ienaidnieka nāvējošās apšaudes.

Mēs neesam stratēģi, mums šīs gudrības nesaprast.

4

1940. gada 9. jūnija rītā armijas ģenerālis Žukovs noraudājies ieradās Kijevā, un tajā pašā dienā aizsardzības narkoms Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko nosūtīja Kijevas īpašā kara apgabala un Odesas kara apgabala komandieriem direktīvas par Dienvidu frontes izveidošanu. Par frontes virspavēlnieku iecēla armijas ģenerāli G. K. Zukovu. Dienvidu frontes sastāvā iekļāva 5. un 12. armiju no KOVO [9] sastāva un 9. armiju no OdVO [10] sastāva.

Kopumā Zukova pārziņā frontes sastāvā bija 13 korpusi — 10 strēlnieku, trīs kavalērijas.

Kopējais divīziju skaits — 40: 32 strēlnieku, divas motorizētās strēlnieku, sešas kavalērijas.

Brigāžu skaits — 14: 11 tanku, trīs gaisa desanta.

Pastiprinājums: 16 smagās artilērijas pulki RKG un četri artilērijas divizioni RKG BM (bofšoi moščnosti — liela triecienspēka).

Dienvidu frontes aviācija — 45 aviācijas pulki, to skaitā 21 iznīcinātāju pulks, 24 bumbvedēju pulki.

Kopējais karaspēka lielums — 460 tūkstoši kareivju un komandieru, 12 tūkstoši lielgabalu, trīs tūkstoši tanku, divi tūkstoši lidmašīnu.

Koncentrējot tādus spēkus pie Rumānijas robežas, Staļins pieprasīja Besarābijas un Ziemeļbukovinas atdošanu.

Zukova Dienvidu fronte bija gatava sakaut Rumāniju, bet 1940. gada vasarā neiznāca karot. Rumānijas vadītāji bija liecinieki Sarkanās armijas spožajai uzvarai Somijā un apzinājās, ka labāk Staļinam piekāpties bez kaujas. Puses vienojās par mierīgu konflikta atrisinājumu. Rumāņu karaspēks atkāpās, bet Zukova karaspēks iegāja Besarābijā un Ziemeļbukovinā.

Padomju Savienībai šīs neasiņainās uzvaras sekas bija katastrofālas. Pirmām kārtām neitrālajai Rumānijai bija izvēle: kurā pusē nostāties? Eiropu plēš uz pusēm divi cilvēkēdāji: Hitlers un Staļins. Staļins pēkšņi pieprasa Besarābiju un Ziemeļbukovinu, tās jāatdod. Ko Staļins pieprasīs rīt? Bet Hitlers nepieprasa neko. Izvēle vienkārša: Rumānija izvēlas Hitlera aizstāvību.

Rezultāts:

Padomju Savienība pie savas robežas ieguvusi vēl vienu naidīgu valsti;

fronte, kura būs jāaizstāv kara gadījumā, palielinājusies gandrīz par 800 kilometru;

Hitlers ieguvis papildu placdarmu uzbrukumam Padomju Savienībai;

Hitlers ieguvis sabiedroto, kura rīcībā ir nafta.

Vācija nebija spējīga karot bez naftas. Citiem vārdiem runājot, Hitlers varēja uzbrukt Padomju Savienībai, paņemot savos apskāvienos Rumāniju. Bez tā uzbrukums nebūtu iespējams.

Tomēr galvenais ir kas cits: Staļins nobiedēja Hideru. Tieši Zukova "atbrīvošanas gājiens" uz Besarābiju un Ziemeļbukovinu kļuva par pēdējo brīdinājumu Hitleram. Radās tieši padomju draudi naftas atradnēm Rumānijā, un tieši šo draudu dēļ Hitlers pavēlēja gatavot brīdinājuma uzbrukumu Padomju Savienībai.

Tas viss ir zināms. Par to neviens nestrīdas. Staļins pašnāvnieciski pārrēķinājās. Staļina vieglprātībai piedošanas nav. Taču mums ir saruna par Zukovu. Izskatīsim viņa lomu šajā lietā.

[1]

Staļins pavēl Zukovam ar spēku vai spēka lietošanas draudiem atņemt Rumānijai Besarābiju un Ziemeļbukovinu un ieņemt pozīcijas pie neaizsargātajiem Rumānijas naftas laukiem izstieptas rokas garumā — 180 kilometru garā teritorijā.

Ar to ir pāršauts pār strīpu.

To vācu stratēģi nespēja izturēt. Berlīnē beidzot aptvēra: padomju draudi Vācijai ir nāvējoši. Kopš šā brīža sākās gatavošanās Padomju Savienības sakāvei.

Mūsu oficiālie vēsturnieki ir spiesti atzīt, ka 1940. gada vasarā padomju vadība pieļāva šausmīgu kļūdu. "Par savu galveno pretinieku Vācijas vadība toreiz, pēc Francijas sakāves 1940. gada jūnijā, turpināja uzskatīt Angliju. 1940. gada 16. jūlijā Hitlers parakstīja direktīvu nr. 16 par gatavošanos karaspēka izsēdināšanas operācijai Lielbritānijā ar kodētu nosaukumu "Jūras lauva". Operācijas plānu bija paredzēts beigt līdz 15. augustam, un pati operācija plānota nākamā mēneša laikā. Tomēr 1940. gada jūnijā un jūlijā Padomju Savienība veica virkni pasākumu pie savas rietumu robežas: tika atgūta Besarābija, kā arī Ziemeļbukovina (1940. gada 26.— 29. jūnijs), mainījās politiskā iekārta Baltijas valstīs, kas pabīdīja padomju robežu tālāk uz rietumiem. Un nepavisam nav nejauši, ka Hitlers acīmredzot tieši 1940. gada 21. jūlija sapulcē Berlīnē izvirzīja jautājumu par "krievu problēmu"." (VIŽ, 1992, Nr. 6, 45. lpp.)

Starp citu, šajā pašā rakstā tiek atzīts vēl viens principiāls aspekts: "Staļins gribēja izmantot Hitleru, lai sagrautu arī britu impēriju un kapitālistisko sistēmu visā pasaulē." (Turpat, 47. lpp.) Ja Šo domu izteiktu tēlaini, tad mēs arī iegūtu Ledlauzi, kas attīra ceļu Staļinam un visas pasaules revolūcijai.

Tātad viss risinās brīnišķīgi. Hitlers jau parakstījis direktīvu par izsēša- nos Lielbritānijā. Bet Bcsarābijas, Zicmeļbukovinas, Igaunijas, Lietuvas un Latvijas pievienošana Padomju Savienībai liek Hitleram strauji apgriezties un palūkoties, kas notiek viņam aiz muguras.

1940. gada vasarā Zukova komandētās Dienvidu frontes priekšā bija trīs ceļi: divi pareizi un viens uz bojāeju.

Pirmais pareizais ceļš — veikt uzbrukumu Besarābijai un doties tālāk līdz naftas ieguves vietām Ploješti. Hitlers uzvaroši grāva Franciju un britu spēkus kontinentā. Pret Franciju un Lielbritāniju Hitlers raidīja visu floti, visu aviāciju, visus tankus, visu smago artilēriju. Tur karoja visi Vācijas labākie ģenerāļi. Ber savā aizmugurē pie robežas ar Padomju Savienību Hitlers atstāja tikai desmit vājas kājnieku divīzijas, šeit nebija neviena tanka, nevienas lidmašīnas, neviena smagā lielgabala. Turklāt visas šīs desmit divīzijas bija Polijā un Slovākijā. Rumānijā vācu karaspēka nebija vispār.

Pārdislocēt to uz turieni — nekādu iespēju. Ar trim tūkstošiem padomju tanku un diviem tūkstošiem lidmašīnu pilnīgi pietiktu, lai nonāktu līdz naftas atradnēm un izraisītu ugunsgrēku. Vācijai tās būtu beigas. Ja Zu- kova Dienvidu fronte 1940. gada jūnijā veiktu uzbrukumu Rumānijai, Otrais pasaules karš tajā pašā 1940. gadā beigtos ar Padomju Savienības uzvaru un komunistiskā režīma iedibināšanu visā Eiropas kontinentā. Staļina kontrolē šāda lietu izkārtojuma rezultātā nonāktu Francijas, Beļģijas un Holandes gigantiskās koloniālās impērijas.

Otrs ceļš bija krietni riskantāks, taču solīja daudz lielāku vinnestu. 1940. gada jūnijā vajadzēja vienkārši nedarīt neko. Tikai gaidīt. Gaidīt atlika pavisam neilgi. Pēc Francijas sagrāves Hitlers plānoja uzbrukt Lielbritānijai. Staļins riskēja gadījumā, ja pēc Francijas sakāves Vācija noslēgtu Miera līgumu ar Lielbritāniju. Tādējādi Staļins paliktu aci pret aci ar Vāciju. Taču, ja Hitlers, kā bija iecerējis, izsēdinātu savus spēkus Lielbritānijā, Eiropas "atbrīvošanas" plāns kļūtu maksimāli vienkāršs: Zukovs uzbrūk Rumānijas naftas ieguves vietām, pēc tam Sarkanā armija sāk savus "atbrīvošanas gājienus" Eiropā, bet labāko Vācijas armijas daļu kontinentā nav, tās ir Lielbritānijā, un atsaukt palīgā tos nav iespējams.

Savukārt trešais ceļš bija postošs. 1940. gada jūnijā Zukova Dienvidu fronte sagrāba Besarābiju, Ziemcļbukovinu un apstājās pusceļā uz Plo- ješti naftas ieguvēm.

Hitlers 1942. gadā stāsta, ka 1940. gadā viņam izdevies piespiest Staļinu aprobežoties vien ar Besarābiju. Tā nav.

Pirmkārt, Staļins nedod Zukovam uzdevumu sakaut Rumāniju 1940. gada vasarā. Otrkārt, Francijas cīņu karstumā 1940. gadā Hitleram nebija nekādu līdzekļu ietekmēt Staļinu.

Ja Staļins pavēlētu iekarot Rumāniju 1940. gada vasarā, apturēt Zukova Dienvidu fronti nespētu neviens. Lūk, Zukovam, ja viņš būtu stra- tēģis, to bija pienākums pateikt Staļinam priekšā.

Bieži tiek jautāts: vai es nepiešķirot pārāk lielu nozīmi Rumānijas naftas faktoram? Jo vācieši taču bija apguvuši sintētiskās degvielas ražošanu.

Tāda ražošana patiesi tika izveidota. Taču problēma ar degvielu tik un tā nebija atrisināta. Vispirms — vienmēr jāatceras, ka sintētiskā degviela kvalitātes ziņā nekādā ziņā nav salīdzināma ar degvielu, kas gatavota no naftas. Sintētiskās degvielas izmantošana krasi samazina kaujas tehnikas taktiski tehniskos rādītājus, pirmām kārtām lidmašīnām, tankiem, kuģiem. Konstruktori var radīt lieliskas lidmašīnas, rūpnīcu tehnoloģiskās kultūras līmenis var būt visaugstākais pasaulē, inženieri 1111 strādnieki var ielikt lidmašīnas izbūvē visu savu talantu un centību, taču lidmašīna vienalga būs lēna, vāja un neveikla sliktās degvielas dēļ.

Turklāt sintētiskā degviela ir arī dārga. Gadījumā ar koksni problēmu gandrīz nebija. Ja pietrūka koksnes, hitleriskajā Vācijā izmantoja kartupeļu lakstus. Kaut ari lakstiem ir zemāka kvalitāte nekā koksnei, toties tie lētāki. Jāteic, sintētiskās degvielas ražošana izmaksāja 7—12 reizes dārgāk nekā degvielas gatavošana no naftas. Izmantot sintētisko degvielu Hitlers nolēma ne jau labas dzīves dēļ. Tādus, kuri vēlētos atkārtot Hitlera pieredzi, grūti atrast. Spriest par sintētiskās degvielas kvalitāti un izmaksām ļauj šāds fakts. 20. gadsimta otrajā pusē pasauli 11c reizi vien satricināja naftas krīze. Trešā gadu tūkstoša sākumā ķīmiskā rūpniecība pasaulē ir nesalīdzināmi jaudīgāka nekā ķīmiskā rūpniecība 1941. gadā Vācijā. Taču neviens nez kādēļ nesteidz ražot sintētisko degvielu.

Tagad par daudzumu.

Pēc aplēsēm, 1941. gadā Vācijai vajadzēja vismaz 20 miljonus tonnu naftas (J. T. Eiduss. Židkoje topļivo v voiņe. Maskava: 1943, 74.—75. Ipp.).

Neaizmirsīsim, ka Hitleram bija sabiedrotie ar savām armijām, flotēm un gaisa spēkiem. Arī viņiem trūka naftas. Un viņus ari vajadzēja nodrošināt ar vācu degvielu.

Sintētiskās degvielas ražošana Vācijā 1941. gadā bija 4,1 miljons tonnu, t. i., viena piektā daļa no zemākā minimālās nepieciešamības rādītāja. Ja paturam prātā sabiedrotos, ar kuriem jādalās, tad sintētiskās degvielas daļa kopējā bilancē 1941. gadā ir pavisam nenozīmīga.

Nerēķinot sintētisko degvielu, īsta nafta Vācijā tika ievesta no Austrijas, Cehoslovākijas, Francijas, Ungārijas un Polijas. 1941. gadā — kopumā 1,3 miljoni tonnu.

Saskaitot 1941. gadā Vācijā saražoto sintētisko degvielu un no Vācijas okupētajām valstīm saņemto īsto naftu, kopumā sanāk — 5,4 miljoni tonnu.

Ja nebūtu Rumānijas naftas, ar tādu degvielas daudzumu armijai, aviācijai, flotei, transportam un Vācijas rūpniecībai vajadzētu strādāt un karot trīs mēnešus gadā, bet deviņus mēnešus pilnīgā sastingumā gaidīt nākamo gadu.

Hitlers uzskatīja: ja Sarkanā armija ieņemtu Rumāniju 1940. vai

gadā, bez rumāņu naftas Vācija varētu noturēties līdz 1942. gada pavasarim. Šis optimisms neiztur matemātisko pārbaudi. Bez rumāņu naftas Vācijas ekonomikas un bruņoto spēku vajadzība tiktu apmierināta ar ļoti sliktu un ļoti dārgu degvielu tikai par ceturtdaļu. Ja Sarkanā armija 1940. vai 1941. gadā ieņemtu Rumāniju, Vācijai tas kļūtu par katastrofu divu trīs mēnešu laikā.

Cik tad naftas ieveda no Rumānijas? 1941. gadā — piecus miljonus tonnu.

Ar to nepavisam nepietika. Bez tā dzīvot un karot bija neiespējami. Saņemot Rumānijas naftu, Vācija balansēja uz virves, — kaut kā iztika ar daudzumu, kas ir divas reizes mazāks nekā minimāli vajadzīgais.

Visu kara gadu laikā Vācijā naftas problēma tā arī netika atrisināta.

gada 6. jūnijā OKV izveidojušos situāciju vērtēja tā: "Apgāde ar degvielu un eļļu šajā gadā būs viena no vājajām vietām mūsu militārajā potenciālā. Visu veidu degvielas un eļļas trūkums ir tik liels, ka būs apgrūtināta operāciju brīva norise visiem trim bruņoto spēku veidiem, un tādā pašā mērā tas negatīvi ietekmēs arī kara rūpniecību… Nelielu uzlabošanos var sagaidīt gada beigās, kad sāks darboties jaunas sintētiskās degvielas rūpnīcas, kas tomēr neizraisīs radikālu uzlabošanos apgādē ar degvielu un eļļu." (B. Millers-Hillebrands. Suboputnaja armija Germa- ņii 1933—1945gg. Maskava: 1956—1958, 3. sēj., 67. lpp.)

Jo ilgāk turpinājās karš, jo sliktāka kļuva apgāde. Kara beigās Vācija pasaulē pirmā sāka reaktīvo lidmašīnu sērijveida ražošanu. Iznīcinātāji Mc-262 ātruma un bruņojuma ziņā pārspēja visas lidmašīnas pasaulē. To tika saražots 1433. Taču trūka petrolejas. Un bez petrolejas labākais iznīcinātājs pasaulē nevarēja lidot. No teju pusotra tūkstoša uzbūvēto lidmašīnu kaujās piedalījās nedaudz vairāk par divsimt. Pārējās tā ari palika uz zemes.

Rumānija pirms Zukova "atbrīvošanas gājiena" uz Bcsarābiju bija neitrāla valsts. Naftas piegāde no Rumānijas uz Vāciju netika nekādi garantēta.

Un tad Hitleram palīdzēja Zukovs. Ar savu "atbrīvošanas gājienu" viņš iegrūda Rumāniju Hitlera apskāvienos. 1940. gada oktobrī varu pār Rumānijas naftu faktiski sagrāba Vācija. Līdz tam Rumānijas nafta nepiederēja ne padomju, ne vācu tīkotājiem. Tagad tai uzradās saimnieks Berlīnē.

7

Tad nu palūkosimies patiesībai viņas nekaunīgajās acīs: Zukovs nebija militārais taktiķis. Viņš nemācēja un necentās paraudzīties uz karti ar pretinieka acīm. Zukovs bija izpildītājs. Staļins liktenīgi kļūdījās, bet Zukovs nebija spējīgs to ieraudzīt un Staļinam to norādīt. Veselais saprāts saka: vilku drīkst dzīt stūri, bet rikai tādēļ, lai tur viņu nekavējoties nošautu. Taču, ja mēs esam iedzinuši vilku stūri, bet nenogalinām, viņš var mesties virsū. Vilka lēciens ir pēkšņs un briesmīgs. Taisni sejā.

Tieši tā notika 1941. gadā. Hitlers jau 1939. gadā bija nokļuvis stratēģiskā strupceļā, no kura nebija izejas. 1940. gadā Staļins pacēla pār Hitleru cirvjus no divām pusēm: ziemeļos — pār dzelzs rūdu, kokmateriāliem un niķcli, dienvidos — pār naftu. Staļins vilcinājās, nogaidīja, kad Hitlers metīsies virsū Lielbritānijai. Taču 1941. gadā Hitleram Lielbritānija nebija bīstama. Briesmas draudēja no Staļina. 1941. gada 21. jūnijā Hitlers uzrakstīja vēstuli Musolīni: "Krievija cenšas sagraut Rumānijas naftas avotus… Mūsu armiju uzdevums ir pēc iespējas ātrāk novērst šos draudus."

Lūk, uzbrukuma iemesls. Nebūt ne cīņa par dzīves telpu. Zukovs nesaprata 1940. gada stratēģisko situāciju un nebrīdināja Staļinu par draudiem. Teikšu vairāk: arī vēlāk, līdz par dzīves beigām, Zukovs tā arī neaptvēra, kā bija pārrēķinājies, koncentrējot Dienvidu fronti pie Rumānijas robežas. Jūs varat smieties, bet Zukova memuāros nav ne vārda par to, kā tika veidota Dienvidu fronte, kādi tai bija spēki un uzdevumi, kā izdevās izvairīties no kara ar Rumāniju 1940. gadā, un pie kā tas noveda. Zukovs raksta par Padomju Savienības strādnieku un zemnieku darba sasniegumiem. Viņš stāsta (Vospominaņija i razmišfeņija, 197. lpp.) par pirmās un otrās piecgades plānu izpildi, par trešās piecgades grandiozajām iecerēm. Nākamajā lappusē Zukovs vēsta par kapitālieguldījumiem ražošanā. Vēl pēc lappuses — par valsts materiālo rezervju izmaksām, par ražošanas vadības organizēšanu, par disciplīnas nostiprināšanu uzņēmumos, par sociālistiskajām sacensībām, par Komunistiskās partijas gudro politiku. Tas viss ir centīgi pārrakstīts no žurnāla Rloknot aģitatora. Zukova grāmatā jūs atradīsiet visu, ko vien vēlaties, pat PSRS, Lielbritānijas un Francijas militāro misiju pārrunu aprakstu, ar ko viņam nebija nekāda sakara. Bet ne vārda par Dienvidu fronti, kuru Zukovs komandēja.

īpaši uzsveru: es atsaucos tikai uz pirmo Zukova memuāru izdevumu (Maskava: APN, 1969). Šis izdevums nāca klajā, Zukovam dzīvam esot, un viņš ir par to atbildīgs. Pārējie izdevumi iznāca pēc viņa nāves, un, kā mēs redzēsim, regulāri piedzīvoja un piedzīvo radikālas izmaiņas. Pirmajam izdevumam maz kopīga ar desmito. Kā redzams, Georgijs Konstan- tinovičs no viņpasaules, no pelnu urnas, kas iemūrēta Kremļa sienā, sūta signālus, un viņa memuāri brīnumainā kārtā nepārtraukti pilnveidojas saskaņā ar šodienas prasībām.

Secinājums: ja Staļins bija iecerējis spīdošu operāciju, Zukovs varēja to īstenot. Bet, ja Staļins kļūdījās, kā kļūdījās 1940. gadā Rumānijā, Zukovs bez domāšanas pildīja uzticēto uzdevumu, neprātojot par sekām.

Iebildīsiet: 1940. gada vasarā Zukovs nebija iedziļinājies stratēģiskajā situācijā, neko nebija sapratis, bet, iespējams, citkārt Zukovs bija gudrāks un ieteica Staļinam pareizos risinājumus. Pat ļoti iespējams. Taču 1940. gada stratēģiskā pārrēķināšanās bija tik ļoti rupja, dziļa un šausmīga, ka tās katastrofālās sekas Padomju Savienības liktenī pēc tam nebija iespējams novērst ne ar kādiem ģeniāliem risinājumiem un spožām uzvarām. Staļina un Zukova pārrēķināšanās dēļ Hitlers uzbruka Padomju Savienībai, sakāva kadru armiju un sagrāva lielāko daļu padomju rūpniecības. Rezultātā Padomju Savienība nespēja pakļaut Eiropu. Staļins zaudēja karā par Eiropu un visas pasaules kundzību. Brīvā pasaule izdzīvoja, bet pastāvēt tai līdzās Padomju Savienība nespēja. Tāpēc Padomju Savienības sabrukums bija neizbēgams. Sabrukuma saknes — Zukova uzvaras gājienā uz Besarābiju un Ziemcļbukovinu 1940. gada vasarā.

Padomju Savienība uzvarēja Otrajā pasaules karā, bet nezin kādēļ pazuda no globusa. Un es jautāju: kur gan ir šī diženā uzvarošā lielvalsts? Kur tā iekritusi? Vācija karā zaudēja, taču mēs Vāciju redzam: lūk, tā — varenākais mūsdienu Eiropas spēks, pie kuras vārtiem mēs ubagojam. Bet kur gan varenā, diženā, neuzvaramā Padomju Savienība?

Vācija zaudēja, bet tā pastāv. Padomju Savienība uzvarēja, bet tās nav. Kam vajadzīga tāda uzvara?

Sarkanā propaganda apgalvo, ka Padomju Savienība uzvarēja karā tāpēc, ka dižais Zukovs saprata stratēģiju.

Iebilstu: karš tika zaudēts tāpēc, ka Zukovs nesaprata visvienkāršākos stratēģijas pamatus. Tos var izteikt vienkārši: ja atvēzējies, sit!

Vai nu arī — neatvēzējies!

5. NODAĻA

IZGĀŠANĀS RECEPTE

Vai Zukovs bija dižs stratēģis? Bet vai neizglītots, neaptēsts zaldāts vispār tāds varēja būt?

A. Tonovs

Ņezavisimaja jrazeta, 1994. gada S. marts 1

Staļins un Hitlers 1940. gada vasarā mainīja Eiropas seju. Vācija sagrāva un okupēja Franciju, Beļģiju, Holandi, Luksemburgu, bet Padomju Savienība pievienoja sev Igauniju, Lietuvu, Latvija, Besarābiju, Ziemeļbu- kovinu un daļu Somijas. Eiropas kontinentālajā daļā palika tikai divas spēcīgas valstis, divas lielas armijas: vācu un padomju.

Izveidojušos situāciju vajadzētu apzināt un apspriest. Un, lūk, 1940. gada septembri visi padomju kara apgabalu un armiju komandieri, to štābu priekšnieki, vairāki korpusu un divīziju komandieri saņēma paziņojumu, ka decembrī Maskavā notiks augstākā komandējošā sastāva sanāksme. Izskatījās, ka sanāksme būs visai neparasta. Bija zināms, ka to rīkos pēc Staļina pavēles. Bija gaidāma ne tikai Staļina, ber arī visa Politbiroja sastāva klātbūtne. Sanāksmē bija paredzama ziņojumu noklausīšanās 1111 apspriešana. Centrālais ziņojums — "Mūsdienu uzbrukuma operācijas raksturs". Sagatavot to uzticēts Kijevas īpašā kara apgabala komandierim armijas ģenerālim G. K. Zukovam.

"Ledlauzī" es rakstīju, ka, saņēmis šādu uzdevumu, Zukovs veica savā dzīvē vienīgo teorētisko izpēti. Lūdzu piedošanu saviem lasītājiem. Es kļūdījos. Nekādus teorētiskos pētījumus Zukovs savā dzīvē nav veicis. Ziņojuma autors bija pulkvedis I. H. Bagramjans.

Ģeniālajam stratēģim Zukovam patika pārsteigt klausītājus ar domu dziļumu. Bet — svešu domu. Zukovs dāsni kaisīja militāro gudrību pērles, kuras pārpārēm viņam sagatavoja nezināmi pulkveži.

Taču šoreiz notika misēklis. Nezināmais pulkvedis Bagramjans kara gaitā liii pēc kara noķēra Zukova dienesta pakāpē, pats kļuva par Padomju Savienības maršalu. Lūk, viņš tad arī pavēstīja pasaulei, ka 1940. gadā kalpojis par Zukova gudrības avotu. Par to, kā radīts Zukova ziņojums, Bagramjans stāstīja detalizēti un vairākkārt. Zukovam nekas cits neatlika, un viņš Bagramjana atklāsmes bija spiests apstiprināt: jā, es biju šausmīgi aizņemts, tāpēc pulkvedis Bagramjans pildīja manu darbu.

Izsauksimies izbrīnā! Vai pat vairākas reizes, jo iemeslu izbrīnam daudz.

2

Zukova ģenialitātes aizstāvji var atrast neskaitāmus neatliekamus un steidzamus darbus, ar kuriem līdz pat ūkai bija aizkrauts Kijevas īpašā kara apgabala karaspēka komandieris. Taču, lai ko ari apoloģēti nesagudrotu, mēs paliksim pie sava viedokļa: nevarēja būt nekas svarīgāks par uzstāšanos šajā sapulcē. Piekritīsim: Kijevas īpašais kara apgabals ir varens un nozīmīgs. Nestrīdēsimies: komandierim daudz darīšanu. Tomēr bija gaidāma visaugstākā līmeņa sanāksme, kurā vajadzēja apspriest pašu svarīgāko jautājumu: kā pasargāt valsti no sakāves un bojāejas? Kas varēja būt svarīgāks? Kijevas īpašā kara apgabala problēmas izblāv gaidāmā pasākuma nozīmīguma gaismā. Zukovam ir iespēja pacelties pāri viena apgabala rutīnai un vērst skatienu stratēģiskajās tālēs. Ar apgabala lietām īsu brīdi varētu nodarboties Zukova vietnieki. Apgabala priekšgalā ir Kara padome, kas palīdz komandierim pieņemt lēmumus. Kara padome ir spējīga vadīt apgabalu komandiera prombūtnes laikā. Zukovam ir arī štāba komandieris, ir pirmais vietnieks un vienkārši vietnieki, ir artilērijas priekšnieks, VVS komandieris, izlūkdienesta priekšnieks un vēl daudz ģenerāļu. Lai viņi pievēršas Kijevas apgabalam, bet pats diženais stratēģis pavisam nedaudz laika lai atvēl pārdomām par gaidāmo karu un valsts drošību. Zukovam par visu pārējo augstākai jābūt Padomju Savienībai. Vai tad ne?

Ja Staļins un Politbiroja locekļi uzskatītu, ka ziņojumu var sagatavot kāds pulkvedis, tad viņam arī uzdotu sacerēt traktātu un to nolasīt. Taču

Maskavā bija viedoklis, ka ar šo ārkārtīgi svarīgo lietu jānodarbojas pirmā _ . v _ _ ranga stratēģim. Zukovu pārpratuma deļ tolaik uzskatīja par stratēģi, tāpēc

no Maskavas pienāca pavēle tieši Žukovam personīgi gatavot ziņojumu. Šī pavēle it kā atbīdīja otrajā plānā Kijevas apgabala lietas, uz laiku atbrīvoja Zukovu no atbildības par apgabalu un paģērēja nodarboties ar valstiski nozīmīgu lietu. Žukovam taču uzticēja komandēt apgabalu ne jau tādēļ, lai visas problēmas risinātu pats, bet gan tādēļ, lai izvēlētos labus palīgus un vietniekus un piespiestu viņus strādāt. Labam komandierim viss darbojas kā noregulēts mehānisms, kamēr viņš pats ir nogrimis domās. Ja Žukovs ir labs komandieris, viņa prombūtni ziņojuma sagatavošanas laikā nedrīkstētu pamanīt neviens. Komandierim ir jāorganizē darbs apgabalā tā, lai visi viņa padotie strādātu saskaņoti un precīzi neatkarīgi no tā, vai šefs atrodas komandpunktā vai ir prom, sēž vai nesēž kabinetā. Ja Žukovs organizētu apgabala vadību pareizi, viņam pietiktu laika nodarboties ar valsts drošību.

Taču Žukovam viss ir otrādi. Viņš pats nodarbojas ar Kijevas apgabala lietām, un desmitiem viņa padoto ģenerāļu nodarbojas ar to pašu. Ber par gaidāmo karu un valsts drošību Žukova vietā domā pulkvedis.

Jā, pulkvedis Bagramjans, kurš uzrakstīja ziņojumu Žukova vietā, pēc tam pacēlās lielos karjeras augstumos. Bet tur jau tā lieta, ka Žukovs šo pacelšanos nebija gaidījis un paredzējis; Žukovs bija licis savā vietā domāt mazpazīstamam cilvēkam, kurš tobrīd nekur sevi ne ar ko nebija pierādījis. Lūk, kāda bija Žukova attieksme pret valsts drošību.

Žukova aizstāvji apgalvo, ka dižais karavadonis bija šausmīgi aizņemts, ka viņam vienkārši nav bijis laika domāt par gaidāmo karu. Piekritīsim. Taču, ja nedomā par gaidāmo karu, tad stratēģa visa pārējā kūsājošā darbība izskatās pēc bezjēdzīgas kņadas.

Atsauksim atmiņā, kā Žukovs pēc kara skaidro asaras, kuras viņš raudājis, aizbraucot uz Kijevu. Viņš raksta, ka, skatoties uz bezrūpīgi viņu pavadošajiem dārgajiem tuviniekiem un biedriem, uz Maskavu, uz priecīgajām maskaviešu sejām, paredzējis gaidāmo traģēdiju. Taču daudzi to nesaprata… Tātad gadu pirms kara viņi, muļķīši, nejuta tā tuvošanos un neko nesaprata, ber ģeniālais Žukovs visu paredzēja un visu saprata. Un, lūk, viņam, visredzīgajam, radusies unikāla iespēja pusgadu pirms kara izteikt to, kas sasāpējis, taisni Staļinam acīs un visa Politbiroja un Sarkanās armijas augstākā komandējošā sastāva klātbūtnē. Tad nu būtu Žukovs pastāstījis Staļinam, Molotovam, Kaganovičam, Maļenkovam un pārējiem, ka tuvojas traģēdija. Taču par savu ģeniālo tuvās nelaimes paredzējumu Žukovs pavēstīja uzticamajiem klausītājiem pēc kara, bet toreiz — pirms kara — sazin kādēļ neņēmās atklāt Staļinam, Politbiroja locekļiem un visam Sarkanās armijas augstākajam vadošajam sastāvam savas satraucošās priekšnojautas.

Ziņojuma sagatavošana taču nevarēja būt grūta. Nevajag prātuļot! Nevajag teorijas, nevajag pārgudru spriešanu. Ja tu zini, ka nenovēršami tuvojas karš, ja zini, ka gatavība karam neatbilst mūsdienu prasībām, izstāsti to! Par ko domā, par ko raudi, tad nu — runā! Nu, kaut vai Staļina priekšā sāc raudāt, kā raudāji stacijā 1940. gada 8. jūnijā!

Nu, nevarēja ziņojuma sagatavošana aizņemt daudz laika.

Aplencot un sakaujot Mongolijas stepēs 6. japāņu armiju, 1939. gada augustā Žukovs veica izcilu operāciju. Tas bija pirmais spožais īsta zibens- kara paraugs 20. gadsimtā. Vācu iebrukums Polijā notika vēlāk, septembrī. Jā, vācu zibenskarš Polijā vēriena ziņā bija plašāks. Taču padomju zibenskaru Mongolijā bija krietni grūtāk organizēt. Eiropā bija kaut arī saspringts, tomēr miers. Negaidītu uzbrukumu miera laikā ir vieglāk sagatavot. Ber Mongolijā karš jau bija sācies. Kara gaitā panākt pēkšņumu ir grūtāk, — pretinieks ir modrs. Turklāt vācu armija karā pret Poliju izmantoja savus stacionāros lidlaukus, apgādes bāzes, komandpunktus, sakaru mezglus, hospitāļus, remonta rūpnīcas un bāzes, bet Mongolijā nebija ne dzelzceļa, ne jelkādu citu ceļu, ne mežu, ne lidlauku, ne tālruņa, ne telegrāfa līniju. Katru baļķi blindāžas celtniecībai, katru telefona stabu, katru pagali karavīru virtuvei vajadzēja vest simtiem kilometru. Ieroči, munīcija, degviela un eļļa bija jāpiegādā pa bczceļu apvidu dažreiz tūkstoš kilometru. Japāņu armija — viena 110 stiprākajām pasaulē. Izturības, disciplīnas, drosmes un pašuzupurēšanās gatavības ziņā japāņu armijai nav līdzvērtīgu. Un, lūk, pret šo armiju tika veikta zibenīga, iznīcinoša operācija, kuras rezultātā japāņu karaspēks cieta Uzlecošās saules zemes vēsturē līdz tam nepiedzīvotu zaudējumu.

No visiem Sarkanās armijas augstākajiem komandieriem 1940. gada otrajā pusē vienīgi Zukovam bija pieredze pēkšņas, zibenīgas uzbrukuma operācijas veikšanā ar desmitiem tūkstošu karavīru, simtiem tanku, lidmašīnu un lielgabalu piedalīšanos. Viņam bija jānodod sava pieredze pārējiem komandieriem, kuriem nav tādu zināšanu. Un nav vajadzīga kaut kāda pulkveža Bagramjana palīdzība. Tikai vienkārši un skaidri jāizstāsta: es gatavoju operāciju tā un tā, bet īstenoju, āreče, šādi. Skaidrs, ka Sarkanās armijas nākamās operācijas Eiropas iekarošanas laikā atšķirsies no operācijām tuksnešainās stepēs. Zukova uzdevums bija parādīt atšķirību starp operācijām Centrālāzijā un gaidāmajām operācijām Centrāleiropā. Tas arī viss.

Iztēlosimies, ka 6. japāņu armijas sagrāvi pie Halhingolas gatavoja Zu- kovs pats. Šajā gadījumā viņš pat īpaši var nepiepūlēt prātu, gudrojot ziņojumu. Jo viņš taču visu sen izdomājis jau tur, Mongolijas stepēs. Atliek vien nodiktēt mašīnrakstītājai savas atmiņas.

Bet Zukovs operāciju Halhingolā pats negatavoja, tāpēc arī nevar bez svešas palīdzības sakarīgi izstāstīt par tās plānošanu un veikšanu. Savā vietā rakstīt traktātu par uzbrukuma operāciju Zukovs nosēdina pulkvedi Bagramjanu, kuram tobrīd nav pieredzes mūsdienīgā karošanā. Viņam tolaik nav vispār nekādas kauju pieredzes. Pirmā pasaules kara laikā Bag- ramjans dienēja rezerves daļās. Pilsoņu kara gados bija kavalērijas eskad- rona komandieris. Un ne visai veiksmīgi. Armēnijā, kur komandēja

Bagramjans, nekādas izcilas kaujas, operācijas un cīniņi nav pieminēti. Pēc Pilsoņu kara, 1920. gada decembri, Bagramjans pārmetās uzvarētāju pusē. Un, lūk, Zukovs tieši viņam uztic savā vietā domāt par gaidāmo karu un gatavot grandiozu uzvaru receptes.

4

Pārsteidz ziņojuma tēma.

Mums mācīja, ka Padomju Savienība gatavojās pretinieka iebrukuma atvairīšanai. Ja jau tā, tad augstākā komandējošā sastāva sanāksmē vajadzētu risināt tikai vienu jautājumu: kā atvairīt ienaidnieka iebrukumu? Kāpēc tad šis jautājums netika apspriests? Kāpēc galvenā un vienīgā sanāksmes tēma ir gatavošanās iebrukumam Centrāleiropā?

Mēs redzam bēdu mākto Zukovu, kurš vēl 1940. gada jūnijā, līdzīgi raudošajai Jaroslavnai [11] , sēroja par gaidāmajiem upuriem. Nu, tad atsakies no ziņojuma! Ja tevī palikuši četrdesmit gramu sirdsapziņas, ja tev rūp valsts un tautas liktenis, piecelies un saki: ne jau par uzbrukumu vajadzētu domāt, dārgie biedri, bet par agresijas atvairīšanu! Pirms plānojam iebrukumu Vācijā, padomāsim par savas valsts aizsardzību.

Pēc kara Zukovs visai cildeni skaidroja, kāpēc lējis asaras, aizbraucot uz Kijevu 1940. gada jūnijā: "Es pilnībā nostiprināju pārliecību, ka karš ir tuvu, tas ir neizbēgams… Bet kāds tas būs, šis karš? Vai esam tam gatavi? Vai mēs paspēsim visu izdarīt?" To viņš mums stāstīja pēc cīņas. Kāpēc šos skaistos vārdus viņš nepateica tur, augstākā komandējošā sastāva sanāksmē? Kāpēc viņš nejautāja to Staļinam un citiem Politbiroja biedriem? Tā vietā Žu- kovs no sanāksmes augstās tribīnes runāja pavisam citus vārdus: "Mūsu armija ir jāaudzina ārkārtīgi aktīvā garā, tā jāsagatavo revolūcijas uzdevumu pabeigšanai ar enerģiski, pārliecinoši un drosmīgi veicamām uzbrukuma operācijām." (Nakanuņe voini: Materiali soveščaņija visšeņo rukovodjaš- icfļo sostava RKKA. 23—31 dekabrja 1940jj. Maskava: 1993, 151. lpp.)

Viņa mērķis: visas pasaules revolūcijas pabeigšana. Viņa metode: negaidītas iznīcinošas uzbrukuma operācijas.

5

Vēsturnieki komunisti atrada izskaidrojumu, kāpēc Zukovs sanāksmē runāja nevis par agresijas atvairīšanu, bet visas pasaules revolūcijas uzdevumu pabeigšanu ar agresīva kara palīdzību. Izskaidrojums, lūk, kāds: Zukovs plānoja žigli atvairīt agresiju un tūdaļ pāriet uzbrukumā. Labi izdomāts! Bet izdomāts ar atpakaļejošu datumu. Un, ja Zukovs plānoja žigli atvairīt agresiju, bet pēc tam triekt Sarkano armiju izšķirošā uzbrukumā pretinieka teritorijā, tad tā ari vajadzēja rīkoties. Vajadzēja šo pašu agresiju žigli atvairīt. Kāpēc gan neatvairīja?

Viens no diviem: vai nu nekāda agresijas atvairīšana vispār netika plānota, vai arī agresijas atvairīšanas plāni — vienā rāvienā — izrādījās nereāli un neizpildāmi, tas ir, muļķīgi.

Es sliecos par labu pirmajam skaidrojumam: par agresijas atvairīšanu neviens nedomāja, Vācijas agresija pret PSRS rika uzskatīta par neiespējamu, tāpēc Sarkanās armijas stratēģiskā aizsardzība nebija paredzēta un netika plānota. Par to stāsta sanāksmes stenogramma un daudzi citi dokumenti: par agresijas atvairīšanu ne Zukovs savā ziņojumā, ne pārējie ziņotāji un oratori pat neatcerējās. Zukovs runāja par negaidītu uzbrukumu pretiniekam: "Uzvaru sev nodrošinās tā puse, kura ir meistarīgāka negaidītu karaspēka un militāro līdzekļu izmantošanas apstākļu radīšanā un pārvaldīšanā. Mūsdienu operācijas pēkšņums ir viens no izšķirošākajiem uzvaras faktoriem. Piešķirot īpašu nozīmi pēkšņumam, Sarkanajā armijā plaši jāievieš visi maskēšanās un pretinieka apmānīšanas paņēmieni. Maskēšanās un māņu paņēmieniem jābūt svarīgākajiem karaspēka, komandieru un štābu apmācībā un audzināšanā." (Nakanuņe voini, 151. lpp.)

6

Memuāros Žukovs nosauca ziņojuma tēmu sanāksmē, bet tekstu nezin kāpēc nepublicēja un detaļas nepaziņoja. Lūk, detaļas: "Kopumā 30 reiz 30 km lielā laukumā būs koncentrēti 200 000 cilvēku, 1500—2000 lielgabalu, milzīgs skaits tanku, transporta un citu līdzekļu."

Tā Žukovs runā par spēku koncentrāciju vienā no padomju iebrukuma armijām pirms uzbrukuma, piebilstot, ka tādu armiju būs daudz. Visu, ko uzrakstīja pulkvedis Bagramjans, Žukovs piedāvā Staļinam, Politbiroja locekļiem un Sarkanās armijas augstākajam komandējošam sastāvam. Sie ierosinājumi tika akceptēti un īstenoti. Skatieties vācu hroniku, šķirstiet 1941. gada vācu žurnālus, jūs ieraudzīsiet visu, par ko runāja Žukovs: "Milzīgs skaits tanku, transporta un citu līdzekļu." Tas viss tika savākts pie robežām. Un viss nodega. Vācu lidotājiem pat nevajadzēja meklēt mērķus. Tādu mērķi nevar nepamanīt. Nevajadzēja pat mērķēt. Te neaizšausi garām.

Ja divsimt tūkstošus karavīru, pusotru līdz divus tūkstošus lielgabalu, "milzīgu skaitu tanku, transporta un citu līdzekļu" noliktu aizsardzībā, vairāku simtu kilometru garumā frontē var izveidot nepārvaramu barjeru. Bet, ja noliktu aizsardzībā nevis vienu armiju, bet visas 26 padomju armijas, fronte būtu nccaursitama no Ziemeļu Ledus okeāna līdz Melnajai jūrai. Taču Eiropā sardzē nestāvēja neviena no 26 padomju armijām, neviens korpuss, neviena divīzija, neviens pulks. Tic visi bija savākti trieciena grupējumos maksimāli šauros iecirkņos. Tieši tā, kā rekomendēja dižais stratēģis.

Žukovam ziņojumā ir daudz rekomendāciju: ievainotos nevajag izvest tālu uz aizmuguri, stratēģiskās rezerves jākoncentrē pie pašas robežas, "uz sauszemes 15—20 kilometru no priekšējās līnijas jāizveido bāzes". Viss tika īstenots. Pie pašas robežas vācu armija sagrāba simtiem tūkstošu tonnu munīcijas, degvielas un eļļas, pārtiku un citas lietas, bet Sarkanā armija palika bez lādiņiem, patronām, bez degvielas un maizes.

Turpināsim Žukova ziņojuma lasīšanu: "Pārsvars debesīs — operācijas panākumu pamats. Sī kundzība tiek panākta ar drosmīgu un negaidītu, spēcīgu visu VVS triecienu pretinieka aviācijai tās bāzēšanās rajonos." Tādēļ: "Aviācija tiek izvietota lidlaukos: iznīcinātāji 30—50 kilometru, bumbvedēji 75—100 kilometru attālumā no priekšējās līnijas."

Tomēr šajā gadījumā mūsu aviācija var kļūt par pēkšņa uzbrukuma upuri. Kā pasargāt lidmašīnas no negaidīta pretinieka trieciena? Zukovs atbild vienkārši: " VVS komandierim 1111 pavēlniekam būs īpaši jārūpējas, lai neļautu sakaut aviāciju lidlaukos. Labākais līdzeklis šoreiz ir negaidīts mūsu aviācijas trieciens pretinieka lidlaukiem… Pēkšņums ir galvenais panākumu nosacījums."

Lūk, redziet, Zukovs domā par savas aviācijas saglabāšanu. Precīzāk — Bagramjans par to domā Zukova vietā. Bet savas aviācijas saglabāšanas recepte joprojām tā pati. Pēkšņi uzbruksim vācu lidlaukiem un tādējādi pasargāsim sevi no pēkšņa uzbrukuma. Citi varianti mūsu lidlauku aizsardzībai netika paredzēti.

7

Šīs rekomendācijas tad nu rika pieņemtas. Pēc tam, 1941. gada pavasari, Zukovs uzstāja, ka lidlauki jāpievirza robežai vēl tuvāk: aviācijas iznīcinātāji 20—30 kilometru, bumbvedēji 50—70 kilometru attālumā.

Nav jābūt ne dižam stratēģim, ne gaišreģim, lai nesaprastu šāda aviācijas izvietojuma bīstamību. Iztēlosimies VNOS(Gaisa novērošana, ziņošana, sakari) dienesta posteni un kareivīti, kurš agrā jūnija svētdienas rītā sēž šajā postenī. Pār viņa galvu pēkšņi sāk dārdēt vācu bumbvedēju armāda. Mūsu kareivītis paceļ tālruņa klausuli un ziņo, kur pienākas: "Dzirdu daudzu motoru skaņas, nāk, augstums… kurss…" Paskaitīsim, cik daudz laika vajag, lai attiecīgajā vietā, kur saplūst daudzu novērotāju ziņojumi, informāciju novērtētu, pieņemtu lēmumu un dotu attiecīgus rīkojumus. Pieņemsim, ka vajadzīga viena minūte. Un tagad iztēlosimies sevi aviācijas pulka vai aviācijas divīzijas dežuranta lomā — iezvanās tālrunis: kaujas trauksme! Dežurantam jāpamodina komandieri, lidotāji, inženieri, tehniķi, mehāniķi, visi viņi jāsapulcina un no kara pilsētiņas jānogādā lidlaukā. Jo viņi taču neguļ zem lidmašīnu spārniem. Pēc tam jānoņem maskējums no lidmašīnām, jānoņem pārvalki, jāiedarbina un jāuzsilda dzinēji, jāizved lidmašīnas no aizsega, jāizbrauc uz startu, jāpaceļas gaisā, jāuzņem augstums…

Bet tagad uzdevumi no trešās klases skolēnu elementārās matemātikas: vislēnākā vācu bumbvedēja Ju-87ātrums ir 350 kilometru stundā, cik minūšu tam vajadzēs, lai 110 valsts robežas nolidotu 20—30 kilometru un nomestu bumbas padomju pierobežas lidlauka pacelšanās joslā?

Un vēl viens uzdevums sākumklašu skolēniem. Situācija: neviens padomju komandieris, lidotājs un tehniķis nekad neguļ. Visas lidmašīnas vienmēr ir gatavas pacelties gaisā, un to dzinēji pastāvīgi strādā. Visi lēmumi tiek pieņemti momentāni un tikpat momentāni tiek nodoti izpildei. Ja padomju aviācijas komandieris, saņēmis signālu par kaujas trauksmi, sāks nekavējoties pacelt gaisā lidmašīnas ar 30 sekunžu intervālu, cik daudz laika vajadzēs, lai no vienas ieskrējiena joslas paceltu gaisā un pasargātu no uzbrukuma 120 bumbvedēju?

Ja lidlaukā nav 120 kaujas lidmašīnu, bet 150—170, cik daudz laika tad vajadzēs?

Nav jābūt ģeniālam stratēģim, nav jāsauc talkā augstpierainu ekspertu grupas, nevajag mūsdienu elektronisko tehniku, lai saprastu: šāda aviācijas izvietojuma gadījumā izmantot to valsts aizsardzībai nav iespējams. Un aizmirsīsim sarunas par "novecojušām" padomju lidmašīnām. Pat, ja rās visas būtu supermūsdienīgas, reaģēt uz pēkšņu pretinieka uzbrukumu šāda izvietojuma gadījumā nav iespējams. U11 nestāstīsim pasaciņas, ka bija maz lidmašīnu. To bija daudz, briesmonīgi daudz. Bet kāda jēga, pat ja to būtu divtik, trīstik vai desmit reižu vairāk? Iztēlojieties sevi aviācijas komandiera lomā: jums katrā pierobežas lidlaukā nav vis 120—150 lidmašīnu, bet 300. Jums no tā vieglāk? Milzīgas gaisa armādas, pārlidojušas robežai, pēc 5—10 minūtēm pārklāj jūsu lidlauku, bet jums 300 lidmašīnu pacelšanai gaisā vien vajag divas ar pusi stundas. Ja tās celsies augšā ik pēc 30 sekundēm. Bet, ja pacelšanās laikā būs aizķeršanās? Un, ja tās paceļas ar 40 sekunžu intervālu?

Starp citu, 300 lidmašīnu vienā lidlaukā — tā nav mana fantāzija. Mēdza būt ari tā. Aviācijas ģenerālpulkvedis L. Batehins min faktus: 60. aviācijas iznīcinātāju divīzijas bāze atradās vienā lidlaukā, kas bija 800 reiz 900 metru liels (Vozdušnaja mošč Kodini. Maskava: 1988, 160. Ipp.). Kā ierasts, divīzija — tic ir pieci aviācijas pulki. Mēdza būt vairāk. Bet varbūt divīzija nebija pilnībā nokomplektēta? Pie šā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies un redzēsim, ka padomju aviācijas pulki un divīzijas ar lidmašīnām bija nokomplektēti pilnībā, turklāt bieži tām bija nevis viens, bet pat divi un vairāki lidmašīnu komplekti. Un, ja pat visi aviācijas komandieri, visi lidotāji, tehniķi, mehāniķi un pārējā lidlauka brālība katru nakti gulētu zem lidmašīnu spārniem, ari tad pēkšņa uzbrukuma gadījumā pacelt aviāciju debesīs un pasargāt no uzbrukuma būtu neiespējami. Pat, ja vispār lidotāji nekad negulētu, ja viņi neizlienot sēdētu lidmašīnu kabīnēs, ja dzinēji darbotos neapstājoties, mūsu aviācija pretinieka pēkšņa uzbrukuma gadījumā tik un tā neizbēgami ietu bojā. Bet pēc tam gigantiskie padomju tanku, kājnieku un artilērijas sablīvējumi pārvērtās par cik lopu ar izsistu aci.

Ir labi, ja jūsu lidlauks no robežas atrodas tālu, 12—15 kilometru, tad jums ir divas trīs minūtes laika no brīža, kad pretinieks ir pārlidojis gaisa robežu, līdz pirmās bumbas krišanai uz ieskrējiena celiņa. Divu trīs minūšu laikā var kaut ko uzsākt. Taču ne jau visi lidlauki atradās tik tālu no robežas. Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs liecina: "Triecienpulks pārbāzējās uz lauka aerodromu astoņu kilometru attālumā no robežas." (VIZ, 1971, Nr. 7, 21. Ipp.) Tas bija Rietumu frontes 4. armijas 10. aviācijas divīzijas 74. aviācijas triecienpulks. Pārbāzēšanās notika 1941. gada 20. jūnijā saskaņā ar RKKA Ģenerālštāba priekšnieka armijas ģenerāļa G. K. Zukova pavēli.

Neapskaudīsim šī pulka komandieri. Ja viņš, nabadziņš, caurām naktīm būtu sēdējis ar tālruņa klausuli pie auss un gaisa robežas pārkāpšanas brīdī kaujas trauksmes signāls būtu nekavējoties nosūtīts uz lidlauku, pulka komandierim rezervē būtu nedaudz vairāk par minūti laika gadījumā, ja lidotu vācu lēngaitas Ju-87. Bet, ja triecienu veiktu ātrgaitas Ju-88, komandierim būtu mazāk nekā minūte laika. Bet, ja no tās puses uzbruktu vācu artilērija, laika nebūtu vispār: lādiņi vienā mirklī uzraktu skrcjce- liņu, sarautu gabalos kara lidmašīnas, un noliktavās ilgi sprāgtu bumbas, un ar melniem dūmiem debesis klātu degošais benzīns… Tieši tā tas arī notika 22. jūnija rītā.

Mēdza būt ari sliktāk: padomju lidlaukā Orānos [12] (Lietuva) 1941. gada 22. jūnijā ielauzās vācu tanki. Arī ši aina nav domāta vājiem nerviem: lidlaukā — lidotāji, viņu bruņojums — TTpistolc. Pret tanku tas nav labākais ierocis. Apsardzei — šautenes. Motoristiem — uzgriežņu atslēgas. Labi mūsu dzelzceļniekiem: pie robežas saskaņā ar Zukova pavēli, lai piemērotu vācu sliežu ceļus padomju dzelzceļa platajam standartam, sakoncentrētas desmit dzelzceļa brigādes, kurās kopskaitā ir 70 tūkstoši cilvēku. Tad, lūk, dzelzceļa brigāžu kareivji centās atkauties no vācu automātis- tiem ar uzsitējveseriem, lāpstām, laužņiem un sliežu atslēgām. Bet kā lidlaukā atkauties no tankiem?

Un ne jau lidlauks Orānos bija vienīgais, kurš pirmajā kara dienā pa kļuva zem tanku kāpurķēdēm, to bija daudz…

Runā, ka visā vainojams Staļins. Tomēr šajā gadījumā viedoklis par Staļina vainu nerod apstiprinājumu. Staļins kara priekšvakarā nolēma uzklausīt savus stratēģus. RKKA augstākā komandējošā sastāva sanāksmes stenogramma liecina: Staļins sapulces darbā neiejaucās, savu viedokli neuzspieda 1111 neizteica. Katrs maršals un ģenerālis runāja to, ko uzskatīja par vajadzīgu pateikt, to, ko domāja.

Staļins bija iecerējis uzklausīt savu stratēģu viedokli. Taču stratēģim Zukovam nebija laika sagatavoties sanāksmei. Zukovs nevarēja izteikt to, ko domāja, ne tāpēc, ka viņam traucētu runāt, bet gan tāpēc, ka viņš neko nedomāja.

Es tomēr apgalvoju: Zukovu par 1941. gada sakāvi bārt nedrīkst. Ko gan no Zukova var prasīt? Zukova vietā domāja cits onkulis. Lūk, tātad visā vainojams viņš.

6. NODAĻA

SANĀKSME DECEMBRĪ

Panākumu gūšanā milzīga nozīme ir jaunu cīņas līdzekļu un uzbrukuma paņēmienu izmantošanai. Pirms pretinieks atradis pretdarbības veidu, uzbrucējs var izmantot visas priekšrocības, ko sniedz pēkšņuma elements šajā gadījumā.

Armijas ģenerālis G. K. Zukovs Ziņojums RKKA augstākā komandējošā sastāva sanāksmē 1940. gada 26. decembrī

1

1940. gada 23. decembri Maskavā tika atklāta RKKA augstākā komandējošā sastāva sanāksme. Tā turpinājās deviņas dienas bez brīvdienām un beidzās 31. decembri.

Sanāksmē piedalījās Aizsardzības narkomata un Ģenerālštāba priekšnieki, centrālo un galveno pārvalžu priekšnieki, kara apgabalu un armiju komandieri un štābu priekšnieki, ieroču šķiru ģencrālinspektori, visu kara akadēmiju priekšnieki, dažu korpusu un divīziju komandieri. Kopumā 276 maršali, ģenerāļi un admirāļi.

Kā jau prognozēts, sanāksmē piedalījās Staļins un pilns Politbiroja sastāvs.

Sanāksme rika organizēta stingras slepenības apstākļos. Ģenerāļi ieradās Maskavā slēgtos vagonos vai armijas lidmašīnās. Viņus sagaidīja nomaļās vietās un slēgtās mašīnās nogādāja viesnīcas Moskva iekšpagalmā. Ģenerāļiem, kuri ieradās Maskavā no citām vietām, bija aizliegts iziet galvaspilsētas ielās. Tālo Austrumu frontes un kara apgabalu avīzes turpināja drukāt savu komandieru portretus un reportāžas par viņu ikdienas gaitām, radot priekšstatu, ka viņi atrodas savos kaujas posteņos, nevis Maskavā.

Viesnīcas iekšpagalmā ģenerāļus sasēdināja slēgtos autobusos un nogādāja Ģenerālštābā īsi pirms sēdes sākuma. Pēc sēdes viņus tādā pašā veidā nogādāja atpakaļ viesnīcā. Protams, pati viesnīca bija "attīrīta no svešiem elementiem" un tika īpaši apsargāta un novērota.

Kamēr pastāvēja Padomju Savienība, sanāksmes materiāli bija slēgti ar grifu "Pilnīgi slepeni". Ja Padomju Savienība nešabruktu, pašlaik mēs par sanāksmi zinātu tikai to, ko mums pastāstījis Zukovs.

Ne mūsu oficiālos vēsturniekus, ne mūsu neskaitāmos pieradinātos draugus ārzemēs šī slepenība nez kādēļ neizbrīna. Bet situācija taču ir neticama! Sešus mēnešus pirms vācu iebrukuma notiek sapulce, kurā deviņas dienas piedalās Staļins, pilns Politbiroja sastāvs un visa augstākā Sarkanās armijas vadība. Viņi par kaut ko runā, kaut ko apspriež, par kaut ko strīdas. Viņi gatavojas svētajam aizsardzības karam, ienaidnieka iebrukuma atvairīšanai. Un, lūk, karš sākas, nogrand un beidzas. Pagājuši desmit gadu kopš kara sākuma, divdesmit, trīsdesmit un piecdesmit gadu, bet par to, kā Padomju Savienības un Sarkanās armijas vadība gatavojās agresijas atvairīšanai, stāstīt nedrīkst. Kādēļ tā?!

Turklāt: neviens no sanāksmes dalībniekiem nedrīkst par to stāstīt, jo tas ir kara noslēpums, bet Zukovs drīkst.

Noslēpums — tas ir kas līdzīgs gaisam gumijas balonā. Atliek vien balona iedurt ar adatiņu, un viss saturs pa caurumiņu izies ārā, bet baloniņš pārsprāgs. Atliek kaut kādam Zukovam izpļāpāties, un noslēpums pārstāj būt noslēpums. Bet mūsu brīnišķīgajā valstī tā nez kādēļ nenotika. Zukovs atklāti stāstīja par augstākā komandējošā sastāva sanāksmi, kura notika 1940. gada decembrī, bet viņa pļāpīguma dēļ noslēpums nepārstāja būt noslēpums. Sanāksmes materiāli joprojām turpināja būt pilnīgi slepeni, neraugoties uz to, ka Zukovs šos noslēpumus atklāja visai pasaulei.

Kas gan tas par noslēpumu, ja to drīkst izpļāpāt?

Augstākā padome 1939. gada 3. janvāri PSRS pārskatīja un apstiprināja jauno karavīra zvēresta tekstu, kā ari jaunus tā nodošanas kārtības noteikumus. 1939. gada 23. februāri visa Sarkanā armija nodeva zvērestu. Viss personālsastāvs, no ierindnieka līdz maršalam, nodeva zvērestu individuālā kārtā. Visi parakstījās zem šā teksta. Tajā dienā zvērestu nodeva arī pats Staļins.

Savukārt pēc 30 gadiem, 1969. gadā, iznāk Zukova memuāri. Un viņš stāsta, ka augstākā komandējošā sastāva sanāksmē 1940. gada decembrī tika apspriesti jautājumi par Vācijas iespējamo uzbrukumu Padomju Savienībai un hitleriešu agresijas atvairīšanu. Tas ir interesanti, tomēr tā ir noslēpumu izpaušana, jo Zukova memuāru iznākšanas laikā sanāksmes materiāli glabājās kā lielākais valsts noslēpums, kuru plānoja nekad neatklāt.

Dodot zvērestu, Zukovs solīja "glabāt kara un valsts noslēpumu". Zvēresta beigās bija teksts: "Ja ļauna nodoma dēļ es pārkāpšu šo manis svinīgi doto zvērestu, tad lai mani piemeklē padomju likuma bargais sods, vispārējs strādnieku šķiras naids un nicinājums."

Neviens Zukovu no zvēresta nebija atbrīvojis. Viņš solījās būt uzticīgs zvērestam nevis līdz pensijai, ber "līdz pēdējam elpas vilcienam". Es, tāds vienkāršs padomju virsnieķelis, izlasījis 1969. gadā Zukova atklāsmi par augstākā komandējošā sastāva sanāksmi, nospriedu: ļauns nodoms acīm redzams, lūk, tūlīt Gcorgiju Konstantinoviču Zukovu piemeklēs padomju likuma bargais sods, vispārējs strādnieku šķiras naids un nicinājums.

Gaidi ar maisu! Par zvēresta pārkāpšanu Zukovu tūlīt piemeklēja vispārēja neprātīga mīlestība, dievināšana un dievišķošana. Es vēl tolaik nodomāju: ak, redz kur slēpjas panākumu un visas tautas mīlestības noslēpums!

3

_ _ . _ v Ka mēs tik tālu esam nonākuši? Zukovs demonstratīvi visas pasaules acu

priekšā pārkāpa zvērestu, bet nez kādēļ neviens viņu neapsūdzēja nodevībā?

Žukovs, ļauna nodoma vadīts, izpauda valsts militāros noslēpumus, ber viņu nezin kādēļ neizsludināja vissavienības meklēšanā? Kurp lūkojās mūsu kompetentie orgāni?

Kā izskaidrojama Žukova rīcība, un kāpēc valsts vadītāji tik iecietīgi izturējās pret nodevēju?

Neskaidrības noskaidrojās pēc Padomju Savienības sabrukuma.

Izrādījās, Žukovs mūs piemānījis. Viņš tikai izlicies par nodevēju, ber nevienu kara noslēpumu nav atklājis. Žukovs nepārkāpa zvērestu šajā gadījumā: par augstākā komandējošā sastāva sanāksmes gaitu Žukovs vienkārši meloja. Savā grāmatā viņš stāsta: "Visi debašu dalībnieki un aizsardzības narkoms., kurš uzstājās ar noslēguma runu, bija vienisprātis: ja karu pret Padomju Savienību izraisīs fašistiskā Vācija…" ( Vospominaņija i razmiš- ļeņija, 191. lpp.)

Tā nav taisnība. Ne par kādu Vācijas uzbrukumu Padomju Savienībai runas nebija. Bija runa par uzbrukumu Vācijai. Lūk, tādēļ sanāksmes materiāli bija pilnīgi slepeni līdz Padomju Savienības sabrukumam.

Žukovs pats tajā sanāksmē runāja par jauniem uzbrukuma paņēmieniem. Pēkšņu uzbrukumu. Un visi referenti runāja tikai par to. Piemēram, Baltijas īpašā kara apgabala štāba priekšnieks ģenerālleitnants P. S. Kļe- novs, kurš uzstājās nākamais pēc Žukova, runāja nevis par parastām uzbrukuma operācijām, bet par īpaša veida operācijām. "Tās būs sākotnējā perioda operācijas, kad pretinieka armijas vēl nav beigušas karaspēka sa- koncentrēšanu un nav gatavas tā izvēršanai. Šīs iebrukuma operācijas domātas, lai atrisinātu veselu rindu īpašo uzdevumu… Tā ir ietekmēšana ar masīviem aviācijas un varbūt mehanizētiem spēkiem, kamēr pretinieks vēl nav sagatavojies apņēmīgai rīcībai… Mehanizētās daļas vajadzēs iz mantot pastāvīgi, pat neraugoties uz vērā ņemamām inženierbūvēm, un tās risinās iebrukuma uzdevumus pretinieka teritorijā." (Nakanuņe voini, 153,—154. lpp.)

Pēc Padomju Savienības sabrukuma sanāksmes stenogramma tika izdota atsevišķā sējumā. Taču mums galvā sen iedzīti fantastiskie Žukova stāsti, ka padomju ģenerāļi gandrīz vai kara priekšvakarā ir apsprieduši vācu agresijas atvairīšanas jautājumus. Tāpēc mēs nemeklējam jaunus materiālus par kara sākumu: tāpat viss ir skaidrs. Tāpēc grāmatu par augstākā komandējošā sastāva sanāksmi maz kurš pamanīja .

Bet veltīgi. Visu grāmatu es nevaru pārstāstīt. Tajā ir 407 lappuses. Tā ir jāatrod un jāizlasa trīs reizes. Vai četras.

Par šīs sapulces raksturu var spriest pēc īsajām starpreplikām. Ģenerālleitnants F. N. Rcmczovs, Orlas kara apgabala karaspēka komandieris, runu sāk ar vēršanos pie aizsardzības tautas komisāra Padomju Savienības maršala S. K. Timošenko: "Biedri aizsardzības tautas komisār, mūsdienīgu aizsardzību mēs vispirms saprotam ar…

S. K. Timošenko: Mēs nerunājam par aizsardzību." (Turpat, 170. lpp.)

Pēc kara tika sadomāta teorija: mēs gatavojāmies apturēt pretinieku nevis ar aizsardzību, bet ar pretuzbrukumiem. Tad, lūk, tajā sanāksmē ne par kādiem pretuzbrukumiem runas nebija. Tieši pretēji, pretuzbrukumu veikšanas lietderība tika aktīvi noliegta. Uzstājas Urālu kara apgabala spēku komandieris ģenerālleitnants F. A. Jeršakovs: "Fs nepiekrītu pretuzbrukumam un prettriecienam." (Turpat, 334. lpp.)

Prettriecienus pieminēja rikai tad, kad runa bija par pretinieku: mēs uzbrūkam, pretinieks atrodas dziļā aizsardzībā un veic prettriecienus. Tika apspriesti nevis jautājumi, kā mums veikt prettriecienus, bet kā atsist pretinieka prettriecienus.

Pirmais un centrālais bija Zukova ziņojums par pēkšņu uzbrukumu paņēmieniem. Otrā ziņojuma tēma — "Gaisa spēki uzbrukuma operācijā un cīņā par kundzību debesīs". Referents — Sarkanās armijas VVS Galvenās pārvaldes priekšnieks aviācijas ģenerālleitnants P. V. Ričagovs. Zukovs raksta: "Tā bija ļoti saturīga uzstāšanās." (Vospominaņija i raz- mišļeņija, 191. lpp.) Vairāk neko Zukovs neteica. Vajadzēja gaidīt vēl ceturtdaļgadsimtu, līdz sabruka Padomju Savienība 1111 tika publicēta sanāksmes stenogramma. Ričagova "ļoti saturīgās uzstāšanās" pamatā bija atziņa, ka "labākais aviācijas sakaušanas veids uz zemes ir vienlaicīgs uzbrukums lielam daudzumam lidlauku, kuros iespējamas pretinieka aviācijas bāzes nometnes" (Nakanuņe voini, 177. Ipp.).

Cits ziņojums: "Mehanizētu vienību izmantošana mūsdienu uzbrukuma operācijā un mehanizēta korpusa iesaistīšana iebrukumā". Referents— Rietumu īpašā kara apgabala spēku komandieris, tanku karaspēku ģenerālpulkvedis D. G. Pavlovs. Lūk, tikai viena pasāža no viņa ziņojuma: "Polija pārstāja pastāvēt pēc 17 diennaktīm. Operācija Beļģijā 1111 Holandē beidzās pēc 15 diennaktīm. Operācija Francijā līdz tās kapitulācijai beidzās pēc 17 diennaktīm. Trīs ļoti raksturīgi skaitļi, kuri man liek tos pieņemt par sava veida iespējamo skaitli, lai aprēķinātu mūsu jaunās uzbrukuma operācijas termiņus." (Turpat, 255. Ipp.)

6

Tolaik, pēc padomju reglamenta, divīzijas aizsardzības josla bija 8—12 kilometri. Sanāksmes referenti vienbalsīgi uzstājas par aizsardzības joslas paplašināšanu. Pārāk jau nu liels karaspēka blīvums sanāk aizsardzībā. Kādēļ tik daudz karaspēka likt aizsardzībā, nolemjot tos bezdarbībai? Dot divīzijai 30 kilometru aizsardzības joslu! Dot tai 40! Bet atbrīvojušos spēkus triekt uzbrukumā!

Tika izskatītas citas iespējas: koncentrēt visus spēkus tajos virzienos, kuros mēs veiksim negaidītus triecienus Vācijai, bet otršķirīgajos virzienos neaizstāvēties vispār — šajos virzienos ir vienkārši jāatstāj neapsargāta robeža! Uzstājas Ļeņingradas kara apgabala štāba priekšnieks, ģenerālmajors P. G. Poņedeļins un, atsaucoties 11/. Pilsoņu kara pieredzi, aicina droši ņemt nost karaspēku tur, kur mēs negrasāmies uzbrukt, lai koncentrētu milzīgus spēkus tur, kur uzbruksim: "Vai jūs atceraties — mūsu vadītāji nebaidījās atstāt neapsargātas lielas platības, lai savāktu nepieciešamo karaspēku vajadzīgajā frontes virzienā." (Turpat, 321. Ipp.)

Ģenerālmajors Poņedeļins ne velti runā par kaut kādiem anonīmiem vadītājiem. Pilsoņu kara laikā trieciena grupējumu veidošanas labad Tuha- čevskis visai drosmīgi atstāja bez apsargāšanas otršķirīgus virzienus. Par šo "drosmi" Tuhačevskis samaksāja ar grandiozu sakāvi. Pans Pilsudskis pie Varšavas negaidīti uzbruka no flanga puses, kuru Tuhačevskis bija tik drosmīgi atstājis neuzmanītu. Bet Tuhačevska mācība neko neiemācīja dažiem mūsu karavadoņiem. Ari Poņedeļins pieprasa atkārtot Tuhačevska pieredzi, nenosaucot viņu vārdā.

Dažus mēnešus pirms šīs sanāksmes beidzās karš pret Somiju. Sarkanās armijas galvenie spēki devās triecienā "Mannerheima līnijai" Karē- lijas pussalā, bet Poņedeļins bija 139. strēlnieku divīzijas komandieris un piesedza otršķirīgu virzienu. Lūk, viņš stāsta par savu pieredzi: " 139. strēlnieku divīzija uzbūvēja stipru aizsardzību 30 kilometru frontē, kurai no labās puses bija 50 kilometru, bet no kreisās — 40 kilometru liela atklāta platība." (Turpat, 323. lpp.)

Nevajadzētu domāt, ka visi Sarkanās armijas augstākie komandieri akli ticēja Pilsoņu kara pieredzes vērtībai, kad uzbrukuma grupējuma izveides dēļ daži Tuhačevskim līdzīgi pusizglītoti stratēģi atstāja bez apsargāšanas otršķirīgos frontes iecirkņus. Mums bija arī sakarīgi karavadoņi. Pret vecās pieredzes izmantošanu visai asi uzstājās Padomju Savienības maršals Semjons Mihailovičs Budjonnijs.

Kad Poņedeļins stāstīja, ka viņa divīzijā drosmīgi aizsargājusi 30 kilometru, kamēr tai no labās un kreisās puses bija atklāti robežu iecirkņi 90 kilometru kopgarumā, Budjonnijs neizturēja un 110 prezidija izmeta: "Bet vai pretinieks jūsu priekšā bija?"

Uz to zāle atbildēja ar draudzīgiem smiekliem.

Taču visi nesmējās. Armijas ģenerālim Zukovam Pilsoņu kara pieredze bija svēta. Zukovs turējās pie šīs pieredzes kā aklais turas pie sienas. Un virzīja uz augšu tos, kas augstu vērtēja šo pieredzi. Zukovs kļuva par Ģenerālštāba priekšnieku, kad kopš sanāksmes bija pagājis mēnesis. Viņš neaizmirsa Poņcdeļinu, kurš aicināja drosmīgi atstāt nepicskatītu fronti. Savā ziņojumā Zukovs pieprasīja vākt triecienam milzumdaudz spēku šaurā iecirknī. Atcerieties: "Kopumā 30 reiz 30 kilometru lielā laukumā būs koncentrēti 200 000 cilvēku, 1500—2000 lielgabalu, milzīgs skaits tanku, transporta un citu līdzekļu." Lai to izdarītu, fronte kaut kur ir jāatstāj neuzmanīta. Malacis, Poņedeļin!

Poņedeļina postenis ir ļoti augsts — Ļcņingradas kara apgabala štāba priekšnieks. Jo viņš taču vēl ir ģenerālmajors. Taču Ļcņingradas kara apgabalam gaidāmajā Vācijas sagrāvē atvēlēta otršķirīga loma. Un Zukovs piedāvā Poņedeļinam nedaudz zemāku amatu, toties kara galvenajā virzienā, tur, kur ir iespēja izcelties. Poņedeļins kļūst par 12. armijas komandieri Ļvovas—Cernovcu izvirzījumā.

Poņedeļins rīkojas tā, kā paģēr uzbrukuma intereses: spēkus — trieciena dūrē, bet robežu atstāt bez uzraudzības!

Rezultāts: 1941. gada jūnijā Poņedeļina 12. armija tika sakauta, tāpat kā visi padomju spēki no Pirmā stratēģiskā ešelona. Pats Poņedeļins nokļuva gūstā. Pēc kara viņu, konvoja apsargātu, atveda uz Maskavu, tiesāja un sodīja ar nošaušanu.

Bet Zukovs, kurš Poņedeļinu nolika pie robežas un bija kvēli atbalstījis drosmīgo ideju atstāt fronti nepieskatītu, pats palika maliņā. Zukovs — varonis un dižens ģēnijs.

7

Ziņojumu "Mūsdienu aizsardzības operācijas raksturs" nolasīja Maskavas kara apgabala karaspēku komandieris, armijas ģenerālis 1. V. Tjuļeņevs.

Aha! Tātad tomēr izskatīja aizsardzības jautājumus!

Jā. Izskatīja. Lūk, ko Tjuļeņevs teica ziņojumā: "Mums nav pamatotas mūsdienu aizsardzības teorijas."

Un tā ir tīrākā patiesība. Padomju kara teorētiķi līdz 1940. gada decembrim ar aizsardzības jautājumiem nenodarbojās. Un pēc decembra ari ne. Un Tjuļeņevs tūlīt pat arī paziņoja, ka šāda teorija mums nav vajadzīga. Aizsargāsimies, bet tikai retos gadījumos, tikai noteiktos otršķirīgos virzienos. Aizsardzības mērķis nav aizsargāt valsti no agresora. Mērķis

ir cits: mēs veiksim grandiozas negaidītu uzbrukumu operācijas pretinieka teritorijā, tādēļ jāsavāc milzīgi spēki šauros iecirkņos. Lai tādus spēkus savāktu, ņemsim nost gandrīz visu no otršķirīgajiem virzieniem, un, lūk, tur, neapsargātajos virzienos, mēs tad arī reizumis aizsargāsimies. Tjuļeņevs izteica domu, pret kuru neviens neiebilda: "Aizsardzība būs mūsu uzbrukuma sastāvdaļa. Aizsardzība ir svarīga karadarbības forma atsevišķos otršķirīgos virzienos, ekonomējot kopējos spēkus trieciena sagatavošanai un uzbrukumam." (Turpat, 210. Ipp.)

Padomju iebrukumu Eiropā negrasījās īstenot ar korpusiem, armijām un pat ne ar frontēm. Aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko noslēguma uzrunā aicināja klātesošos ņemt vērā "iespēju uz kara teātra skutuves vienlaikus veikt divas vai pat trīs uzbrukuma operācijas dažādās frontēs ar nodomu stratēģiski pēc iespējas plašāk satricināt pretinieka aizsargspējas kopumā". (Turpat, 350. Ipp.)

Taču aizsardzība galvenajos virzienos nebija paredzēta pat teorētiski. Tikai otršķirīgajos.

Sanāksme apstiprināja uzskatu, kas Sarkanajā armijā valdījis kopš tās izveidošanas brīža: galvenais — uzbrukt ar veselām armijām, frontēm un fronšu grupām, bet atsevišķos virzienos aizsardzības pozīcijas dažreiz ieņems pulks vai divīzija. Nu, varbūt korpuss. Aizrunājās līdz tam, ka aizsardzības pozīcijās varot stāvēt pat vesela lauka armija…

PSRS teritorijas Eiropas daļā 1941. gada jūnijā piecu fronšu un re- . zerves armiju Grupas sastāvā bija 26 lauka armijas. Situāciju, kurā divas armijas līdzās var pāriet aizsardzībā vienā virzienā plecu pie pleca, uzskatīja par pilnīgi neiespējamu un neapsprieda pat teorētiski.

Par to savos memuāros stāstīja Zukovs: "Armijas ģenerālis 1. V. Tjuļeņevs sagatavoja pamatziņojumu "Mūsdienu aizsardzības operācijas raksturs". Saskaņā ar uzdevumu viņš nepārkāpa militārās aizsardzības robežas un neatklāja mūsdienu stratēģiskās aizsardzības specifiku." (Vospominaņija i razmišļeņija, 190. Ipp.)

Tomēr mūsu dižais stratēģis Zukovs uz tādu lietu kārtību nereaģē nekā. Nc 1940. gadā, ne ceturtdaļgadsimtu vēlāk. "Saskaņā ar uzdevumu"

stratēģisko aizsardzību nogatavoja un neizskatīja pat teorētiski. Ja uzdevumu neviens nav devis, tas nozīmē, ka Zukovs šajā virzienā neko nedarīs. Attieksme precīzi kā aprobežotam truliķim: darām to, ko pavēl. To, ko nepavēl, — nedarām. Izrādīt iniciatīvu nav mūsu varoņa rakstura iezīme. Zukovs varēja pat neizrādīt iniciatīvu atklāti, bet vienkārši dot Staļinam mājienu par stratēģisko aizsardzību. Vai, sliktākajā gadījumā, ja Zukovs baidījās pats izvirzīt šo jautājumu, viņš varēja pavēlēt kādam padotajam nevilšus ieminēties par valsts aizsardzību…

Bet neviens neieminējās.

es secinu, lūk, ko: 1940. gada jūnijā, braucot uz Kijevu, Zukovs raudāja ne jau tāpēc, ka būtu paredzējis lielas nelaimes. Iemesls ir cits. Pēc japāņu 6. armijas sakāves pie Halhingolas viņš cerēja saņemt augstu posteni Maskavā, bet viņu nosūta uz Kijevu. Kā lai neraud? Tas ir izskaidrojums viņa bēdām.

Ja nu noticam skaidrojumam, kuru piedāvā Zukovs, aina veidojas daudz nekrietnāka. Noticēsim uz brīdi Zukovam! 1940. gada jūnijā viņš "pilnībā nostiprināja pārliecību, ka karš ir tuvu, tas ir neizbēgams". Viņš dodas uz Kijevu ar "gaidāmās traģēdijas sajūtu". Viņš raud tāpēc, ka saprot kara neizbēgamību un zina par valsts negatavību aizsardzībai. Un, lūk, 1940. gada decembrī, kad Staļins ir devis iespēju runāt, Zukovs ne vārda nebilst par to, ka vajadzīga stratēģiska aizsardzība.

Es varētu izmantot dažādus epitetus, bet atturēšos. Spriediet paši, ņemot vērā dažus faktus.

Zukovs paziņo, ka zinājis par gaidāmo traģēdiju, bet nevienu par to nebrīdina. Viņš zina, ka Vācijas uzbrukuma rezultātā desmitiem miljonu pilsoņu aizies bojā valstī, kura uzticējusi viņam savu drošību. Saprotot to, viņš rūgti paraud un… nomierinās. Zukovs zina, ka pēc Vācijas uzbrukuma Padomju Savienība tiks izputināta un atmesta pie trešās pasaules valstīm, bet gļēvuma, karjeras vai vēl kādu apsvērumu dēļ viņš neieminas par stratēģisko aizsardzību, kad tiek dota iespēja par to runāt. Pēc kara Zukovs lielās, ka visu sapratis jau 1940. gada jūnijā: "Kopš tiem laikiem mana personīgā dzīve bija pakļauta gaidāmajam karam, kaut gan mūsu zemē vēl bija miers." Bet Žukovs negatavo stratēģisko aizsardzību, viņš pat baidās to atcerēties 1941. gada janvāra sanāksmē. Savu gļēvumu viņš attaisno ar to, ka ne viņam, ne citiem ģenerāļiem tāds uzdevums netika dots.

Karavīra drosme izpaužas, ejot pretī ienaidnieka durkļiem. Ģenerāļa drosme — personīgā viedokļa esamībā un tā aizstāvēšanā vienalga kā priekšā. Karavīrs dodas nāvē. Taču arī ģenerālim ir jāizrāda kareivja vīrišķība: nogaliniet, ber es palikšu pie sava — mums jāgatavojas valsts aizsardzībai!

Izvēlieties vienu no divām iespējām.

Vai nu Žukovs nav stratēģis, bet gan lielībnieks. Viņš neko nezināja un neparedzēja. Visas savas priekšnojautas viņš izdomāja pēc kara.

Viii ari Žukovs ir gļēvulis. Viņš visu zināja, visu paredzēja, bet nobijās teikt.

Ks sliecos pie pirmā secinājuma: lielībnieks. Ja pieņemam, ka viņš ir gļēvulis, sanāk ļoti slikti. Sanāk, ka Žukova gļēvulība mūsu tautai maksāja desmitiem miljonu nevajadzīgu upuru un valsts sagrāvi.

7. NODAĻA KĀ ŽUKOVS GRĀVA PAVLOVU

PSRS "svētais" karš pret Vāciju bija vien sirdi plosoša ciņa par tiesībām sēdēt nevis svešzemju, bet pašmāju koncentrācijas lēģeri, lolojot cerības tieši to paplašināt pa visu pasauli.

A. Kuzņecovs. Babij jnr

1

Sarkanās armijas augstākā komandējošā sastāva sanāksme beidzās 1940. gada 31. decembrī 18.00. Lielākā daļa sanāksmē piedalījušos ģenerāļu tika slepeni un steidzami nosūtīti uz dienesta vietām. Maskavā palika paši galvenie.

31. decembrī 11.00, vēl pirms sanāksmes beigām, 49 augstāko komandieru grupa saņēma uzdevumu operatīvi stratēģiskas spēles veikšanai. Bija gaidāma kauja uz kartes starp "austrumniekiem" un "rietumniekiem". Vēriena un svarīguma ziņā šī spēle bija ievērojamākā visu pirmskara gadu laikā [VIZ, 1986, Nr. 12, 41. lpp.).

"Austrumnieku" karaspēku, proti, padomju karaspēku, vadīja Rietumu īpašā kara apgabala virspavēlnieks Padomju Savienības Varonis, tanku karaspēka ģenerālpulkvedis D. G. Pavlovs.

"Rietumnieku", proti, vācu karaspēka, priekšgalā bija Kijevas īpašā kara apgabala virspavēlnieks, Padomju Savienības Varonis, armijas ģenerālis G. K. Zukovs.

Pavlova grupā — 28 ģenerāļi: "austrumnieku" frontes štāba priekšnieks, operatīvās nodaļas priekšnieks, aizmugures lietu štāba priekšnieka vietnieks, frontes WS komandieris ar sava štāba priekšnieku, militāro sakaru dienesta priekšnieks, armiju komandieri ar saviem štābu priekšniekiem, Baltijas flotes virspavēlnieks, mehanizēto korpusu komandieri.

Žukova grupā — 21 ģenerālis ar apmēram tādām pašām funkcijām. Viņi tēloja vāciešus.

Situācijas izpētei tika dotas trīs stundas. Tad notika sanāksmes noslēguma sēde. Pēc tam, jau pašā Vecgada vakarā, spēles dalībniekiem tika dotas vēl trīs stundas, lai pieņemtu direktīvu saskaņā ar spēlē ieņemamo amatu. Pēc tam visus pilnīgi slepenos dokumentus spēles dalībniekiem konfiscēja. Saņemtā uzdevuma apdomāšanai atvēlēja divas naktis, no 31. decembra uz 1. janvāri un no 1. uz 2. janvāri, un vienu dienu — 1941. gada 1. janvāri. Apdomāšanas laikā neļāva izmantot nekādus dokumentus un pierakstus.

Spēle sākās 1941. gada 2. janvāra rītā RKKA Ģenerālštābā. Tika izspēlēts gaidāmā kara scenārijs.

Spēles vadītājs — PSRS aizsardzības tautas komisārs, Padomju Savienības Varonis, Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko. Spēles vadībā — 12 RKKA augstākie karavadoņi, ieskaitot četrus Padomju Savienības maršalus.

Novērotāji: Josifs Visarionovičs Staļins un pilns Politbiroja sastāvs.

2

Uz milzīgajām kartēm izvērtās kolosāla kauja. Pagaidām vēl tikai uz kartēm triecās kopā divas mūsu planētas spēcīgākās armijas. Vairākas dienas un naktis bez miega un atpūtas divas karojošās puses novērtēja situāciju, pieņēma lēmumus, deva pavēles un rīkojumus. Pagaidām rikai uz papīra kaujā tika iesaistīti tūkstošiem tanku, lidmašīnu, desmitiem tūkstošu lielgabalu un mīnmetēju, miljonos skaitāmas karaspēka masas, no aizmugures rajoniem tika pārsviests simtiem tūkstošu tonnu munīcijas, degvielas, inženiertehniskā, medicīniskā un pārējā aprīkojuma, izrāvienā gāja divīzijas, korpusi un veselas armijas.

Šo spēli Zukovs aprakstīja memuāros: "Spēle bija pārbagāta ar dramatiskiem mirkļiem Austrumu pusei. Tie daudzējādā ziņā izrādījās līdzīgi tiem, kas radās pēc 1941. gada 22. jūnija, kad Padomju Savienībai uzbruka fašistiskā Vācija…" (Vospominaņija i razmišļcnija, 193. Ipp.) Par šo spēli Zukovs stāstīja daudzkārt. Lūk, viens no viņa stāsta variantiem. Pierakstījis liii publicējis rakstnieks Konstantīns Simonovs. Lūk, ko pastāstīja Zukovs:

"Šajā spēlē es komandēju "zilos", spēlēju vāciešu pusē. Pavlovs, kurš komandēja Rietumu kara apgabalu, spēlēja mūsējo pusē, komandēja "sarkanos", mūsu Rietumu fronti. Dienvidrietumu frontē viņam palīdzēja Sterns.

Paņēmis reālos sākotnējos datus par pretinieku — vāciešu spēkiem —, es, komandējot "zilos", attīstīju operāciju tieši tajos virzienos, kuros vēlāk to attīstīja vācieši. Veicu savus galvenos triecienus tur, kur tos pēc tam veica viņi. Grupējumi izvietojās tā, kā tie vēlāk izvietojās kara laikā. Mūsu robežu konfigurācija, apvidus, apstākļi — viss mani uzvedināja uz tādiem risinājumiem, uz kādiem vēlāk tic uzvedināja vāciešus. Spēle ilga aptuveni astoņas diennaktis. Spēles vadība mākslīgi palēnināja "zilo" pārvietošanās tempu, piebremzēja to. Taču "zilie", sākoties astotajai diennaktij, bija aizvirzījušies līdz Baranoviču apkaimei, turklāt, atkārtoju, ar mākslīgi palēninātu pārvietošanās tempu."

Notika, lūk, kas: dziļā betona bunkurā Cosenē pie Berlīnes daži īpaši pārbaudīti vācu ģenerāļi un feldmaršali plānoja operāciju "Barbarosa". 1940. gada 18. decembrī operācijas plānu paziņoja Hitleram, un viņš to apstiprināja. Pēc divām nedēļām, 1941. gada 2. janvāri, Maskavā Kijevas īpašā kara apgabala spēku komandieris, armijas ģenerālis G. K. Zukovs palūkojās uz karti, nolika sevi vācu militāro domātāju vietā un savā prātā atveidoja visu vācu plānu. Tobrīd Zukovs nevarēja zināt Hitlera plānus. Pat, ja padomju izlūkdienests bija ieguvis šādus plānus, apgabala komandieris tik un tā nevarēja tikt pielaists pie tik nozīmīgiem noslēpumiem nekādos apstākļos. Un tomēr Zukovs visu vācu "Barbarosas" plānu nojauta!

Nekā brīnumaina rajā nav. Vācu ģenerāļi un feldmaršali meklēja optimālo, pašu labāko Sarkanās armijas sakāves variantu. Zukovs nostājās viņu vietā, paskatījās uz karti vācieša acīm un atrada to pašu risinājumu.

Rakstnieks Ivans Stadņuks raksta par Zukovu: "Viņa talants bija tik spilgts, ka ar vienu acu uzmetienu kartei viņam pietika, lai novērtētu situāciju. Noliekot sevi vācu virspavēlniecības vietā, viņš teju nekļūdīgi paredzēja lēmumus, kurus pieņēma vācieši." ( VIZ, 1989, Nr. 6, 6. Ipp.) Tieši tā notika 1941. gada janvāri. Hitlers un viņa ģenerāļi pieņēma lēmumus, bet Zukovs gandrīz tajā pašā mirklī visus šos lēmumus uzminēja. Novērtējot šo gadījumu, Stadņuks izdara neapstrīdamu secinājumu: ģeniāls karavadonis.

Šajā stratēģiskajā spēlē Zukovs satrieca pīšļos tanku karaspēku ģenerālpulkvedi Pavlovu. 1941. gada janvārī viņš uz kartes dzina Pavlovu līdz Baranovičiem tieši tāpat, kā Hots liii Gudērians pēc pusgada, 1941. gada jūnijā, dzina Pavlova karaspēku, taču nu jau vairs ne joka pēc, bet nopietni. Pavlova karaspēku vispirms uz kartes sakāva Zukovs, pēc tam to kaujas laukā sakāva Hota un Gudēriana tanku grupas.

1941. gada 4. jūlijā armijas ģenerālis D. G. Pavlovs pēc Staļina pavēles tika arestēts, tiesāts un 22. jūlijā nošauts.

Brežņeva laikā, kad visi valsts ideoloģiskā aparāta spēki tika veltīti Zu- kova personības kulta uzpūšanai, uz ekrāniem nonāca J. Ozerova daudzsēriju kinoepopeja par karu. Cita starpā parādīta Pavlova aresta aina. Viņam pārmet: kā tu pieļāvi tādu sagrāvi? Un Pavlovs ļauni atbild: "Tu domāji, ka vācieši rīkosies tā, kā paredzēja Zukovs?"

Arestētā Pavlova mutē epopejas veidotāji ielika frāzi, ar kuru viņš niknumā atzīst Zukova ģenialitāti.

3

Kad iznāca Zukova memuāri, es biju pavisam jauniņš leitnants. Lasu, un pārņem izbrīns. Nav jābūt ģenerālleitnantam, ģenerālpulkvedim vai maršalam, nav jābūt profesoram vai akadēmiķim, lai Zukova aprakstā uzķertu neīstumu. Bet tak neīstums skrāpējas un skrapšķ.

Pirmkārt, kāpēc stratēģiskajā spēlē mūsu karaspēku vadīja kara apgabala komandieris, tanku spēku ģenerālpulkvedis D. G. Pavlovs? Tobrīd Padomju Savienībā bija 16 kara apgabali un viena fronte. Tagad visiem skaidrs, un tolaik arī bija skaidrs, ka stratēģiskā spēle bija tieši saistīta ar tuvojošos karu. Staļina un Politbiroja klātbūtnē šādas spēles nekad nav notikušas, bet tieši 1941. gada janvārī pēkšņi tiek slīpēti varianti valsts aizsardzībai no briesmīga ienaidnieka. Apgabala komandieris — tas nav atbilstošais līmenis, lai risinātu tik nozīmīgus valstiskus uzdevumus.

Ja tiek slīpēti agresijas atvairīšanas varianti, tad spēlē mūsu karaspēki jāvada Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim K. A. Mereckovam. Viņam pašam jāpārliecinās un jādemonstrē Staļinam, ka Ģenerālštāba sagatavotie aizsardzības plāni ir reāli un var tikt realizēti kara gadījumā. Bet klātesošo ģenerāļu, admirāļu un maršalu uzdevums — saskatīt, fiksēt un atklāt nepilnības Mereckova plānos un pēc tam analīzē norādīt uz kļūdām un pārrēķināšanos.

Stratēģiskā karšu spēle — tā ir vieta, kur drīkst kļūdīties. Ģenerālštāba priekšnieka interesēs ir, lai klātesošie atrod visus vājos punktus viņa plānos un iecerēs atvairīt gaidāmo agresiju. Labāk, ja tagad kabinetu klusajās sienās tiek atklātas kļūdas plānošanā, nevis pēc tam — kaujas dārdoņā.

Otrkārt, kāpēc Staļins neatcēla Pavlovu no amata? Uz izrēķināšanos biedrs Staļins tak bija nasks. Tos, kuri nemācēja strādāt, Staļins atbrīvoja nekavējoties. Ar visām no tā izrietošām sekām. Bet, lūk, mīkla: Zukovs uzskatāmi parādīja Staļinam, ka Pavlovs nav spējīgs komandēt, ka kara gadījumā Pavlova spēki tiktu nekavējoties sakauti, taču Staļins attiecībā pret Pavlovu neko nepasāk, Pavlovu no amata neatbrīvo un ar citu ģenerāli viņu neaizstāj. Varbūt biedrs Staļins bija labsirdīgs un maigs?

Treškārt, kāpēc 1941. gada februāri tanku karaspēku ģenerālpulkvedis Pavlovs saņēma nākamo dienesta pakāpi? Uzreiz pēc spēles Pavlovs kļuva par armijas ģenerāli. Tolaik — ar piecām zvaigznēm zīmotnēs. Sarkanajā armijā ģenerāļa un admirāļa pakāpi ieviesa 1940. gadā. Ar PSRS Tautas komisāru padomes lēmumu 1940. gada 4. jūnijā jaunās pakāpes tika piešķirtas 966 ģenerāļiem 1111 74 admirāļiem. No šī tūkstoša augstāko ģenerāļu pakāpi — armijas ģenerālis — saņēma tikai trīs: Zukovs, Mereckovs un Tjuļeņevs. 1941. gada 23. februārī par armijas ģenerāļiem kļuva vēl divi -— Josifs Rodionovičs Apanasenko un Dmitrijs Grigorjcvičs Pavlovs.

Kas nu sanāk? 1941. gada janvāri visu acu priekšā, Staļina, visa Politbiroja sastāva un Sarkanās armijas augstākā komandējošā sastāva klātbūtnē dižais Zukovs sakauj bezpalīdzīgo pamuļķi Pavlovu un dzen viņu bez apstājas valsts iekšienē. Taču februāri Staļins ieceļ neapķērīgo Pavlovu pirmajā ģenerāļu piecniekā no tūkstoša, pielīdzinot viņu dienesta pakāpē Zukovam.

Ceturtkārt, kāpēc kaujā uz kartes vāciešu pusē karo Kijevas īpašā kara apgabala komandieris armijas ģenerālis G. K Zukovs? Ko viņš zina par vāciešiem? Pretinieku pusē būru jākaro nevienam citam kā RKKA Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšniekam ģenerālleitnantam F. I. Goļikovam. Viņa amata pienākums ir zināt par pretinieku visvairāk, zināt, kas ir Hitlers, Gērings, Keitels, Jodls un Klcists. GR U priekšnieka pienākums ir zināt viņu plānus, viņam skaidri jāsaprot, uz ko viņi ir un uz ko nav spējīgi, kādi viņiem ir spēki, un kā viņi tos var izmantot. Pienākums nojaust viltīgo izdzimteņu plānus ir nevis apgabala komandierim, lai arī četrkārtējam ģenerālim, bet gan GRU priekšniekam. Un stratēģiskajā spēlē tieši viņam bija jādemonstrē: Hitlers var rīkoties tā un šitā, nu, ko mēs tam varam likt pretī? Bet, ja pretinieks uzbruks tā, kādu dziesmu tad dziedāsiet?

GRU priekšnieka interesēs šajā spēlē ir nolikt padomju karaspēku vissmagākajā no visām iespējamām situācijām. Ja pēc tam karā izveidosies kritisks brīdis, GRU priekšnieks varēs teikt: bet es taču jūs visus jau janvārī brīdināju…

Tomēr nez kādēļ šajā spēlē Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis K. A. Mercckovs un GRUpriekšnieks ģenerālleitnants F. I. Goļikovs neuzstājās visieinteresētāko spēlētāju lomās. Viņi sēdēja vadībā un kā tiesneši lūkojās Zukova un Pavlova cīņā.

Tas viss ir dīvaini.

4

Brīnumainie Zukova stāsti, kā viņš uzminējis Hitlera plānus, ir iekļuvuši ne tikai mūsu mācību grāmatās. Daudzi Lielbritānijas un ASV, Francijas un Izraēlas, Itālijas un Vācijas vēsturnieki arī stāsta saviem lasītājiem, kā dižais stratēģis Zukovs atminējis visu, ko grasījās darīt Hitlers un viņa ģenerāļi. Zukova teiktais pārtulkots daudzās valodās: "… es… attīstīju operāciju tieši tajos virzienos… Veicu savus galvenos triecienus… viss mani uzvedināja…"

Zukova vārdi labi skan ne tikai krievu valodā, bet arī tulkojumā jebkurā valodā.

Taču…

Taču Zukovs, paredzot Hitlera plānus un stratēģiskajā spēlē graujot Pavlovu, nebija viens pats. Bez Zukova grupā, kura tēloja vācu komandieru lomas, bija vēl 20 padomju ģenerāļu, admirāļu un virsnieku. Lūk, daži.

Ģenerālpulkvedis G. M. Sterus — tobrīd vienīgās Tālo Austrumu frontes komandieris.

Ģenerālleitnanti ). T. Cerevičenko un M. 1'. Kirponoss. Abi tuvākā nākotnē ģenerālpulkveži, abi — fronšu komandieri.

Ģenerālmajors F. I. Tolbubins — pēc trim gadiem, kara laikā pabijis uz visiem dienesta pakāpju pakāpieniem, viņš kļūs par Padomju Savienības maršalu, vienu no izcilākajiem Staļina karavadoņiem.

Aviācijas ģenerālleitnants P F. Zigarcvs 1111 aviācijas ģenerālmajors A. A. Novikovs. Abi tuvākajā nākotnē — galvenie aviācijas maršali, abi — viens pēc otra — nākamie Sarkanās armijas VVS virspavēlnieki.

Ģenerālleitnanti M. A. Purkajevs un P. A. Kuročkins — abi nākamie armijas ģenerāļi, abi kara laikā veiksmīgi komandēja armijas un frontes.

Ģenerālleitnants V. F. Gerasimenko — leģendārs komandarms, nākotnē — Staļingradas varonis, pēc kara — Ukrainas aizsardzības ministrs.

Kontradmirālis A. G. Golovko, nākamais admirālis. Neaizvietots viņš komandēja Ziemeļu floti no pirmās līdz pēdējai kara dienai. Pēc kara — VMFvirspavēlnieka pirmais vietnieks.

Lūk, rādi cilvēki veidoja Zukova grupu stratēģiskajā spēlē. Bet Zukovs pat ne ar vārdu nevienu 110 viņiem nepiemin. Zukovs plātās: es veicu triecienus, es attīstīju operāciju…

Piedāvāju izvēlei divus variantus.

Pirmais. Žukovs visu darīja pats, un Žigarevam, Šternam, Kirpo- nosam, Purkajevam, Kuročkinam, Novikovam, Golovko, Gerasimenko, Tolbuhinam un pārējiem ar ģēnija darbu nebija nekāda sakara. Ja tā ir taisnība, tas nozīmē, ka Žukovs nav stratēģis. Atkārtoju simto reizi: vadītāja uzdevums nav pašam rukāt, bet gan organizēt padoto darbu un viņus piespiest strādāt. Jo savākta taču tāda komanda, ka grēks par to netīksmi nātics.

Otrais. Stratēģiskajā spēlē neapķērīgā Pavlova karaspēku grāva Žukova draudzīgā komanda — visi kopā, taču dižais ģēnijs pēc tam komandu piemirsa, bet atcerējās un atklāja pateicīgajiem pēctečiem tikai personīgo ieguldījumu. Ja pareizs ir šis variants, rodas ētiska rakstura problēmas. Un ne jau pirmo reizi dižais stratēģijas ģēnijs nez kādēļ aizmirst savu spožo uzvaru līdzautorus.

5

Ari Pavlovs nebija viens. Pavlovs bija tikai kapteinis spēcīgai komandai. Sakaujot Pavlovu, Žukovs apkaunoja Staļina priekšā visus, kuri bija Pavlova grupā. Taču pārsteidzoši: uzreiz pēc stratēģiskās spēles ne tikai pār pašu Pavlovu, bet ari pār visu grupu nolīst ģenerāļu zvaigžņu un jaunu amatu zelta lietus.

Pavlova grupā bija Vidusāzijas kara apgabala komandieris ģenerālpulkvedis J. R. Apanasenko. Pēc stratēģiskās spēles viņam, tāpat kā Pavlovam, piešķīra armijas ģenerāļa pakāpi. Atkārtoju: bija trīs armijas ģenerāļi, tagad kļuva pieci. Staļins dienesta pakāpes ziņā Žukovam pielīdzināja ne tikai Pavlovu, bet arī Apanasenko. Bez pakāpes Apanasenko saņēma arī ārkārtīgi svarīgu posteni. No Vidusāzijas kara apgabala, kuram acīm redzami nedraudēja karš, kura sastāvā nebija lauka armiju, Apanasenko pārcēla komandēt Tālo Austrumu fronti, kuras sastāvā ir trīs armijas. Karš divās frontēs, vienlaikus pret Vāciju un Japānu, netika izslēgts. Gadījumā, ja sāktos karš divās frontēs, armijas ģenerālim Apanasenko būtu jārisina īpaši atbildīgs uzdevums — jāatvaira Japānas agresija Tālajos Austrumos.

Ja Apanasenko stratēģiskās spēles laikā parādījis absolūtu neprasmi aizsargāties, tad būtu labāk sēdējis savā Vidusāzijā, kuru neviens neapdraud.

Pavlova grupā bija Ziemeļkaukāza kara apgabala komandieris ģenerālleitnants F. I. Kuzņecovs. Tūlīt pēc spēles viņš kļuva par ģenerālpulkvedi un saņēma jaunu posteni: no iekšzemes kara apgabala, kurā lauka armiju nebija, viņu pārcēla komandēt Baltijas īpašo.kara apgabalu, kurā ir trīs armijas. Tikko Zukovs sita Pavlovu un Kuzņecovu Baltkrievijā un Baltijā, taču Staļins, lūk, šo pašu Pavlovu atstāj komandēt karaspēkus Baltkrievijā, bet Baltijā par Pavlova kaimiņu labajā pusē Staļins ieceļ tikpat sasisto Kuzņecovu. Kāpēc gan tā?

Pavlova grupā bija Aizbaikāla kara apgabala komandieris ģenerālleitnants I. S. Koņevs. Aizbaikālā karš pagaidām netika plānots. Tas tika plānots Eiropā. Un, lūk, uzreiz pēc spēles Koņevu ieceļ par Ziemeļkaukāza apgabala komandieri F. I. Kuzņecova vietā, dodot pavēli slepeni formēt 19. armiju un gatavot to pārsviešanai (arī slepenai) uz Cerkasu rajonu. Šķistu, ja Koņevs sakauts kopā ar Pavlovu, lai tad atgriežas savā Aizbaikālā un tur sēž kā circenis aizkrāsnē, bet pie Rietumu robežām lai komandē gudri ļaudis.

Pavlova grupā bija aviācijas ģenerālleitnants P. V. Ričagovs. Tūliņ pēc spēles viņš tika paaugstināts amatā, kļuva par PSRS aizsardzības narkoma vietnieku. Viņš uzšāvās augstāk par pašu Pavlovu. Ja stratēģiskajā spēlē Zukovs kaunpilni sakāva un pazemoja Ričagovu, kādēļ Ričagovs saņēma šādu paaugstinājumu?

Atminējums visām mīklām tikai viens: Pavlovu un viņa grupu neviens spēlē nesakāva. Acīmredzot Žukova stāstos iezagušās neprecizitātes.

6

Tagad pievērsīsim mūsu saasināto proletārisko modrību kliedzošiem likumības pārkāpumu faktiem.

Kamēr pastāvēja Padomju Savienība, stratēģiskās spēles materiāli bija slēgti ar grifu "Pilnīgi slepeni". Tāpēc visi spēles dalībnieki aiznesa sev līdzi viņsaulē tās noslēpumus. Pārējo dalībnieku memuāros strupi teikts: jā, bija tāda spēle, mēs gatavojāmies agresijas atvairīšanai. Bet sīkāk par to, kā tieši gatavojās, nemeklējiet.

Taču Zukovs izpļāpāja spēles ieceri un norisi, tādā veidā pastrādājot noziegumu. Konstantīns Simonovs klausījās, pierakstīja, publicēja Zukova stāstu. Kara noslēpuma izpaušanā viņš ir līdzvainīgs tādā pašā mērā, cik Zukovs.

Brīdī, kad Zukovs un Simonovs veica savu melno darbu, bija spēkā 1961. gada PSRS Kriminālkodekss. Par šādiem nodarījumiem tajā bija speciāla sadaļa "īpaši bīstamie pretvalstiskie noziegumi". Sadaļa sākās ar 64. pantu "Dzimtenes nodevība". Līdzās citiem noziegumiem, kuri tika kvalificēti kā Dzimtenes nodevība, bija ari tāds: valsts noslēpuma izpaušana.

Ja stratēģiskās spēles materiāli būtu tikai slepeni, Zukovam un Simo- novam vajadzētu iešķiebt pa 15 gadiem ieslodzījumā ar visu titulu un apbalvojumu atņemšanu, konfiscējot ietaupījumus, "Zelta zvaigznes" un ordeņus, Ļeņina un Staļina prēmijas, pilis, vasarnīcas, dzīvokļus, kuterus un jahtas, baseinus, oranžērijas, staļļus un medību suņu kūtis, garāžas ar autoparku, gleznu galerijas, briljantu kolekcijas un citas lietas. Taču runa vis nebija par slepeniem, bet gan par pilnīgi slepeniem datiem. Tāpēc tiesai būtu jāpiemēro abiem nodevējiem, gan Zukovam, gan Simono- vam, augstākais soda mērs.

Mūsu vadoņiem būtu jādara viens no diviem: vai nu stratēģiskās spēles materiāli jāatslepeno, un lai tad Zukovs un Simonovs pļāpā, cik viņiem tīk, vai ari spēles materiāli jāuzskata par pilnīgi slepeniem, taču tad nodevējiem Zukovam un Simonovam jāaizbāž pļāpīgās mutes nošaujot.

Mums ir apbrīnojama tiesu sistēma. Visas valsts acu priekšā, valdības un ģenerālprokurora acu priekšā Dzimtenes nodevēji Zukovs un Simonovs veic noziegumu, bet viņus neviens neaptur. Skaidra lieta, tāda valsts nevar izdzīvot. Tā sabruka, jo ar tādu kārtību noturēties nebija iespējams.

Kurš tad atļāva Zukovam un Simonovam izpaust Padomju Savienības valsts noslēpumus? Un kādēļ?

Lai to saprastu, pārcelsimies uz Tretjakova galerijas gaišajām zālēm un ar skatienu pakavēsimies pie Vasilija Pcrova gleznas "Mednieki atpūtas bridi". Vecais mednieks, izvalbījis acis, aizrautīgi melo. Jaunais mednieks, pavēris muti, izbrīnīts klausās. Vecais zemnieks jēgers, dzēlīgi smīnot, kasa pakausi.

Sadalīsim lomas. Aizrautīgais, maigi sakot, stāstnieks — tas ir Geor- gijs Konstantinovičs Zukovs. Klausītājs ar pavērto muti — Sociālistiskā Darba Varonis, trīs Ļeņina ordeņu un citu valsts apbalvojumu kavalieris, Ļeņina un sešu Staļina prēmiju laureāts Konstantīns Mihailovičs Simo- novs. Bet mēs paši izvēlēsimies sev pieticīgo vīzēs autā zemnieka lomu, mēs paklausīsimies Zukova aizraujošo stāstu, pakasīsim pakausi un dzēlīgi nosmīnēsim: mal vien maļamo, Jemeļa!

Vecais mednieks varētu ari nestāstīt, kā viņš grābis aiz skausta vilkus un lāčus un metis savā somā. Vienkāršāk būtu klusējot parādīt nobeigto zvēru ādas.

Georgijs Konstantinovičs Zukovs varētu arī, acis izvalbījis, nestāstāt, kā viņš ģeniālā apskaidrībā uzminējis vācu plānu "Barbarosa". Pietiktu ar spēles materiālu publicēšanu. Tāda iespēja Zukovam bija, un bija akūta valstiska vajadzība spēles materiālus publicēt. 1956. gadā notika PSKP 20. kongress. Līdz tam mēs vēl nonāksim. Galvenie vaininieki — Hruščovs un Zukovs, bez viņiem nekāda partijas 20. kongresa vispār nebūtu. Sā vēsturiskā kongresa norises pamatjēga: cilvēkēdāju banda savā saietā noveļ kopējos grēkus uz beigto barvedi. Pēc rituālās attīrīšanās ceremonijas cilvēkēdāji ar jauniem spēkiem ķeras pie iecienītās lietas — cilvēkēšanas.

Jautrajā saietā, kura nosaukums bija PSKP 20. kongress, staļiniskie bendes, līdz ausīm mirkstot tautas asinīs, centās pārliecināt cits citu, ka viņi neko nav zinājuši. Staļiniskie roklaižas pēkšņi kļuva drosmīgi, pašcieņas pārpildīti un visus savus noziegumus draudzīgi uzvēla Staļinam, apsūdzēja nelaiķi vadoni visos grēkos. Lūk, tas tad bija Zukova īstais brīdis publiskot stratēģiskās spēles materiālus un uzmirdzēt diženumā: es, dižens un ģeniāls, jau 1941. gada janvāri uzminēju vācu plānu "Barbarosa", bet Staļins, muļķis, neuzklausīja manus viedos brīdinājumus.

Taču nez kādēļ mūsu ārkārtīgi kautrais mednieks šo brīdi neizmantoja un stratēģiskās spēles materiālus tā arī nevienam neparādīja.

Pieņemsim, ka biedrs Zukovs paredzēja Hitlera plānus un 1941. gada janvārī stratēģiskajā spēlē rīkojās tieši tā, kā pēc pieciem mēnešiem to darīja vācu karaspēks. Kādēļ tad nepublicēt šīs pašas spēles materiālus? Kur āķis? Kādu noslēpumu Zukovs slēpj? Un kāpēc slēpt spēles materiālus, ja karš sen beidzies? Kādēļ gan lai mūsu propaganda nepaziņotu visai pasaulei: jā, mēs — muļķi — bijām pilnīgi negatavi karam, mums nekas nebija tā, kā vajadzīgs, taču mums bija dižs ģēnijs, viņš visu iepriekš paredzēja, visu saprata, redz, ari mūsu valstī ir ne tikai idioti. Tomēr ne! Spēles materiāli tika noslēgti ar pilnīgas slepenības grifu. Ziņkārīgie līdz tiem ne- aizlauzīsies.

Un tas nebūt nav pirmais gadījums, kad ārkārtīgi pieticīgais Georgijs Konstantinovičs Zukovs slēpj savas ģenialitātes pierādījumus.

1961. gada 13. augustā visi saprata — Padomju Savienība ir lemta bojāejai. Visi zemeslodes iedzīvotāji pēkšņi pavisam skaidri ieraudzīja: Padomju Savienība vēl eksistē, bet tā jau ir mirusi. Tā vēl ilgi var stāvēt kā beigts baobabs, taču tā ir tikai nesagraujamas varenības šķietamība.

1961. gada 13. augustā ar betona mūri uz pusēm tika pārgriezta Berlīne. Mūra uzdevums: atturēt sociālistiskās Austrumvācijas iedzīvotājus no bēgšanas uz normālo pasauli.

Mūris regulāri rika pilnveidots un nostiprināts, pārvēršoties no mūra par nepārvaramu inženiersprostu sistēmu ar lamatām, sarežģītāko signalizācijas sistēmu, betona ugunspunktiem, novērošanas torņiem, prettanku tetraedriem un ežiem, ar viltīgiem paššāvējiem ložmetējiem, kas nogalināja bēgļus pat bez robežsargu piedalīšanās.

Taču, jo vairāk darba, izdomas, naudas, betona un tērauda komunisti ieguldīja mūra tālākajā attīstībā, jo kļuva skaidrāk par skaidru: noturēt cilvēkus komunistiskā sabiedrībā var tikai ar nepārvaramiem iežogojumiem, dzeloņstieplēm, suņiem, šaušanu mugurā. Mūris nozīmēja to, ka sistēma, ko izveidojuši komunisti, nevienu nepiesaista. Tā atgrūž. Un tas savukārt nozīmēja Padomju Savienības galu pārskatāmā vēsturiskā perspektīvā.

Bet, ja sabruks Padomju Savienība, daži arhīvi tiks atvērti. Zukovam bija jāsaprot: arhīvus atvērs, viņa stāstus salīdzinās ar dokumentiem, un ļaudis smiesies par viņa sagudrojumiem.

Vai Zukovs to saprata?

8. NODAĻA

PAR PIRMO UZBRUKUMU KĒNIGSBERGAI

Ne pirmajā, ne otrajā spēlē "austrumniekiem" rietumu robežu aizsargāšana nebija pamatuzdevums. Spēlēs galvenais bija uzbrukums.

P. Bobiļevs Izvest i ja, 1993. gada 22. jūnijs

1

Aizritējis 51 gads kopš stratēģiskās spēles un 23 — kopš Zukova memuāru iznākšanas. Turklāt mainījies laikmets. Komunisti kaut nedaudz, tomēr nobīdīti malā. Stratēģiskās spēles materiāli atslepenod. Liels raksts Vojenno-istoričeskij žurnal (1992, Nr. 2). Pēc tam atvērums 1993. gada 22. jūnija Izvesti ja. Nosaukums fascinē: ČETRDESMIT PIRMĀ GADA JANVĀRĪ SARKANĀ ARMIJA UZBRUKA KĒNIGSBERGAI.

Rakstos ir runa par to pašu 1941. gada stratēģisko spēli. Izrādās: mūsu stratēģi neslīpēja nekādus aizsardzības plānus un nedomāja par iespējamo vācu agresiju. Mūsu ģenerāļi bija aizņemti ar pavisam citām problēmām. Viņi domāja, kā ieņemt Kēnigsbergu, Varšavu, Prāgu, Bukaresti, Krakovu, Budapeštu un vēl šo to.

Te īstais laiks citēt armijas ģenerāļa A. M. Majorova teikto: "Taču jau tad visi saprata, ka gaidāmajai spēlei būs ne tik daudz teorētiska, cik tīri praktiska nozīme." ( VIZ, 1986, Nr. 12,41. lpp.) Ne jau akadēmiskas intereses labad mūsu ģenerāļi uz kartes slīpēja triecienus Eiropas pilsētām, bet gan tāpēc, ka gatavošanās iebrukumam Eiropā bija noslēguma tazē.

Mēs esam pieradināti pie domas, ka Zukovs savā prātā uzminējis vācu plānu "Barbarosa" un stratēģiskajā spēlē rīkojies tieši tā, kā pēc pusgada to darīja vācieši. Šis intelektuālais varoņdarbs ir Zukova kā stratēģa augstākais sasniegums. Tā ir viņa gudrības zaigojošā virsotne. Un, lūk, pēkšņi izrādījās, ka nav bijis nekādas virsotnes. Zukovs melojis par zaigojošo virsotni, jo to klāja valsts noslēpuma migla. Taču migla izklīda. Dokumenti atslepcnoti, un mūsu priekšā — kails lielīgais karalis. Zukova stāsti, ka viņš paredzēja vācu plānus, ka rīkojās tā, kā pēc tam rīkojušies vācieši, izrādījās tukša muldēšana. Nekādus valsts noslēpumus par stratēģisko spēli Zukovs nav izpaudis. Viņš meloja. Bet tādi dīkdieņi kā, piemēram, Konstantīns Simonovs, armijas ģenerālis MajorovS, Padomju Savienības maršals Kuļikovs, rakstnieks Karpovs un daudzi citi klausījās un atkārtoja maršala bezatbildīgo pļāpāšanu.

2

Zukovs apraksta gatavošanos spēlei:

"Jau nākamajā dienā pēc sanāksmes bija jānotiek lielajai kara spēlei…

Kad jums sāksies kara spēle? — jautāja J. V. Staļins.

Rīt no rīta, — atbildēja Timošenko.

Labi, spēlējiet to, bet nelaidiet vaļā komandierus. Kurš spēlē "zilo", kurš — "sarkano" pusē?

"Zilo" (rietumu) pusē spēlē armijas ģenerālis Zukovs, "sarkano" (austrumu) pusē — ģenerālpulkvedis Pavlovs." (Vospominaņija i razmiš- ļeņija, 192. lpp.)

Šajā īsajā dialogā sagudrots ir pilnīgi viss. Augstākā komandējošā sastāva sanāksme beidzās 31. decembrī. Maršals Timošenko nevarēja būt Staļinam teicis, ka spēle notiks rīt no rīta, jo tā sākās 2. janvārī. Par spīti savam zvēriskumam un neprātam, Staļins tomēr saprata, ka sākt nopietnu darbu agri no rīta 1. janvārī nav vērts. Daža ģenerāļa galva var slikti strādāt pārdzeršanās dēļ.

Vai tad liela atšķirība: spēle sākās 1. vai 2. janvārī? Nav lielas atšķirības. Taču tā norāda, ka krāšņie dialogi ar Staļinu ir Zukova vai viņa līdzautoru sagudroti. Tas ir redzams no minētā piemēra. Tomēr piemērs nav līdz galam iztirzāts. Maršals S. K. Timošenko nevarēja sacīt Staļinam, ka "zilo" pusē spēlē Zukovs, bet "sarkano" pusē — Pavlovs, jo spēle bija nevis viena, bet divas. Sākumā Zukovam un Pavlovam bija viena loma, bet pēc tam viņi bija mainītās lomās. Un tā jau ir principa lieta. Ja Žukovs visās detaļās nez kādēļ labi atceras pirmo spēli, bet otro spēli absolūti aizmirsis, mums rodas nopietns pamats neticēt viņam vispār.

Vēl kāda piezīme. Oficiālais spēles nosaukums bija: "Frontes uzbrukuma operācija ar UR pārraušanu." Žukovs šo nosaukumu nez kādēļ neatcerējās. Taču izstrādāta tika ne jau parasta uzbrukuma tēma. UR — tas ir nocietinātais rajons, tā ir pretinieka līnija ar dzelzsbetona un bruņām klātām fortifikācijas celtnēm, kuras aizsargā prettanku grāvji, mīnu lauki 1111 citi aizsprosti. UR celtniecībai vajag lielus tēriņus un daudzus gadus. Mūsu teritorijā pretinieka nocietināto rajonu nav un nevar būt. Pretinieka nocietinātais rajons var būt tikai viņa teritorijā. Ja spēles tēma ir " UR pārraušana", tas nozīmē, ka mūsu karaspēks rīkojas pretinieka teritorijā. Jau pati spēles tēma norāda, ka tiek izspēlēts nevis parasts uzbrukums, bet uzbrukums Vācijai. Precīzāk — Austrumprūsijai, kas bija aizsargāta ar nocietinātu rajonu līniju.

3

Žukova stāsti par to, kā viņš uzbruka līdz Baranovičicm, ir hļestakovisms tīrā veidā. Spēles laikā vācu armija Žukova vadībā vispār neuzbruka. Uzbrūkošā puse bija padomju Rietumu fronte, kuru komandēja Pavlovs. Pavlovs veica uzbrukumu Austrumprūsijai, Kēnigsbcrgai, bet Žukovs aizsargājās.

Starp citu, pēc kara Kēnigsbergu pārvērta par padomju pilsētu Ka- ļiņingradu. Iemesls: tā kā vācieši uzbruka mums, kā samaksu par agresiju mēs paņēmām vācu pilsētu. Taču, pat ja Hitlers nebūtu uzbrucis, tik un tā jau 1941. gada janvārī PSRS augstākā vadība Staļina personiskajā uzraudzībā slīpēja šīs pilsētas ieņemšanas plānus. Savukārt Komunistiskās partijas ideologi jau ilgi pirms 1941. gada popularizēja vienkāršu domu: Kēnigsberga drīz būs mūsu. Žukova paziņa Konstantīns Simonovs 1938. gadā uzrakstīja dzejoli "Pulka biedri". Tā būtība: lūk, eju es pa Maskavu, pretī — nepazīstamu cilvēku pūlis. Taču drīz mēs nostāsimies kareivju ierindā vienā pulkā. Un karš mūs sarados. Un tālāk:

Pod Keņijļsbergom na rassvete Mi bitģem raņeni vdvojom, Otbuģem mesjac v lazarete, I vizivem, i v boi poidjom.

Svjataja jarostj nastupļeņija, ' Bojov zestokaja strada..

utt. tādā pašā garā.

"Taisno dusmu" motīvs mūsu dzejā un dziesmās skanēja jau ilgi pirms tam, kad Molotovs un Ribentrops bija parakstījuši Maskavas paktu par Eiropas sadalīšanu un Orrā pasaules kara sākšanu.

Šis Konstantīns Simonovs nebija vis parasts dzejnieks, bet Staļina mīlulis un runāja tikai to, kas vajadzīgs vadonim, turklāt — īstajā brīdī. Un sekas, lūk, kādas: ģenerālmajora I. S. Bezuglija 5. gaisa desanta korpusā Daugavpilī un pulkveža Terentija Parafilo 1. jūras kājnieku brigādē Liepājā 1941. gada maijā pēkšņi parādījās īpaši daudz Konstantīna Simonova daiļrades piekritēju: desanta bataljonu barakās ar dzejoli "Pulka biedri" bija aplīmētas visas sienas.

4

Bet atgriezīsimies pie stratēģiskās spēles.

Ir kāda smalka nianse…

Mūsu valstī pieņemts tā: parādās PSKP CK lēmums, piemēram, par stāvokli lopkopībā Rjazaņas apgabalā. Lēmums sākas ar rituālajām uzslavām: sasniegti lieli panākumi tur, tur un, lūk, tur. Uzslavām seko briesmīgais vārds "TOMĒR". Tālāk — sagrāve. Visi zināja, ka lēmuma ievaddaļa ir preambula, kurai nav nekāda sakara ar pamatsaturu. Tieši pretēji: jo vairāk uzslavu preambulā, jo šausmīgākas apsūdzības sagrāves pamatdaļā, jo briesmīgāki sodi gāžas pār vaininiekiem.

Ari tēvzemes kara mākslas pamatā ir šī tradīcija. Par karošanu vienīgi pretinieka teritorijā mūsu vadoņi runāja pavisam atklāti: "Un ienaidnieka zemē mēs ienaidnieku sakausim, izlejot maz asiņu, ar varenu triecienu." Ar to domāta "dziļā operācija", t. i., zibenskarš. Taču pirms šīm atklāsmēm vienmēr bija piebilde: ja ienaidnieks mums uzspiedīs karu. Reglamentā traktēts skaidri un gaiši: ja ienaidnieks uzbruks, Sarkanā armija pārtaps par visuzbrūkošāko no jelkad uzbrukušajām armijām.

Piebilde nevienu necentās mānīt. Vienmēr sanāca tā, ka ienaidnieks uzbruka tieši tajā brīdī, kad mums bija viss sagatavots viņa valsts iekarošanai. 1939. gada novembri mēs sakoncentrējām piecas armijas pie robežas ar Somiju, sagatavojāmies, un tad somi kā pēc pasūtījuma it kā vienu reizi izšāva no lielgabala… U11 tūlīt pat mūsu avīzēs eksplodēja minētās "taisnīgās dusmas": "Atvairīsim Somijas uzbrukumu!", "Dot pretsparu mēru zaudējušajiem iebrucējiem!", "Atbildēsim uz agresora uzbrukumu ar trīskāršu triecienu!", "Iznīcināsim neģēlīgo bandu!". Un pēc tam augstākā komandējošā sastāva sanāksmē 1940. gada decembrī nepārtraukti skanēja doma: Somija mums uzbruka, bet mums, nabadziņiem, bija jāat- kaujas. Šī doma tika iegrebta mūsu historiogrāfijā, ideoloģijā un literatūrā. Piemērs: stāstu krājums par padomju tanku izveidotāju Konstruktor boje- vih mašin (Ļcņingrada: Ļenizdat, 1988). Tādā grāmatā, kad turklāt aiz ritējis pusgadsimts, varētu gan aprobežoties ar stāstu par novatora darba varonību, par drosmīgiem tehniskiem risinājumiem, bet par pārējo paklusēt. Tomēr ne: "1939. gada 31. novembri Sarkanā armija ķērās pie atbildes pasākumiem, sākās padomju—Somijas karš." (91. lpp.)

Gatavošanās uzbrukumam Vācijai notika, ievērojot tos pašus noteikumus. Mūsu stratēģi, noslēpumaini smaidot, teica: ja ienaidnieks mums uzspiedīs karu, mēs būsim spiesti atkauties viņa teritorijā.

Tieši tā bija veidoti ari stratēģiskās spēles uzdevumi: 1941. gada 15. jūlijā Vācija uzbrūk Padomju Savienībai, vācu spēki ielauzušies 70—120 kilometru padomju teritorijas iekšienē, bet līdz 1941. gada 1. augustam tiek atstumti sākotnējās pozīcijās (RGVA, 37977. fonds, 5. apraksts, 564. lieta, 32.—34. lapa). Tāds ir sākuma uzstādījums. Tā ir piebilde, kurai ar pašu spēli nav nekā kopīga. Kā "rietumnieki" uzbruka, kā izdevās viņus apstādināt un izsist no mūsu teritorijas, par to uzdevumā nav ne vārda. Tam arī nav nozīmes. Galvenais, ka uzbruka viņi, bet mēs viņus izmetām sā- kumpozīcijās viņpus valsts robežai. Lūk, tieši no šī brīža, t. i., no mūsu valsts robežas, sākas stratēģiskā spēle. No šī brīža tiek izvērsti Sarkanās armijas "atbildes pasākumi" Austrumprūsijā.

Staļinu, Zukovu un visus pārējos absolūti neinteresēja vācu armijas iebrukums mūsu teritorijā un agresijas atvairīšana. Viņus interesēja kas cits: kā veicama karadarbība no valsts robežas līnijas. Lūk, un tas arī bija pirmās spēles tēmas pamatā.

Un, ja spēles noteikumu preambulā rakstīts, ka vācu armija iebrukuši un pavirzījusies uz priekšu, tad Zukova nopelnu rajā nav. Tādi noteikumi. Tos nerakstīja Zukovs. Lai iebruktu un pavirzītos padomju teritorijā, Zukovam, kurš spēlēja vācu stratēģa lomu, nebija ne jāprāto, ne jāpieņem lēmumi. Ja Zukova vietā ieceltu citu ģēniju, joprojām darbotos tā pati preambula: ienaidnieki uzbrukuši un pavirzījušies par dažiem desmitiem kilometru mūsu valsts iekšienē. Tieši tāpat arī Pavlovam, kurš tēloja padomju karavadoņa lomu, nebija jāprāto, kā atsist iebrukumu. Par to visu īsumā izstāstīts ievada daļā, un uz lietu tas neattiecas.

Ja tomēr pieņemam, ka stratēģiskās spēles gaitā ģeniālais Zukovs pavirzījās uz priekšu Padomju Savienības teritorijā, jāatceras, ka viņu tūlīt pat ātri un bez piepūles atmeta uz sākotnējām pozīcijām.

5

Zukova stāstā par stratēģisko spēli iezagušās šādas neprecizitātes.

Zukovs stāsta: "Pavlovs, kurš komandēja Rietumu kara apgabalu, spēlēja mūsējo pusē, komandēja "sarkanos", mūsu Rietumu fronti. Dienvidrietumu frontē viņam palīdzēja Šterns." Šeit ir dubults izkropļojums. Pavlovs, tāpat kā Zukovs, sākumā komandēja vienu pusi, pēc tam — otru.

Otrkārt, Šterns nepalīdzēja Pavlovam, un Pavlova komandā viņa nebija. Pirmajā spēlē Šterns bija Zukova komandā, komandēja 8. vācu armiju, bet otrajā spēlē Šterns nepiedalījās.

Zukovs vēstīja: "Paņēmis reālos sākotnējos datus par pretinieku — vācu spēkiem…" Zukovs kļūdījās. Pēc spēles noteikumiem, Zukova vadītajiem vācu spēkiem Austrumprūsijā bija 3512 tanku un 3336 kara lidmašīnas. Īstenībā Hitlera armijai nebija tik daudz tanku un lidmašīnu ne Austrumprūsijā, ne visā padomju—Vācijas frontē no Ziemeļu Ledus okeāna līdz Melnajai jūrai. Spēles laikā Zukovam Austrumprūsijā un okupētajos Polijas apgabalos vācu divīziju skaits bija divas reizes lielāks, nekā tas vāciešiem bija īstenībā.

"Es, komandējot "zilos", attīstīju operāciju tieši tajos virzienos, kuros vēlāk to attīstīja vācieši. Veicu galvenos triecienus tur, kur viņi pēc tam tos veica." Šeit mūsu stāstnieks atkal ir aizrāvies. 1993. gadā Krievijas kara vēsturnieku grupa uzrakstīja oficiālu izziņu par minētajām spēlēm. Grupu vadīja Krievijas galvenais armijas kara vēsturnieks ģenerālmajors V. A. Zolotarjovs, profesors, zinātņu doktors. Lūk, 23 vadošo ekspertu oficiālais slēdziens: "1941. gada janvārī IIKKA komandējošā sastāva operatīvi stratēģiskā daļa izspēlēja uz kartes tādu karadarbības variantu, ko reālie "rietumnieki", t. i., Vācija, neplānoja." (Nakanuņe voini, 389. Ipp.)

Bet Zukovam nav miera. Atminēsimies viņa teikto: "Grupējumi izvietoti tā, kā tic vēlāk izvietojās kara laikā. Mūsu robežu konfigurācija, apvidus, apstākļi — viss mani uzvedināja uz tādiem risinājumiem, uz kādiem vēlāk tic uzvedināja vāciešus. Spēle ilga aptuveni astoņas diennaktis. Spēles vadība mākslīgi palēnināja "zilo" pārvietošanās tempu, piebremzēja to. Taču "zilie", sākoties astotajai diennaktij, bija aizvirzījušies līdz Baranoviču rajonam, turklāt, atkārtoju, ar mākslīgi palēninātu pārvietošanās tempu."

Es par šo nestrīdēšos. Vārds ekspertiem: "Abās spēlēs pušu karadarbība Brcstas, Baranoviču ("rietumnieku" Austrumu fronte) un Brestas, Varšavas ("austrumnieku" Rietumu fronte) virzienos netika izspēlēta." (Turpat.)

Žukovs iekarsis stāsta, kā spēles vadība mākslīgi bremzējusi viņa uzvaras maršu uz Baranovičiem, bet izrādās, ka Žukovs nelauzās uz Baranovi- čiem un neviens viņa straujo uzbrukumu nepalēnināja, jo vācu karaspēka darbība padomju teritorijā vispār netika izspēlēta. •

Pirmās spēles rezultāts: cīņa notika likai Austrumprūsijas teritorijā un Vācijas okupētajā Polijas teritorijā. Pavlovs uzbruka, Žukovs aizstāvējās. "Daudzās grāmatās un rakstos tiek apgalvots: šajā spēlē G. K. Žukovs it kā visu izplānojis un īstenojis tā, kā to pēc pusgada izdarīja vācieši, 1111 līdz astotajai diennaktij "rietumnieku" Ziemeļaustrumu fronte nonāca teju līdz Baranovičiem. Viss bija pavisam citādi: "austrumnieku" (D. Pavlovs) Ziemeļrietumu fronte, pildot uzdevumu — līdz 1941. gada 3. septembrim nonākt Vislas lejtecē, 1. augustā sāka uzbrukumu un pirmajās tā dienās forsēja Ncmunu, iegūstot Suvalku izvirzījumu (aplencot uz tā lielu "rietumnieku" grupējumu), bet kreisajā spārnā pārrāva G. Žukova vadīto fronti. Uzbrukumā tika iesaistīta kavalērijas mehanizētā armija, kura 13. augustā nonāca rajonā, kas atrodas 110—120 kilometru uz rietumiem no PSRS Valsts robežas." (Izvestija, 1993. gada 22. jūnijs)

Tātad nevis Žukovs dzina Pavlovu, ber Pavlovs — Žukovu. Tiesa, pēc tam Žukovs no rezervēm savāca spēcīgu grupējumu un veica pretuzbrukumu.

Ar to pirmā spēle beidzās. Spēles vadība sliecās par neizšķirtu rezultātu ar atrunu, ka Žukova stāvoklim ir lielākas priekšrocības.

Tā tika nolemts nevis tāpēc, ka Žukovs būtu atradis kādus ģeniālus risinājumus, bet gan tādu iemeslu dēļ, kuri nav atkarīgi no Žukova talantiem.

Pirmkārt, Žukovs aizstāvējās, 1111 tas vienmēr ir vieglāk nekā uzbrukt. Otrkārt, veicot uzbrukumu Austrumprūsijai, Pavlovs bija spiests forsēt vairākas ūdeņiem bagātas upes to lejtecē. Pavlovam upes ir šķēršļi, Zukovam — izdevīgas līnijas aizsardzībai. Turklāt Austrumprūsija ir sašķērēta ar daudziem kanāliem un dziļiem grāvjiem, kas ir šķēršļi uzbrucēju tanku darbībai.

Treškārt, Austrumprūsija tika nocietināta gadsimtiem. Katrā viensētā ir izturīgas akmens ēkas ar pagrabiem, klētīm, katru pagalmu ieskauj augsta un varena siena. Tas ir izdevīgi tiem, kuri aizsargājas, un neizdevīgi uzbrucējiem. Austrumprūsijā ir neskaitāmi cietokšņi un pilis. Kēnigsberga ir viens no visspēcīgākajiem cietokšņiem pasaulē, zem šīs cietokšņpilsētas atrodas vēl otra pilsēta — pazemes. Austrumprūsija ir aizsargāta ar gandrīz neieņemamu nocietinātu rajonu ķēdi, ko uzbūvēja Otrā pasaules kara priekšvakarā.

Ņēmusi to visu vērā, spēles vadība secināja: "Sarkanās armijas pamat- karaspēku izvēršana Rietumos ar galveno spēku grupējumu pret Austrum prūsiju un Varšavas virzienā rada nopietnas bažas, ka cīņa šajā frontē var novest pie ilgstošām kaujām." (VIZ, 1992, Nr. 2, 22. lpp.)

Bez visa cita Zukova rīcībā spēles laikā bija nepamatoti liels daudzums vācu spēku, kuru īstenībā tur nebija. Spēles noslēgumā Zukovs prettriecienam savāca karaspēku, kura nemaz nebija. Tikai tas glāba Zukovu no pilnīgas un kaunpilnas sakāves. Reālos apstākļos Pavlovs iegrūstu Zukovu Baltijas jūrā.

7

Neticamais ir tepat līdzās.

Zukova fantastiskos stāstus, kā viņš paredzējis vāciešu plānus un grāvis Pavlovu, mūsu propaganda atkārtojusi tūkstošiem reižu un visaugstākajā līmenī. Par augstākā komandējošā sastāva sanāksmi un stratēģiskajām spēlēm mūsu maršali un ģenerāļi rakstījuši neskaitāmas reizes. Lūk, tipisks piemērs. Uzstājas armijas ģenerālis A. M. Majorovs: "Plānotās operatīvi stratēģiskās spēles mērķis bija pārbaudīt Sarkanās armijas spējas atvairīt sagaidāmo fašistu agresiju… Armijas ģenerāļa G. K. Zukova izstrādātajā "uzbrukuma" plānā bija ņemti vērā visi fašistiskās Vācijas militārā potenciāla saskaitāmie, Rietumos iegūtā vērmahta "zibenskara" pieredze. Un jāteic, ka "sarkanajiem" — pusei, kura aizsargājās un kuru spēles gaitā pārstāvēja mūsu Bruņotie spēki, bija jāpieliek ne mazums pūļu, lai apturētu "zilo" uzbrukumu." ( VIZ, 1986, Nr. 12, 41. lpp.)

Nē, biedri Majorov, Žukovs neizstrādāja nekādus vācu uzbrukuma plānus un neņēma vērā nekādus Vācijas militārā potenciāla saskaitāmos. Un "sarkano" pusei vispār nevajadzēja nekādas pūles, lai apstādinātu Žu- kova uzbrukumu 1111 aizmestu viņu sākotnējās pozīcijās, bet pēc tam — daudz tālāk uz Rietumiem.

Žukovs meloja par savām uzvarām, bet tādi mūsu maršali un ģenerāļi kā armijas ģenerālis Majorovs demonstrēja pilnīgi neticamu muļķību. Viņi klausījās liclībniekā, atkārtoja un iznēsāja pa pasauli viņa brīnumainos stāstus.

Man ir jautājums: vai armijas ģenerālis Majorovs šīs spēles materiālus ir vai nav lasījis? Un vai citi maršali un ģenerāļi ir lasījuši?

Iztēlosimies mūsu moderno karavadoni ar četrām zvaigznēm vai pat ar pirmā lieluma zvaigznēm uzplečos. Lūk, stratēģis raksta, ka Žukovs paredzējis vāciešu plānus. Vai tiešām nav interesanti iedziļināties detaļās? Vai tiešām nav intereses pieprasīt no arhīviem dokumentu 1111 pašam to izlasīt? Bet, ja dokumenti ir slepeni, jāprasa valsts vadībai paskaidrojumi: dižais ģēnijs paredzējis, kāpēc mēs slēpjam pareģojumus?

Ja pieņemam, ka mūsu maršali un ģenerāļi nav lasījuši stratēģiskās spēles materiālus, stratēģis Majorovs un vesels pulks līdzīga kaluma karavadoņu parādās visai dīvainā gaismā. Valsts augstākā militārā vadība tic, ka diženais Žukovs paredzēja vāciešu plānus, viņi visi to zina, visi atkārto, bet neviens pats dokumentus rokās nav turējis, detaļās nav iedziļinājies, neviens nav interesējies, kā tas Žukovam izdevās.

Toties, ja pieņemam, ka armijas ģenerālis Majorovs un tādi paši stratēģi kā viņš ir iepazinušies ar spēles dokumentu saturu, bet stāsta ko pretēju tam, kas atrodas dokumentos, tas nozīmē, ka viņi nav ne ģenerāļi, ne maršali, bet bezprincipu aģitatori un bļauri, kuri par attiecīgu samaksu stāsta visu, ko tiem pasūta.

Taču smieklīgākais ir priekšā. Armijas ģenerālis sacerēja rakstu (vai ari viņa vietā kāds to uzrakstīja), kad sanāksmes un stratēģiskās spēles materiāli bija slēgti ar attiecīgajiem grifiem. Tad 1992. gadā materiāli kļuva pieejami, slepenības grifs noņemts, un oficiālie kara vēsturnieki precīzi secināja: "Ne sanāksmē, ne spēlēs to dalībnieki pat necentās izskatīt situāciju, kas varētu izveidoties sākuma operāciju laikā pretinieka uzbrukuma gadījumā. Tāpēc apgalvojumam, ka spēli rīkoja, lai "noslīpētu noteiktus jautājumus, kas saistīti ar karaspēku darbību kara sākuma posmā", nav pamata. Šie jautājumi nebija iekļauti spēļu mācību mērķos un tāpēc netika izskatīti." (Nakanuņe voini, 389. lpp.)

Tomēr leģenda, ka Zukovs iepriekš paredzējis plānu "Barbarosa", ir dzīva.

1996. gadā uzstājas ģenerālmajors A. Borščovs, vēstures zinātņu kandidāts, Ģenerālštāba Kara akadēmijas Kara vēstures un kara mākslas katedras priekšnieka vietnieks, un stāsta pārsteidzošas lietas: "Par vēl vienu Žukova augsto intelektuālo potenciālu apstiprinošu pirmskara posma notikumu kļuva kara spēles, kas risinājās 1941. gada janvārī. Pirmajā spēlē viņš darbojās "rietumnieku" pusē ar nolūku pārbaudīt, vai valsts robežas aizsardzības un kara sākuma periodā paredzētais karaspēka darbības plāns ir īstenojams. Pieņemtajā risinājumā Georgijs Konstantinovičs būtībā iepriekš paredzēja fašistiskās Vācijas virspavēlniecības agresīvos plānus ziemeļrietumu virzienā un, prasmīgi izmantojot esošos spēkus un līdzekļus, izcīnīja pārliecinošu uzvaru pār "sarkanajiem"." (Krasnaja zvezda, 1996. gada 15. jūnijs)

Mani aicina rakstīt grāmatas, balstoties nevis uz publiski pieejamiem avotiem, bet uz arhīviem. Paldies, ņemšu vērā. Bet, lūk, mūsu priekšā ir ģenerālmajors, profesionāls vēsturnieks. Amats viņam ļauj izmantot visus arhīvus. Bet viņš nez kādēļ raksta, neizmantojot arhīvus. Ģenerālim Bor- ščovam ir amata pienākums lasīt avīzes un žurnālus, starp tiem Vojenno- istoričeskij žurnal. Šo žurnālu izdod Krievijas Ģenerālštābs. Bet, redziet, Ģenerālštāba Kara akadēmijā to nelasa. Lai gan Vojenno-istoričeskij žurnal 1992. gadā atmaskoja Žukova lielīgos sagudrojumus.

Ģenerālim Borščovam ir darba pienākums lasīt grāmatas par karu, kas iznāk Krievijas galvenā kara vēsturnieka ģenerāļa V. A. Zolotarjova vispārējā redakcijā. Tāda grāmata iznāca. Un tajā ir atmaskots Žukova neticamo stāstu sacerētājs.

Taču Kara vēstures un kara mākslas katedrā nelasa pat Krievijas oficiālo kara vēsturnieku darbus. Tur studē kara vēsturi, balstoties uz stratēģijas liellbnieka izdomājumiem.

Lūk, uzstājas ģenerālpulkvedis V. Bariņkins un stāsta par Zukova traģēdiju: "Būdams tiešs notikumu dalībnieks, G. K. Zukovs sāpīgi uztvēra to, ka pēdējos gadu desmitos mūsu kara zinātnei nav izdevies radīt oriģināldarbus, kas patiesīgi atspoguļotu Lielā Tēvijas kara notikumus." (Krasnaja zrezda, 1996. gada 31. maijs)

\

Pēc tik sāpīgiem pārdzīvojumiem tad nabaga Žukovs nolēma patiesīgi pastāstīt, kā kara priekšvakarā viņš pareģoja vāciešu plānu "Barbarosa".

9. NODAĻA

UZ BUDAPEŠTU!

Spriežot pēc abu spēļu būtības, Sarkanās armijas virspavēlniecība tajās pilnveidoja savu prasmi uzbrukt, nevis aizsargāties.

P. Bobiļevs Izvesti ja, 1993. gada 22. jūnijs

1

Vācu un padomju ģenerāļu rīcība ir gandri/, spoguļattēls. Vācijā tika spēlētas tādas pašas spēles. Tiesa, vienu mēnesi agrāk. Taču laika starpība padomju un vācu virspavēlniecības darbībās lēnām saruka.

1940. gada 29. novembri Berlīnē sākās lielā stratēģiskā spēle uz kartes. Spēles vadītājs — sauszemes spēku Ģenerālštāba pirmais oberkvartir- mcistars ģenerālmajors Fridrihs Pauluss. Atšķirība tāda, ka Maskavā notika divas spēles, bet Berlīnē — viena, taču tā bija sadalīta trijos posmos.

Pirmais posms — vācu karaspēka iebrukums PSRS teritorijā un pierobežas kaujas.

Otrais posms — vācu karaspēka uzbrukums līdz līnijai "Minska— Kijeva".

Trešais posms — kara pabeigšana un Sarkanās armijas pēdējo rezervju, ja tādas atklātos austrumos no līnijas "Minska—Kijeva", sakaušana.

Katram spēles posmam sekoja analīze. Visu spēles posmu kopējā analizēšana beidzās 1940. gada 13. decembri. Pēc 19 dienām stratēģiskās spēles sākās Maskavā, otra no tām, kā tagad zinām, tika veiksmīgi pabeigta 1941. gada 11. janvārī.

Vēsturi raksta uzvarētāji. Vērmahta arhīvus sagrāba Sarkanā armija, un mūsu vēsturnieki parādīja visai pasaulei Vācijas imperiālisma agresīvo būtību: lūk, kādi viņiem bija nodomi! Bet mūsu arhīvi bija cieši aizslēgti. Tas ļāva propagandistiem un aģitatoriem runāt, ka padomju ģenerāļi, admirāļi, maršali un pats biedrs Staļins slimo ar smagu hronisku miera mīlestību. Šo stāvokli Vojenno-istoričeskij žurnal (1990, Nr. 1, 58. Ipp.) aprakstīja tā: "Padomju Savienība — miermīlīga, no sava pacifisma vēl nepamodusies, neraugoties uz tikko Somijā beigušos karu."

Biedra Staļina un pārējo biedru miermīlīgums un pacifisms izraisa nožēlu un līdzjūtību, taču, uzmanīgi pārskatot, jebkurš lasītājs izglītoto biedru un dižo varoņu stāstos var uziet teju nemanāmus negludumus un pretrunas. Tas tad arī norāda, ka ne jau viss ir tā, kā mums tagad stāsta.

Piemērs. Iznāk oficiāls darbs Istorija sovetskoi vojennoi misfi. To sagatavoja PSRS Zinātņu akadēmija un PSRS Aizsardzības ministrijas Kara vēstures institūts (Maskava: Zinātne, 1980). Šajā darbā (142. Ipp.) tiek paziņots: "1941. gada janvārī risinājās divas operatīvi stratēģiskās spēles uz kartes (no 2. līdz 6. janvārim un no 8. līdz 11. janvārim). Tika izspēlēts kara sākumposms: "rietumnieku" uzbrukuma variants un "austrumnieku" aizsardzība."

Kopš 50. gadu vidus izskanējuši daudzi paziņojumi, ka 1941. gada janvāri "austrumnieki" risināja "rietumnieku" agresijas atvairīšanas jautājumus. Mēs esam pieraduši bez šaubīšanās ticēt stāstiem par mūsu iedzimto miermīlīgumu. Taču vajadzētu pievērst uzmanību pavisam nemanāmam sīkumiņam. Visos oficiālajos pētījumos ir runa par divām spēlēm, bet Zukova memuāros vēstīts, ka bijusi tikai viena spēle. Mūsu oficiālajiem vēsturniekiem vajadzēja norādīt Žukovam uz neprecizitāti vai meklēt kļūdu savos pētījumos. Taču viņi to nez kādēļ nedarīja. Lūk, akadēmiķis Anfilovs informē, ka viņam bijušas vairākas ilgas sarunas ar Žukovu, un Zukovs viņam esot pavēstījis daudzas interesantas lietas par pirmskara laiku un kara sākumu. Pieņemsim. Anfilovs pats raksta par divām operatīvi stratēģiskajām spēlēm (Bessmertnijpodvit). Maskava: 1971, 137. ipp.). No Zukova grāmatas līdz Anfilova grāmatas iznākšanai laika starpība — divi gadi. Sanāk, ka maršals un akadēmiķis gandrīz vienlaikus vēstī pasaulei atšķirīgas notikumu versijas. Anfilovam — divas, Žukovam — viena spēle. Tūlīt pat maršals un akadēmiķis satiekas, kopā dzer tēju un runā par augstām matērijām. Lūk, akadēmiķim Anfilovam ir izdevība izmantot brīdi: Georgij Konstantinovič, pēc manām ziņām, bija divas spēles, bet jūs rakstāt par vienu? Kuram no mums nav taisnība? Tiksim nu skaidrībā.

Un arī Zukovam nenāktu par ļaunu spert soli pretī. Stāvoklis prasa. Viņš ir diženākais 20. gadsimta karavadonis, viņa priekšā akadēmiķis Anfilovs — dižākais eksperts kara sākumposma jautājumos. Zukovam kaut vai intereses pēc derēja izlasīt Anfilova grāmatu un izlasījušam izrādīt izbrīnu: es atceros tikai vienu spēli, bet jūs, godājamais, rakstāt par divām. Meklēsim kopā patiesību!

Bet patiesību nemeklēja. Nedz kopā, nedz atsevišķi. Pretrunas savos nemirstīgajos sacerējumos viņi nemanīja un novērst nesteidzās.

Kāpēc tā?

Tāpēc, ka atšķirības bija tikai sīkumos, bet par galveno — spēles (vienas vai divu) aizsardzības ievirzi meloja abi. Un nedz vienam, nedz otram, nedz veselam nomenklatūras meļu baram nešķita prāta darbs iedziļināties sīkumos un vandīties notikumu detaļās.

Pagāja gadi, uzpeldēja šo spēļu detaļas, un abi, diženākais karavadonis un diženākais kara sākumposma pētnieks, nokļuva, maigi sakot, melīgas informācijas izplatītāju rindās.

Tomēr arhīva dokumenti, lai cik liela būtu to caursišanas spēja, nespēj uzveikt iesīkstējušus vērtējumus un viedokļus. Septiņus gadus pēc stratēģisko spēļu materiālu atslepenošanas uzstājas mans izsenais oponents, Krama)a zvezda galvenā redaktora vietnieks pulkvedis Vitālijs Ivanovičs Morozs. Viņš, kā ierasts, kaunina mani un stāsta izbrīnītajiem lasītājiem, ka RKKA Ģenerālštābā katram gadījumam vajadzēja rīkot spēles ar uzbrukuma ievirzi, taču tādas nerīkoja. Tā vietā stratēģiskajās spēlēs strādāja tikai pie agresijas atvairīšanas variantiem (Krasnaja zvezda, 2000. gada 13. janvāris). Ko tādu būtu piedodami rakstīt laikā, kad arhīvi vēl nebija pieejami. Taču ziņas par stratēģiskajām spēlēm jau sen izkritušas no slepeno saraksta, mēs sen zinām, ka par aizsardzību šajās spēlēs neviens pat neieminējās. Tika strādāts tikai pie jautājumiem par Eiropas sagraušanu un asiņainās komunistiskās diktatūras iedibināšanu visā kontinentā. Bet izdevumā Krasnaja zvezda to nezina. Un neviens no Krasnaja zvezda lasītājiem nepauž sašutumu par Krievijas Aizsardzības ministrijas centrālā izdevu ma neinformētību.

Izlasījis pulkveža Moroza paziņojumu, metos rakstīt viņam vēstuli. Gribēju paskaidrot galvenā redaktora vietniekam, ka viņš nodarbojas ar smadzeņu skalošanu saviem lasītājiem un arī pats ir šādas skalošanas upuris. Bet tad es sapratu, ka šeit ir darīšana nevis ar smadzeņu skalošanu daudzu gadu garumā, bet tieši pretēju procesu.

Vitālij Ivanovič, speciāli jums es stāstu par otro stratēģisko spēli, bet jūs pats izlemiet, kādas spēles mūsu karavadoņi spēlējuši 1941. gada janvāri.

2

Pirmā no abām spēlēm bija izšķirošā. "Pirmo spēli analizēja valsts augstākās politiskās vadības līmenī." (Ģenerālmajors V. Zolotarjovs. Krasnaja zvezda, 1990. gada 27. decembris)

"Valsts augstākā politiskā vadība" — tas ir Staļins. Viņš uzmanīgi sekoja pirmās spēles gaitai un pārliecinājās, ka Austrumprūsijā var iestigt. Tāpēc uzreiz pēc pirmās spēles Staļins nolēma: triecienu Eiropai veiksim nevis no Poļesjes ziemeļpuses, bet gan no dienvidpuses, t. i., nevis no Baltkrievijas un Baltijas, bet gan no Ukrainas un Moldāvijas teritorijas.

Interesanti, kā Zukovs apraksta pirmās spēles analizēšanu: "Par spēles gaitu ziņoja Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis K. A. Mereckovs. Kad viņš minēja datus par pušu spēku samēriem un "zilo" pārsvaru spēles sākumā, īpaši tanku un lidmašīnu skaita ziņā, J. V. Staļins, būdams sarūgtināts par "sarkano" neveiksmi, pārtrauca viņu, paziņojot:

— Neaizmirstiet, ka karā ir svarīgs ne tikai aritmētiskais pārsvars, bet arī komandieru un karaspēku prasmes." (Vospominaņija i razmišļeņija, 193. lpp.)

Zukova stāstīto var saprast tikai šādi: Mereckovs it kā ziņojis Staļinam, ka vāciešiem gan spēlē, gan reālajā dzīvē ir vairāk tanku un lidmašīnu. Bet Staļins sarūgtināts atbildējis: pats zinu, taču ne jau tas, ne aritmētiskais pārsvars, bet gan komandieru un karaspēku prasmes ir noteicošais.

Bet Mereckovs neko tādu nevarēja teikt, tāpat kā Staļins tā nevarēja atbildēt, jo abi zināja, ka Sarkanā armija tanku, lidmašīnu, artilērijas skaita ziņā ir vairākas reizes lielāka par Hitlera armiju. Sarkanajai armijai bija pārākums gan dzīvē, gan stratēģiskajā spēlē. Pēc spēles noteikumiem, "zilajiem" ("rietumniekiem") bija 3512 tanku un 3336 lidmašīnas, bet "sarkanajiem" ("austrumniekiem") — 8811 tanku un 5652 lidmašīnas. Tāpēc Mereckovs nevarēja ziņot Staļinam par "zilo" pārsvaru spēles sākumā. Un Staļins nebija sarūgtināts par "sarkano" neveiksmi, jo "sarkanie" Pavlova vadībā pārrāva "zilā" Zukova fronti divās vietās, Suvalku rajonā aplenca prāvu Zukova karaspēka grupējumu un divpadsmitajā operācijas dienā veica karadarbību Austrumprūsijas teritorijā 110—120 kilometru attālumā uz rietumiem no PSRS valsts robežas.

Žukovs turpina:

"— Kādi iemesli ir "sarkano" puses neveiksmīgajai darbībai? — Staļins jautāja.

D. G. Pavlovs centās tikt cauri ar joku, sakot, ka karaspēlēs tā mēdz būt. So joku J. V. Staļins uztvēra ar acīmredzamu nepatiku." (Vospominaņija i razmišļeņija, 193. lpp.)

Atstāsim visus šos dialogus uz Zukova sirdsapziņas.

3

No 8. līdz 11. janvārim notika otrā stratēģiskā spēle, kuru Zukovs aizmirsa. Preambula bija visai līdzīga: Padomju Savienība dzīvo mierīgu dzīvi un par karu nedomā, ļaunie ienaidnieki uzbrūk miermīlīgajai Padomju Savienībai, taču šoreiz nevis no Austrumprūsijas, bet no Ungārijas un Rumānijas teritorijas. Saskaņā ar otrās spēles uzdevumu Vācijas un tās sabiedroto karaspēki iebrūk padomju teritorijā 1941. gada 1. augustā. Tomēr tie ātri tiek atsisti sākotnējās pozīcijās. Turklāt līdz 8. augustam "austrumnieki" ne rikai izsit "rietumniekus" no savas teritorijas, bet arī pārceļ karadarbību 90—180 kilometru pretinieka teritorijas iekšienē un ar labējā spārna armijām nonāk līdz Vislai 1111 Donavai.

Laika ziņā dalījums ir šāds: satracinātie ienaidnieki pēkšņi uzklūp mūsu valstij un divas dienas veiksmīgi dodas uz priekšu. Trešajā dienā mūsu spēki Zukova vadībā pretiniekus apstādina, vēl divas dienas vajadzīgas, lai ienaidniekus no savas teritorijas izmestu. Pēc tam divu dienu laikā, līdz 7. augusta vakaram, mūsu karaspēki pa naidnieka zemi noiet 90—180 kilometru. Uzbrukuma temps 45—90 kilometri diennaktī, bet tas viss ir tikai priekšvārds. Patiesību sakot, spēle sākās jau pretinieka teritorijā, 90—180 kilometru uz rietumiem no Padomju Savienības valsts robežas. Spēles saturs — Sarkanās armijas "atbildes operācijas" Vācijā, Cehoslo- vākijā, Ungārijā un Rumānijā.

Abās spēlētāju grupās bija notikušas nenozīmīgas izmaiņas. Daži ģenerāļi no Pavlova grupas bija pārlikti Zukova grupā, un otrādi. Vairāki ģenerāļi nepiedalījās otrajā spēlē. Viņu vietā spēlēja citi. Taču galvenie pretinieki nemainījās. Tagad Žukovs, komandējot padomju karaspēku, veica "atbildes triecienu" ienaidnieka teritorijā, bet Pavlovs, komandējot vācu un ungāru karaspēku, centās atvairīt padomju uzbrukumu.

vSajā spēlē bija jauninājums. Sarkanās armijas "atbildes triecienu" šoreiz atvairīja nevis viena, bet divas pretinieku frontes. Vācijas un Ungārijas karaspēku komandēja tanku spēku ģenerālpulkvedis D. G. Pavlovs, Rumānijas karaspēku — ģenerālleitnants F. I. Kuzņecovs.

F. I. Kuzņecovs sanāksmē Maskavā ieradās kā Ziemeļkaukāza kara apgabala komandieris. Uzreiz pēc pirmās spēles viņu iecēla par Baltijas īpašā kara apgabala komandieri. Viņš vēl nebija stājies amatā, vēl nav nonācis jaunajā dienesta vietā, bet viņam pavēl spēlēt lomu otrajā spēlē — komandēt Rumānijas karaspēku…

Kā to saprast? Ja Kuzņecovs reālajā dzīvē tikko iecelts komandēt padomju spēkus Baltijā, kāpēc spēlē viņu norīko komandēt Rumānijas spēkus? Tas ir pavisam cits ģeogrāfiskais apvidus, cits stratēģiskais virziens. Kuzņecovs tur nekad nav dienējis, un pārskatāmā nākotnē viņam paredzams dienests Baltijā. Kādēļ gan stratēģiskajā spēlē rumāņu ģenerāļa lomā neieceļ kādu no mūsu ģenerāļiem, kuri dien uz robežas ar Rumāniju un pārzina šo rajonu un Rumānijas armiju? Tas ir dīvaini. Taču tikai pirmajā acumirklī. Tieši minētais Kuzņecova norīkojums mums pēkšņi atver acis, un mēs redzam Staļina ieceres žilbinošo skaistumu.

4

Mums bija vairāki jautājumi. Kāpēc jārīko nevis viena, bet divas spēles? Kāpēc padomju spēkus šajās spēlēs nokomandēja Ģenerālštāba priekšnieks? Kāpēc pretinieka karaspēku nekomandēja GRU priekšnieks? Kāpēc šīs lomas tēloja kara apgabalu komandieri? Kāpēc Zukovs un Pavlovs mainījās lomām?

Loma, kuru otrajā spēlē spēlēja Baltijas īpašā kara apgabala komandieris, ir atslēga, lai saprastu visu notiekošo.

Viss ir vienkārši un bezgala loģiski.

Loģika ir šāda. Poļesjc atrodas teritorijā starp Baltijas un Melno jūru. Tur viscaur ir nepārejams purvs. Poļcsje ir lielākais purvu apvidus Eiropā un, iespējams, arī visā pasaulē. Poļesjc nav izmantojama karaspēka masveida pārvietošanai un karadarbībai. Poļesjc sadala karadarbības teātri Rietumos divos stratēģiskajos virzienos. Galvenais stratēģijas princips — koncentrācija. Tiekšanās būt stipriem visās vietās noved pie spēku sadrumstalošanas un vārguma kopumā. Ja centīsimies būt vienlīdz spēcīgi gan Poļesjcs ziemeļpusē, gan dienvidpusē, mēs vienkārši sašķelsim spēkus divās daļās. Tā nedrīkst darīt. Tāpēc vienā stratēģiskajā virzienā jākoncentrē galvenie spēki un jāveic izšķirošais trieciens, bet otrajā — palīgtrieciens.

Un, lūk, jautājums: kuru virzienu uzskatīt par galveno, kuru — par otršķirīgo? Strīdi par to nekad nav rimušies. Abiem variantiem ir gan savi plusi, gan mīnusi.

Iebrukums Poļesjes ziemeļpusē — tiešs trieciens Berlīnei, taču… — priekšā Austrumprūsija, supcrspēcīgi nocietinājumi, Kēnigsberga. U11 visa Vācijas armija.

Bet uzbrukums Poļesjcs dienvidpusē ir novirzīšanās sāņus, tas ir apvedceļš. Taču tas ir trieciens pa Vācijas naftas sirdi, kura gandrīz nekādi nav aizsargāta. Ar sintētisko degvielu vien tālu neaizbrauksi.

Tāpēc nolēma rīkot divas spēles, salīdzināt rezultātus un izvēlēties. Pirmajā spēlē pamatuzbrukumu Eiropai veica Poļesjes ziemeļpusē no Baltkrievijas un Baltijas teritorijas. Otrajā spēlē iebrukums Eiropā notiek 110 Ukrainas un Moldāvijas teritorijas.

Padomju stratēģi gatavoja iznīcinošu triecienu Eiropai. Vācijai šis trieciens varēja būt nāvējošs. To apzinājās gan Hitlčrs, gan viņa ģenerāļi. Esmu citējis daudz Hitlera paša un viņa ģenerāļu izteikumu par šo tēmu. Jebkurš interesents var atrast pārpārēm gan līdzīgu izteikumu, gan faktu, kas apliecina šo situācijas novērtējumu. Ja sakautu Vāciju, visa pārējā kontinentālā Eiropa nokaisītu Staļina tankus ziediem. Ja sakautu Vāciju, Staļina tankiem ceļš būtu atvērts līdz Atlantijas okeānam.

Ja galveno uzbrukumu veic Poļesjes ziemeļpusē, no Baltkrievijas un Baltijas, Rietumu īpašā kara apgabala (ZapOVO) tanku karaspēku ģenerālpulkvedis D. G. Pavlovs savāc visus uzvaras laurus sev, un viņa vārds tiek slavēts mūžīgi mūžos. Tāda pati slava sagaida Baltijas īpašā kara apgabala (PribOVO) komandieri ģenerālleitnantu F. I. Kuzņccovu. Taču Kijevas īpašā kara apgabala (KOVO) komandiera armijas ģenerāļa G. K. Zu- kova loma šajā gadījumā būtu otršķirīga. Vēl jo pieticīgāka būtu Odesas kara apgabala (OdVO) komandiera ģenerālpulkveža J. T. Cerevičenko loma.

Taču, ja uzbrukumu veic Poļesjes dienvidpusē, no Ukrainas un Moldāvijas teritorijas, visi lauri tiek Kijevas īpašā kara apgabala komandierim Žukovam 1111 daļēji — Odesas kara apgabala komandierim Cerevičenko. Bet ēnā tad paliktu apgabalu komandieri Baltkrievijā un Baltijā.

Un Staļins nolemj salikt par pretiniekiem tos, kuri ir ieinteresēti, lai Poļesjes ziemeļvirziens kļūst par galveno, pret tiem, kuri ir ieinteresēti pretējā variantā.

5

Galvenā uzbrukuma veikšanā no Baltkrievijas un Baltijas visvairāk ieinteresēts bija Rietumu īpašā kara apgabala komandieris ģenerālpulkvedis D. G. Pavlovs. Ja tā, — viņam galvenā loma pirmajā spēlē. Uzdevums: 110 Poļesjes ziemeļpuses ielauzties Austrumprūsijā.

Pavlova komanda bija veidota galvenokārt no PribOVO un ZapOVO ģenerāļiem. Šajā komandā ir PribOVO un ZapOVO štābu priekšnieki, viņu vietnieki, četri Baltijā un Baltkrievijā izvietoto armiju komandieri, PribOVO un ZapOVO WS komandieri. Viņiem visiem ir viena interese: lai Staļins izvēlas virzienu Poļesjcs ziemeļpusē par galveno kara virzienu.

Kam gan šāds variants vismazāk der? Tiem, kuru karaspēks atrodas dienvidos no Poļesjes, — KOVO un OdVO komandieriem. Viņiem Staļins uzdod atsist Pavlova iebrukumu Austrumprūsijā. Šīs komandas priekšgalā ir Kijevas īpašā kara apgabala komandieris armijas ģenerālis Zukovs. Viņa komandā — Odesas kara apgabala komandieris, KOVO štāba priekšnieks un citi ģenerāļi.

Abas komandas ir atšķaidītas ar citu kara apgabalu 1111 NKO [13] centrālā aparāta ģenerāļiem, tomēr pirmās komandas pamatkodolu veido ģenerāļi, kuru interesēs ir tas, lai virziens ziemeļos no Poļesjes kļūst par galveno, bet otrā komanda komplektēta 110 tiem, kuriem šāda izvēle galīgi nepatīk.

Otrajā spēlē viss ir otrādi. Tagad Staļins ļauj Zukovam un viņa komandai pierādīt, ka virziens dienvidos no Poļesjes ir daudz perspektīvāks. Tāpēc Zukova komandā mēs atkal redzam Odesas kara apgabala komandieri, KOVO štāba priekšnieku, divu armiju komandierus, kuru spēki atrodas Ukrainas teritorijā, Harkovas kara apgabala štāba priekšnieku un citus.

Skaidrs, ka ģenerāļiem, kuri dien Baltkrievijā un Baltijā, ļoti negribas, ka iebrukuma variants Eiropā 110 Ukrainas un Moldāvijas tiek izraudzīts par galveno. Tāpēc viņiem dod uzdevumu: apturiet Zukova iebrukumu Ungārijā, Rumānijā, Cehoslovākijā un Dienvidvācijā. Lūk, tāpēc komandēt Ungārijas un Rumānijas karaspēku Staļins pavēl ZapOVO un PribOVO komandieriem un viņu komandās pavēl iekļaut ZapOVO un PribOVO štābu priekšniekus, armiju komandierus, kuru spēki izvietoti Baltkrievijā un Baltijā.

Komandējot padomju spēkus, Žukovs otrajā spēlē veica triecienu Rumānijai un Ungārijai. Viņam te bija viegli uzbrukt.

Vispirmām kārtām šeit nav mūsdienīgi nocietinātu rajonu, kas līdzinātos tiem, kādi bija Austrumprūsijā. Žukovam bija nospiedošs aviācijas, tanku un desanta spēku pārsvars. Pirmajā spēlē Žukovs Austrumprūsijā aizstāvējās ar savā padotībā esošo vācu karaspēku. Bet otrajā spēlē Pavlovs un Kuzņecovs aizsargājās ar karaspēku, kurā puse karavīru bija rumāņi un ungāri. Viņu kaujas spējas, sagatavotība un bruņojums bija vājāks nekā vāciešiem.

Visbeidzot, spēles vadība izšķīrās par visai dīvainu rīcību. Žukovam — liels karaspēks, un viņš to komandē vienpersoniski. Bet Pavlovam — mazs karaspēks, tomēr pusi karaspēka Pavlovam atņem, un par tā komandieri ieliek Kuzņccovu, spēles noteikumos nenosakot padotību Pavlovam. Vienam spēcīgam Žukova padomju spēku grupējumam stājas pretī divi vāji grupējumi, kurus nošķirti komandē Pavlovs un Kuzņecovs. Pēc spēles noteikumiem, šiem grupējumiem nav kopējas virspavēlniecības. Spēles vadītāji maršalu Timošenko, Budjonnija, Kuļika un Sapošņikova personā jau sākumā nolika Pavlovu un Kuzņecovu zaudējumam lemtā situācijā. Visi četri spēli vadošie maršali sliecās par labu iebrukuma variantam Eiropā virzienā no Poļesjes dienvidpuses. Pie šāda paša lēmuma pēc pirmās spēles nonāca ari Staļins. Tāpēc otrajā spēlē, lai pilnīgi liii galīgi pārliecinātu Staļinu par dienvidu varianta izvēles pareizību, četri maršali tīšuprāt izveidoja Žukovam situāciju, kurā nevar zaudēt.

Reālajā dzīvē hitleriskās koalīcijas karaspēka vadīšanā nebija šādas nesaskaņotības. Vācijas un tās sabiedroto karaspēkiem domātie lēmumi rika pieņemti vienā centrā — Berlīnē. Bet stratēģiskajā spēlē Pavlovam un Kuz- ņecovam apzināti tika izveidota divvaldības sistēma. Pavlovs un Kuzņecovs bija izvēles priekšā: vai nu katru lēmumu pieņemt kopīgi un apspriešanā zaudēt laiku, kura nav, vai arī katrs pieņem savu lēmumu, — tad būs nesaskaņotība, labā roka nezinās, ko dara kreisā.

Staļins otrajā spēlē nepiedalījās un neanalizēja to, jo bija savu izvēli izdarījis jau pēc pirmās spēles. Staļins jau bija izlēmis: iebrukums Eiropā jāveic Poļesjes dienvidpusē.

Spēles vadītāji, zinot, ka netiek kontrolēti, palīdzēja Zukovam spēlē pilnīgi atklāti. Zukovs gan pirmajā, gan otrajā spēlē turēja vadības grožus savās rokās, bet Pavlovam otrajā spēlē šāda iespēja netika dota.

Un tā nav vienīgā acīm redzamā briesmīgā netaisnība, ko pieļāva spēles vadītāji. Pirmajā spēlē Zukovs aizstāvējās Austrumprūsijā, viņš balstījās uz mūsdienīgiem supcrspēcīgicm pierobežas aizsardzības nocietinājumiem. Spēle sākās no valsts robežas. Bet Pavlovam otrajā spēlē šādu aizsardzības nocietinājumu nebija, turklāt viņu atsvieda aizstāvamās teritorijas iekšienē. Otrā spēle sākās nevis pie robežas, bet 90—180 kilometru uz rietumiem no valsts robežas. Pavlovs jau bija situācijā, kurā atlika vien viņu piebeigt. Pat mūsdienu Krievijas oficiālie kara vēsturnieki brīnās par šādu pieeju. "Kā "austrumniekiem" (t. i., Zukovam. — V. S.) izdevās netikai atsviest pretinieku līdz valsts robežai, bet vietām ari pārcelt karadarbību viņa teritorijā, — šis jautājums netika apspriests." (Nakanune voini, 389. lpp.) Citiem vārdiem, Zukovs divās dienās atsita naidnieka iebrukumu, pēc tam vēl divu dienu laikā ielauzās pretinieka teritorijas iekšienē 90—180 kilometru, nonāca pie Vislas un Donavas, taču neviens, ieskaitot spēles vadītājus un dižo stratēģijas ģēniju pašu, netika gudrs, kā izdevies paveikt tādu brīnumu.

Pavlovs būtu varējis uzbūvēt aizsardzību, balstoties uz kalnu grēdām. Kalni ir dabīga līnija aizsardzībai un šķērslis uzbrucējiem. Taču spēles noteikumi bija veidoti tā, ka kalnus Pavlovam atņēma, viņu atsvieda uz līdzenumiem. Nevis Zukovs, bet spēles vadītāji aizdzina Pavlova karaspēku no aizsardzībai izdevīgām vietām. Savukārt Zukova karaspēku viņi brīnumainā kārtā pārsvieda pāri grēdām — nekaro tur, kur būs grūti, karo tur, kur būs viegli.

Palīdzot Zukovam, maršali Timošenko, Budjonnijs, Kuļiks un Sapoš- ņikovs pastrādāja noziegumu. Viņu rīcība tēlaini pielīdzināma militāro mācību vadītāju rīcībai, kuri saka amerikāņu ģenerāļiem: iedomājieties, ka Vjetnamā nav džungļu un purvu, un plānojiet karu, vadoties pēc tā. Vai ari teiktu padomju ģenerāļiem: iztēlojieties, ka Afganistānā nav kalnu…

Tomēr ar visiem šiem acīm redzamajiem (un noziedzīgajiem) piespiedu noteikumiem Pavlova un Kuzņecova iespējas turpināt cīņu nebija izsmeltas. Tāpēc Zukovam pierakstīja nevis uzvaru, bet tikai zināmu pārākumu pār pretinieku.

Kremļa oficiālā propaganda izdarīja visu, lai nomelnotu Pavlovu un Kuzņecovu un uz viņu fona paceltu diženumā Zukovu. Par propagandas upuriem kļūst pat godīgi pētnieki. "Spēles pierādīja, ka Zukovs kā karavadonis nepārprotami bija pārāks par saviem kolēģiem. Jāteic, ka abi viņa spēles pretinieki, D. G. Pavlovs un F. I. Kuzņecovs, ļoti neveiksmīgi komandēja savus karaspēkus Lielā Tēvijas kara pirmajās dienās." (B. Soko- lovs. ŅeizvestnijZukov: portret bez retuši, 198. lpp.)

Boris, tev nav taisnība! Patiesi, Pavlovs un Kuzņecovs kara pirmajās dienās loti neveiksmīgi komandēja savus karaspēkus. Taču gribētos piebilst: ģeniālais Zukovs savukārt kara pirmajās dienās komandēja savus karaspēkus ārkārtīgi veiksmīgi.

"Otrā spēle… beidzās ar "austrumnieku" lēmumu uzbrukt Budapeštai." (Izvestija, 1993. gada 22. jūnijs) "Austrumniekus" otrajā spēlē, ja atceramies, komandēja Zukovs. Viņš pieņēma lēmumu izlauzties lidz Balatona ezeram un forsēt Donavu Budapeštas rajonā. Lēmumi tikai pagaidām tika pieņemti stratēģiskās spēles norisē, taču Zukovs pats ziņo, ka šīs nebūt nebija akadēmiska rakstura megaspēles, tām bija tieša saistība ar gaidāmo karu.

Tagad atminēsimies Mihaila Isakovska dzejoli " Vragi sožņļi rodnuju Ija tu, ubiļi vsju jego semju" [14] . Šis dzejolis uzrakstīts uzreiz pēc kara. Neviens cits nav radījis tik spēcīgu un skumju daiļdarbu. Karavīrs atgriežas no kara: "Trīs lielvalstis es iekaroju!" Taču viņu neviens nesagaida. Karavīrs sēž pie nezālēm aizauguša kapa un vienatnē dzer.

Hmcļel soldat, sļeza katilasj, Sļeza nesbivšihsja nadezd, I na gruģijego svetilasj Medaļza gorod Hudapešt.1

Medaļa "Par Budapeštas ieņemšanu" izveidota ar 1945. gada 9. jūnija PSRS Augstākās padomes Prezidija lēmumu. Bet Georgijs Konstantino- vičs Zukovs jau 1941. gada 11. janvāri parūpējās par situāciju, lai mūsu trīs lielvalstis iekarojušos atbrīvotājus varētu apbalvot ar šādu medaļu.

Lūk, šajā ziņā Zukovs nepārprotami bija iepriekš paredzējis notikumus.

10. NODAĻA

VIŅŠ NEPAGUVA IEDZIĻINĀTIES

Par stratēģisko aizsardzību, ko pretinieks mums uzspieda 1941. gada vasarā, mūsu vadība nebija pat domājusi.

Ģenerālleitnants N. G. Pavļenko VI.Ž, 1988, Nr. 11,21.lpp.

1

Pēc izspēlētajām stratēģiskajām spēlēm par pamatvirzienu iebrukumam Eiropā tika izraudzīts apvidus uz dienvidiem no Poļesjes, t. i., galveno triecienu nolēma veikt no Ukrainas teritorijas. Tādā veidā izšķirošā loma karā bija Kijevas īpašajam kara apgabalam, kurš kara gadījumā pārtaptu par Dienvidrietumu fronti. Taču tad visu pārējo spēku darbību vajadzētu plānot, pakļaujot JZF1 karadarbības interesēm. Pēc šādas loģikas, divas dienas pēc otras stratēģiskās spēles beigām Kijevas īpašā kara apgabala komandieris armijas ģenerālis G. K. Zukovs tika iecelts par RKKA Ģenerālštāba priekšnieku. Ja par galveno virzienu iebrukumam Centrāleiropā izraudzītu teritoriju Poļesjes ziemeļpusē, par Ģenerālštāba priekšnieku ieceltu Pavlovu.

Zukova uzdevums: gatavot galveno triecienu no Ukrainas teritorijas, bet palīguzbrukumus — no pārējiem pierobežas kara apgabaliem: Odesas, Rietumu, Baltijas, Ļeņingradas.

Zukova aktivitātes kara priekšvakarā un tā sākuma periodā es atstāju īpašai izpētei. Par viņa mutuļojošo darbību kara pirmajās dienās jāraksta atsevišķa grāmata. Sai — pagaidām vēl neuzrakstītajai — grāmatai es dodu darba nosaukumu "Vara piere", lai uzsvērtu diženā stratēģa fantastisko neatlaidību, neredzēti stiprās gribas izpausmes un neticamās intelektuālās spējas.

Šobrīd — tikai viena piezīme. Kad runā, ka Zukova dzīvē nav bijis nevienas sakāves, mēs iebildīsim. Patiesībā ir tā, ka nevienam karavadonim pasaulē nav bijušas tik grandiozas un kaunpilnas sakāves, kādas bija Zukovam. Sarkanās armijas sakāve 1941. gada vasarā — vislielākais kauns pasaules vēsturē. Tāda katastrofa nekad nav piemeklējusi nevienu armiju. Visa lieliski sagatavotā Sarkanā armija tika sakauta un saņemta gūstā pirmajos kara mēnešos. 1941. gadā Sarkanā armija zaudēja 5,3 miljonus karavīru un virsnieku — tie tika nogalināti, saņemti gūstā un pazuda bez vēsts (VIZ, 1992, Nr. 2, 23. Ipp.). Tas — neskaitot ievainotos, kontuzētos un sakropļotos. Visa pirmskara kadru Sarkanā armija bija sakauta. Četrus kara gadus pret vācu armiju karoja nevis kadru armija, bet rezervisti. Ko gan varēja padarīt rezervisti? Turklāt ne jau visi rezervisti karoja. Bēgšanas steigā 1941. gadā pretinieka okupētajās teritorijās palika vēl vesela armija — 5 360 000 karaklausībai pakļauto, kurus nepaguva iesaukt Sarkanajā armijā ( VIZ, 1992, Nr. 2, 23. Ipp.).

1941. gadā Sarkanā armija zaudēja 6 290 000 strēlnieku ieroču vienību ( VIZ, 1991, Nr. 4). Ar šo ieroču daudzumu būtu pilnīgi pieticis, lai apbruņotu visu vērmahtu.

Sarkanā armija minētajā posmā zaudēja 20 500 tanku. Ar to pietiktu piecu tādu armiju kā vērmahts nokomplektēšanai. Ar tādu tanku daudzumu pietiktu, lai ar tiem apbruņotu ne tikai 1941. gada Vācijas armiju, bet arī visas pārējās armijas uz zemeslodes: ASV, Lielbritānijas, Japānas, Itālijas, Spānijas. Pat nevis divreiz, bet trīsreiz. Turklāt ar tik kvalitatīviem tankiem, kādu nevienā šajā valstī nav bijis.

Sarkanā armija 1941. gadā zaudēja 10 300 lidmašīnu. Ar to pilnīgi pietiktu Lufhvaffe pārapbruņošanai, un ne vienu reizi vien. Un atkal jau — ar ļoti augstas kvalitātes lidmašīnām. Hitleram 1941. gadā nebija nekā līdzvērtīga mūsu 11-2, Pe-2, Jak-2, Jak-4, Er-2, DB-3f, Pe-8.

Padomju artilērijas zaudējumi pirmo sešu kara mēnešu laikā: 101 100 lielgabalu un mīnmetēju. Ar to pietiktu, lai nokomplektētu visas pasaules armijas, kopā ņemot, un atkal jau — nevis vienu rei/i, bet daudzkārt. Un atkal jau — ar pasaulē labākajiem lielgabalu, haubiču, mortīru un mīnmetēju paraugiem.

Pierobežā pameta vairāk nekā miljonu tonnu munīcijas.

Vai tiešām RKKA Ģenerālštāba priekšnieks, 20. gadsimta dižākais stra- tēģis Gcorgijs Konstantinovičs Zukovs nav atbildīgs "par visiem šiem kaunpilna j ic m zaudējumie m ?

2

Man iebildīs: Zukovs nav vainīgs, visās lietās iejaucās Staļins. Kara priekšvakarā Staļins nedeva dižajam ģēnijam iespēju pieņemt gudrus lēmumus. Šo iebildumu atzīmēsim. Uz šo iebildumu jāatbild mūsu varoņa vārdiem. Zukovs stāstīja, ka 1941. gada 29. jūlijā viņš it kā strīdējies ar Staļinu. Staļins teicis, ka Zukovs gvelžot niekus. Uz to Žukovs atbildējis: "Ja jūs uzskatāt, ka Ģenerālštāba priekšnieks ir spējīgs gvelzt tikai niekus, viņam šeit nekas nav darāms. Es lūdzu atbrīvot mani no Ģenerālštāba priekšnieka pienākumiem un nosūtīt uz fronti. Tur no manis acīmredzot būs lielāks labums Dzimtenei." ( Vospotninaņija i razmišļeņija, 301. lpp.)

Uz mirkli pieļausim, ka tāda saruna bijusi, ka Zukovs tā uzvedies pēc vācu iebrukuma. Rodas jautājums: kāpēc Zukovs tieši tāpat neuzvedās pirms vācu iebrukuma? Ja Staļins kara priekšvakarā patiešām nav piekritis diženā stratēģa viedoklim, stratēģim bija ātri un precīzi jāizlemj: Staļins neklausās manos padomos, kādēļ es šeit deldēju bikses? Ja Staļins ar manu viedokli nerēķinās, lai sūta mani uz karaspēka daļu!

Nevajadzēja skandālus, nevajadzēja skaļas frāzes, vajadzēja vienkārši izskaidroties ar vadoni: biedri Staļin, mūsu viedokļi nesakrīt, es jums nekādi nevaru palīdzēt, mēs viens otru nesaprotam, kam jums vajadzīgs padomnieks, kura viedoklis jums vienaldzīgs? Kāpēc gan lai jūs, biedri Staļin, neatrastu citu Ģenerālštāba priekšnieku, kura viedoklis sakristu ar jūsējo?

Taču to pašu varēja izteikt ultimatīvi: nogaliniet, nošaujiet, bet es negrasos tautas un vēstures priekšā būt atbildīgs par jūsu muļķību, biedri Staļin.

Katram augsta ranga vadītājam ir līdzeklis, lai piespiestu rēķināties ar viņu. Un šis līdzeklis ir atkāpšanās. Visos laikmetos ministri, ģenerāļi, maršali izmantojuši šo līdzekli: par cita dulnumu neatbildu, atlaidiet. Ja cilvēkam ir principi, viņam tie ir jāaizstāv. Tā 1941. gada oktobri darīja Tālo Austrumu frontes komandieris armijas ģenerālis Josifs Rodionovičs Apanasenko. Viņš uzskatīja, ka pēdējos prettanku lielgabalus no Tālajiem Austrumiem ņemt prom nedrīkst pat tad, ja jāglābj Maskava. Viņš nolamāja Staļinu un paziņoja: rauj nost kaut ģenerāļa uzšuves, nošauj, bet lielgabalus neatdošu.

Lūk, tāds ir drosmīgs un principiāls cilvēks.

1941. gada pirmajā pusē vēstures dienaskārtībā bija jautājums par valsts likteni: būt tai vai nebūt. Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim Zukovam bija pienākums ieņemt stingru pozīciju: biedri Staļin, vai un noņemiet mani no posteņa vai arī netraucējiet strādāt.

Vai Zukovs tā rīkojās?

Piedāvāju izvēlēties vienu no diviem.

Pirmais. Staļins netraucēja Zukovam strādāt un nejaucās viņa darbībā. Šajā gadījumā visa atbildība par 1941. gada sakāvi gulst uz Zukova pleciem, jo Zukovs ir Ģenerālštāba priekšnieks, bet Ģenerālštābs — armijas smadzenes.

Otrais. Staļins iejaucās Zukova darbā, neļāva viņam izvērsties, taču Zukovs bija vājas gribas cilvēks, viņš nesadūšojās pieprasīt atlaišanu no augstā amata. Ja tā, Zukovs ir pilnībā atbildīgs par sakāvi. Ja Zukovam nebija apņēmības un drosmes atteikties no noziedzīgu pavēļu izpildes, tas nozīmē, ka viņam jāatbild kā vaininiekam un noziegumu līdzdalībniekam.

Izeja bija. Lai nepieņemtu noziedzīgus lēmumus, Zukovs ļaunākajā gadījumā varēja aiziet nāvē. Upurējot sevi, Zukovs varēja Staļinam un citiem vadītājiem atvērt acis uz viņu kļūdainajām darbībām un ar to izglābt miljoniem tautiešu. Ja Zukovs, protestējot pret Staļina nepareizo rīcību, kara priekšvakarā būtu nošāvies, lūk, tad gan vajadzētu viņam uzcelt pieminekli. Lūk, tad gan atbildīgs par sakāvi būtu kāds cits.

Ģenerālštāba priekšnieka atbildība ir teju simt miljonu reižu smagāka nekā jebkuram citam ģenerālim. No Ģenerālštāba priekšnieka personiskajām īpašībām ir atkarīgs valsts un tautas liktenis konkrētajā brīdī un desmitiem vai varbūt pat simtiem turpmākos gadus. Ģenerālštāba priekšniekam ir jābūt raksturā stipram. Šajā amatā ir vajadzīga īpaša stingrība. Un drosme. Ģenerālštāba priekšnieks nav tiesīgs piemēroties svešam viedoklim. Jābūt savam viedoklim. Taču ar to vien ir par maz. Ģenerālštāba priekšniekam ne tikai jābūt savam viedoklim, bet jāmāk to arī aizstāvēt jebkurā līmenī. Ja viņu piespiež uz kompromisiem lietās, kas saistītas ar pārliecību un sirdsapziņu, viņam ļaunākajā gadījumā ir jāatsakās no augstā amata.

Zukovs tomēr neaizgāja no Ģenerālštāba priekšnieka amata. Un nekādas pazīmes viņa protestēšanai pret Staļina darbībām nav izdevies atklāt, neraugoties uz visa milzīgās valsts ideoloģiskā aparāta ilggadējiem centieniem. Zukovs kara priekšvakarā neizdarīja neko pret Staļina gribu. Tāpēc viņš ir pilnībā atbildīgs par lielāko sakāvi.

3

Vēl kāds iebildums: Zukovs nav vainojams 1941. gada sakāvē, jo Ģenerālštāba priekšnieka amatā līdz kara sākumam viņš sabija tikai piecus mēnešus. Viņš nepaspēja iedziļināties lietās.

Šis minējums tika atkārtots daudzreiz. Tas nācis no diženā stratēģa paša. Akadēmiķis Anfilovs publicēja atmiņas, kā 20 gadus pēc kara saticies ar Zukovu. Un saruna bijusi apmēram šāda.

Anfilovs: Kā gan, Georgij Konstantinovič, tāds misēklītis kara sākumā sanācis?

Zukovs: Bet jūs, lūk, stājāties jaunā amatā, cik laika vajadzēja, lai iedziļinātos?

Anfilovs: Nu, vienu gadu…

Zukovs: Areče, bet manā rīcībā bija vien pieci mēneši, un saimniecība man, pavci, cik liela.

Anfilovs, saprotams, piekrita stratēģa argumentam. Piekritīsim ari mēs. Taču rodas pretrunas. Zukovs un viņa aizstāvji nesaprot, kādā bedrē iekrituši. Salīdzināsim divus Zukova stāstus. 1941. gada janvārī diženais stra- tēģis Zukovs esot uzmetis skatienu kartei un prātā pilnībā izveidojis vācu plānu "Barbarosa". Zukovs esot visu tūlīt sapratis un stratēģiskajā spēlē it kā sakāvis Pavlovu tieši tā, kā pusgadu vēlāk kaujas laukā Pavlova karaspēku sakāva vācu ģenerāli. Pēc tam, tajā pašā 1941. gada janvāri, Zukovu iecēla par Ģenerālštāba priekšnieku, taču, raugi, tagad viņš nekādi nespēj situāciju apjēgt, nespēj neko saprast, netiek ne par ko skaidrībā.

1941. gada janvāra sākumā Zukovs bija vien apgabala komandieris, piekļuves pašai svarīgākajai informācijai viņam nebija. Gaidāmajā stratēģiskajā spēlē situācijas izprašanai tika dota tikai viena diena — 1941. gada 1. janvāris. Bet, pēc Zukova atmiņām, laiks situācijas izprašanai vispār netika dots, stratēģiskā spēle sākās jau nākamajā dienā pēc augstākā komandējošā sastāva sanāksmes, taču nekādas problēmas neradās: ilgi neprātojot, diženais stratēģis tūliņ visu novērtēja, acumirklī norādīja, kur un kā vācieši dosies uzbrukumā. Un, lūk, Zukovu ieliek Ģenerālštāba priekšgalā. Viņam ir atļauta pieeja jebkurai informācijai. Viņa pakļautībā — visi. Zukovs var izsaukt uz paklāja jebkura kara apgabala, armijas komandieri, jebkura korpusa, divīzijas, brigādes, pulka komandieri, jebkura štāba, jebkuras pārvaldes, resora, nodaļas priekšnieku un pieprasīt piecās minūtēs uzskicēt situāciju. Pašā Maskavas centrā Hodinskas laukā Ģenerālštāba priekšnieka rīkojumus vienmēr gaida lidmašīna. Zukovs jebkurā brīdī var izlidot uz jebkuru štābu, uz jebkuru garnizonu, uz jebkuru robežas iecirkni: kā jums te klājas? Zukovs var izsaukt pie sevis ar ziņojumu jebkuru izlūku, no nelegāla rezidenta Zenēvā līdz Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšniekam: nu, žigli uzskicē situāciju!

1941. gada 2. janvārī Kijevas īpašā apgabala komandieris armijas ģenerālis Zukovs no pirmā acu uzmetiena bija novērtējis un sapratis visu situāciju un saprata to līdz 1 1. janvārim, kamēr turpinājās spēle, bet, lūk, 1941. gada 13. janvāri armijas ģenerālis Zukovs ir iecelts par Ģenerālštāba priekšnieku, viņš skatās uz to pašu karti un nevar neko saprast.

Skatās visu dienu, visu nakti, nekādi nespēj apjēgt. Skatās nedēļu, mēnesi, divus — neko nesaprot. Aicina palīgos visu Ģenerālštābu, visu kara apgabalu, flotes, armiju, flotiļu štābus, pieprasa palīgos simtiem ģenerāļu un tūkstošiem pulkvežu, bet nekādi neapjēdz situāciju. Aizrit trešais, ceturtais, piektais mēnesis, Zukovs cenšas tikt skaidrībā, bet — nē, pārāk sa- režģiti. Šķiet, izskatās viegli, bet iedziļinies — velns lai parauj! Nekādi nesanāk izprast, kas un kā.

No 13. janvāra līdz 22. jūnijam — pieci mēneši, nedēļa un viena diena. Tā ari nabaga Zukovs situāciju nebija aptvēris. Pietrūka laika. Tā ari neko nebija sapratis. Ienaidnieki uzbrūk, bet viņam pat pavēle par agresijas atvairīšanu nav uzrakstīta.

4

Paziņojumiem, ka Zukovs nav paspējis tikt skaidrībā par situāciju, mēs neticēsim. Un, raugi, kāpēc.

PSRS rietumu rajonos ir pieci kara apgabali: Ļeņingradas, Baltijas, Rietumu (tas pats Baltkrievijas), Kijevas un Odesas. Kara laikā šie apgabali pārtop par frontēm, attiecīgi: Ziemeļu, Ziemeļrietumu, Rietumu, Dienvidrietumu un Dienvidu.

Situāciju Ļeņingradas kara apgabalā Zukovs varēja nepētīt. Dabas apstākļi tādi, ka grandioza mēroga karadarbība Karēlijā nevar notikt. Tur ir necaurejami meža biezokņi, taiga, tundra, ezeri, staigni purvi, straujas upes ar akmeņainām krācēm un stāviem krastiem, milzīgi laukakmeņi, klintis, odi un knišļi, kas sakož līdz nāvei, absolūts ceļu trūkums, bargs klimats. Bet tuvāk ziemeļiem — arī polārā nakts. Tur karadarbība neizbēgami sadrumstalotas sīkās vietējas nozīmes kaujās. Skaidrs, ka galveno triecienu pretinieks veiks citā vietā. Tātad situāciju Ļeņingradas kara apgabalā Zukovs varēja nepētīt. Atliek četri apgabali. Taču ari tie nav līdzvērtīgi.

Vācu iebrukums varēja notikt galvenokārt tikai caur Baltkrieviju un Ukrainu. Salīdzinot ar Baltkrieviju un Ukrainu, pārējie virzieni ir otršķirīgi. Tad nu Zukovam būtu derējis pirmām kārtām izskatīt situāciju Baltkrievijā un Ukrainā. Taču tā viņam ir zināma.

Pēc Pilsoņu kara un pirms Otrā pasaules kara Žukovs dienēja kadru karaspēka daļās rikai Baltkrievijā. Dienesta laikā bija arī īsi mācību posmi kavalēristu kursos Ļeņingradā un darbs Maskavā, kavalērijas inspekcijā. Taču aktīvajā karadienestā Žukovs nemainīgi atgriezās Baltkrievijā. Tur laikā no 1922. līdz 1939. gadam viņš veica ceļu no eskadrona komandiera līdz apgabala komandiera vietnieka postenim. Tur, Baltkrievijā, Žukovs pārvarēja visus karadienesta karjeras pakāpienus, neizlaižot nevienu. Tur viņš bija gan pulka, gan brigādes, gan divīzijas, gan korpusa komandieris un devās vēl augstāk. Sava ieņemamā amata dēļ Žukovam bija jāpārzina situācija Baltkrievijā tikpat labi, cik armijas reglamenta panti. Viņam vajadzētu pazīt katru cini un katru krūmu.

Baltkrievijas kara apgabala komandiera vietnieka posteni Žukovs atstāja 1939. gada maijā, Ģenerālštāba priekšnieka amatā tika iecelts 1941. gada janvārī. Pa šo laiku situācija Baltkrievijā nedaudz mainījās, tomēr uz iepriekšējā fona izmaiņas redzamas īpaši skaidri: šī divīzija atradās šeit, tagad to aizvirzīja uz pierobežu; šeit bija divīzija, bet tagad to izvērsa par korpusu; tur bija korpuss, tagad — vesela armija. Vai tiešām šīs izmaiņas nevar izstudēt pāris stundās? Turklāt Ģenerālštāba priekšniekam Žukovam pašam nav jāmeklē pat neviens papīrs, tic nav jālasa. Pacel klausuli, un tūlīt pat kā velniņš no tabakdozes izlēks mundrs norīkojuma pulkvedis no Operatīvās pārvaldes un piecu minūšu laikā precīzi ziņos: bija tā, bet tagad ir šitā. Gan karti izklās, gan dokumentiņu uzrādīs, ja vajadzēs.

Piedevām 1941. gada janvārī stratēģiskajā spēlē Žukovs (pēc paša stāstītā) karoja uz kartes tieši Baltkrievijas teritorijā. Un kartē, pēc Žukova teiktā, bija iezīmēta reālā situācija. Un tā Žukovam bija skaidrāka par skaidru. Kā tad viņa gaišajā galvā pēcāk iezagušās neskaidrības?

Visspēcīgākais no visiem kara apgabaliem bija Kijevas. Ari situāciju Kijevas kara apgabalā Žukovam nevajag pētīt. Pirms darba Ģenerālštābā Žukovs bija Kijevas kara apgabala komandieris. Žukovam bija pienākums pārzināt situāciju apgabalā labāk, nekā to zina jebkurš cits uz mūsu zemeslodes.

Turklāt, kad Žukovs bija brigādes, divīzijas, korpusa komandieris, Baltkrievijas kara apgabala komandiera vietnieks, viņam bija jāzina situācija citos kara apgabalos, vispirms jau kaimiņos — Kijevas apgabalā. Un, kad Zukovs komandēja Kijevas apgabalu, viņam bija pienākums zināt situāciju visos pārējos apgabalos, vispirms jau kaimiņos — Baltkrievijas un Odesas apgabalā.

Ja esat strēlnieku nodaļas komandieris, jums jāveido sadarbība ar kaimiņiem. Jūsu pienākums ir zināt, kura nodaļa atrodas labajā, kura — kreisajā pusē no jums. Jums jāzina, kādi ir jūsu kaimiņu spēki, kāds bruņojums, cik cilvēku un munīcijas, uz ko viņi spējīgi un kādus uzdevumus veic. Ja esat vada komandieris, jūsu tiešais pienākums ir zināt visu par kaimiņos esošajiem vadiem. Tas attiecas uz visu rangu komandieriem. Līdz pašai augšai. Ja esat Kijevas apgabala komandieris, tad nu pacentieties gan izpētīt situāciju arī pie saviem kaimiņiem. Tas ir darba pienākums.

Atliek vēl divi virzieni: Baltija un Moldāvija. No valsts aizsardzības skatu punkta raugoties, tie acīm redzami nav galvenie virzieni. Situāciju Mol- dāvijā, t. i., Odesas kara apgabala teritorijā, Zukovam bija pienākums zināt divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Odesas apgabals ir kaimiņos Kijevas kara apgabalam, otrkārt, pirms pusgada, 1940. gada jūnijā, Zukovs komandēja Dienvidu frontes spēkus karagājienā uz Besarābiju, t. i., uz Moldāviju. Dienvidu fronte tika veidota Kijevas un Odesas apgabala teritorijā, un frontes sastāvā ietilpa gan Kijevas, gan Odesas apgabala karaspēks. Pirms pārņemt Dienvidu frontes komandēšanu, Zukovs divus mēnešus strādāja Maskavā. Viņu speciāli atbrīvoja no visiem amatiem, lai dotu iespēju izpētīt situāciju Odesas un Kijevas apgabalā, kā arī līdzās esošajās teritorijās. Un toreiz, 1940. gada jūnijā, Zukovam viss bija skaidrs gan par Kijevas, gan Odesas apgabalu.

Kas gan Zukovam varēja nebūt saprotams?

Ja nav saprotama situācija Baltijā, tad atkal jau no Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes izsaucams norīkotais, kurš īsi un skaidri ziņos par visu, kas prasīts. Ja ar to par maz, var izsaukt Baltijas īpašā kara apgabala komandieri, viņa štāba priekšnieku, Baltijā dislocēto armiju komandierus, lai ziņo.

Taču, ja Zukovs piecu neatlaidīga darba mēnešu laikā nav spējis apjēgt, kur atrodas Baltijas apgabala 8.un kur — 11. armija, kas ietilpst to sastāvā, un kādus uzdevumus tās veic, ari tas nav nekas briesmīgs. Ja tikai Žukovs apturētu pretinieka iebrukumu caur Ukrainu un Baltkrieviju, gan ar Baltiju kaut kā tiktu galā arī bez viņa.

5

Jautāsim: ko Žukovs darīja, lai situāciju izprastu?

Bija taču vienkāršs veids, kā iebraukt situācijā. Pieņemsim, ka dumjais Staļins, kurš vispār neko nesaprata, bija pavēlējis uzrīkot divas stratēģiskās spēles, un abas — par uzbrukuma tematiku. Lai notiek! Lai ar kādām rotaļām bērns sev kavētu laiku… [15] Bet kas traucēja Žukovam izspēlēt vēl vienu spēli — par aizsardzības tēmu? Nav jāsasauc jauna vadības tikšanās, nav jārīko augstākā komandējošā sastāva sanāksme. Vienkārši Ģenerālštābā jāsapulcina visjēdzīgākie virsnieki un ģenerāļi pirmām kārtām no Operatīvās pārvaldes, jo viņi gatavo kara plānus, tāpēc pārzina situāciju labāk par pārējiem. Lūk, tad viņiem arī dot uzdevumu: vācieši var uzbrukt, raugi, tā un šitā, astotajā dienā viņi var nonākt pie Baranovičiem, ko mēs, brālīši, tad darīsim? Žukovam būtu vajadzējis veikt vien padoto virsnieku un ģenerāļu aptauju: bet ko tu darītu Ģenerālštāba priekšnieka vietā drīzas, neizbēgamas pretinieka agresijas priekšvakarā?

Un kādēļ neuzaicināt uz šo aizsardzības spēli ari Staļinu? Pēc vadoņa nāves Žukovs stāstīja, ka Staļins baidījies no kara. Ja jau tā, vajadzēja nosēdināt bailīgo Staļinu stūrītī un viņa acu priekšā izspēlēt aizsardzības kauju: nebīsties, biedri Stalin, ja vācieši astotajā dienā nonāks pie Baranovičiem, mēs tanku kolonnu ceļā izliksim simt tūkstošu prettanku mīnu. Aiz mīnu laukiem mēs jau miera laikā izraksim prettanku grāvjus. Un šeit mežos ieliksim partizānus. Lūk, te mums slēpnī iznīcinātāju un prettanku artilērijas brigāde.

Taču Žukovs nesarīkoja nevienu pašu spēli par aizsardzības tēmu. Un tas taču ir dīvaini!

6

Smieklīgākais šajā stāstā ir, redz, kas: Žukovs neskaitāmas reizes stāstīja, kā pareģojis Hitlera plānus, taču stratēģijas ģēnijs nekad ne ar pušplēstu vārdiņu nekur nav ieminējies, ko vajadzēja darīt, lai novērstu sakāvi. Sanāk, ka Zukova gudrība kaut kādā mērā ir vienpusīga.

Ņemsim un uz pāris minūtēm noticēsim diženā karavadoņa stāstiem un iztēlosimies pirmās stratēģiskās spēles finālu 1941. gada janvārī. Kijevas īpašā kara apgabala komandieris armijas ģenerālis Zukovs demonstrē vadonim: lūk, biedri Staļin, šādā veidā Hots un Gudērians sakaus Pav- lovu. Biedrs Staļins redz sakāvi, bezpalīdzīgi noplāta rokas un neko vairs nedara. Bet mēs jautāsim: vai Staļins tiešām neizrādīja interesi, kā atrisināma Baltkrievijas aizsardzības problēma? Vai tiešām viņš nepajautāja Žukovam: un ko tad tu piedāvā darīt šajā situācijā?

Pēc Zukova stāstītā sanāk, ka Staļins nav meklējis problēmas risinājumu. Zukovs parādīja Staļinam, kādā veidā vācieši sakaus Pavlovu, ar to tad visiem miers. Staļins vien norāja Pavlovu, ka šis zaudējis kauju uz kartes, piešķīra šim kārtējo pakāpi, iekļāva viņu savu augstāko ģenerāļu piecniekā un par Baltkrievijas aizsardzību vairs nedomāja.

Pasmiesimies par Staļinu. Muļķis paliek muļķis. Turklāt vēl zaķpastala. Bet nu Žukovs gan ģēnijs! Vai tiešām Žukovam nav intereses atrisināt problēmu?

Žukovam, ja viņš tiešām paredzējis pretinieka rīcību, būtu jāsaka Pav- lovam: apsēdīsimies, Dmitrij Grigorjcvič, divatā, paspriedīsim. Atradīsim problēmas risinājumu! Tu gan esi muļķis, spēlē nevarēji atrast risinājumu. Beidzās spēle. Bet risinājums tik un tā ir jāmeklē. Tavs karaspēks ir labās puses kaimiņš manējā Kijevas apgabala karaspēkam. Velns ar tevi, ja tevi sakaus! Bet, ja vācieši uzbruks un astotajā dienā iznāks pie Baranovičiem, tad tas ir drauds manam karaspēkam Ukrainā. Viņi sakaus tevi un nonāks mana Kijevas apgabala flangā, no Baltkrievijas viņi var veikt uzbrukumu manai aizmugurei.

Zukovam bija pienākums meklēt Hota un Gudēriana tanku ķīļu ap- stādināšanas veidu vairāku iemeslu dēļ.

Pirmkārt, pašsaglabāšanās dēļ: Pavlovs — labās puses kaimiņš.

Otrkārt, Zukovs — krievu ģenerālis. Briest superspēcīgā Sarkanās armijas Baltkrievijas grupējuma sakāve. Patriotam Zukovam ir pienākums atrast veidu, kā turēties pretī iebrukumam, un paziņot to Pavlovam un Staļinam vienkārši aiz mīlestības pret savu tautu, savu valsti un savu armiju.

Treškārt, sportiskās intereses dēļ, vienkārši, lai atrisinātu sarežģītu uzdevumu. Lūk, vingrinājums prātam: ir zināms, kā rīkosies uzbrucēji, bet nav zināms, kā lai rīkojas aizsardzībā esošie. Pavlovs stratēģiskās spēles laikā nemācēja rast risinājumu. Tādēļ jānoliek sevi Pavlova vietā un jāsaprot, kas būtu darāms Rietumu frontes virspavēlniekam, lai pareģojums nepārtaptu murgpilnā realitātē.

Ceturtkārt, karjeras veidošanas dēļ. Radusies iespēja izcelties. Zukovs parādīja Staļinam, kā vācieši rīkosies pirmajās kara dienās. Vajadzēja tūlīt pat parādīt biedram Staļinam triku no otras puses: nebaidieties, biedri Sta- ļin, es Pavlova vietā būtu rīkojies, lūk, šādi. Te nu, biedri Staļin, risinājums: ja vācieši rīkosies šādā veidā, mēs viņiem liksim pretī kontrmanevru.

Piektkārt, Zukovs tika iecelts par Ģenerālštāba priekšnieku dažas dienas pēc spēles. Tagad viņš vairs nav Pavlova kaimiņš, bet gan viņa tiešais priekšnieks. Žukovs zina, ka vācieši uzbruks un astotajā dienā var nonākt pie Baranovičiem. Turklāt Zukovs zina, ka Pavlovs nespēs iebrukumu apturēt. Pavlovs nezina, kā rīkoties. Ja jau tā, tiešs Zukova pienākums ir

_ v _

atrast Pavlovam risinājumu. Zukova pienākums ir pavēlēt Pavlovam: rīkojies, lūk, tā, tā un šitā, raugi, tur roc prettanku grāvjus, šeit noliec dziļā aizsardzībā 4. armiju, 110 šīs līnijas sagatavo 6. mehanizētā korpusa pretuzbrukumu, šeit izveido mīnu laukus, atsauc aviāciju no pierobežas lidlaukiem, izved stratēģiskās rezerves patālāk no pierobežas, evakuē militārpersonu ģimenes uz valsts centrālajiem rajoniem. Ja Pavlovs nav spējīgs komandēt, Zukova pienākums ir iesniegt Staļinam priekšlikumu par viņa atbrīvošanu no amata. Bet Žukovs nez kādēļ šo priekšlikumu neiesniedz. Ja Pavlovs nav spējīgs komandēt, bet atbrīvot viņu nav iespējams, Ģenerālštāba priekšnieka Zukova pienākums būtu sazināties ar armiju, korpusu un divīziju komandieriem: ko jūs grasāties darīt uzbrukuma gadījumā? Kā plānojat atkauties? Zukova pienākums ir pieprasīt risinājuma meklēšanu no visiem Pavlova padotajiem. Ko darīs 3.- armijas komandieris uzbrukuma gadījumā? Un kāds risinājums ir 10. armijas komandierim?

Taču Žukovs sazin kādēļ ari to nedarīja. Ļaunākajā gadījumā Žuko- vam vajadzēja padomāt pašam par sevi. Ja Pavlovu sakaus, ja astotajā dienā vācu tanki nonāks pie Baranovičiem, kas jādara man pašam, Ģenerālštāba priekšniekam?

Taču Žukovs nez kādēļ nemeklēja risinājumus Pavlovam un nedeva nekādas pavēles. Tiesa, pavēles deva, bet pavisam citāda rakstura. Uz provokācijām neatbildēt! Ierakumus nerakt! Aizsardzībā karaspēku nelikt! Robežu atklāt! Karaspēku savākt lielā masā! Lidlaukus būvēt pie pašas robežas! Aviāciju pārbāzēt uz pierobežu! Stratēģiskās rezerves — turpat! Militārpersonu ģimenes no pierobežas rajoniem neizvesti Jājautā: kāpēc, ja mēs gatavojamies aizsardzībai?

Nestrīdēsimies: Minskā sēdēja dumjais, nekam nederīgais Pavlovs. Viņš nezināja, kā atvairīt vācu iebrukumu. Bet Maskavā, uzkāpis augstu virs Pavlova, taču sēdēja 20. gadsimta gudrākais karavadonis. Un tas ir pārsteidzoši: Žukovs prata nolikt sevi Hitlera un hitlerisko stratēģu vietā un uzminēt viņu nodomus, taču aizmirsa sevi nolikt pats savā Ģenerālštāba priekšnieka vietā un atrisināt Baltkrievijas un visas Padomju Savienības aizsardzības problēmu.

7

Armijas ģenerālis Pavlovs nezināja, kā apstādināt vācu tanku ķīļu triecienu uz Baranovičiem, Bobruisku, Minsku un Vitebsku. Bet vai to zināja Žukovs? Ja Žukovs zināja, kā novērst sakāvi, kāpēc neprasīja Staļinam Rietumu īpašā kara apgabala komandiera posteni? Ģenerālštābā Žukovam tāpat nav ko darīt, Staļins, kā runā, viņa ģeniālajos padomos nav klausījies, tāpēc vajadzēja teikt: biedri Staļin, jaušu nelaimi! Pavlovs fronti Baltkrievijā nenoturēs, jūs tak pats to spēlē redzējāt. Bet es noturēšu! Atbrīvojiet no amata Pavlovu, sūtiet mani uz Baltkrieviju, es ne Hotu, ne Gudērianu nelaidīšu garām!

Un, lūk, dilemma: vai principā bija iespējams apturēt vācu tankus Baltkrievijā 1941. gada vasarā? Vai problēmas risinājums vispār bija? Ja risinājuma nebija, tad Zukovs nedrīkstēja pēc kara izlielīt savu ģenialitāti uz Pavlova nespējas fona.

Bet, ja risinājums bija, tad kāpēc Ģenerālštāba priekšnieks G. K. Zukovs nepaziņoja to savam padotajam Pavlovam un tiešajam priekšniekam Staļinam?

Zukovam trūka prata pat pcc kara ar atpakaļejošu datumu sagudrot risinājumu un paziņot to saviem pielūdzējiem: redz, muļķīši nezināja, kā aizstāvēt Baltkrieviju, bet es nu gan zināju, ka jārīkojas tā un šitā.

Kara un militārās mākslas vēsture viscaur sastāv tikai no divu kategoriju piemēriem. Vai nu karavadonis (karalis, kņazs, ģenerālis, admirālis, feldmaršals) nav atminējis pretinieka nodomus un par to tiek sodīts ar sakāvi. Vai ari viņš pretinieka nodomus ir paredzējis, kaut ko šiem nodomiem licis pretī un rezultātā guvis spožu uzvaru. Kāds karavadonis bija sapratis, ka viņa kaujas ierindas centru pārraus, tāpēc aiz savām kara- draudzēm ar ķēdēm sakala kopā vezumus. Noturībai. Lai nebūtu, kurp kāpties atpakaļ. Cits karavadonis bija aptvēris, ka pretinieks savu kaujas ierindu priekšā izracis bedres, pārsedzis tās ar žagariem un nokaisījis smiltīm. Lai šajās bedrēs neiekristu, gudrais vadonis savu karaspēku atturēja no pašnāvnieciskā uzbrukuma. Trešais karavadonis, atminējis pretinieka nodomus, blakus esošajā mežā novietoja slēpnī pulku un kaujas izšķirošajā brīdī uzbruka ienaidniekam no flanga un aizmugures.

Taču te ir vēsturē unikāls gadījums: ģeniālais karavadonis Zukovs acumirklī atminēja pretinieka nodomu, taču ģenialitātes viņam pietika tikai tam. Nekādus secinājumus no saviem pareģojumiem viņš neizdarīja. Viņam pat nebija ienācis prātā samelot: raugi, es Staļinam piedāvāju, lūk,

Padomju Savienības maršals I. S. Koņcvs. Zukovs ar viņu kāvās maršalu, ģenerāļu, režisoru un mākslinieku klātbūtnē

Nafta, lūk, kautiņa iemesls diviem bandītiskiem vadoņiem. 1941. gada karikatūra

Tā Rietumukrainas iedzīvotāji sagaidīja vācu armiju 1941. gada vasarā. Nepilnu divu gadu laikā Rietumukrainas iedzīvotāji bija uzzinājuši, ko nozīmē komunistu vara. Ukraiņiem Hitlera armijas atnākšana atnesa gaidīto atpestīšanu no Staļina, Hruščova, Scrova un Zukova varas

Tā okupēto Polijas teritoriju iedzīvotāji 1939. gada septembri esot sagaidījuši Sarkano armiju. Priecīgās sagaidīšanas fotogrāfijas sazin kādēļ nav saglabājušās, tāpēc nācies prieku uzzīmēt

Pēc grandiozās sakāves tanku kaujā Dubno rajonā komisārs N. N. Vašugins nošāvās, lai gan viņš nebija šo kauju ne plānojis, ne vadījis, bet Zukovs, kurš kauju plānoja un vadīja, iesēdās lidmašīnā un aizlaidās uz Maskavu

Žukovs teica: es izglābu Maskavu! Pasaulei iegalvots: viņš viens pats glāba Maskavu

Berlīne Žukovs bezjēdzīgi pazudināja divas tanku armijas

Žukovs pozē. Pēc kara viņš atrada laiku, lai pozētu māksliniekam, taču neatrada laiku dot pavēli izdalīt frontiniekiem miljoniem jau piešķirto ordeņu un medaļu

Aiz Žukova — kontrolieris. Tas ir ģenerālleitnants K. F. Teļegins

Padomju Savienība ir pirmajā vietā neglītu ciklopiska lieluma pieminekļu skaita ziņā, taču ari pusgadsimtu kopš kara neviens nav savācis kritušo karavīru kaulus bijušo kauju vietās

1941. gada 22. jūnijā parakstīta Sarkanās armijas Ģenerālštāba Direktīva Nr. 2

V. V. Krjukovs

Lidija Ruslanova

Padomju atbrīvotājs Berlīne

tā un šitā atvairīt vācu iebrukumu. Un arī memuāros viņš aprobežojas ar paziņojumu, ka nodarbojies ar pareģojumiem. Kam vajadzīgi pareģojumi, ja no tiem neviens, ieskaitot pašu pareģi, neko nesecina?

Iztēlosimies šādu situāciju. Pirms "Titānika" iziešanas jūrā kāds stūrmanis savācis milzīgu daudzumu informācijas par jūras straumēm, aisbergu kustību okeānā, jaunākos aculiecinieku ziņojumus par aisbergu pašreizējo atrašanās vietu, izstudējis ledus iespējamību un veicis sarežģītus aprēķinus. Un viņam kļūst skaidrs, ka gadījumā, ja kuģo pa šādu kursu un ar šādu ātrumu, tad akurāt naktī uz 14. aprīli šajā okeāna punktā aisbergs ieskrambās "Titāniku". Visi slavē stūrmani par ārkārtīgi prātīgajiem pareģojumiem un tūliņ ieceļ par "Titānika" kapteini. Un, lūk, viņš pilnā ātrumā dzen savu kuģi cauri nakts melnumam un taisni rajā punktā, ko bija pareģojis, tomēr ietriecas tajā aisbergā. Un līksmi paziņo: viss noticis tā, kā biju pareģojis! Un sajūsminātā pasaule aplaudē ģeniālajam pareģim.

Tieši tādā situācijā bija nokļuvis pasaku teicējs Zukovs. Ar lielību viņš pats sevi bija nolicis vismuļķīgākajā situācijā. Ja Zukovs būtu gudrs cilvēks, viņa stāstam vajadzētu izskatīties Šādi: es aprēķināju, ka vācieši astotajā dienā nonāks pie Baranovičicm.Viņi tur nonāca. Un tur iekļuva lamatās, kuras viņiem biju izlicis cs.

Taču Zukovs stāsta: es visu biju sapratis, cs pareģoju katastrofu, mani iecēla par Ģenerālštāba priekšnieku, un piecu mēnešu laika es neizdarīju NEKO, lai novērstu paša pareģoto. Un katastrofa tomēr notika. Tieši tā, kā manos pravietojumos.

Un pasaule aplaudē stratēģiskajam pareģim. Un tūkstošiem Zukova cienītāju slauka lakatiņos aizkustinājuma asaras: ģēnijs, īsts ģēnijs! Kā teica, tā notika!

Bet mēs atkal esam izvēles priekšā.

Vai nu Zukovs ir lielībnieks: viņš melo par saviem pareģojumiem.

Vai arī viņš ir tautas ienaidnieks: zināja, kur un kā vācieši uzbruks, taču nedarīja neko, lai viņiem traucētu.

11. NODAĻA

RĪKOTIES KAUJINIECISKI

Padomju Bruņoto spēku svarīgāko stratēģisko operāciju gaita un iznākums ir Zukova personī bas, viņa karavadoņa talanta apzīmogota.

Armijas ģenerālis A. M. Majorovs VIŽ, 1996, Nr. 12, 40. lpp.

1

Nebaidos atkārtot: štābs ir smadzenes. Trieciens pa štābu — tas ir kā ar veseri pa galvaskausu. Lai laupītu pretiniekam patīkamo iespēju sist jums pa galvu ar lauzni vai roratslēgu, jums savs štābs ir jāpaslēpj un jāaizsargā. Pretinieks nedrīkst zināt, kas, kur un kad pieņem lēmumus, kādi tie ir, kad un kā tiek nodoti izpildītājiem.

Pieņemts uzskatīt, ka štāba priekšnieka darbu veido informācijas iegūšana, materiālu apkopošana, izpēte un apstrāde, situācijas atveide, analīze un vērtējums, lēmumu un pavēļu sagatavošana, karadarbības plānošana, saskaņotas rīcības organizēšana, izpildes kontrole. Tā ir. Taču tas nav viss. Un tas pat nav galvenais. Jūs varat kalt ģeniālus plānus, taču līdz karaspēkiem tic nenonāks. Kāda gan jēga no tādas ģenialitātes?! Tādēļ pirms lēmumu pieņemšanas jāizveido vadības sistēma, t.i., vietas, kurās jūs pieņemsiet lēmumus, un sakaru kanāli, pa kuriem pieņemtie lēmumi tiks nogādāti izpildītājiem. Vienkāršāk runājot, lai domātu par to, vai stūrēt uz labo vai uz kreiso pusi, vispirms rokās jābūt stūres ratam. Jebkura štāba priekšnieka darbam būtu jāsākas nevis ar gudru lēmumu pieņemšanu un ģeniālu pavēļu došanu, bet gan ar karaspēka vadības sistēmas izveidi. Sai sistēmai jābūt stabilai, neievainojamai un slēptai. Tās ir visupirmās rūpes jebkuram štāba priekšniekam, — sākot no bataljona. Jebkura štāba priekšnieks ir personiski atbildīgs par komandpunkta un sakaru mezgla aprīkojumu, maskēšanu, apsardzi un aizsardzību.

Paturot to prātā, atgriezīsimies pie 20. gadsimta diženākā karavadoņa Georgija Konstantinoviča Zukova, kuru 1941. gada 13. janvārī norīkoja RKKA Ģenerālštāba priekšnieka postenī.

Ja esat autovadītājs, ja esat saņēmis no priekšgājēja vecu paši/gāzēju, tad pirmām kārtām interesējaties: vai tajā ir vieta vadītājam? Vai ir stūre, kloķi un pedāļi? Atļaušos izteikt minējumu, ka, saņēmis norīkojumu uz Ģenerālštābu, dižais stratēģis Zukovs vispirms pajautāja: bet kur būs mana darba vieta kara gadījumā? Kur ir tas pazemes komandpunkts, kurā es atradīšos pēdējās mierlaika stundas, pirmos un visus turpmākos kara mirkļus, dienas un gadus? Гак ne jau no sava augstā kabineta es vadīšu operācijas! Kur ir tic, naidnieka acīm paslēptie un droši aizsargātie bunkuri maniem palīgiem, operatoriem, izlūkiem, šifrētājiem, sakarniekiem un visai pārējai štāba brandžai?

Ģenerālštāba komandpunktam ir jābūt piesegtam, aizsargātam un naidnieka acīm slēptam. Tātad — kur ir pazemes betona kazemāti Ģenerālštābam un tā izcilajam priekšniekam?

Ks izteicu minējumu, ka dižais stratēģis bija uzdevis tādus jautājumus. Tomēr mans minējums izrādījās kļūdains. Dižais stratēģis to nejautāja. Zukovs neinteresējās, no kurienes un kādā veidā viņš vadīs hitleriešu iebrukuma atvairīšanu. Viņš sēdēja Ģenerālštābā dienu, divas, nedēļu, mēnesi, piecus mēnešus. Viņš nekādi nespēja aptvert, ka tomēr būs kaut kā jāvada Sarkanā armija kara gaitās un tādēļ jāveido vadības sistēma. Jāsāk ar Ģenerālštāba komandpunktu. Vienlaikus kara apgabalu, flotes, armiju un flotiļu komandieriem jāpieprasa, lai ari viņi uzceļ, aprīko un nomaskē savus komandpunktus. Komandpunktu sistēma ir jāsavieno ar sakaru mezgliem un līnijām, kurām arī jābūt labi piesegtām no visām briesmām, aizsargātām un paslēptām.

2

Sarkanajā armijā bija lieliski noregulēta sistēma karadarbības vadībai uzbrukuma kara gaitai svešā teritorijā. Uzbrukuma karam bija sagatavoti komandpunkti vilcienos. Šos komandpunktus varēja drosmīgi un ātri pārvietot pa pēdām uz priekšu aizejošām armijas daļām. Mobilajiem komandpunktiem jau miera laikā valsts robežas tuvumā bija sagatavoti aizsegi ar valdības sakaru līniju kabeļu izejām. Izveidoja arī sakaru vilcienus, kuri varēja izvērst stratēģisko sakaru sistēmas mezglus vadības vilcienu dislokācijas rajonos. Mobilo komandpunktu un sakaru vilcienu aizsardzībai bija paredzēti gan parasto bruņuvilcicnu divizioni ar tanku bruņojumu, gan zenītartilērijas bruņuvilcienu divizioni.

Bet aizsardzības kara vajadzībām netika darīts nekas. Aizsardzības karam domāta Sarkanās armijas karadarbības vadības sistēma vispār neeksistēja.

Zukovs situāciju aprakstīja šādi: "1941. gada pavasari, pētot lietu stāvokli, noskaidrojās, ka Ģenerālštābam, tāpat kā aizsardzības narkomam un karaspēka ieroču šķiru un veidu komandieriem, kara gadījumam nav sagatavoti komandpunkti, no kurienes īstenot Bruņoto spēku vadību, ātri nodot armijām Stavkas direktīvas, saņemt un apstrādāt karaspēka ziņojumus. Pirmskara gados laiks komandpunktu celtniecībai tika velti pazaudēts." (Vospominaņija i razmišļeņija, 218.—219. lpp.)

Kad ir runa par uzvarām, dižais karavadonis saka: cs iedomājos, es paredzēju, es zināju, es nolēmu, es pieprasīju, cs uzstāju, es aizstāvēju. Bet, kad jārunā par pārrēķināšanos un kļūdām, par noziedzīgu nolaidību, tas pats stratēģijas ģēnijs izmanto nenoteikto formu: kāds priekšmetam līdzīgais un bezķermeniskais ir palaidis garām komandpunktu celtniecības laiku. Sarkanajai armijai nebija karaspēka vadības sistēmas aizsardzības kara gadījumam, un tajā, saprotams, kāds ir vainojams, taču nepavisam ne Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs, kurš personīgi atbildēja par vadības sistēmu.

Vai vainīgi Žukova priekšgājēji? Nepārprotami. Taču mēs viņus nepieskaitām ne pie ģēnijiem, ne pie svētajiem. Bet te — par priekšnieku Ģenerālštābam 1941. gada 13. janvāri iecelts teju svēts stratēģis, kurš tikai pavasari aptver, ka viņam nav ne vadītāja vietas, ne stūres, ne kloķu, ne pedāļu.

Ja diženais stratēģijas ģēnijs 1941. gada pavasari ir atģidies, ka Ģenerālštābam aizsardzības kara gadījumā nav komandpunkta, tātad, iedomājamies mēs, minētais ģēnijs tūliņ pat devis rīkojumu komandpunktu uzcelt. Diemžēl. Mēs atkal esam kļūdījušies. Mums jau viegli spriedelēt: nav komandpunkta, tātad tas jāuzceļ. Bet ģēnijiem viss ir citādi. Pirms sāk kādu lietu, viņiem jādomā, jādomā un jādomā. Nedēļām un mēnešiem.

Padotie Zukovam atgādināja: jābūvē KP\ Bet Zukovs aizliedza. Padotie uzstāja, taču Zukovs atkal aizliedza. Un nu jau nevis vienkārši, bet kategoriski.

Padomju Savienības Varonis A. M. Vasiļevskis 1941. gadā bija Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes ģenerālmajors. Nesaucot nevienu vārdā (bet mēs taču zinām, kurš personiski bija atbildīgs par Ģenerālštāba komandpunktu), Vasiļevskis situāciju aprakstīja tā: "Neraugoties uz visiem mūsu neatlaidīgajiem lūgumiem, līdz karam mums neatļāva izveidot pat pazemes komandpunktu, darba telpu pazemē. Tikai kara pirmajā dienā, apmēram rajā pašā laikā, kad sākās mobilizācija, bet mobilizācija, lai cik dīvaini tas skanētu, tika izsludināta divdesmit otrā jūnija pulksten četrpadsmitos, tātad divdesmit stundu pēc kara sākuma, tajā brīdī Aizsardzības nar- komata 1. mājas pagalmā sāka rakņāt zemi, rakt patvertni." (Znamja, 1988, Nr. 5,90. lpp.)

Ģeniālais Zukovs ienāca Ģenerālštābā 1941. gada janvārī. Pavasari viņš aptvēra, ka nav komandpunkta, taču, kamēr nenogranda kara sākums, viņš nenodarbojās ar Bruņoto spēku vadības sistēmas izveidošanu, attīstīšanu un pilnveidošanu, t. i., viņš nepildīja savus tiešos dienesta pienākumus.

3

Vienlaikus ar Sarkanās armijas vadības sistēmas izveidošanu Zukovam būtu vajadzējis gatavot plānus aizsardzības karam. Plānu nevajadzēja daudz. Derēja ieskicēt kartē kopējo ieceri: ko mēs taisāmies darīt pretinieka uzbrukuma gadījumā. Pēc tam sadalīt kaujas uzdevumus: kuram ko pienāktos darīt pretinieka uzbrukuma gadījumā un tieši pirms šī uzbrukuma.

Ja Sarkanā armija būtu gatavojusies aizsardzības karam, vajadzēja vien katram komandierim, sākot no apgabala komandiera un par viņu zemāk esošajiem, uzdot kaujas uzdevumu, pateikt, KAS jādara. Bet uz jautājumu KA katram komandierim un viņa štābam pienākums meklēt savas atbildes. Katram komandierim un viņa štābam pašiem jāgudro aizsardzības plāni.

Taču Sarkanā armija gatavojās nevis aizsardzības karam savā teritorijā, bet kādam citādam karam. Tāpēc visiem komandieriem un visiem štābiem aizliedza veidot jelkādus plānus kara gadījumam. Visu savās rokās ņēma Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs. Ģenerālštābam Zukova vadībā vajadzēja veidot plānus ne tikai augstākajai vadībai, bet arī visiem zemākajiem komandējošo struktūru ešeloniem.

Kara gadījumā pierobežas kara apgabali pārtaptu par frontēm. Katra fronte — tā ir armiju grupa. Ģenerālštābs gatavoja detalizētus karadarbības plānus katrai frontei, katrai armijai, korpusam, divīzijai, pulkam. Visus plānus iesaiņoja tā sauktajās "sarkanajās aploksnēs". Katram pulka un augstāka ranga komandierim seifa bija "sarkanā aploksne", bet nebija nojausmas, kas tajā atrodas.

Briesmu gadījumā 110 Ģenerālštāba vajadzēja pienākt pavēlei atvērt aploksni. Pēc pavēles saņemšanas katram komandierim bija jāatver "sarkanā aploksne" un jārīkojas saskaņā ar norādījumiem, kas tajā atrodas.

Tika paveikts milzīgs plānu izveides darbs. Taču Sarkanās armijas darbība 1941. gada 22. jūnijā bija haoss 1111 pilnīga anarhija. Rodas iespaids, ka neviens no ierindas kareivjiem līdz Žukovam 1111 Staļinam nezināja, kuram ko pienāktos darīt.

Vai Sarkanajai armijai vispār bija kara plāni? Plāni bija. Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis skaidro: "Protams, operatīvie plāni bija, un visai sīki izstrādāti, tieši tāpat kā mobilizācijas plāni. Mobilizācijas plāni bija sagatavoti katrai daļai, ieskaitot arī otršķirīgas aizmugures daļas, piemēram, kādas aizmugures noliktavas un saimnieciskās komandas… Nelaime bija ne jau mūsu operatīvo plānu trūkumā, bet gan to izpildes neiespējamībā tajos apstākļos, kas izveidojās." (Znamja, 1988, Nr. 5,82. lpp.)

Ja ticam Vasiļevskim vai jebkuram mūsu karavadonim 1111 akadēmiķim, sanāk, lūk, kas. 20. gadsimta diženākais stratēģis G. K. Zukovs izdomāja agresijas atvairīšanas plānus. Plāni bija patiesi lieliski. Taču šiem plāniem bija pavisam neliels trūkums: agresijas gadījumā tos nav iespējams realizēt.

Iedomājieties pasaulē labāko ugunsgrēku dzēšanas speciālistu. Viņš izveidojis neticami brīnišķīgu un elegantu plānu ugunsgrēka nodzēšanai jūsu mājā. Viss šajā plānā ir labi, taču tam ir pavisam neliela nepilnība: ugunsgrēka gadījumā no šī plāna nav jēgas. Visādi citādi šis dokuments — atdarinājumu cienīgs paraugs un kaimiņu skaudības iemesls.

Tieši tādu Dzimtenes aizsardzības plānu izveidoja Zukovs. Bet tā taču ir anekdote no sērijas "Domādams neizdomāsi". Ir jābūt patiesi neaptveramam talantam un fenomenālām spējām, lai izdomātu tādu valsts aizsardzības plānu, kuru nevar izmantot tās aizsardzībai. Un mūs plosa ziņkārība: parādiet jel mums šo plānu! Taču mums atbild: Zukova plāns ir Padomju Savienības lielākais noslēpums. Uz to mēs maigi iebilstam: sapuva jūsu Padomju Savienība un sabruka. Nekas, — atbild noslēpumu glabātāji, — plānu tik un tā nevienam nedrīkst rādīt.

Situācija kļūst pavisam smieklīga, ja atceramies Zukova paša stāstus par to, kā viņš 1941. gada janvārī prātā iepriekš bija uzminējis visu vācu plānu "Barbarosa". Taisni brīnums: mūsu stratēģijas ģēnijs no pusotra tūkstoša kilometru attāluma redzēja cauri visiem vācu štābiem, seifiem un dokumentiem, kas tajos glabājās. Bet pēc tam, balstoties uz savas gaišredzības rezultātiem, tas pats ģēnijs izdomāja personīgos plānus, kas izrādījās pilnīgi nederīgi, lai veiktu pretdarbību vācu iebrukumam.

4

Zukovs zināja, ka viņa agresijas atvairīšanas plāns der jebkādam izmantojumam, jebkurai notikumu attīstības gaitai, taču neder, lai veiktu tā tiešo uzdevumu. Tāpēc Zukovs pat necentās savu valsts aizsardzības plānu izsludināt. Lasiet Zukova memuārus. Viņš stāsta, ka jutis kara tuvošanos. Ja jau tā, izsludini savu ģeniālo plānu, pavēli visiem komandieriem atvērt "sarkanās aploksnes"! Bet Zukovs nesteidzas.

Skat, Zukova stāsts: "Un saprotiet manu un Timošenko stāvokli. No vienas puses, satraukums tirdīja sirdi, jo pēc ziņojumiem no apgabaliem redzējām, ka pretinieks ieņem izejas pozīcijas iebrukumam, bet mūsu karaspēkam nav izsludināta kaujas gatavība Staļina stūrgalvības dēļ, no otras puses, joprojām saglabājās kaut neliela, tomēr ticība Staļina spējai izvairīties no kara 1941. gadā. Sādā stāvoklī mēs bijām līdz 21. jūnija vakaram, kamēr vācu pārbēdzēji pilnībā izgaisināja šo ilūziju." ( VIZ, 1995, Nr. 3, 41. lpp.) Tātad 1941. gada 21. jūnija vakarā Zukovam vairs nav ilūziju. Viņš saprot: tas ir karš! Bet kādēļ tad viņš neizsludina sava ģeniālā plāna sākšanu?

Un, lūk, no pierobežas sāk straumēm plūst ziņojumi: ienaidnieks bombardē lidlaukus, pretinieku artilērija atklājusi viesuļuguni, zemūdenes mīnē pieejas mūsu ostām un bāzēm, pretinieku diversijas grupas ieņem pierobežas tiltus, pa šiem tiltiem mūsu teritorijā kā lavīna iebrāžas tanki! Kas gan būtu jādara Zukovam, saņemot šādus ziņojumus? Skaidra lieta: jāizziņo agresijas atvairīšanas plāna sākšana! Taču viņš spītīgi to nedara. Žukovs aprakstīja bezpalīdzīgu, apjukušu, nesakarīgu Staļinu un sevi, mierīgu, apdomīgu un skaidri domājošu. Ja viss tieši tā bija, pirmajās kara minūtēs Zukovam pirmām kārtām pienāktos nomierināt biedru Staļinu: mums ir kara plāns! Ir tikai jāizsludina tā sākšana!

Interesanti, ka ceturtdaļgadsimtu vēlāk, kad ģeniālais karavadonis radīja savu nemirstīgo šedevru, viņš pat necentās attaisnoties un vainot Staļinu: man, redz, bija valsts aizsardzības plāns un gribēju to izziņot, bet mani iztraucēja Staļins. Taču tādas attaisnošanās nav, un Žukovs nepiemin arī kara plāna esamību. Ģenerālštāba priekšnieks kara sākuma brīdī bija vai nu vispār bez plāniem, vai aizmirsis, ka viņam tādi ir.

Žukovs bija aizmirsis savus plānus kara sākuma brīdī, un viņš neatcerējās kara plānus arī desmitiem gadu pēc kara, kad strādāja pie sava epo- hālā šedevra.

Publicēts tūkstošiem tālaika notikumu dalībnieku grāmatu un rakstu, un neviens maršals, neviens ģenerālis vai admirālis, neviens virsnieks, neviens vēstures pētnieks nav pavēstījis, ka Žukovs vai kāds cits būtu pavēlējis sākt īstenot laikus izstrādātus plānus un rīkoties saskaņā ar instrukcijām, kas glabājas "sarkanajās aploksnēs". Neviens frontes, flotes, armijas, flotiles komandieris, neviens korpusa, divīzijas, brigādes vai pulka komandieris NEKAD nav saņēmis pavēli atvērt "sarkano aploksni".

5

"Ledlauzī" es rakstīju, ka agresijas atvairīšanas plānu nebija, toties eksistēja plāns negaidītam uzbrukumam Vācijai un Eiropas sagrābšanai. Operācijas kodētais nosaukums — "GROZA" ("Negaiss"). Plāns bija detalizēti izstrādāts. Tā īstenošana bija jāsāk nekavējoties pēc tam, kad fronšu un armiju komandieri bija saņēmuši īsu signālu: "GROZA".

Vai pastāvēja plāns "Groza"? Vai bija noteikts tāds signāls? Vai tās ir manas fantāzijas?

Noliegt tāda signāla esamību Krievijas Aizsardzības ministrija nevar. Taču šo signālu izskaidro citādi. "Signāls "Groza" tiešām tika izveidots. Taču tas nozīmēja pavisam ko citu. Pēc šī signāla piesegarmiju divīziju komandieriem bija jāatver "sarkanās aploksnes". Tajās atradās pavēles ar norādījumiem par pasākumiem, kas veicami kaujas pozīciju ieņemšanai, lai atvairītu pretinieku uzbrukumus agresijas gadījumā." (Krasnaja zvezda, 1993. gada 30. jūlijs)

Ja noticēsim Krievijas Aizsardzības ministrijas skaidrojumam, nonāksim strupceļā. Veidojas dīvaina aina. Visiem komandieriem bija "sarkanās aploksnes", un bija noteikts signāls "Groza", kas uzdeva komandieriem atvērt "sarkanās aploksnes". Un, lūk, jautājums: kad signāls "Groza" tika nodots karaspēkiem? Kad diženais Zukovs ar šo signālu izziņoja kara plānu sākšanu? Atbilde: nekad.

Visu plānu atslēga bija pie Zukova. Atliek Zukovam dot signālu, un visi komandieri atvērtu "sarkanās aploksnes", un visi rīkotos saskaņoti pēc vienota iepriekš izstrādāta plāna. Taču Zukovs signālu nedeva. "Sarkanās aploksnes" tā ari palika seifos. Katrs komandieris rīkojās pēc saviem ieskatiem. Dabiski, ka sanāca juceklis, kas noveda pie lielākās sagrāves pasaules vēsturē. 1941. gada sakāve izraisīja daudzas sekas, ieskaitot Padomju Savienības sabrukumu.

Oficiālā Kremļa propaganda ir uzgāzusi Sarkanās armijas komandējošajam sastāvam netīrumu kalnus. Tagad pasaulei iestāstīts, ka Sarkanās armijas komandieri bija gļēvi, dumji un slinki. Pēc Krievijas Aizsardzības ministrijas pavēles, kāds mācīts vīrs no Telavivas universitātes veica īpašu pētījumu un ar zinātnisku precizitāti izskaitļoja procentuālo idiotu daudzumu Sarkanās armijas komandieru vidū.

Taču pamēģināsim iedomāties sevi to nelaimīgo sarkano komandieru vietā. Pamēģināsim paskatīties uz pasauli no viņu galvassegu nagapakšas. Padomju pulku, brigāžu, divīziju, korpusu komandieriem, fronšu un armiju komandieriem bija kategoriski aizliegts izstrādāt jebkādus plānus kara gadījumam. Visu vietā domāja Zukovs. Kara plāni pienāca no Ģenerālštāba, glabājās aizzīmogotās aploksnēs kā lielākais valsts noslēpums. Ko Zukovs tur ieplānojis, līdz kara sākumam zināt nebija ļauts. Pēkšņi sākas karš. Pašam sava plāna jums nav. Un ne jūsu vainas dēļ. Lai atvērtu "sarkano aploksni", vajag tā paša Zukova atļauju, bet atļaujas arī nav. Par patvaļīgu aploksnes atvēršanu jūs iznīcinās. Šādā situācijā — visa Sarkanā armija. Simtiem tūkstoši komandieru ir bez jelkāda plāna un iet bojā velti. Vienoties par kopīgu darbību tūkstotim komandieru nav ne laika, ne iespēju, turklāt viņi nav tiesīgi to darīt. Tādēļ ir Ģenerālštābs, lai organizētu visas armijas kopīgo darbību. Taču tas savu uzdevumu neizpildīja, tāpēc labākie Sarkanās armijas komandieri, labākie štābi un kaujas vienības aizgāja bojā pie robežas. Un, lūk, pēc nāves visiem šiem komandieriem uzgāž samazgas, nosauc viņus par muļķiem un izskaitļo idiotu procentu viņu rindās.

Zukovs, ļaunprātīga nodoma vadīts, muļķības vai pārbīļa dēļ AIZMIRSA dot pavēli par aplokšņu atvēršanu. Līdz ar to viņš atstāja Sarkano armiju bez plāniem, respektīvi, nolēma to sakāvei.

6

Bez disciplīnas nav armijas. Disciplīna — Bruņoto spēku pamats un tērauda karkass. Armijas disciplīna mēdz būt akla. Kara laikā visai bieži akla disciplīna ir attaisnojama. Jūs esat karavadonis, jums nav tiesību atklāt savus nodomus. Tāpēc desmitiem, simtiem tūkstošu un pat miljoniem cilvēku ir spiesti pildīt jūsu pavēles, neizprotot to jēgu. Jūs vienkārši dodat rīkojumus, kas jāizdara, nepaskaidrojot, kāpēc.

Taču disciplīna kļūst pašnāvnieciska, ja karaspēkiem dod muļķīgas pavēles.

Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs pirms kara bija devis pietiekami daudz pavēļu, kas pilnībā paralizēja Sarkano armiju: pretinieka lidmašīnas nenotriekt! Patronas un lādiņus priekšpulkiem un divīzijām konfiscēt! Lai nebūtu nejaušas artilērijas šaudīšanās, aizslēgus no ieročiem noņemt un nodot noliktavās! Robežtiltus atmīnēt! Uz provokācijām neatbildēt! Par mēģinājumiem šaut uz vācu lidmašīnām, kas pārkāpušas robežu, visus vainīgos nodot tiesāšanai kara tribunālā!

Biedra Zukova pavēļu izpildei modri sekoja biedri no NKVD un NKGB. 1941. gada martā (kad Zukovs jau bija Ģenerālštāba priekšnieks) visa flotes vadība gandrīz tika sodīta ar nošaušanu par to, ka flotes zenīt- artilēristi bija apšaudījuši vācu lidmašīnas robežpārkāpējas. Zukovs nedarīja neko, lai attaisnotu flotes komandierus un atceltu pavēli lidmašīnas robežpārkāpējas nenotriekt. Tieši pretēji, biedri no NKVD izvirzīja apsūdzības flotes vadībai, nevis savas iniciatīvas vadīti, bet pēc zīmītes, kurā Zukovs pieprasa pienācīgi sodīt visus, kuri šauj bez pavēles. Pēc kara savu rīcību Zukovs skaidroja visai pārsteidzošā veidā: mēs baidījāmies izprovocēt karu, negribējām dot Hitleram ieganstu uzbrukumam. Un kas gan no tā sanāca? Jūs nedevāt Hitleram ieganstu, vai tas būtu viņu atturējis? Vai atturēja?

Sarkanā armija bija spiesta akli pakļauties Zukova pavēlēm. Bet kur robežšķirtne starp provokāciju un karu? Jūs esat aviācijas pulka komandieris. Bambardē jūsu lidlauku. Ja jūs zinātu, ka visus lidlaukus bombardē, tad skaidrs: karš. Taču jums to zināt nav ļauts. Pašlaik jūs redzat tikai savu aerodromu un tikai savas simt degošās lidmašīnas. Un katrs no miljona karavīru un virsnieku pie robežas varēja redzēt tikai savu sīciņo kripatu notiekošā. Kas tas ir? Provokācija? Vai varbūt vairs nav provokācija? Jūs sāksiet šaut, bet — ja nu pēc tam izrādīsies, ka tikai jūsu iecirknī pretinieks ir veicis provokatīvas darbības. Ko ar jums izdarīs Zukovs un NKVD bendes?

Diženā Žukova pavēles un armijas disciplīna pieprasīja, lai karaspēks neatbild uz provokācijām. Visa armija pildīja pavēli. Visa armija uz provokācijām neatbildēja. 22. jūnijā priekšējās līnijas divīzijas bez kaujas atdeva robežtiltus, lai tikai izpildītu stratēģijas ģēnija pavēli un neatbildētu uz provokāciju. Ak, muļķi, — mēs esam sašutuši, — viņi nevarēja apjēgt, ka sācies karš!

Mēs esam sašutuši par karavīriem, kuri pildīja Žukova pavēli, bet nez kādēļ neesam sašutuši par Žukovu, kurš deva šīs pavēles.

Vai tiešām karavīriem pie robežas nebija skaidrs, ka tas ir karš? Nē, viņiem nebija skaidrs. Viņiem ir pavēle. Nekādas citas informācijas pārdomām viņu rīcībā nav. Uzskatīsim viņus visus par idiotiem. Bet Ģenerālštābā sēdēja diženais stratēģis, viņa rīcībā bija visa informācija, jau 21. jūnija vakarā viņš zināja, ka tagad sāksies karš. Viņa paša vārdiem, — viņam izgaisa pēdējās ilūzijas. Taču viņš nez kādēļ ncizziņoja sava kara plāna realizēšanu. Uzskatīsim viņu par izcilu domātāju.

7

Vai Žukovs domāja, ko kara sākumā viņš pats darīs? Varbūt arī domāja. Taču neko neizdomāja. Visas Žukova darbības kara pirmajās minūtēs, stundās un dienās — tas ir ekspromts. Tās ir darbības, kas iepriekš netika plānotas un pat apdomātas.

Pirms vācu uzbrukuma Žukovs apbēra armiju ar aizliegumiem lietot ieročus. Pat 1941. gada 22. jūnijā pulksten 00.25 armijai tika nodota direktīva nr. 1: "Mūsu karaspēka uzdevums — neatbildēt ne uz kādām provokatīvajām darbībām…" Direktīvu bija parakstījuši maršals Timo- šenko un armijas ģenerālis Žukovs. Tās beigās bija kategoriska prasība: "Nekādus citus pasākumus bez īpaša rīkojuma neveikt."

Gadsimtu pieredzes pārbaudīts: labāk izlikties par muļķi nekā tēlot gudru. Padomju Savienības maršals S. K. Timošcnko nekad nav paziņojis, ka 1941. gada 21. jūnijā viņš esot aptvēris kara neizbēgamību. Tāpēc pret maršalu Timošcnko pretenziju nav.

Savukārt Žukovs nepārtraukti tēloja gudru cilvēku, tāpēc ar apskaužamu regularitāti nokļuva muļķīgās situācijās. Viņš pats paziņoja, ka 21. jūnija vakarā visas ilūzijas esot izgaisušas, un viņš it kā sapratis: tas ir karš! Zukova atzīšanās publicēta Krievijas Aizsardzības ministrijas oficiālajā izdevumā — Vojenno-istoričeskij zumal. Skat, 1941. gada 21. jūnija vakarā aptvēris, ka sākas karš, Žukovs 22. jūnijā pulksten 00.25 dod karaspēkam pavēli uz provokācijām neatbildēt un nekādus pasākumus neveikt.

Vai gudrs cilvēks būtu ko tādu stāstījis? Vai gudrs cilvēks būtu devis karaspēkam pavēli neatbildēt uz provokācijām PĒC TAM, kad sapratis, ka ir runa nevis par provokācijām, bet pretinieka uzbrukumu?

Direktīvu nr. 1 nosūtīja kara apgabalu štābiem, tur to atšifrēja, un uz tās pamata sāka rakstīt norādījumus armiju štābiem. Aizšifrēja, nosūtīja. Armiju štābos saņēma, atšifrēja, izlasīja un sāka sacerēt norādījumus korpusu štābiem… Kad Zukova visgudrās norādes nonāca līdz armijām, lidlauki jau sen dega, sprāga munīcijas noliktavas, bieziem dūmiem kūpēja naftas krātuves, vācu tanki mīcīja padomju priekšējās divīzijas, bet mūsu karapulkos izziņoja 20. gadsimta diženākā karavadoņa kategorisko prasību: uz provokācijām neatbildēt! Nekādus pasākumus bez īpaša rīkojuma neveikt!

Direktīva nr. 1 būtībā bija nāves spriedums Sarkanajai armijai: nepretoties, ja uz tevi šauj!

Šo murgaino dokumentu parakstījušam ģenerālim, ja viņam būtu prāts, vajadzētu izlikties par muļķīti: jā, es to parakstīju, jo situāciju nesapratu. Taču mūsu stratēģis nolēma tēlot gudro: es pirmais sapratu, ka tas ir karš! Es to aptvēru jau 21. jūnija vakarā, bet dumjais Staļins pat 22. jūnijā atteicās saprast situāciju.

Zukovam nevar ticēt. Žukovs saprata, ka tā nav vis provokācija, bet karš, un PĒC TAM deva karaspēkam pavēli uz provokācijām neatbildēt. Kāpēc?

Ja noticam Zukova stāstiem, rodas mūsu vadoņiem adresēti jautājumi. Jūs zinājāt, ka Žukovs devis noziedzīgu pavēli, kura pazudināja Sarkano armiju. Kāpēc tad jūs viņu slavināt?

Lai neuzrautos uz tādām apsūdzībām, mūsu vadoņiem un mums visiem būtu labāk neņemt nopietni Zukova izdomājumus.

Mums apraksta bailīgo Staļinu, kurš neko nav darījis, karam sākoties, un gudro Zukovu, kurš sūtījis karaspēkam direktīvas. Manuprāt, labāk gan nedarīt neko, nekā sūtīt TĀDAS direktīvas.

8

Zukovam vai 11u nevajadzēja dot šādas pavēles, vai arī bija jārada tāda vadības sistēma, kas ļautu, karam sākoties, bet labāk — jau pirms sākšanās, atcelt visus agrāk uzliktos ieroču lietošanas ierobežojumus. Bija jāizdomā kāds signāls, ko varētu tūlīt nogādāt līdz visiem karaspēkiem.

Jebkura armija sāk aizsardzības manevrus bez jelkādam pavēlēm, tieši kā sargs postenī atvaira uzbrukumu, negaidot nekādus papildu rīkojumus, direktīvas vai signālus. Taču Žukovs uz stingrāko pavēlēja kaujā neiesaistīties, uguni neatklāt. Ja reiz ieviesi šādus aizliegumus, esi laipns 1111 izdomā vienu īsu, skanīgu vārdu — "Aizsegs", "Safīrs", "Taiga" — 1111 laikus izskaidro tā nozīmi. Lai padotie zina: ja šādu vārdu pārraidījis Ģenerālštāba priekšnieks, tātad — visi aizliegumi atcelti. Šis signāls ļauj piedalīties kaujā. Tas nozīmē: KARŠ!

Taču Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Žukovs pirms gada publiski raudāja par gaidāmajiem upuriem. Kopš tā brīža viņš "visu savu dzīvi veltīja gaidāmajam karam". Piecus mēnešus, sēžot Ģenerālštāba priekšnieka krēslā, domāja par karu, bet neizdomāja īsu vārdu gadījumam, ja vajadzēs informēt valsti un armiju par kara sākumu. Nepietiek jau ar to, ka Žukovs atstāja visu armiju bez jebkādiem plāniem, viņš turklāt vēl NOTEICA AIZLIEGUMU VEIKT KARADARBĪBU. Taču ari ar to vēl ir par maz. Brīdī, kad sākās karš, Žukovs AIZMIRSA atcelt paša noteiktos aizliegumus. Bet 1941. gada sakāvi viņš izskaidroja ar to, ka "ienaidnieks bija stiprāks", ka "karaspēka daļas bija nenoturīgas, tās krita panikā un bēga".

Žukovs nepārtraukti stāstīja par dumjo un bailīgo Staļinu. Agrā 1941. gada 22. jūnija ritā Staļins neticēja, ka sācies karš. Ber gudrais Žukovs saprata: tas ir karš. Ja reiz tu saproti, sit trauksmi visos zvanos! Spied visas pogas! Rauj zēģeļus no kloķiem! Slēdz iekšā sirēnas! Pa visiem kanāliem triec šifrējumus fronšu un armiju komandieriem un auro klausulē atklātā tekstā, lai ver vaļā "sarkanās aploksnes". Nodod savu situācijas izpratni padotajiem! Viņi, muļķi, nesaprot, ka sācies karš, bet tu tak esi ģēnijs! Paziņo taču viņiem, ka miers beidzies!

Taču Zukovs nedara neko. Nu, tad paskaidrojiet man, kam vajadzīga Zukova gudrība, ja šī gudrība neiziet ārpus Kremļa kabineta sienām? Kāda jēga no tādas gudrības? Kāda jēga, ja Zukovs visu saprot un visu zina, bet karaspēkam nepaziņo savas zināšanas un situācijas izpratni?

Fronšu, flošu, armiju, flotiļu komandieru, korpusu, divīziju, brigāžu, pulku, bataljonu, rotu un vadu komandieru pienākums ir komandēt savu vienību, atvairīt pretinieka triecienus. Taču viņi nepilda savus pienākumus, jo viņus sasaistījušas pavēles par uguns neatklāšanu. Bet Zukova pienākums ir paziņot karaspēkam par kara sākšanos. Zukova rīcību nekas neierobežo. Kāpēc viņš nepilda savus pienākumus?

Zukovs pats aprakstīja šīs kara pirmās minūtes un stundas šādi. Staļina kabinetā ienāk Molotovs un paziņo, ka viņam bijusi tikšanās ar Vācijas sūtni, kurš nodevis Vācijas valdības oficiālos dokumentus par kara pieteikšanu Padomju Savienībai. Zukovs apraksta Staļina reakciju uz šo paziņojumu, taču nezin kādēļ neapraksta pats savu reakciju. Zukovs pats jau sen zinot, ka sācies karš, un te Molotovs atnes arī oficiālu apstiprinājumu. Zukova reakcijai uz Molotova teikto vajadzētu būt nepārprotamai un zibenīgai. Katra vilcināšanās sekunde nozīmē aizvien jaunus un jaunus pretinieka ieņemtus tiltus, ieroču un munīcijas noliktavas. Katra vilcināšanās minūte — tic ir kilometri, ko noskrējušas Hota, Gudēriana, Manšteina tanku kāpur- ķēdes. Katra kavēšanās stunda nozīmē jaunus lidlaukos nodegušu lidmašīnu simtus, jaunus simtus tonnu bezjēdzīgi izlietu asiņu. Tāpēc, izdzirdējušam Molotova oficiālo apstiprinājumu tam, ka karš ir pieteikts, Zukovam bija jāgrābj tālruņa klausule un jāauro visiem adresātiem: KARŠ! KARŠ! KARŠ!

Taču gudrais Zukovs staigā pa kabinetu, runā gudrus vārdus, bet neko neziņo karaspēkam, kuram nav nekādu norādījumu, izņemot kategorisko prasību nekādus pasākumus neveikt.

Būdams bez Maskavas norādījumiem, Rietumu frontes komandieris armijas ģenerālis Pavlovs uz savu galvu pulksten 5.25 dod pavēli: "Ņemot vērā masveida karadarbības iezīmes no vāciešu puses, pavēlu izsludināt karaspēka daļās trauksmi un rīkoties kaujinieciski."

Ko nozīmē: rīkoties kaujinieciski? Uzbrukt? Aizsargāties? Atkāpties? Vai arī — konkrēta situācija: pierobežas tilts. Pavēlēts rīkoties kaujinieciski. Vai tas nozīmē noturēt pierobežas tiltu? Vai to uzspridzināt? Vai pa to virzīt pretinieka teritorijā mūsu tanku divīziju izlūkbataljonus?

Pavēle rīkoties kaujinieciski nozīmēja, ka katrs var rīkoties, kā uzskata par pareizu. Un rezultātā — nesaskaņotība. Katrs komandieris deva savas pavēles, būdams neziņā par to, ko dara kaimiņi: uzbrūk, aizstāvas, laižas lapās vai slēpjas mežos. Šādu situāciju apzīmē ar briesmīgu terminu: vadības zaudēšana.

Tā notika ne tikai Rietumu īpašajā, bet arī visos pārējos kara apgabalos.

Daļa karaspēka, pildot savu komandieru pavēles vai iztiekot bez pavēles, atkāpās.

Otra daļa ieņēma dziļo aizsardzību. Starp tiem arī 99. strēlnieku divīzija, kuru ģenerālmajors A. A. Vlasovs pirms kara bija padarījis par labāko divīziju Sarkanajā armijā. Vlasovieši cīnījās uz dzīvību un nāvi, aizstāvot dzimteni. Starp citu, kara gaitā 99. strēlnieku divīzija Sarkanajā armijā pirmā tika apbalvota ar kaujas ordeni. Tas notika 1941. gada 22. jūlijā.

Trešā daļa devās izšķirošā uzbrukumā. Piemēram, Donavas flotiles karakuģi izsēdināja masīvu desantu Rumānijas krastos un pacēla sarkanos atbrīvošanas karogus visos zvanu torņos.

To visu kopā sauc par haosu. Nekas labs no tā iznākt nevarēja. Un nesanāca.

Par ģenerāļa Pavlova pavēli "rīkoties kaujinieciski" mums ir iemācīts zoboties: dumiķītis deva pavēli, kuru katrs varēja traktēt, kā vien vēlas. Taču mēs par Pavlovu nesmiesimies. Pavlovs izrādīja iniciatīvu. Pavlovs, pārkāpjot Zukova norādījumus un direktīvas, pavēlēja uz provokācijām atbildēt. Armijas ģenerālis Dmitrijs Grigorjevičs Pavlovs, nebūdams uz to pilnvarots, nezinot, ka Vācija ir pieteikusi karu Padomju Savienībai, būtībā patstāvīgi pieteica karu Vacijai. Savā pavēlē Rietumu frontes komandieris armijas ģenerālis Pavlovs pateica galveno: tas ir karš! Karojiet, kā kurš māk! ES ATĻAUJU KAROT!

Ko viņš varēja citu pavēlēt? Uzbrukt? Bet varbūt pārējās frontes atkāpjas. Atkāpties? Bet varbūt pārējās frontes aizstāvas. Nezinot situāciju citās frontēs un bez Maskavas norādījumiem, Pavlovs atļāva saviem karaspēkiem vienkārši karot, nenorādot konkrēti, kuram kas darāms.

Var, cik vien tīk, smieties par Pavlovu un viņa pavēli, bet paturēsim prātā, ka ģeniālais Zukovs sēdēja Maskavā, zināja, ka karš sācies, un nekādas pavēles nedeva. Pēdējais, ko no viņa dzirdēja: NEATBILDĒT UZ PROVOKĀCIJĀM!

Iedomājieties sevi par divīzijas komandieri pie pašas robežas. Ir divi norādījumi. Viens no Zukova — nereaģēt uz vācu armijas darbībām, kura samīca zem kāpurķēdēm jūsu karavīrus, apber viņus lādiņiem un bumbām. Otrs norādījums no Pavlova — rīkoties kaujinieciski! Kuru no šiem norādījumiem jūs, divīzijas komandieris, uzskatāt par noziedzīgu? Kuras pavēles nelietīgo autoru jūs nošautu kā traku suni?

9

Ar ko gan šajās minūtēs un stundās aizņemts mūsu dižais stratēģis Zukovs?

Viņš raksta direktīvu ar norādījumiem, kas karaspēkam būtu darāms. Kauns un negods!

Kara apgabalu un armiju komandieru, korpusu, divīziju, brigāžu 1111 pulku komandieru instruēšanu vajadzēja veikt pirms kara. Brīdī, kad tas sācies, jānodod izpildītājiem vien "modinātājvārds". Jebkurā apakšvienībā, karaspēka daļā, vienībā vienmēr jau iepriekš tiek noslīpēta darbība ārkārtējās situācijās. Kad ārkārtēja situācija ir radusies, komandieris dod pavisam īsas pavēles: "Pie ieročiem!", "Kaujas gatavība!" Un katram pašam jāzina, kas viņam darāms. Tā pieņemts it visur, visos līmeņos, sākot no vada. Tikai 11c Zukovam.

Kādēļ Zukovs raksta direktīvu? Katrs padomju komandieris tak rokās jau tur "sarkano aploksni", neuzdrīkstoties to atvērt. Jādod vien atļauja. Taču Zukovs nedod atļauju. Viņš sacer jaunas instrukcijas.

1941. gada 1. janvārī viņš uzmeta skatienu kartei un tūlīt pat paredzēja vāciešu kara plānus. Pēc tam viņš pusgadu gudroja kaut kādus plānus, kuri pretinieka uzbrukuma gadījumā nav izmantojami. 22. jūnijā — pēkšņs trieciens, un dižais stratēģis nolemj uzrakstīt direktīvu karaspēkam. Viņš nolēmis paskaidrot fronšu un armiju komandieriem, kas viņiem būtu darāms jau notikušā uzbrukuma gadījumā.

Savā grāmatā Zukovs ziņo: "22. jūnijā pulksten 7.15 aizsardzības nav konta Direktīva nr. 2 tika nosūtīta apgabaliem. Taču spēku samēru ziņā un esošajā situācijā tā izrādījās acīm redzami nereāla, tāpēc arī netika īstenota." (Vospominaņija i raz-mišļeņija, 248. Ipp.)

Varēja uzrakstīt: direktīva nr. 2. Bet Zukovs precizē: aizsardzības narkoma direktīva nr. 2. Ar šo žestu Zukovs noņem no sevis atbildību un laipni uzkrauj to aizsardzības narkomam Padomju Savienības maršalam S. K. Timošenko. Taču visi zina, ka visas narkoma direktīvas sagatavo Ģenerālštāba priekšnieks. Sajā gadījumā direktīva ir ne tikai Zukova parakstīta, bet arī rakstīta ar viņa paša roku.

Pārsteidz arī tas, ka paša pirmā kara dokumenta teksts, kas turklāt rakstīts ar diženā stratēģa roku, nez kādēļ Zukova memuāros netiek citēts. Mēs vien uzzinām, ka šī direktīva bija nereāla un neizpildāma, t. i., muļķīga.

Mums nepārtraukti atgādina, ka "padomju Bruņoto spēku svarīgāko stratēģisko operāciju gaita un iznākums ir Zukova personības, viņa karavadoņa talanta apzīmogots". Tas gan ir tiesa. Zukova personības un viņa dižā karavadoņa talanta apzīmogota ir Sarkanās armijas sakāve 1941. gada jūnijā. Un šis zīmogs nav nomazgājams.

12. NODAĻA

UZ SĪTA [16]

Fašistiskās agresijas atvairīšanas plānam bija pretuzbrukuma raksturs. Sākuma operāciju sagatavošanas pamatu veidoja ideja par spēcīgu atbildes triecienu ar pāreju izšķirošā uzbrukumā visā frontē. Šai iecerei tika pakārtota ari visa Bruņoto spēku stratēģiskā izvēršana. Stratēģiskās aizsardzības veikšana un citi karadarbības varianti būtībā netika izstrādāti.

PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals 1). T. Jazovs VIŽ, 1991, Nr. 5,13. Ipp.

1

Zukovs ziņo, ka 1941. gada 22. jūnijā pulksten 7.15 Direktīva nr. 2 nosūtīta kara apgabaliem.

Dižais ģēnijs ir kļūdījies.

Vojenno-istoričeskij žurnal (1991, Nr. 4) publicēja faksimila kopiju ar direktīvu nr. 2, kuru Zukovs bija rakstījis 1941. gada 22. jūnija rītā. Tas ir viscaur sašvīkāts, nesalasāmā rokrakstā aprakstīts papīriņš. Tajā ir neskaitāmi labojumi. Pirmkārt, uz dokumenta jābūt slepenības grifam. Zukovs raksta: "Šifrā". Nostrīpo. Raksta "Slepeni". Tālāk seko adresātu saraksts: "LVO Kara padomes, Ziemeļ…". Tūlīt pat nepabeigto vārdu "Ziemcļ" Žukovs nosvītro. Tā vietā raksta: uPribOVO, ZapOVO, KOVO, OdVO"

Aiz tā slēpjas, lūk, kas: gatavojoties uzbrukumam Vācijai, Ungārijai un Rumānijai, jau miera laikā Baltijas, Rietumu un Kijevas īpašā kara apgabala karaspēki tika slepus pārveidoti par Ziemeļrietumu, Rietumu un Dienvidrietumu fronti. Taču par to drīkstēs paziņot tikai brīdī, kad sāksies iebrukums Vācijā, Ungārijā im Rumānijā. Līdz iebrukuma sākumam mūsu izveidotās frontes uzmanības novēršanai joprojām turpina tikpat miermīlīgi saukt par kara apgabaliem. Zukovs jau grasījās rakstīt direktīvu fronšu kara padomēm, taču atcerējās, ka mūsu uzbrukums vēl nav sācies, tāpēc vēsti par to, ka frontes jau izveidotas, nedrīkst izpaust pat slepenā dokumentā. Tāpēc Zukovs nosvītro rakstīt nepabeigto uzrunu Ziemeļrietumu un pārējo fronšu kara padomēm un vēršas pie apgabalu kara padomēm.

Pēc tam gatavajā dokumentā starp rindiņām maziem burtiem pievieno vēl vienu adresātu: "Kopija iekšlietu narkomam." Piecus mokošus pārdomu mēnešus Zukovs neatrada laiku izveidot sarakstu ar tiem, kuriem pirmām kārtām jāpavēsta par kara sākšanos. Pirms kara Zukovam neienāca prātā doma, ka par tā sākumu vajadzētu paziņot NKVD robežsardzes, konvoja, apsardzes, operatīvajiem un citiem spēkiem. Zukovs atjēdzās, pēdējā brīdī atcerējās čekistus un ierakstīja Be rijas resoru adresātu sarakstā.

Taču Zukovs piemirsa jūras kara flotes tautas komisāru. Te, Maskavā, no Ģenerālštāba ēkas uz NKVD ēku Lubjankā iekšlietu tautas komisāram Lavrentijam Pavlovičam Berijam steigšus nogādā Ģenerālštāba priekšnieka Zukova direktīvas kopiju, lai Berija zina: karš sācies! Taču tepat, Maskavā, šādu pašu kopiju nenogādā Jūras kara flotes tautas komisāram ad m irālim Kuzņecovam.

Tiesa, zemāk dokumentā pierakstīts: "Uztaisīta kopija rokrakstā, vienā eks., un nodota 1. ranga kapteinim Golubevam — NKMF. Paraksts par saņemšanu otrā pusē." Kritisko minūšu un stundu laikā šī direktīva netika nodota flotei. Kāds pēc tam ar roku bija pārrakstījis Zukova ķeburus un nogādājis VMF narkomatā.

Zukovs neatcerējās PVO Galvenās pārvaldes priekšnieku un VVS Galvenās pārvaldes priekšnieku. Tāpēc Zukova direktīva netika nogādāta VVS Galvenajā pārvaldē un PVO Galvenajā pārvaldē. Stratēģis tās vienkārši piemirsa.

Tālāk aiz adresātu uzskaitījuma — datums un laiks: 22.06.41. 7.15. Tātad 7.15 nav laiks, kad direktīvu nodeva kara apgabaliem. Pulksten 7.15 Zukovs tikko bija apsēdies to rakstīt un kreisajā augšējā stūrī ierakstījis laiku. Direktīva vēl jāsacer, bet īstie vārdi, kā par spīti, nenāk. Pēc tam tā jāatdod šifrētājiem. Tad jāaiznes uz sakaru mezglu. Jānosūta. Jāpieņem un jāatšifrē…

Pa to laiku sen dega lidlauki. Pa to laiku čekisti grāba ciet tos nedaudzos lidotājus, kas uz savu galvu bija paspējuši pacelt gaisā lidmašīnas, iesaistīties kaujā un atgriezties dzīvi uz zemes. Līdz karaspēkam pagaidām nonākusi vien Žukova direktīva nr. 1: UZ PROVOKĀCIJĀM NEATBILDĒT! Tas, kurš iesaistījies kaujā, ir provokators. Tam tepat lidlaukā starp degošajām lidmašīnām un munīcijas sprādzieniem čekisti atdauza nieres, lai citiem negribētos atbildēt uz provokācijām.

Un, kamēr karaspēkā katrs dara to, kas ienāk prātā, Zukovs mokoši saccr dokumentu. Viņš strīpo, augšā raksta ko citu, atkal strīpo, malā raksta ko pavisam citu un ar bultiņu norāda, kur šo iestarpinājumu ierakstīt tekstā.

Diženā stratēģa norādījumu gaidīšanas iespēju un laika trūkuma dēļ fronšu komandieri Kuzņecovs, Pavlovs, Čerevičenko, Kirponoss bija spiesti pārsniegt pilnvaras un pārkāpt Zukova noziedzīgos aizliegumus. Viņi deva paši savas pavēles: "Rīkoties kaujinieciski." Un tas nozīmēja: centralizēta Sarkanās armijas vadība zaudēta. Šādu situāciju mūsu tribunāli visos laikos kvalificējuši kā noziedzīgu nolaidību, un vainīgajiem piesprieda nošaušanu.

Pēc kara Zukovs uzvēla vainu Pavlovam, Kuzņecovam, Kirponosam un citiem apgabalu komandieriem. Taču — vai viņi vainīgi?

Diriģents nerīkoja mēģinājumus, notis izpildītājiem neizdalīja. Notis tika aizzīmogotas, un izpildītājiem netika atļauta piekļuve tām. Diriģents pat nepaziņoja, ko paredzēts izpildīt. Sākas koncerts, bet diriģenta nav. Katrs mūziķis, rīkojoties kaujinieciski, spēlē to, kas viņam visvairāk patīk: dažs "Zobendeju", bet dažs "Mirstošo gulbi". Mūsu orķestri nomētā ar puvušām olām. Te pēkšņi ierodas ģeniālais, gandrīz svētais diriģents.

Viscaur tērpts baltā. Un izliek atzīmes. Arī viņš tēmē ar puvušām olām uz saviem izpildītājiem. Un stāsta par izpildītāju nepilnīgo izglītību un par to, ka instrumenti slikti.

Un mēs ticam viscaur baltā tērptajam diriģentam. Mēs lipinām viņam pieminekli un mūžīgam kaunam nolemjam tos, kuri vismaz kaut ko darīja, kad Zukovs nedarīja neko.

Tad nu, lūk. Sarkanās armijas vadība tika pazaudēta nevis kara apgabalu komandieru, bet Ģenerālštāba līmenī. Sarkanās armijas vadība tika pazaudēta nevis kara pirmajās minūtēs, bet pirms tā sākšanās. Kara sā- kumstundās Zukovs nedeva Sarkanajai armijai nekādus norādījumus par to, kas darāms uzbrukuma gadījumā. Taču ari pirms kara Zukovs nebija devis kara apgabaliem nekādus norādījumus, ko vajadzētu darīt pēkšņa uzbrukuma gadījumā. Tātad Sarkanā armija bija bez vadības ne tikai kara sākuma brīdī, bet ari pirms tā.

2

Zukovam bija vēl viena iespēja paziņot karaspēkam par kara sākumu: izziņot mobilizāciju. Padomju Savienības maršals I. H. Ragramjans stāsta, ka pirms kara bijusi pavēle: uz vācu lidmašīnām nešaut. Un bijis izskaidrojums: atklāt uguni drīkst līdz ar mobilizācijas izziņošanu Гак šļi mi к Pobede. Maskava: Vojenizdat, 1988,46. Ipp.).

Kurš tad ir atbildīgs par mobilizāciju? Ģenerālštābs un personīgi Ģenerālštāba priekšnieks. Mobilizāciju sagatavo Ģenerālštābs, savukārt tās sākumu nosaka valsts varas augstāko orgānu lēmums. Taču Ģenerālštāba priekšnieka pienākums šai pašai varai pateikt priekšā un atgādināt: ir laiks!

Visa augstākā valsts vara — Staļins. Noticēsim Zukovam: Staļins pārbijās un nezināja, ko iesākt. Nu, tad pasaki priekšā! Izrādi iniciatīvu! Izmanto Staļina klusēšanu kā piekrišanas zīmi. Un, ja Staļina piekrišanas nav, pārkāp pilnvaras! Armijas ģenerālis Pavlovs pārkāpa pilnvaras. Viņam nebija Maskavas rīkojumu, un arī Staļina viņam līdzās nebija. Bet Zukovam nav jābļauj nedzīvā tālruņa klausulē, viņam nav jāraksta un jāšifrē sūtījumi

Staļinam. Žukovs atrodas Staļina kabinetā, šeit savākts viss Politbirojs. Ja visi šie darboņi nezina, ko iesākt, Zukovam vajadzētu kliegt: es izsludinu mobilizāciju! Kurš ir pret? Tas ari viss. Kurš gan iebilstu? Un, ja iebilstu, tad uz viņu gultos atbildība par vilcināšanos. Citādi vilcināšanās ar mobilizācijas izsludināšanu uz mūžiem būs Zukova vaina.

Vilkās stundas, bet mobilizācija kā netika, tā netika izziņota. Mobilizāciju izziņoja, kā informē Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis, tikai pēc 12 stundām kopš kara sākuma.

Runā, ka frontes komandieri lēni reaģējuši uz notiekošo. Tas ir pareizi. Bet stratēģijas ģēnijs bija izlēmības un izdarības paraugs…

Vēl kāda nianse. Par pirmo mobilizācijas dienu tika izziņots 1941. gada 23. jūnijs. Tātad dekrētu par mobilizāciju, šo izcilo stratēģiskās gudrības šedevru, ko sagatavojis personīgi Žukovs, varēja saprast arī šādi: vācu lidmašīnas drīkst notriekt, sākot no nākamās dienas.

Un mūsu ģēnijs skrīvē jaunu dokumentu: direktīvu nr. 3. Tās tekstu viņš arī sazin kādēļ nepublicē savā grāmatā. Un tam ir iemesls. Direktīva nr. 3 pavēlēja Sarkanajai armijai nevis aizsargāties, ber uzbrukt: "… aplenkt un iznīcināt pretinieka Suvalku grupējumu un līdz 24.06. dienas beigām pārņemt Suvalku rajonu", "ielenkt un iznīcināt pretinieka grupējumu, kas uzbrūk Vladimiras—Voliņskas, Brodu virzienā", "līdz 24.06. beigām ieņemt Ļubļanas rajonu".

Ak, labāk mūsu stratēģjs nebūtu parakstījis šādas direktīvas! Šī direktīva nozīmē, ka Žukovs atkal neuzdod karaspēkam aizstāvēt savu zemi. Žukovs atkal triec karaspēku uzbrukumā, turklāt pretinieka teritorijā. Direktīva nozīmē, ka karaspēkam aizliegts aizsargāties. Žukovs triec karaspēku uzbrukumā, uzdodot fantastiskus, neizpildāmus uzdevumus ieņemt Polijas pilsētas Suvalkus un Ļubļanu, turklāt ļoti ātri.

Pēc kara Žukovs stāstīja, ka "ienaidnieks bija stiprāks". Ja jau tā, pavēli aizsargāties! Ja mūsu karapulki ir vājāki, uzbrukums tiem ir pašnāvība. Jo vairāk, ja uzbrukums ir spontāns, kura sagatavošanai Žukovs vispār nedod laiku. Žukovs vienkārši pieprasa pēc vienas vai divām dienām ziņot par pretinieka teritorijā esošu pilsētu ieņemšanu.

Šajā situācijā daudz saprātīgāka būtu armijas ģenerāļa Pavlova pavēle rīkoties kaujinieciski. Katrs komandieris redzēja, kas notiek apkārt, un rīkojās atkarībā no apstākļiem: ieņēma aizsardzību vai atkāpās. Bet Zukova Direktīva nr. 3 visiem lika uzbrukt. Zukovs pieprasīja uzbrukt situācijā, kad nodedzināti lidlauki. Kad mūsu izlūklidmašīnas nevar pacelties gaisā, tātad komandieriem nav nojausmas, kur atrodas pretinieks. Zukovs pieprasīja uz labu laimi doties uzbrukumā apstākļos, kad pretiniekam ir absolūts pārsvars debesīs. Zukovs pieprasīja uzbrukt apstākļos, kad pretinieks no gaisa visu redz, bet mums acis ir izsistas.

Bērnībā dzirdēju izteicienu: nelien uz sīta! Man šķita, ka tā ir apsau- kāšanās. Vēlāk uzzināju, ka šķēpu ar ļoti platu un masīvu lapu sauc par pirgu. Bet uzgali — par sītu. Ar tādu šķēpu gāja medīt lāčus. Medības bija ierasta lieta. Uz lāčiem gāja nevis barā, bet vienatnē. Vajadzēja lāci sakaitināt, izprovocēt viņu uzbrukt. Sītu atstutēja pret lāča krūtīm, bet otru galu — zemē. Ja šķēpa kāts un mednieka nervi izturēja, tad lācis pats sevi nogalēja. Viņš pats līda uz sīta. Ar visu savu svaru.

Direktīva nr. 3 pazudināja Sarkano armiju. Ar šo direktīvu Zukovs uz- trieca krievu lāci nodurtics uz vāciešu sīta.

3

Iepriekšējās nodaļās mēs sastapām paziņojumus par to, ka stratēģiskajās spēlēs 1941. gada janvārī Zukovs sevi parādījis kā krietni augstākas klases karavadoni nekā Kuzņecovs un Pavlovs, kuri kara sākumā rīkojās neveiksmīgi.

No dziesmas neviens vārds nav izmetams. Tomēr ne jau tāpēc Pav- lovs un Kuzņecovs neveiksmīgi komandēja savu karaspēku, ka būtu kādā ziņā sliktāki par Žukovu, bet gan tāpēc, ka pildīja Zukova drakoniskās pavēles.

Pierobežas kara apgabalu spēki, kurus komandēja Pavlovs, Kuzņecovs, Kirponoss, Cerevičenko, bija izvirzīti pie pašas robežas, un tiem, pēc trauksmes nepaguvušiem aizskriet līdz saviem tankiem un lielgabaliem, trāpīja negaidīts trieciens. Tas nenotika tāpēc, ka dumjie fronšu komandieri uz savu roku sadzina pie robežas miljoniem karavīru, bet gan tāpēc, ka tā pavēlēja Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs.

Pierobežas apgabalu lidlauki bija pārcelti robežas tuvumā un līdz pēdējam pārpildīti ar lidmašīnām. Tur lielākā daļa lidmašīnu ari sadega, nepaspējot pacelties gaisā. Tas nenotika Pavlova, Kuzņecova vai kāda cita apgabala komandiera iegribas dēļ, bet gan pēc Ģenerālštāba priekšnieka Zukova pavēles.

Stratēģiskās rezerves tika pārceltas uz pierobežu un nokļuva pretinieka rokās nevis tāpēc, ka Pavlovs un Kuzņecovs ir dumji un neprasmīgi, bet gan tāpēc, ka tā pavēlēja Ģenerālštāba priekšnieks Zukovs.

Pierobežas apgabalu karaspēkam nebija agresijas atvairīšanas plānu, pie tā vainīgs Ģenerālštābs un tā ģeniālais priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs.

Kara galvenajos virzienos Rietumu un Dienvidrietumu frontes karaspēks jau miera laikā atradās lamatās — izvirzījumos, kas ietiecās dziļi pretinieka teritorijā. Jau miera laikā padomju karaspēka pamatgrapēju- mus no trim pusēm bija ielenkuši pretinieki. Atlika vien uzbrukt aizmugures spēkiem un nogriezt apgādes ceļus. To ari pretinieks izdarīja. Pie tā vainīgs Ģenerālštābs un personīgi tā priekšnieks armijas ģenerālis G. K. Zukovs. Tieši viņš noteica karaspēka grupējumu izvietojumu. Bez Ģenerālštāba atļaujas apgabala komandierim nav tiesību pārvietot ne vien armijas vai korpusus, bet pat nevienu bataljonu, pulku vai divīziju.

Galveno uzbrukumu vācu armija vērsa pret Pavlova spēkiem Poļesjes ziemeļpusē. Bet Sarkanās armijas galvenie spēki nezin kādēļ atradās Poļesjes dienvidpusē. Zukovs bija visu zinājis, visu sapratis un pareģojis, zināja, ka uzbruks Poļesjes ziemeļpusē, bet galvenos spēkus nez kādēļ koncentrējis pavisam citā vietā.

Un, lūk, mums stāsts, ka visā vainojami apgabalu komandieri, bet Maskavā sēdējis ģēnijs. Tā ir veca tradīcija. Desmit gadu pirms 1941. gada sakāves pēc Staļina pavēles tika veikta kolektivizācija, t. i., iznīcināts miljoniem prātīgāko un strādīgāko zemnieku, kuri bija barojuši valsti 1111 pusi Eiropas. Rezultāts bija bēdīgs, un tad Staļins uzrakstīja rakstu avīzē Pravda, par vaininiekiem pasludinot vietējos vadītājus: nepareizā virzienā, biedri, esat devušies, aizrāvušies, panākumi jums sagrozījuši galvu! Un šāva tos, kuri bija visvairāk centušies, tos, kuri bija precīzi pildījuši Staļina pavēles.

1941. gadā Staļinam vajadzēja nošaut Zukovu. Taču tad ēna kristu uz vadītājiem Maskavā, attiecīgi — arī uz pašu Staļinu. Bija izdevīgāk visā vainot vietējos vadītājus. Tāpēc galvu zem cirvja lika Rietumu frontes komandieris armijas ģenerālis Pavlovs un citi ģenerāļi.

Taču Zukovs joprojām bija tīrs.

4

Zukovs no kara pirmajām dienām koordinēja Dienvidrietumu un Dienvidu frontes darbību.

Ģenerālpulkvedim Kuzņecovam Baltijā — divi mehanizētie korpusi, pret viņu viena (ceturtā) vācu tanku grupa — 631 tanks.

Armijas ģenerālim Pavlovam Baltkrievijā — seši mehanizētie korpusi, pret viņu divas (otrā 1111 trešā) vācu tanku grupas — 1967 tanki.

Armijas ģenerālim Zukovam Moldāvijā un Ukrainā — 10 mehanizēto korpusu pret vienu (pirmo) vācu tanku grupu — 799 tanki.

Tagad gan stratēģijas ģēnijs droši vien demonstrēja karavadoņa talantu. Diemžēl!

Sešus korpusus Zukovs nodzenāja ar bezjēdzīgiem pārgājieniem, bet pēc tam nemākulīgi nodedzināja tos kaujā, pārējiem četriem mehanizētajiem korpusiem liekot krietni noasiņot.

Tagad pasaulei iestāstīts, ka grandiozākās Otrā pasaules kara un visas pasaules vēsturē bijušas 1943. gada Kurskas loka tanku kaujas pie Pro- horovkas. Taču tā nav. Pasaules vēsturē grandiozākā tanku kauja notika 1941. gadā 110 23. līdz 27. jūnijam Dubnas, Luckas un Rovnas rajonā. Šajā sešu padomju mehanizēto korpusu sadursmē ar vācu pirmo tanku grupu padomju spēkus komandēja Zukovs. Viņam bija absolūts skaitliskais 1111 kvalitatīvais pārākums.

Vācu pirmajā tanku grupā no 799 tankiem:

smagie tanki — 0;

peldošie tanki — 0;

tanki ar dīzeļdegvielas dzinējiem — 0;

tanki ar šāviņi/turīgām bruņām — 0;

tanki ar 75 mm un lielāka kalibra garstobra lielgabaliem — 0; tanki ar platajām kāpurķēdēm — 0.

Lai tādu vācu tanku daudzumu noturētu pie valsts robežas un neielaistu savā teritorijā, Zukovam Ukrainā un Moldāvijā vajadzētu 266 apmēram tādas pašas kvalitātes tanku, kādi bija vāciešiem. Bet Zukovam Kijevas un Odesas kara apgabala sastāvā bija 8069 tanki, 30 reižu vairāk, nekā vajadzēja aizsardzībai. 4. mehanizētā korpusa, kuru Zukovs trieca kaujā, rīcībā vien bija 892 tanki, tostarp 414 jaunākie T-34 un KV, kuriem līdzvērtīgu nebija pat projektos nedz Hitleram, nedz kādam citam visā pasaulē.

8. mehanizētajam korpusam bija 858 tanki, ieskaitot 171 T-34 un KV. 15. mehanizētajam korpusam — 733 tanki, tajā skaitā 131 T-34 un KV. 22. korpuss — 647 tanki, tajā skaitā 31 T-34 un KV. Maz? Bet Hitleram — neviena tāda vai līdzvērtīga nevienā no frontēm. Katrs no šiem korpusiem ir droši uzskatāms par īstu tanku armiju. Kara gaitā reti kurai padomju armijai bija tāds tanku daudzums. Bet vācu armiju sastāvā tāds tanku skaits kara laikā vispār nekad nav bijis. ASV, Lielbritānija, Francija, Japāna un Itālija nespēja sasniegt PSRS un Vācijas līmeni — tanku armiju šo valstu bruņotajos spēkos nekad nav bijis.

Bez jaunākajiem T-34 un KV 1941. gada jūnijā Ukrainā un Moldāvijā Žukova padotībā bija tanki: T-28— 215, T-35 — 51, BT-7M— 370, T-37— 669, T-38 — 123, T-40— 84.

Nc vācu pirmajā tanku grupā, ne visā Vācijā, ne ari visā pasaulē nebija neviena kaut aptuveni līdzvērtīga tanka šiem "novecojušajiem paraugiem".

Izmantojot tādu pārsvaru pār pretinieku, Zukovs visgrandiozāko tanku kauju pasaules vēsturē kaunpilni zaudēja. Dienvidrietumu frontes Kara padomes loceklis korpusa komisārs N. N. Vašugins, beidzoties kaujai, nošāvās. Viņš bija komisārs, ne jau viņš gatavoja, plānoja un vadīja šo kauju.

Šo tanku kauju gatavoja, plānoja un vadīja Zukovs, un viņš to zaudēja. Pēc tādas sakāves Zukovam arī bija jānošaujas, tādā veidā noņemot no sevis kaut da|u negoda. Precīzāk, vispirms bija jānošaujas Zukovam, un tikai pēc tam pārējiem, kuriem nav tādas atbildības, kāda Zukovam.

Taču Zukovs iesēdās lidmašīnā un aizlidoja uz Maskavu.

Ko gan darītu dižais Zukovs, ja viņam būtu nevis desmit, bet tikai divi mehanizētie korpusi kā Kuzņecovam?

Ko gan darītu dižais Zukovs, ja pret viņu karotu nevis viena, bet divas tanku grupas kā pret Pavlovu?

Frontes komandējošie ģenerāļi Kuzņecovs un Pavlovs nebija tiesīgi pamest sakauto karaspēku un aizbēgt uz Maskavu. Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs bija tiesīgs tā darīt. Viņš pameta savas vainas dēļ sakauto karaspēku un prom bija.

Tas viss prasa sīkāku izpēti. Pie šiem jautājumiem mēs atgriezīsimies citā reizē.

5

Pēc kara Zukovs paziņoja: mums bija maz lādiņu. Tanki novecojuši. Lidmašīnas — zārki! Karaspēks nenoturīgs!

Domās apmainīsim vietām armijas, kā tas mēdz notikt stratēģiskajās spēlēs! Iztēlosimies, ka Sarkanās armijas vietā stāv vācu Vērmahts. Nevis Sarkanajai armijai, bet vācu armijai iekritusi Padomju Savienības aizsardzība. Un Vērmahta priekšgalā ir 20. gadsimta diženākais karavadonis G. K. Zukovs. Un vācu armijā viss ir pareizi, šeit ir izturīgi, apmācīti karavīri, gudri komandieri un lieliska kara tehnika. Kāds gan būtu savienojums: priekšzīmīga armija, un komandē šo priekšzīmīgo, pasaulē labāko kara mašīnu mūsu dižais ģēnijs.

Iztēlojāties? Labi. Iesim tālāk.

Lūk, pirms kara no Maskavas nāk Zukova direktīvas: lidlaukus pārcelt uz pierobežu taisni naidnieku bateriju uguns zonā! Un stratēģiskās rezerves — arī uz turieni! Uz pretinieka lidmašīnām nešaut! Lielgabalu aizslēgus nodot noliktavā! Sagriezt dzeloņstieples, kas uz robežas! Aizsardzībā karaspēkus nelikt! Tranšejas un ierakumos norakt! Miljoniem karavīru pievirzīt pie pašas robežas! Turp arī — visus štābus, komandpunktus un sakaru mezglus! Nevienu savas teritorijas karti karaspēkam neizsniegt! Visstiprākās armijas iedzīt lamatās — uz izvirzījumiem, kas iestiepjas naidnieka teritorijā! Bez Maskavas pavēles nekādus pasākumus neveikt! Uz provokācijām neatbildēt!

Komandieriem visos līmeņos, no vada un augstāk, nav ne jausmas par komandēšanas plāniem. Visi plāni piegādāti aizzīmogotās aploksnēs. Par aploksnes atvēršanu bez attiecīgas pavēles — nošaušana.

Un, lūk, šo paraugarmiju trāpa negaidīti, graujoši, drausmonīgi spēcīgi uzbrukumi. Zukova pavēle neatbildēt uz provokācijām nozīmē, ka nedrīkst karot. Bet pavēle neveikt nekādus pasākumus boz īpašas atļaujas nozīmē, ka nedrīkst darīt pilnīgi neko. Pēc tādām pavēlēm pašā dramatiskākajā brīdī, kad nabaga armiju sit ar to, kas pagadās pie rokas, — ilglaicīga Maskavas klusēšana. Aizliegums karot ir noteikts, taču nav atcelts.

Ko gan disciplinētā vācu armija darītu šādā situācijā? Vai tiešām 1941. gada 22. jūnijā tai būtu vieglāk nekā Sarkanajai armijai? Vai tiešām vācu armija šāda izkārtojuma gadījumā uzreiz sāktu uzvarēt, ja nevienam ģenerālim un virsniekam nav nekādu plānu?

Un tad pēkšņi seko negaidītas, neizpildāmas, fantastiskas Žukova direktīvas ar prasību uzbrukt bez gatavošanās. Doties uzbrukumā situācijā, kad to darīt nav iespējams. Doties uzbrukumā ar izsistām acīm.

Līst taisni uz sīta.

Vai tiešām pēc tam kāds vēl spētu daudzināt Zukovu par ģēniju? Vai tiešām pēc tam kāds tāpat turpinātu apsūdzēt armiju par to, ka tā slikti karojusi?

13. NODAĻA KĀ ŽUKOVS GLĀBA MASKAVU

Žukovam bija maniere pārsvarā valdīt, nevis vadīt. Smagos brīžos padotais nevarēja rēķināties ar viņa atbalstu — priekšnieka, biedra atbalstu ar sirsnīgu vārdu, draudzīgu padomu.

Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis VIŽ, 1990, Nr. 2, 50. Ipp.

1

Pirmskara mēneši, kā arī 1941. gada jūnijs un jūlijs ir tik nozīmīgs mūsu vēstures posms, ka te nu nepietiks nedz ar vienu, nedz desmit nodaļām. Par to būs grāmata.

Tagad pārcelsimies uz 1941. gada augustu, Jeļņas pilsētas apkaimi. Te 1941. gada augustā un septembrī Rezerves fronte armijas ģenerāļa G. K. Zukova vadībā veica kara laikā pirmo veiksmīgo uzbrukuma operāciju. Šeit dzima padomju gvarde. Rezerves frontes 24. armijas 100. un 127. strēlnieku divīzija par noturību aizsardzībā un apņēmību uzbrukumā tika pārveidota attiecīgi par 1. un 2. gvardes strēlnieku divīziju. Kauja pie Jeļņas bija pirmais Sarkanās armijas triumfs karā ar hitlerisko Vāciju. So triumfu organizēja Zukovs. To nevar noliegt. Kas tad notika pie Jeļņas?

Gudēriana 2. tanku grupas priekšpulku izrāviena rezultātā pēc Jeļņas ieņemšanas 1941. gada 19. jūlijā pretiniekam izdevās izveidot ārkārtīgi nozīmīgu un labi nostiprinātu placdarmu, t. i., izvirzījumu, kas izliecas Maskavas virzienā. Nepilna mēneša laikā 2. tanku grupa ar kaujām veica 700 kilometru no Brestas līdz Jeļņai, bet no Jeļņas līdz Maskavai atlika 300 kilometru. Ja Gudēriana tanku grupa turpinās ceļu ar tādu pašu ātrumu, līdz Maskavas pievārtei būs divas nedēļas. Jcļņas izvirzījums ir sākumpozīcija izrāvienam uz Maskavu. Zukovs šo placdarmu likvidēja augustā un septembra sākumā notikušo nikno kauju rezultātā. Mums ir vien jāsalīdzina skaitļi: 700 kilometru mēneša laikā, 300 atlikuši… Un tad Zukova varoņdarba diženums uzlūkojams citā gaismā. Tomēr…

Tomēr Gudēriana 2. tanku grupa bija izrāvusies tālu priekšā. Tanku grupas flangi nepiesegti. Aizmugure vāja. Rezervju nav. Karaspēkam vajadzīga atpūta un papildinājums, tehnikai — remonts. Akūti trūkst tanku, tanku dzinēju, transporta mašīnu, munīcijas, rezerves daļu. Pats svarīgākais — Gudērianam ir loti maz eļļas un degvielas tehnikai. Tā ka tiešu draudu Maskavai tobrīd nav. Gudērianam jāgaida, kad pievedīs visu uzbrukumam vajadzīgo. Uzbrūkošā vācu karaspēka apgāde bija iespējama tikai pa vienīgo visai neaizsargāto un diezgan bojāto dzelceļa līniju Minska— Smoļenska—Vjazma—Maskava.

Taču arī tad, ja Gudēriana rīcībā tomēr visa kā būtu gana, uzbrukums Maskavai tobrīd bija visai riskants pasākums. No ziemeļpuses vācu grupējumu apdraud padomju Ziemeļrietumu frontes karaspēks ar aptuveni pusmiljonu karavīru, simtiem tanku un tūkstošiem lielgabalu. Viņi paši ir gandrīz neievainojami, jo atrodas vācu tankiem neizbraucamajā Valdaja augstienē. No dienvidiem, no Kijevas, Konotopas, Brjanskas rajona, Gudēriana tanku grupu un vienīgo tās apgādes līniju apdraud padomju Dienvidrietumu un Brjanskas frontes karaspēks, kopskaitā vairāk nekā miljons karavīru ar tūkstoti tanku un pieciem tūkstošiem lielgabalu.

Vācu virspavēlniecība bija mokpilnas, neatrisināmas dilemmas priekšā: doties taisni uz Maskavu vai vispirms sakaut padomju karaspēka Kijevas grupējumu? Gudērians un daudzi citi ģenerāļi sliecās uz to, ka jāiet uz Maskavu. Hitlers uzskatīja, ka izrāviens uz Maskavu nozīmē slazdu. Nedrīkst doties uz Maskavu, ja labajā pusē ir tik spēcīgs padomju spēku grupējums.

Padomju spēku aizsardzību Kijevas rajonā balsta varens ūdensšķērslis — Dņcpra un Kijevas UR. Frontālā uzbrukumā šo grupējumu nevar sakaut. Taču Gudēriana 2. tanku grupa, izraujoties tālu uz austrumiem, apdraud padomju spēku Kijevas grupējuma labās malas flangu un var veikt uzbrukumu tam no aizmugures.

1941. gada 21. augustā Hitlers deva pavēli uz laiku atlikt uzbrukumu Maskavai, bet tā vietā veikt triecienu dienvidu virzienā ar mērķi aplenkt padomju spēkus pie Kijevas. Operācija tika veikta. Kijevas katlā vācu karaspēks saņēma gūstā 665 000 padomju karavīru un virsnieku, 884 tankus, 3178 lielgabalus, simtiem tūkstošu tonnu munīcijas, degvielas, rezerves daļu, pārtikas.

2

Kremlī dažādi vērtēja Hitlera 1941. gada vasaras otrās puses un rudens sākuma nodomus. Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis G. K. Zu- kovs kā vienmēr visu zināja, visu saprata, visu paredzēja. Bet dumjais Staļins neko nezināja, neko nesaprata un neko neparedzēja. Zukovs par to stāsta šādi: 29. jūlijā viņš piezvanījis J. V. Staļinam un lūdzis viņu pieņemt ar steidzamu ziņojumu. Lūk, ko Zukovs ziņoja Staļinam ( Vospominaņija i raztnišļeņija, 300. lpp.): "Maskavas stratēģiskajā virzienā vācieši tuvāko dienu laikā nevarēs veikt uzbrukuma operāciju, jo viņiem ir nodarīti pārāk lieli zaudējumi. Viņiem šeit nav ievērojamu stratēģisko rezervju, lai nodrošinātu aizsardzību armijas grupas "Centrs" labajam 1111 kreisajam spārnam; Ļeņingradas virzienā bez papildspēkiem vācieši nevarēs sākt pilsētas ieņemšanu, lai apvienotos ar somiem…"

Zukovs esot mēģinājis pierādīt Staļinam: Hitlers pašreiz 11/. Maskavu neies un Ļeņingradu nesturmēs. Briesmas tagad ir citas: vācu karaspēks uzbruks no aizmugures Dienvidrietumu frontei, pretinieks nogriezīs visu Kijevas grupējumu. Tāpēc karaspēks no Kijevas rajona steidzami jāatvelk!

"Staļins: Un kā gan Kijeva?

Zukovs: Kijevu atdot!

Staļins: Kādas blēņas!

Zukovs: Ja uzskatāt, ka Ģenerālštāba priekšnieks ir spējīgs vien blēņas melst, viņam šeit nav ko darīt. Hs lūdzu mani atbrīvot no Ģenerālštāba priekšnieka pienākumiem un nosūtīt uz fronti."

Mums stāsta, ka tāda saruna esot bijusi un pēc tās Staļins atbrīvojis Zukovu no Ģenerālštāba priekšnieka amata un norīkojis par Rezerves frontes komandieri. Lūk, un, būdams tieši Rezerves frontes priekšgalā, Zukovs īstenoja spīdošu uzbrukuma operāciju pie Jeļņas.

Vajadzētu pievērst uzmanību, redz, kam: Hitlers šaubījās — vai doties uz Maskavu vai uz Kijev u? Bet būtībā viņam nebija izvēles. Abi varianti ir vienlīdz vilinoši. No vienas puses, lūk, tā — neaizsargātā Maskava trīssimt kilometru attālumā. No otras puses, ja neietu uz Maskavu, bet pagrieztos uz Kijevu, tad bez pūlēm varētu sakaut miljonu lielu padomju karaspēka grupējumu. Kas ir labāk?

Tajā pašā laikā abi varianti bija vienlīdz neizdevīgi. Ja dodas uz Maskavu, līdz šķīdonim nebūs iekarota Ukraina, un tad par to būs jākaro rudenī un ziemā. Bet, ja augustā dodas uz Ukrainu, tad, sākoties šķīdonim, nebūs ieņemta Maskava. Līdz ar to kauja par Maskavu iekritīs rudenī un ziemā. Var izvēlēties vienu, var — otru, bet abos gadījumos no dubļiem, sala un sniega nevarēs izvairīties. Karš ieilgtu jebkurā gadījumā, turklāt bez vācu uzvaras perspektīvām. Un vēl taču jāieņem Ļeņingrada. Nedrīkst Staļinam atstāt Krimu. Krima ir padomju aviācijas bāze Rumānijas naftas rūpniecības iznīcināšanai. Hitlers to saprata, tāpēc svārstījās.

Hitlers nezināja, ko izvēlēties, jo abi virzieni bija gan vienlīdz vilinoši, gan vienlīdz bezcerīgi. Tā vai cita varianta izvēles varbūtība bija aptuveni vienāda. Tāpēc bija gandrīz neiespējami paredzēt, par ko izšķirsies Hitlers.

Tagad mēs zinām, ka pēc ilgām šaubām un ilgiem strīdiem galīgo lēmumu Hitlers pieņēma 21. augustā: uz Maskavu pagaidām nedoties, bet pagriezties uz dienvidiem, uz padomju karaspēka Kijevas grupējuma aizmuguri. Taču mūsu ģeniālais Zukovs (ja ticam viņa memuāriem) jau 29. jūlijā precīzi zināja, pie kura varianta Hitlers paliks. Viņš Staļinam esot ziņojis šādi: uz Maskavu nedosies. Ies uz Kijevu!

Nabaga Hitlers 1941. gada 29. jūlijā grauza nagus, nespējot saprast, ko izvēlēties, un vēl trīs nedēļas grauza neziņā: vai uz Maskavu, vai uz Kijevu? Hitleram pat prātā nevarēja ienākt, ka dižais Zukovs no pusotra tūkstoša kilometru liela attaluma nolasīja viņa domas trīs nedējas pirms tam, kad rās bija ienākušas Hitleram pašam prātā.

3

Pieļausim, ka pie Jeļņas notika tā, kā apgalvo aģitatori: pirmā padomju karaspēka veiksmīgā uzbrukuma operācija kara laikā, masveida varonība, padomju gvardes dzimšana un Zukovs— organizators un iedvesmotājs…

Taču mēs jautāsim: kādēļ? Kam un kāpēc bija vajadzīga uzbrukuma operācija pie Jeļņas?

Atgriezīsimies pie Zukova pareģojuma, kas veikts 1941. gada 29. jūlijā. Zukovs jau iepriekš esot zinājis, ka Hitlers uz Maskavu nedosies, viņš ies uz Kijevu. Un šī pareģojuma dēļ dumjais Staļins esot atbrīvojis Zukovu no Ģenerālštāba priekšnieka amata.

Lai notiek. Noticēsim.

Tagad pievērsīsim uzmanību Zukova rīcībai. Viņš pusotru mēnesi sturmē Jeļņas izvirzījumu, jo tas ir placdarms uzbrukumam uz Maskavu, lai gan pats it kā zina: neviens šajā brīdī uzbrukt Maskavai negrasās.

Zukovs esot pareģojis, ka būs vāciešu uzbrukums, lai aplenktu Kijevu. Un, redz, pretinieks tādu uzbrukumu veic. Kijevas rajonā ielenkumā iet bojā sešas padomju armijas. Gudēriana spēki arī ir uz izsīkuma robežas. Gudērians stāsta, ka bija spiests triekt kaujā pēdējās rezerves — komandpunkta apsardzes rotu. Gudēriana štābs palicis bez apsardzes. Viņam rezervē nav vispār neviena, neviena paša karavīra. Lūk, tad Zukovam derēja netērēt spēkus bezjēdzīgiem triecieniem uz Jeļņas izvirzījumu, bet nostāties dziļā aizsardzībā. Liekās divīzijas sūtīt palīgā Kijevas ielenkumā ieslēgtajām armijām. Gudēriana spēki ir tuvu izsīkumam. Pieliekot kaut žagariņu, nasta salauzīs kamielim kamiešus. Ja Zukovs ar daļu no savām divīzijām būtu veicis uzbrukumu 2. tanku grupai no aizmugures, Gudēriana diženākā uzvara pie Kijevas varētu pārvērsties par lielāko katastrofu. 2. tanku grupa izstiepās milzīgā platībā, paliekot neaizsargāta no flangiem un aizmugures. Tanki, uz priekšu! Bet aiz tankiem — nebeidzamas aizmugures apakšvienības: hospitāļi, remontbataJjoni, neskaitāmas kolonnas ar degvielas un munīcijas transporta automašīnām, lauka virtuves un tā joprojām, tā joprojām. Tas viss ir ārkārtīgi neaizsargāts. Taču bez tā tanku grupa nevar pastāvēt un karot. Un Zukovam tad nu vajadzēja veikt triecienu uz Gudēriana aizmuguri.

Zukovs pats pareģoja, ka Hitlera tuvākais mēr kis ir Kijeva, nevis Maskava. Lūk, notiek kauja par Kijevu. Vācu karaspēks cīnās pēdējiem spēkiem. Tas ir uz izsīkuma robežas. Rezervju tiem nav, un ļoti apgrūtināta apgāde. Bet Zukovs nekādi uz to nereaģē. Zukovs sturmē vācu tranšejas pie Jeļņas. Zukovs velti lej karavīru asinis nevienam nevajadzīga Jcļņas izvirzījuma dēļ.

Viens no diviem. Pirmais: Zukovs nebija paredzējis, ka Hitlers dosies uz Kijevu. Pēc kara viņš ar atpakaļejošu datumu pasludināja sevi par vis- redzīgu. Šajā gadījumā viņš ir lielībnieks.

Otrais: Zukovs patiesi noteica iepriekš, ka Hitlers griezīs galvenos spēkus uz Kijevu, taču veltīgi tērēja spēkus otršķirīgam virzienam, kamēr simtiem tūkstoši padomju kareivju gāja bojā Kijevas katlā. Taču patiesībā neliela palīdzība pašos pamatos būtu varējusi vērst situāciju par labu Sarkanajai armijai. Šādā gadījumā Zukovs ir nemākulīgs unters, kurš nav spējīgs pieņemt pareizus lēmumus pat situācijā, kura viņam ir maksimāli skaidra.

4

Gudēriana 2. tanku grupa ieņēma Jeļņu un nostājās aizsardzībā 1941. gada jūlijā. Kopš augusta sākuma Zukovs nepārtraukti uzbruka tanku grupas pozīcijām. Tomēr neveiksmīgi. Šeit viņš noguldīja neskaitāmu daudzumu karavīru, gandrīz neko nenodarot tanku grupai. Nav nekā muļķīgāka par labi nocietinātu pozīciju sturmēšanu, ja tajās aizsargājas spēcīgs pretinieks. Šādi uzbrūkot, jūs dzenat kapā savus karavīrus. Ja no Jeļņas izvirzījuma pat ari būtu gaidāms trieciens Maskavai, izvirzījums tik un tā nav jāieņem. Tā vietā ir jāveido aizsardzība pret minēto izvirzījumu. Lūk, 1943. gadā pienāca ziņojumi, ka vācu spēki gatavo uzbrukumu no Orlas un Belgorodas apkaimes. Vai no tā izriet, ka padomju karaspēkam tūlīt vajadzētu doties ieņemt Orlu un Belgorodu? Nepavisam ne! Ja no šiem rajoniem paredzams pretinieka uzbrukums, tas nozīmē, ka pretiniekam minētajos virzienos ir lieli spēki. Tātad jādodas nevis triecienuzbrukumā pretinieka pozīcijām, bet jāgatavo aizsardzība: jārok prettanku grāvji, jāizliek fugasi un jāmīnē lauki, jārok ierakumi, jābūvē blindāžas, jāgatavo prettanku līnijas un slazdi. Ja pretinieks ir spēcīgs un gatavojas uzbrukt šajā virzienā, lai viņš atduras mūsu aizsardzībā. Lai aplauž zobus pret mūsu aizsprostojumiem.

1943. gadā Hitlers uzstāja, lai tiek nogriezts Kurskas loks, kur atradās nozīmīgi Sarkanās armijas spēki, kuri sagatavoja ncsatriecamu aizsardzību. Šī iecere lika noasiņot Vērmahta labākajām vienībām.

Zukovs ir no tadas pašas kategorijas stratēģiem, no kuriem ir arī Hitlers. Žukovs ir cēlies 110 jefreitoriem, un līdz pēdējai dienai viņš tā ari palika jefreitors, neraugoties uz maršala uzplečiem. Žukova priekšā Jeļņas loks, kur atrodas spēki, kuri, pēc Žukova domām, ir spējīgi doties uzbrukumā Maskavai. Tātad tie ir spēcīgi. Un Žukovs komandē uzbrukumus. Piecus uzbrukumus dienā. Septiņus. Desmit. Urrā!

Pretinieks sēž tranšejās, aiz brustveriem nav redzamas pat ķiveres. Pretinieks šauj no vietas, t. i., mērķējot. Bet mūsu karavīrs skrien pilnā augumā. Viņam jāšauj kustībā. Viņš nes patronu un granātu rezervi, viņam no ātrā skrējiena ir traucēta elpošana. Šaut trāpīgi viņš nav spējīgs. Un kur tad šaut, ja vācieši ierakušies zemē? Vācu snaiperi un ložmetējnieki pļauj Žukova ķēdes citu pēc citas. Nekas. Cilvēku mums atliku likām! Uzbrukumu atkārtot! Nu, tad — vēl reizīti! Un vēl! Un vēl! Žukovs stur- mēja Jeļņas izvirzījumu bez pārtraukuma visu augustu, liekot noasiņot labākajām Sarkanās armijas vienībām. Divu divīziju paliekas, kuras saglabājušās pēc nebeidzamajiem triecicnuzbrukumiem, tad un septembrī saņēma gvardes nosaukumu.

Tomēr Jeļņas izvirzījumā sākotnēji bija ne tikai vācu kājnieki, tur atradās arī Gudēriana tanku grupa, un tā bija ceturtdaļa no visas vācu tanku spēku varenības. Nav nekā briesmīgāka un muļķīgāka par kājnieku triekšanu pretī zemē ieraktiem tankiem. Tanki aizsardzībā ir nesakaujams spēks. Virs zemes slienas vien torņi ar lielgabalu un ložmetēju stobriem. Torņi ir nomaskēti. Un, pat ja maskējums ir norauts, trāpīt tornim nav nemaz tik viegli. Un ne jau ikkurš trāpījums nozīmē caurumu. Zemē ierakta tanka apkalpe ir apgādāta ar spēcīgu bruņojumu, labu optiku, un to sargā bruņas. Pār lauku skrienošie Zukova kājnieki bija kārdinošs mērķis. Un ari uzbrukumā esošs tanks zemē ieraktam tankam — vēlams un viegls mērķis. Uzbrūciet, Zukova spēki, masveidā! Jo vairāk, jo labāk! Visus apkausim!

Pēc tam Hitlers 21. augustā deva pavēli izvest Gudēriana 2. tanku grupu no Jcļņas izvirzījuma. Grupa pavēli izpildīja un veica triecienu Kono- topai, tad — Lohvicai, padomju Kijevas grupējuma aizmugurei. Dziļā padomju spēku aizmugurē Gudēriana 2. tanku grupa satikās ar Kleista 1. tanku grupu, noslēdzot aplenkuma loku ap padomju Dienvidrietumu fronti. Un tas kļuva par vislielāko aplenkumu cilvēces vēsturē.

Aizejot Gudērians atstāja Jeļņas izvirzījumā tikai dažas vājas kājnieku divīzijas bez tankiem un gandrīz bez artilērijas. Lūk, šo iztukšoto izvirzījumu Zukovs atkal sturmē. Dienu no dienas. Nedēļu pēc nedēļas. Nežēlojot kareivju dzīvību. Jeļņas izvirzījumu Zukovs ieņēma. Taču tā nebija vis sakāve, bet izstumšana. Vācu kājnieku divīzijas vienkārši atkāpās no padomju karavīru līķiem nokrautā izvirzījuma. Dodoties prom, vācu karaspēks atstāja aiz sevis prettanku un kājnieku mīnu laukus. Ļaunums, ko rada nepārtrauktie uzbrukumi, ir tas, ka pretinieks zina jūsu programmu: ja šajā virzienā pusotra mēneša laikā jau bijuši 127 neveiksmīgi uzbrukumi, jūs arī turpmāk ar pieri sitīsiet caurumu sienā tieši šajā pašā vietā. Vācu armija visās frontēs uzbruka, tāpēc prettanku un kājnieku mīnas tai nebija vajadzīgas. Bet Jeļņas izvirzījumā vācu karaspēks, Zukova spiests, lēnām atkāpās. Bija iemesls prettanku un kājnieku mīnas izmantot tieši šeit. Tā arī izdarīja. Gandrīz visas vācu armijas mīnu rezerves tika izlietotas Jeļņas izvirzījumā. Un, lūk, pār šiem nepārejamajiem mīnu laukiem uz priekšu lauzās Zukova divīzijas, iznīcinot sevi un nenodarot kaitējumu pretiniekiem.

Un nu jautājums: ko Žukovs zināja par pretiniekiem Jeļņas izvirzījumā? Ja viņš uzskatīja, ka izvirzījumā atrodas Gudēriana 2. tanku grupa, un pavēlēja sturmēt izvirzījumu, Žukovs ir noziedznieks. Dot pavēli uzbrukt zemē ieraktiem tankiem, vienai ceturtdaļai no visas vācu tanku varenības, ir noziegums.

Tagad pieņemsim, ka Žukovs uzskatīja: 2. tanku grupas Jeļņas izvirzījumā nav, un Maskavai nekas nedraud. Ja tā patiešām bija, tukšu mīnu lauku sturmēšana ir divkāršs noziegums. Ja Gudēriana 2. tanku grupas Jeļņas izvirzījumā nav, Žukovam vajadzēja noskaidrot, kur tā ir un ko dara. Taču Gudēriana 2. tanku grupas pamatspēki, kamēr Žukovs triecās pret Jeļņu, grāva sešu Kijevas katlā ieslēgto padomju armiju formējumus un vienības.

Tālāk notikumi risinājās šādi. Kijevas rajonā, sakāvuši sešas padomju armijas, sagrābuši milzīgu skaitu gūstekņu un nepieredzētu daudzumu trofeju, vācu spēki, tostarp Gudēriana 2. tanku grupa, pagriezās uz Maskavu un septembra beigās sāka uzbrukumu. Vācu tanku grupas pilnībā iztika bez Jeļņas izvirzījuma. Tas nebija vajadzīgs. Tās veica triecienu citos virzienos un ar tādiem pašiem panākumiem nonāca Maskavas pievārtē. Jeļņa, kuru Žukovs sturmēja ilgāk nekā mēnesi, samaksājot par tās ieņemšanu ar krievu karavīru asins jūru, tika atdota bez kaujas. Rezerves fronte, kuru nesen bija komandējis Žukovs, nokļuva aplenkumā un tika sakauta. Iemesls: Žukova vadībā fronte nebija gatavojusies aizsardzībai, tā bezjēdzīgi uzbruka Jeļņai. Kaujās par Jeļņas izvirzījumu Rezerves fronte bija novārdzināta un zaudējusi spēkus, iztērējusi neiedomājamu daudzumu munīcijas un palikusi bez tās. Un tieši tajā brīdī tā saņēma vācu divīziju triecienus. Žukova uzvara pie Jeļņas izvērtās par grandiozu sakāvi visai Rezerves frontei trīs nedēļas pēc nevienam nevajadzīgām uzvarām.

Ja augustā un septembra sākumā Žukovs būtu centies glābt kaimiņus Kijevas apkaimē, ari karaspēku Jeļņas rajonā būtu piemeklējis citāds liktenis. Ja Žukovs nebūtu devies triecienuzbrukumā Jeļņai, bet dažas savas divīzijas aizvestu Gudēriana aizmugurē, kaujas pie Kijevas ievilktos līdz oktobrim un novembrim. Šajā gadījumā Žukova spēkiem pie Jeļņas būtu laiks aizsardzības sagatavošanai. Turklāt arī pretinieks pēc asiņainajām Kijevas kaujām vairs nebūtu tāds, kāds iepriekš. Tad uzbrukumu Maskavai tas sāktu nevis septembra beigās, bet tuvāk ziemai. Bet varbūt pat vispār to nesāktu.

Taču Zukovs augustā un septembrī nepalīdzēja aplenkumā pie Kijevas mirstošajiem. Tāpēc uzreiz pēc padomju karaspēka Kijevas grupējuma sakāves pienāca kārta Rezerves frontei. Spēki, kurus bija komandējis Zukovs, paši nokļuva aplenkumā.

Tiesa, Zukovam aplenkums gāja secen. Viņam palaimējās. Pirms vācu uzbrukuma Maskavai Staļins norīkoja Zukovu uz Ļeņingradu. Pretējā gadījumā Zukovs būtu strēbis nezāļu zupu vācu karagūstekņu nometnē, kā simtiem tūkstošu Rezerves frontes karavīru un virsnieku, kurus viņš ar saviem bezgalīgajiem triecicnuzbrukumiem Jcļņai nolēma gūstam un nāvei.

14. NODAĻA

KĀ BEIDZĀS "VĀCU SAKĀVE PIE MASKAVAS"

29. armijā bija palicis 6000 cilvēku… Beidzās munīcija un produkti. Ļaudis sāka mirt no bada.

VIŽ, 1995, Nr. 2, 17. Ipp.

1

Par Zukovu sacerēts daudz leģendu. Tostarp arī šāda: viņš izglāba Ļe- ņingradu.

Sāksim ar to, ka divu gadsimtu laikā apvidu ap Pēterburgu bija stiprinājuši visi krievu cari. Ieņemt Pēterburgu triecienā nav iespējams. Tā ir visnocietinātākā pilsēta pasaulē. Turklāt 1941. gada vasarā un rudens sākumā uz Ļeņingradu atkāpās visa Baltijas flote. Ļeņingradas apkaimē bija koncentrēti neredzēti vareni spēki — 360 jūras artilērijas lielgabalu, no tiem 207 — krastā un 153 — uz kuģiem. Šāds artilērijas daudzums nebija nevienai no jūras karabāzēm Otrā pasaules kara laikā ( VIZ, 1973, Nr. 6, 37. Ipp.). Ir runa nevis par lauka, bet jūras artilēriju. Tai pārsvarā ir lielie kalibri. Neko līdzvērtīgu šādai artilērijas bruņojuma koncentrācijai vācu armija pretī likt nevarēja.

Piedevām Ļeņingradu aizstāvēja četras padomju armijas: 8., 23., 42.

un 55. Sīs armijas balstīja spēcīgu nocietinātu rajonu tīkls.

Ļeņingradas debesis aizsargāja PVO korpuss. "Maskavas, Ļeņingradas un Baku aizsardzībā augstākais zenītartilērijas blīvums bija 8—10 reizes lielāks, nekā aizstāvot Berlīni un Londonu." (SKE, 1. sēj., 289. Ipp.) Turklāt — karakuģu zenītartilērija.

Ļeņingradu piesedza Baltijas flotes un Ļeņingradas frontes aviācija.

Uzbrukt Ļeņingradai ir neprāts. Un Hitlers šo neprātīgo soli nespēra.

Atcerēsimies vēlreiz Zukova pareģojumu, kuru viņš jau 1941. gada 29. jūnijā izteica Staļinam: "Bez papildspēkiem vācieši nevarēs sākt

Ļeņingradas ieņemšanas operācijas, lai apvienotos ar somiem." ( Vospomi- naņija i razmišļetiija, 300. lpp.) No Zukova memuāriem izriet: Ļeņin- gradai nedraudēja triecienuzbrukuma briesmas. Pēc jūlija situācija mainījās: vācu spēki pie Ļeņingradas nepalielinājās. Tieši pretēji, to kļuva mazāk. Turklāt — ievērojami mazāk.

Galvenais triecienspēks, kas bija devies uz Ļeņingradu, — Hepnera 4. tanku grupa. Zukovs saņēma pavēli ierasties Ļeņingradā. Bet Hepners saņēma pavēli pārsviest 4. tanku grupu no Ļeņingradas uz Maskavas virzienu.

A. Cakovska romānā "Blokāde" [17] aprakstīts gadījums Zukova pirmajā sanāksmē Ļeņingradas frontes štābā. Zvana tālrunis, kāds klausulē izmisīgi kliedz: "Vācieši!" Visi klātesošie metas darīt ko nu kurš, un tikai nesatricināmais Zukovs mierīgi jautā: "Kādi vācieši?" Visiem klātesošajiem nav saprotams Zukova miers, jo vajag taču steidzami kaut ko pasākt, lai apturētu izlauzušos vāciešus. Taču izrādās, ka Zukova mierīgums skaidrojams ar pilnīgu stāvokļa izpratni. Viņš zina, ka vāciešiem nav spēku triecienuzbrukumam, tāpēc ir mierīgs.

Cakovska romāns ir mākslinieciska fantāzija. Taču jautājums ir pareizs: kādi vācieši?

Vācu armijai acīm redzami pietrūka resursu Ļeņingradas ieņemšanai. Pēc 4. tanku grupas pārsviešanas Maskavas virzienā pie Ļeņingradas nebija palicis neviens vācu tanks. Tādēļ no triecienuzbrukuma varēja nebaidīties. Un pārspīlēt Zukova nopelnus pilsētas glābšanā arī nevajadzētu.

Un vēl. Kad mēs runājam par Ļeņingradas aizsardzību, vajadzētu pārdomāt, kā ienaidnieks nonāca līdz pilsētai. Kā gadījās, ka Ziemeļrietumu frontes lidlauki nokļuva pie pašas robežas, 1111 kā pakļuva zem Hēpnera un Manštcina tanku kāpurķēdēm? Kā gadījās, ka neviena no Ziemeļrietumu frontes (un visu pārējo fronšu) divīzijām nebija izvietota aizsardzībā? Kā gadījās, ka tilti pār Ncmunu un Daugavu nokļuva pretinieka rokās? Kā gadījās, ka Pleskavas un Ostrovas nocietinātajos rajonos nebija mūsu spēku un pretinieks tos ieņēma neapstājoties? Vai tiešām Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis G. K. Žukovs nav atbildīgs par visām šīm nejēdzībām?

Tātad — par ko mēs dziedam Zukovam slavas dziesmu?

Slavas dziesmu dziedam par to, ka Žukovs ar savu pirmskara plānošanu, ar savām pavēlēm pirmajās kara stundās un dienās parūpējās, lai Ziemeļrietumu un visas pārējās frontes atrastos stāvoklī, kurā tām gaidāma vien sakāve. Ar savu rīcību Žukovs būtībā pavēra pretiniekam ceļu uz Ļeņingradu. Un ne tikai uz Ļeņingradu. Kad pretinieks aizveda lielāko daļu sava karaspēka prom no Ļeņingradas, Žukova rīcība novērsa triecienuzbrukumu, kuru vācu virspavēlniecība nebija plānojusi un iecerējusi.

2

Pēc Ļeņingradas — Maskava.

Kāds slavens ģenerālis pasludinājis Žukovu par ģēniju, jo viņš "apstādināja fašistiskos karapūļus pie Maskavas mūriem". Teikts spēcīgi. Tomēr, pirmkārt, vācu dokumenti liecina, ka pie Maskavas mūriem vācu armija nonāca pēdējiem spēkiem. Nepārtrauktajās kaujās un cīņās tā bija novārgusi un nespēcīga, tāpēc apstājās pati, neatkarīgi no Sarkanās armijas pretuzbrukuma un dažas dienas pirms tā sākuma. Vācu armijas uzbrukums Maskavai noslīka Sarkanās armijas karavīru asins upēs, purvos un ezeros. Daudzās nepārtrauktās kaujas izsmēla Vērmahta spēkus. Vispilnīgāko pārskatu par vācu armijas attīstību pirmskara periodā un kara laikā sniedz ģenerālmajors B. Millers-Gillebrands (Suhopntnaja armija Germaņiji 1933—1945. Maskava: 1956—1958). Lai novērtētu vācu armijas stāvokli pēc kaujas par Kijevu, jāizlasa tikai viena lappuse viņa grāmatā (3. sējums, 23. Ipp.). 1941. gada rudenī vācu tanku divīzijām bija palikuši 35 pro- ccnti sākotnējo resursu. "Tāpēc jābūt operatīvajai pauzei… Mūsu karaspēks ir pilnīga materiālo un cilvēku resursu izsīkuma priekšvakarā… Mūsu spēku manevrēšanas spējas un triecienspēks ir izsmelts. Lielākais, uz ko varam cerēt, — ar armiju grupas ziemeļu spārnu pieiet pie Maskavas un ar 2. tanku grupu ieņemt Okas ieloku ziemeļrietumos no Tulas."

Tātad nav lielas atšķirības: vai Žukovs uzradās vai neuzradās pie Maskavas.

Otrkārt, nedrīkst nepiekrist Staļina miesassargam, kurš argumentēti izprātoja: "Žukovu reizēm pārņēma lielummānija, un viņš zaudēja pār sevi kontroli. Ko nozīmē, ka viņš izglābis Maskavu? Stavka pārsvieda no Urāliem, Sibīrijas un Kazahstānas uz Rietumu fronti "39 divīzijas un 42 brigādes. Bez tām pat zelta Žukovs neizbēgami būtu izgaisis uz visiem laikiem." (A. T. Ribins. Staļin iŽukov. Maskava: 1994, 23. Ipp.)

Treškārt, joprojām jāatkārto tas pats jautājums: kādā veidā un kā vainas dēļ hitleriešu karapūļi parādījās pie Maskavas mūriem? Kādā veidā "Uzvaras maršals", kura rīcībā bija 36 reizes vairāk lidmašīnu nekā vajadzēja aizsardzībai, ielaida ienaidnieku savā teritorijā? Un kādēļ šim ģeniālajam karavadonim bija jānokļūst Maskavas pievārtē?

lai trīs tūkstošus vācu tanku apturētu pie pašas robežas un neļautu tiem iebraukt mūsu teritorijā, 1941. gada 22. jūnijā visā padomju—vācu frontes garumā Žukovam pietiktu ar tūkstoti padomju tanku. Sliktākajā gadījumā — pusotru tūkstoti. Kā varēja gadīties, ka dižais karavadonis, kuram bija 25 479 tanki, aizbēga līdz Belokamennajas [18] mūriem?

3

Kad runā par Žukova dižajiem darbiem Maskavas pievārtē, es atminos kara vēstures un kaujas mākslas akadēmisko kursu. Mums kara sākumā viss bija ačgārni, bet pēc tam palēnām sākām pieņemties gudrībā.

Tad, lūk, akadēmijas lekcijā mums stāstīja, ka militāro izlūkošanu pirmo reizi pareizi organizēja padomju karaspēka uzbrukuma kaujās pie Lamas upes 1942. gada janvāri.

Turpat, pie Lamas, pirmo reizi pareizi organizēja uzbrukuma operācijas inženiertehnisko nodrošinājumu.

Un atkal jau tieši turpat, pie Lamas, 1942. gada janvāri pirmoreiz pareizi īstenots karaspēka aizmugures nodrošinājums uzbrukuma operāciju laikā.

Kauju laikā pie Lamas pirmo reizi pareizi organizēta karaspēka pretgaisa aizsardzība — jūs, cerams, jau uzminējāt, kad tas notika.

Pirmo reizi pareiza karadarbības plānošana īstenota 1942. gada janvārī kaujās pie Lamas upes.

Pie kā vien ķeries, viss sākas Lamas krastos. Ja jūs nezināt, kur pirmo reizi kara laikā tika pareizi organizēta karaspēka operatīvā maskēšanās, es jums pateikšu priekšā: Lamas krastos. Kad? 1942. gada janvārī. Ja neticat, atveriet Vojenno-istoričeskijžurnal(1972, Nr. 1, 13. lpp.).

Studenti visās Padomju Savienības kara akadēmijās to atkārtoja gadu no gada. Vieni pabeidza mācību kursu, devās uz karaspēka daļām, citi nāca viņu vietā. Un tā nepārtraukti. Desmitiem gadu. Un jautājumi neradās. Taču man nav skaidrs: kas tas par anonīmu karaspēku? Kāpēc mums stāsta par kaut kādiem padomju spēkiem pie Lamas, nenosaucot ne divīziju, ne armiju numurus, ne uzvārdus?

Un, lūk, vēl: 1942. gada 10. janvārī Augstākā Virspavēlnieka mītne izsūtīja fronšu un armiju komandieriem direktīvu par paņēmieniem tā sauktā artilērijas uzbrukuma veikšanai. Pārsteidzoši, bet tās pašas dienas rītā karaspēki pie Limas upes, acīmredzot vēl nesaņēmuši direktīvu un nepaspējuši to izlasīt laika trūkuma dēļ, jau bija veikuši tā saukto artilērijas uzbrukumu. Turklāt visai veiksmīgi. Liecina artilērijas maršals G. J. Pe- redeļskis: "Artilērijas uzbrukuma organizēšana tādā veidā, kādā to paredzēja direktīva, sākās 20. armijas uzbrukumā pie Lamas upes 1942. gada janvārī." (V/Ž, 1976, Nr. 11, 13. lpp.)

Lūk, beidzot šie spēki nosaukti vārdā. Nevis — kaut kādi anonīmie. Tā ir Rietumu frontes 20. armija. Un kurš ir 20. armijas komandieris? Atveram Padomju militāro enciklopēdiju (SVE, 3. sēj., 104. lpp.).

Uzskaitīti vienpadsmit ģenerāļi, kuri secīgi komandējuši 20. armiju kara laikā. Pirmie pieci — ģenerālleitnanti: F. N. Rcmezovs (1941. gada jūnijs—jūlijs), P. A. Kuročkins (1941. gada jūlijs—augusts), M. F. Lukins (1941. gada augusts—septembris), F. A. Jeršakovs (1941. gada septembris—oktobris), M. A. Reiters (1942. gada marts—septembris)…

Stop! Mūs interesē 20. armijas kauja pie Lamas 1942. gada janvāri. Taču enciklopēdija informē, ka no 1941. gada oktobra līdz 1942. gada martam armiju neviens nav komandējis. Brīnumi Lamas krastos notika bez komandiera klātbūtnes. Iepriekšējā enciklopēdijas lappusē rakstīts: "20. armija izvietota Maskavas ziemeļpusē un nodota Rietumu frontei. Decembri armija frontes labējā spārna sastāvā piedalījās Kļinas—Solņečnogorskas

gada uzbrukuma operācijā, kuras laikā sadarbībā ar 16., 30. un 1. triecienarmiju sagādāja zaudējumu pretinieka 3. un 4. tanku armijas grupām, atsviežot tās 90—100 kilometru uz rietumiem līdz Lamas upei Ruzai un atbrīvojot lielu skaitu apdzīvoto vietu, tostarp Volokolamsku.

gada janvārī ar uzbrukumu Volokolamskas—Sahovskas virzienā pārrāva pretinieka iepriekš sagatavoto aizsardzības līniju pie Lamas un, vajājot bēgošo pretinieku, janvāra beigās nonāca ziemeļaustrumos no Gžatskas.

Šis uzbrukums bagātināja padomju operativitātes prasmi ar pieredzi masīvi koncentrēt resursus un līdzekļus galvenajā virzienā un lietpratīgi tos izmantot ziemas apstākļos." (SVEy 3. sēj., 103. lpp.) Tālāk — tādā pašā garā.

[1]

Tad nu, raugi, visās šajās kaujās, kuras bagātināja padomju operativitātes prasmi, 20. armijai bija komandieris. Viņa dienesta pakāpe — ģenerālmajors. Viņa vārds — Andrejs Andrejevičs Vlasovs. Par kaujām pie Lamas viņš saņēma ģenerālmajora pakāpi un augstāko valsts apbalvojumu — Ļeņina ordeni. Līdzās Vlasovam cīnījās Rokosovska un Govorova armija. Rokosovskis un Govorovs pēcāk kļuva par Padomju Savienības maršaliem. Taču ne Rokosovski, ne Govorovu nelika citiem par piemēru. Viņi rīkojās labi un pat ļoti labi. Taču par piemēru lika Vlasovu. Jo viņš karoja labāk nekā abi nākamie maršali.

Ja liktenis būtu lēmis citādi — Uzvaras parādi komandētu viņš. Vla- sovs bija daudz prātīgāks komandieris nekā Rokosovskis un Govorovs.

Virs Vlasova, Rokosovska un Govorova stāvēja Zukovs. Varētu domāt, ka Maskavas glābšana un visi brīnumi pie Lamas krastiem tika organizēti pēc Zukova pavēles. Taču tādā gadījumā rodas jautājums: kāpēc Zukovs līdz žilbinošai pilnībai noveda tikai Vlasova prasmes? Kāpēc aizmirsa Rokosovski, Govorovu un citus Rietumu frontes armiju komandierus? Un jāatzīst, ka 20. armijas spožās operācijas pie Lamas Vlasovs organizējis bez Zukova līdzdalības un, iespējams, — pret Zukova gribu.

Un tautas eposā neiekļuva ne Zukovs, ne Govorovs, ne Rokosovskis. Pār valsti šalca Vlasova slava. Tauta sacerēja dziesmas par viņu:

Grohotaļi pušķi basom, Grorn vojennij buševal, General tovarisč Vlasov Ņemcu percu zadaral! [19]

Bet pēc tam dzīve iegrozījās tā, ka Vlasova vārdu pavēlēja aizmirst un izsvītrot. Izsvītroja. Bet kur lai liek Maskavas glābēja slavu? Un izlēma glābēja slavu pierakstīt Zukovam.

5

1941. gada decembrī Sarkanā armija sāka triekt vācu armijas prom no Piemaskavas. Saistībā ar padomju spēku pretuzbrukumu izplatījies, lūk, kāds stāsts. Aizrāvies ar panākumiem, Staļins pieprasīja visiem padomju spēkiem pāriet uzbrukumā vienlaikus visos virzienos.

Un tā bija kļūda.

Savukārt viedais Zukovs ieteica Staļinam visā frontē vāciešus netriekt, bet koncentrēt spēkus Maskavas stratēģiskajā virzienā. Vācieši veica uzbrukumu Maskavai, šeit viņiem bija vislabākie spēki. Te viņiem bija galvenais grupējums. Te gandrīz visi tanki. Un visi bez degvielas. Lūk, uz šo centrālo sasalstošo grupējumu veikt triecienu! Sakausim labākos spēkus galvenajā virzienā, ar pārējiem pēc tam būs viegli tikt galā. Paši bēgs! Bet doties uzbrukumā vienlaikus visās frontēs — tas ir līdzīgi kā dzīties pakaļ četriem zaķiem vai sist pretiniekam ar izplestiem pirkstiem. Labāk sažmiegt dūrē un sist vienā vietā, taču stipri. Pretējā gadījumā velti iztērēsim spēkus un pretinieku nesakausim, un līdz pavasarim zaudēsim visas stratēģiskās rezerves. Tā tas aprakstīts Zukova memuāros. Viss vienkārši un skaidri: nedrīkstēja visur vienlaikus uzbrukt. Nedrīkst! Un punkts!

Taču dumjais Staļins nepaklausīja gudro Zukovu. Devās uzbrukumā vienlaikus visās frontēs. Rezultātā pretinieku līdz pavasarim ncsakāva un palika bez rezervēm. Sekas tam bija Krimas un Scvastopoles zaudēšana 1942. gada pavasari, Vlasova 2. triecicnarmijas zaudēšana, šausminoša katastrofa pie Harkovas, pretinieka nonākšana pie Staļingradas — Volgas naftas artērijas…

Sis piemērs spilgti parāda Staļina dumjību un Zukova ģenialitāti. Taču ir kāda nianse.

1941. gada pēdējā dienā Kremlī notika sanāksme, kurā tika skatīti nākamā gada karadarbības plāni. "Dienu pirms 1941. gada 31. decembra sanāksmes Stavkā armijas ģenerālis Ci. K. Žukovs un N. A. Bulgaņins pa tālruni ziņoja Staļinam, ka Rietumu frontē sakauts 20., 12., 13., 43., 53. un 57. vācu armijas korpuss, kuru sastāvā — 292., 258., 183., 15., 98., 34., 259., 260., 52., 17., 137., 131., 31., 290. un 167. kājnieku un 19. tanku divīzija, un 2. SS brigāde, kas ar lidmašīnām pārsviesta no Krakovas; pretinieks pēc frontes karaspēku uzbrukuma turpina atkāpties rietumu virzienā, atkāpšanās ceļā aiz sevis kaujās atstājot ievainotos, artilēriju, ieročus un mantas." (VIZ, 1991, Nr. 2, 24. lpp.) Informāciju par šo Zukova ziņojumu Staļinam publicē ar atsauci uz PSRS Aizsardzības ministrijas Centrālo arhīvu (208. fonds, 2511. apraksts, 1035. lieta, 63 — 64. lapa).

Ja noticam šim lielīgajam ziņojumam, sanāk, ka Žukovs 1941. gada decembrī pie Maskavas paveicis ko līdzīgu Staļingradai.

Raksts turpinās šādi: "Tas viss, lietojot maigāko apzīmējumu, neatbilst patiesībai. Uzskaitītās vienības vēl vairākus gadus turpināja aizstāvēties un izrādīt sīvu pretestību Rietumu frontei."

Žukovs, maigi sakot, meloja Staļinam par savām grandiozajām uzvarām. Krievzemē par tādu rīcību saka: pūst miglu acīs. Dzenoties pēc ordeņiem un dienesta paaugstinājumiem, Žukovs izšķīrās par viltošanu, nozieguma veikšanu. 1942. gada decembrī vajadzēja uzbrukt tikai vienā, proti, Rietumu stratēģiskajā virzienā, kas bija arī kara galvenais virziens. Savukārt Staļins, kā mēs zinām, izlēma uzbrukt vienlaikus visos virzienos. Šo lēmumu Staļins pieņēma nevis dumjības dēļ, bet tāpēc, ka miglpūtis Žukovs piedēvēja sev uzvaras, kuru nebija. Žukovs ziņoja: galvenajā, Rietumu virzienā pretinieks ir gandrīz sakauts, atlicis viņu piebeigt otršķirīgajos virzienos.

1941. gada decembrī vācu armija bija uz zaudējuma robežas. Armiju grupas "Centrs" sakāve nozīmētu sagrāvi visā vācu frontē no Baltijas līdz Melnajai jūrai. Taču tas nenotika melīgu, lielīgu ziņojumu dēļ, ar kuriem Žukovs mānīja Augstāko Virspavēlnieku. Žukova melīgo ziņojumu dēļ Staļins pavēlēja uzbrukt visos virzienos vienlaikus, triecienu bija daudz, taču tie visi bija vārgi. Tas deva vācu armijai iespēju nostiprināties padomju teritorijā un paildzināt agoniju vēl uz trīsarpus gadiem.

[1]

Sen ievērots: liclībnieks pirmais notic saviem izdomājumiem.

Žukovs ziņoja Staļinam, ka pretinieks Rietumu virzienā pārsvarā sakauts, ka pretinieks bēg. Šim priecīgajam ziņojumam Žukovs pats noticēja. Pa pēdām bēgošajam (kā šķita Žukovam) vācu karaspēkam ģeniālais stra- tēģis aizsūtīja savas armijas. Ak, nebūtu labāk Žukovs šo pretuzbrukumu veicis! Tā sauktā "vācu sakāve pie Maskavas" Žukova gudrās vadības dēļ pārtapa kaunpilnā Sarkanās armijas sakāvē pie Maskavas.

Žukovs bija Rietumu frontes komandieris, vienlaikus — virspavēlnieks Rietumu virzienam, kura sastāvā ietilpa divas frontes: Rietumu un Kaļi- ņinas. Un, lūk, Žukovs plāno ģeniālu operāciju. "Tās iecere paredzēja ar Kaļiņinas un Rietumu frontes karaspēku veikt savienošanās triecienu virzienā uz Vjazmu, aplenkt un iznīcināt pretinieka Rževas—Vjazmas grupējumu." (Krasnaja zvezda, 1993. gada 14. marts)

"7.—8. februārī fronšu karaspēku komandieri pieņēma lēmumu par operācijas veikšanu. Lēmums bija ne visai piemērots situācijai. Nevienā no frontēm netika izveidots spēcīgs grupējums, lai gūtu panākumus un turpinātu tos virzienā uz flangiem. Katra armija būtībā veica izolētu triecienu. Rietumu frontes komandiera G. K. Žukova mēģinājums veikt izrāvienu ar patstāvīgi izveidotu triecienarmiju neatrisināja pretinieka sakāves uzdevumu, jo šai armijai nebija nekādu līdzekļu, kas varētu līdzēt panākumu gūšanā." (Ģenerālpulkvedis V. Bariņkins. Krasnaja zvezda, 1997. gada 14. marts)

Rajonā, kur Kaļiņinas un Rietumu frontes trieciengrupējumiem bija paredzēts noslēgt ielenkuma cilpu ap vācu armiju grupas "Centrs" galvenajiem spēkiem, pēc Staļina pavēles tika iemests gaisa desants, kura sastāvā bija ar 250. īpašo uzdevumu pulku pastiprināts 4. gaisa desanta korpuss.

Gaisa desanta korpusus Sarkanajā armijā izveidoja pirms kara pēc Žukova iniciatīvas. Žukovs raksta: "Pats iespējamo kaujas operāciju raksturs noteica vajadzību ievērojami palielināt gaisa desanta spēkus. 1941. gada aprīlī sākas piecu gaisa desanta korpusu formēšana." (Vospominaņija i razmišļcņija, 211. lpp.) Sī pasāža grūti savienojama ar pārējiem vēstījumiem. Žukovs stāsta, ka Sarkanā armija esot gatavojusies agresijas atvairīšanai. Bet aizsardzības karā lielas gaisa desanta operācijas ir vienkārši neiespējamas.

Gaisa desanta korpusi pēc Žukova iniciatīvas tika ne vien izveidoti, bet ari izmantoti. Sarkanajā armijā visā tās vēsturē lielas gaisa desanta operācijas veica rikai pēc Žukova iniciatīvas un tikai viņa personīgajā vadībā. Skaidrs, ka tās visas beidzās ar pilnīgu sakāvi un tūkstošiem desantnieku bojāeju.

Pirmo lielo gaisa desanta operāciju Žukovs veica pretuzbrukuma laikā pie Maskavas. Uz rajonu, kur izmests 4. gaisa desanta korpuss, Žukovs virzīja savas armijas.

"Agrāk hitlerieši bija aplenkuši aizsardzībā esošus karaspēkus, tagad mūsu armijas pašas devās pretinieka aizmugurē ar mērķi to aplenkt. Šie mēģinājumi diemžēl ne vienmēr beidzās veiksmīgi. Tā 1942. gada janvāri 29. un 39. armija izlauzās dziļi pretinieka aizmugurē. Attīstot uzbrukumu Rževas virzienā, tās nespēja nodrošināt stabilu aizsardzību savos flangos un nonāca ielenkumā." ( VIZ, 1995, Nr. 2, 17. Ipp.)

Pa pēdām pretiniekam, kurš nekur nebēga, Žukovs drosmīgi sūtīja ģenerālleitnanta M. Ci. Jcfremova 33. armiju un 1. gvardes kavalērijas korpusu, nenodrošinot tiem aizmuguri un flangus. Ari 33. armija un 1. gvardes kavalērijas korpuss nokļuva aplenkumā un vairākus mēnešus varonīgi cīnījās pretinieka aizmugurē bez ievainoto evakuācijas, bez degvielas, munīcijas un pārtikas piegādes. 33. armija un tās komandieris ģenerālleitnants Jefremovs aizgāja bojā pie Vjazmas.

Kremļa ideologi, stāstot par Žukovu, veikli apiet asās šķautnes. Rietumu un Kaļiņinas frontes karaspēku uzvarošā pretuzbrukuma laikā gandrīz pilnībā iznīcināja. Trīs armijas un divus atsevišķos korpusus Žukovs iedzina aplenkumā, kur tie visi aizgāja bojā. Varētu teikt: Žukovs plāns neatbilda situācijai. Bet mūsu ideologi saka maigi: plāns atbilda situācijai, taču ne pilnībā.

Varētu teikt, ka Žukova vainas dēļ gājušas bojā trīs armijas un divi korpusi un pilnībā noasiņojušas visas pārējās Rietumu un Kaļiņinas frontes armijas un korpusi. Taču lasiet mūsu avīzes. Tajās par to teikts pieklājīgi: Žukovs neizdarīja visu, lai nelaimē nokļuvušās armijas izpestītu no aplenkuma.

Bet, ja ticam Žukova memuāriem, sanāk, ka pie Maskavas Sarkanā armija teju vai izcīnījusi uzvaru.

7

Man iebildīs: Staļins tak apbalvoja Žukovu! Staļins viņam piešķīra dienesta pakāpes. Vai tad tas neliecina par Žukova diženumu?

Nē, neliecina. Staļins apbalvoja arī Ļevu Mehlisu. Un piešķīra viņam ģenerālpulkveža pakāpi. No tā vis neizriet, ka Mchliss bija karavadonis. Ģenerālpulkvedis Mchliss braukāja pa frontēm un darīja to pašu darbu, ko Žukovs: auroja, bārās un šāva nost. Mehlisam bija tāds pats amats kā Žukovam — VClO Stavkas pārstāvis. Un tāpat kā Žukovs, arī Mchliss pastāvīgi meloja Staļinam. Staļins to zināja un piedeva Mehlisam, tāpat kā Žukovam. Tiesa, Mehlisa izdienas lapā nebija tik šausmīgu sakāvju, kādas bija Žukova kontā.

Ģenerālpulkveža pakāpē pie Staļina bija ari S. A. Goglidze un V. S. Aba- kumovs. Ģenerāļa pakāpē ar četrām zvaigznēm pie Staļina bija gan Se- rovs, gan Masļeņikovs, gan Mcrkulovs. Taču viņi visi ir stratēģi Lubjankā.

Staļins piešķīra Padomju Savienības maršala pakāpi Lavrentijam Pav- lovičam Berijam. Bet no tā nepavisam neizriet, ka Lavrcntijs Pavlovičs bija karavadonis.

Par Padomju Savienības maršalu Staļins padarīja Nikolaju Aleksan- droviču Bulgaņinu. Bulgaņins armijā nedienēja. Kalpoja VCK iestādēs. Bija bende. Pēc tam — rūpnīcas direktors, Mossovcta priekšsēdētājs, 1941. gadā — Valsts bankas valdes priekšsēdētājs. Kara laikā — politiskais komisārs, Rietumu un citu fronšu Kara padomes loceklis. Staļins padarīja Bulgaņinu par Padomju Savienības maršalu un pat par PSRS aizsardzības ministru. Un Bulgaņina krūteža apkarināta ar ordeņiem, ieskaitot četrus augstākos karavadoņa apbalvojumus.

Staļins piešķīra maršala pakāpi pat Tuhačevskim. Un vai tad kāds uzskata Tuhačevski par stratēģi?

Tas, ka Staļins deva Žukovam ordeņus un dienesta pakāpes, neko neliecina. Staļina narkomu, ministru, maršalu 1111 ģenerāļu pulkā nokļuva gan nelieši, gan blēži, gan sadisti, gan izvirtuļi, gan zagli, gan miglpūši. Te nu jums gan Jcžovs, gan Jagoda, gan Bļuhcrs, gan Buharins, gan Radeks, gan Hruščovs un vēl vesels bars.

15. NODAĻA

UZ PRIEKŠU, UZ SIČOVKU!

Ar saviem "ja Zukovs būtu dzīvs" vēstuļu autori izrāda bezgalīgu, teju fanātisku ticību savam elkam, kuru radījusi nevis iztēle, bet viņa kalpošana Tēvzemei, darbi tās slavinājumam, nevis tai kaitējot.

Krastinjn zvezda, 1997. gada 4. februāris

1

Ja ir runa par karu, mēs atceramies Staļingradu, un, atcerējušies Staļin- gradu, atminamies Zukovu. Tieši viņš, 20. gadsimta diženākais karavadonis, bija radījis vienu no žilbinošākajām operācijām Otrā pasaules kara laikā un, iespējams, visas cilvēces vēsturē. Staļingrada ir apstiprinājums neapstrīdamai patiesībai: kur Zukovs, tur uzvara! Staļingrada — Zukova ģenialitātes pierādījums: viņš uzmeta skatienu kartei un tūlīt atrada risinājumu!

Uzsauksim par godu ģēnijam trīskāršu "urrā", bet pēc tam jautāsim par informācijas patiesumu! Mēģināsim aizraktics līdz avotiem! Noskaidrosim, kā kļuvis zināms, ka Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas plānu piedāvājis Zukovs?

Avotu atrast viegli: to Zukovs pastāstīja pats. Viņš pats sevi pasludinājis par operācijas plāna autoru, tiesa, atzīstot, ka bija arī līdzautors — A. M. Vasiļevskis. Aprakstīts tas ir šādi:

"12. septembri pa dienu es izlidoju uz Maskavu un pēc četrām stundām biju Kremlī, uz kurieni bija izsaukts arī Ģenerālštāba priekšnieks A. M. Vasiļevskis…

Virspavēlnieks sadabūja savu karti ar Stavkas rezervju izvietojumu, ilgi un uzmanīgi to pētīja. Mēs ar Aleksandru Mihailoviču pagājām

nostāk no galda un ļoti klusi sarunājāmies par to, ka acīmredzot jāmeklē cits risinājums.

— Un kāds "cits" risinājums? — pēkšņi, pacēlis galvu, jautāja J. V. Staļins.

Nekad nebūtu domājis, ka J. V. Staļinam ir tik laba dzirde. Mēs piegājām pie galda…

Visu nākamo dienu mēs ar A. M. Vasiļevski nostrādājām Ģenerālštābā… Pāršķirstījuši visus iespējamos variantus, nolēmām Staļinam piedāvāt šādu rīcības plānu…" ( Vospominaņija i mzmišļcņija, 401.—402. lpp.)

No teiktā izriet, ka Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas izcelsme saistāma ar trim cilvēkiem: Staļinu, Zukovu un Vasiļevski. Staļina nopelns, ka viņam laba dzirde. Staļins sadzirdēja, ka Zukovs ar Vasiļevski sačukstas, sāka interesēties, un tad nu Zukovs ar cīņu biedru pameta Augstākajam Virspavēlniekam ģeniālo ideju…

Žukovs stāstīja, ka Staļins ir šaubījies par panākumiem, baidījies riskēt, piedāvājis operāciju veikt, taču — ne tik lielu, bet pieticīgāku. Tomēr Zukovs pielauzis Staļinu, un viss izdevās, kā pienākas.

2

Par Staļingradu ar savu literāro vergu palīdzību Zukovs vēsta detalizēti un daudz: "Stavka 12. jūlijā izveidoja jauno Staļingradas fronti…"; "Jūlija beigās Staļingradas frontē ietilpa…"; "Lielu organizatorisko darbu tautas zemessardzes izveidošanā un sagatavošanā veica partijas Staļingradas obkoms u n gorkoms…"

Tas viss ir tiesa, tas viss ir interesanti, bet pievērsīsim uzmanību sīkumam: 1942. gada jūlijā Žukovs neatradās Staļingradā un nevarēja tur atrasties. Viņš atradās pavisam citā vietā, visai tālu no Staļingradas. Visiem, kuri interesējas par karu, ir iespēja restaurēt Žukova darba hronoloģisko secību frontē dienu pa dienai no kara sākuma līdz beigām. Brīžiem — ar stundu un minūšu precizitāti. No 1941. gada 11. oktobra līdz 1942. gada 26. augustam Žukovs komandēja Rietumu frontes spēkus, kas karoja pavisam citā virzienā, tūkstošiem kilometru no Staļingradas. Līdz 1942. gada

26. augustam Žukovs nevarēja būt nodarbojies — un viņam nebija tiesību nodarboties — ar Staļingradas lietām.

Lūk, kas notika pie Staļingradas. 1942. gada pavasarī padomju Dienvidrietumu fronte sabruka. Katastrofas vaininieki — Timošenko, Hruščovs un Bagramjans. Taču galvenais vaininieks bija Žukovs. Viņa meli, viņa triumfālie ziņojumi par grandiozajām uzvarām galvenajā kara virzienā kļuva par iemeslu tam, ka Staļins iztērēja stratēģiskās rezerves un kritiskā brīdī viņam nebija, ar ko aizlāpīt izveidojušos caurumu. Vācu spēki steidzās triecienuzbrukumā. Sarkanās armijas aizmugurē uzliesmoja tautas sacelšanās. Pret komunistiem sacēlās Donas, Kubaņas, Ziemeļkaukāza un Kalmikijas stepju iedzīvotāji. Sarkanā armija nokļuva okupantu lomā pati uz savas zemes, tai zem kājām dega zeme. Dumpinieki pakāra čekistus, komunistus un komisārus, šķaidīja viņiem galvas, slīcināja upēs un purvos. Padomju pulki un divīzijas izšķīda, karaspēki izklīda.

Pa to laiku vācu karaspēki sadalījās divās daļās. Viens trieciena virziens — uz Grozniju un Baku. Iecere — nonākt pie naftas avotiem. Otrs virziens — uz Staļingradu. Iecere — pasargāt karaspēku, kas laužas uz Kaukāzu, no iespējamā uzbrukuma to flangiem un nogriezt Volgu — Padomju Savienības naftas aortu. Pie Staļingradas 1942. gada jūlijā izveidojās kritisks stāvoklis. Vācu spēku nonākšana pie Volgas tobrīd neizbēgami nozīmētu visa padomju—vācu frontes dienvidu spārna sagrāvi ar katastrofālām sekām valsts ekonomikai.

Pēc Staļina pavēles izveidoja jaunu Staļingradas fronti, kuras sastāvā iekļāva četras visu ieroču šķiru un vienu gaisa spēku armiju no sakautās Dienvidrietumu frontes. Bez tam no savām stratēģiskajām rezervēm Staļins novirzīja uz Staļingradas apkaimi 62., 63. un 64. armiju. 28. jūlijā Staļins vienpersoniski parakstīja drakonisko pavēli Nr. 227 "Ne soli atpakaļ!". Staļins pats visā pilnībā uzņēmās atbildību par stāvokli pie Staļingradas un par visiem līdzekļiem, kas varēja apturēt padomju karaspēku bēgšanu. 30. jūlijā pēc Staļina pavēles Staļingradas frontē tika iekļauta 51. armija. 9. augustā Staļins aizsūtīja uz Staļingradu 1. gvardes armiju. Šīs armijas priekšgalā Staļins ielika bijušo GRUpriekšnieku, savu nākamo vietnieku ģenerālleitnantu F. I. Goļikovu. 1. gvardes armija bija nokomplektēta no labākajiem cilvēku resursiem. Tās izveidošanai nodeva piecus gaisa desanta korpusus, kurus pārvērta par gvardes strēlnieku divīzijām. Augusta vidū Staļins novirzīja uz Staļingradas rajonu 24. un 66. armiju. Uz Staļingradu nepārtrauktā straumē devās karaspēks. Turp tika nosūtīti desmitiem soda bataljonu un rotu. Uz Staļingradu Staļins aizsūtīja 19 karaskolas, tostarp Zitomiras, Viņņicas, Groznijas, Ordžonikidzes I. un 2. kājnieku, Krasnodaras ložmetējnieku un mīnmetējnieku, Ceļabinskas, Staļingradas, Omskas, Kazaņas tankistu. Katrā no šīm skolām bija "no 3,5 līdz 5 tūkstoši labāko sarkanarmiešu un seržantu vecumā no 18 līdz 22 gadiem, kuri atlasīti priekšējās pozīcijās un kuriem ir kauju dalībnieka pieredze" (A. M. Samsonovs. Znatj i pomņitj. Maskava: 1989, 136. lpp.). Uz aizsardzības infrastruktūru celtniecību pie Staļingradas Staļins aizsūtīja 5., 7., 8. un 10. sapieru armiju. Fs zinu, kas ir sapieru rota un sapieru bataljons. Esmu redzējis sapieru pulku pilnā sastāvā un visā tā dailē. Sapieru brigādi man redzēt nav gadījies, taču varu to skaidri iztēloties. Taču iztēloties sapieru divīziju es nespēju. Neizdodas. Pārāk daudz sapieru. Un nepavisam nevaru iztēloties korpusu, kas sastāv tikai no sapieriem. Bet Staļinam nav runas par sapieru brigādēm, divīzijām un korpusiem. Sta ļinam rezervē bija veselas sapieru armijas. Padomju Savienība — vienīgā valsts pasaulē, kurai bija sapieru armijas. Staļins raidīja uz aizsardzības līniju celtniecību pie Staļingradas uzreiz četras tādas armijas. Bez šīm sapieru armijām uz stratēģiskās aizsardzības joslas izveidošanu Staļins no personīgajām rezervēm aizsūtīja uz Staļingradu vairākas RVGK aizsardzības celtniecības pārvaldes. Uz ko tās bija spējīgas, var spriest kaut pēc viena piemēra. No Staļina personīgajām rezervēm ņemtā 24. aizsardzības celtniecības pārvalde vien Staļingradas rajonā izraka 1448 kilometrus ierakumu un tranšeju, 54 kilometrus prettanku grāvju, uzcēlusi 51 kilometru eskarpu, astoņus kilometrus ar prettanku šķēršļiem (nadol- biem) un 24 400 ugunspunktu.

Ugunspunkd tika veidoti gan no koka, gan dzelzsbetona, gan tērauda. RVGK aizsardzības celtniecības 24. pārvalde vien samontēja 1112 tonnu metāla konstrukciju un 2317 kubikmetru dzelzsbetona celtņu (Kras- naja zrezda, 1985. gada 10. janvāris). RVGK aizsardzības celtniecības 24. pārvaldes darbam pieskaitīsim citu aizsardzības celtniecības pārvalžu darbu un četru sapieru armiju veikumu.

Iztēlojoties aizsardzības darbu vērienu šajā rajonā, atliek vien brīnīties par Hitlera un viņa ģenerāļu stūrgalvību, raidot savas divīzijas pašnāvnieciskos triecienos uz tādu aizsardzību.

Bez artilērijas, kas bija desmit visu ieroču šķiru armiju un vienas gvardes armijas sastāvā, Staļins no personīgajām rezervēm novirzīja uz Staļin- gradu 129 RVKG artilērijas pulkus un 115 reaktīvās artilērijas atsevišķos divizionus. Var bezgalīgi uzskaitīt iznīcinātāju, triecienuzbrukuma un bombardēšanas aviācijas pulkus, divīzijas un korpusus, rezerves aviācijas grupas, tanku un mehanizētās brigādes un korpusus, mīnmetēju divizionus un pulkus, sakaru, remontdarbu, medicīnas apakšvienības un daļas un citus formējumus, kurus Staļins raidīja kaujā pie Volgas. 1942. gada jūlijā un augustā visi šie pulki, brigādes, divīzijas, korpusi un armijas vai nu jau atradās Staļingradas rajonā, vai tika pārsviestas, vai gatavojās pār- sviešanai. Es nerunāju par 2. gvardes un 5. tanku armiju, par četriem tanku un diviem mehanizētajiem korpusiem, kurus 1942. gada vasarā formēja dziļā aizmugurē un gatavoja ziemas kaujām. Jebkurā gadījumā mēs nevaram neatzīt: karapulku uz Staļingradu tika raidīts daudz. Tas viss rika izdarīts pa to laiku, kamēr Zukovs atradās citā, proti, Rietumu frontē. 1942. gada jūlijā un augustā bez Zukova tika paveikts galvenais — ar drakoniskām metodēm panika karaspēkā bija apspiesta, bēgošie spēki apturēti, vācu karaspēka stratēģiskās izvirzīšanās rajonā izveidota jauna padomju fronte, uztaisīta nepārvarama aizsardzība, piesaistītas svaigas divīzijas, korpusi un armijas. 1942. gada vasarā pretinieka straujā, neapturamā kustībā veiktā karadarbība bija pārvērsta tam ārkārtīgi neizdevīgās, ilgstošās kaujās par katru pozīciju, katru tranšeju un katru ugunspunktu. Taču priekšā bija ziema. Jebkurā gadījumā 1942. gada vasarā pie Staļingradas tika radīti apstākļi, kas neizbēgami tuvināja vācu armiju katastrofai. Pie Staļingradas bija savākts tik daudz karaspēka, ka karavadoņa ģenialitāte nebija vajadzīga. Te jāpiebilst, ka Staļinam tā nebija vienkārša milzīga karaspēku daudzuma pārmešana uz Staļingradu. Pēc Piemas- kavas kaujām stratēģiskās rezerves bija pilnībā izsmeltas. īsā laikā Staļins spēja savākt pavisam jaunus pulkus, divīzijas, korpusus un armijas un raidīt tās kaujā.

3

Un, lūk, mēs atveram Zukova grāmatu un lasām, kā 1942. gada vasarā ienaidnieks lauzās uz Staļingradu, kā Sarkanā armija varonīgi cīnījās ar ienaidnieku, kā tā apturēja naidnieka uzbrukumu. Zukovs spilgti atceras un daiļrunīgi stāsta par notikumiem, ar kuriem viņam nebija nekāda sakara. Ja interesē situācija pie Staļingradas 1942. gada jūlijā, mēs atradīsim pietiekami daudz avotu. Grāmata Vospominaņija i rcizmi'sķņija rakstīta Zukova vārdā, tāpēc būtu pareizi tajā stāstīt nevis par Staļingradas fronti, kur Zukova nebija, bet par Rietumu fronti, kuru Zukovs tobrīd komandēja. Taču viss, kas 1942. gada pavasarī un vasarā notika Rietumu frontē, memuāros izklāstīts vienā rindkopā. Zukova memuāru autori uzrāpušies stratēģiskajos augstumos: "Ziemeļkaukāza frontes 37. un 12. armija saņēma uzdevumu…" Kāpēc mums stāsta par Kaukāzu, ja tur nebija Zukova? Bet viņi nerimstas: "Pēc partijas Gruzijas, Azerbaidžānas un Armēnijas CK aicinājuma tika veidotas bruņotas vienības…"

Zukova memuāros sīki aprakstīta 1942. gada katastrofā pie Harkovas. Un nosaukti vainīgie. Taču Zukova arī tur nebija. Zukovs par šo virzienu nebija atbildīgs. Aprakstīta Krimas frontes katastrofa. Un atkal nosaukti vaininieki. Taču arī Krimā Zukovs nekaroja, Krima nav viņa rūpe. Zukova memuāros aprakstīti padomju karaspēka zaudējumi pie Voroņcžas, autori atcerējušies Sevastopoles krišanu un Ziemeļrietumu frontes karaspēka neveiksmīgo mēģinājumu likvidēt vācu grupējumu pie Demjanskas. Visos šajos notikumos Zukovs nepiedalījās. Kāpēc tas ierakstīts memuāros?

Tāpēc, ka Zukova atmiņu autori ar vienu šāvienu uzreiz nošāva trīs zaķus.

Pirmkārt, demonstrēja Žukova redzesloka stratēģisko plašumu. Otrkārt, parādīja skarbi rūgto patiesību: lūk, skatieties uz Žukova… kaimiņu zaudējumiem, skatieties uz dumjā Staļina un komandieru kļūdām visās frontēs, kurās nebija Žukova.

Treškārt, aizpildīja nodaļu par 1942. gadu ar neiederīgiem aprakstiem tā, lai nepaliek vietas stāstam par Žukovu pašu un viņa darbiem.

Jāteic, 1942. gads Rietumu frontei, kuru komandēja Žukovs, bija nežēlīgu sakāvju un milzīgu zaudējumu gads. Rietumu frontē Žukovs nepārtraukti veica bezjēdzīgas uzbrukuma operācijas, kuras visas beidzās ar izgāšanos. Visasiņainākā no tām: Rževas—Sičovkas operācija, kas notika no 30. jūlija līdz 23. augustam.

Interesanti, ka Sovetskaja vojennaja enciklopēdija (7. sēj., 119.—120. lpp.) precīzi nosaka šīs operācijas veikšanas laikaposmu, uzskaita armijas un korpusus, ko piesaistīja tās veikšanai, ievieto karti. Ja enciklopēdija apraksta operāciju, tātad tā ir to pelnījusi. Bet Žukovs, kurš šo operāciju vadīja, nepaziņo ne operācijas datumus, ne spēkus, kas bija iesaistīti, un neievieto arī karti. Tā vietā no memuāriem mēs uzzinām: par ASV un Lielbritānijas viltīgo politiku; par Staļina plāniem 1942. gadā; par Hitlera nodomiem 1942. gadā; par partijas politisko darbu Sarkanajā armijā; par ierindas karavīru un seržantu varoņdarbiem; par padomju tautas pretošanos ienaidnieka aizmugurē; par strādnieku un zemnieku varonīgo darbu;

par Komunistiskās partijas un gudrās Centrālās komitejas vadošo un virzošo lomu;

par operācijām visās frontēs, izņemot Rietumu fronti. Žukova memuāros nav kartes ar Rževas—Sičovkas operāciju, kuru vadīja Žukovs, taču ir cita karte: kā vācieši lauzās uz Staļingradu, kurā Žukova tolaik nebija, par kuras aizsardzību Žukovs tobrīd nebija atbildīgs.

Taču mūs interesē nevis Staļingrada, bet Žukovs un Rževas—Sičovkas operācija, par kuru viņš kautrīgi noklusē. Lai veiktu šo operāciju,

Žukovs sakoncentrēja 20. un 31. armiju, 1. gaisa armiju, 6. un 8. tanku korpusu, 2. gvardes kavalērijas korpusu. Cik šajās armijās un korpusos bija cilvēku, tanku, lielgabalu, lidmašīnu, neziņo ne Žukovs, ne Sovetskaja vojennaja enciklopēdija. Taču mēs paši jau redzam — spēki nav no mazajiem. Žukova memuāros teikts, ka vāciešiem pie Sičovkas bija "lieli zau dējumi". Par mūsu zaudējumiem avoti klusē. Acīmredzot iztikām bez zaudējumiem.

Lai palīdzētu Žukovam, tās pašas Sičovkas virzienā uzbrukumu veica Kaļiņinas frontes kreisā spārna karaspēki: 29. un 30. armija ar 3. gaisa armijas atbalstu.

Četras visu ieroču šķiru armijas, kavalērijas korpuss, divi atsevišķie tanku korpusi ar divu gaisa armiju atbalstu… Sičovkas ieņemšanai?!

Vai nav pārāk daudz?

Nē, taču! Žukovam pat ar to izrādījās par maz.

Vai tad ģeniālais Žukovs ar tādiem spēkiem ieņēma to Sičovku? Diemžēl ne.

Un kāds ir neveiksmes iemesls? Kurš vainīgs? Iemesls — par maz spēku sūtījuši uz Sičovku. Kopumā Žukovam Rietumu frontē tobrīd bija tikai desmit armijas. Viņam pietrūcis "vienas vai divu armiju". Vainīgs, skaidra lieta, Staļins — neiedeva šīs armijas Žukovam. "Ja mūsu rīcībā būtu viena vai divas armijas, varētu… Diemžēl Augstākais Virspavēlnieks šo reālo iespēju palaida garām." ( Vospominaņija i razmišļeņija, 395. Ipp.)

Turklāt šī nebija pirmā Sičovkas sturmēšana. Sākot no 1942. gada janvāra un līdz pat augustam piecas Koņcva un desmit Žukova armijas lauzās uz Rževu un Sičovku. Atgādināšu: Žukovs bija ne tikai Rietumu frontes komandieris, bet arī virspavēlnieks Rietumu virzienam, kura sastāvā bija Rietumu fronte (Žukovs) un Kaļiņinas fronte (Koņcvs). Citiem vārdiem sakot, piecas Koņcva armijas arī bija Žukova pakļautībā. Pirms kārtējās Rievas—Sičovkas operācijas VGK Stavka 1942. gada 5. augustā vēlreiz apstiprināja Žukova pilnvaras: viņš vada ne tikai savas Rietumu frontes, bet ari kaimiņos esošās Kaļiņinas frontes operācijas ( VIZ, 1991, Nr. 10,24. Ipp.).

Pie Rževas un Sičovkas jau gulēja kaudzēs iepriekšējos triccienuzbru- kumos nogalināto padomju karavīru līķi, slējās sadegušo padomju tanku kapsētas. Vairāku mēnešu ilgo trulo asinspirti ģeniālā Zukova vadībā pie Rževas un Sičovkas atcerēsies visi frontinieki. Vienu no visskaudrākajiem dzejoļiem par karu sarakstījis Aleksandrs Tvardovskis. Ne velti tam ir nosaukums Ja ubitpodo Rževom ("Nogalēts es pie Rževas"). Atsauksim atmiņā:

Frontjjorel, ņe stihaja, Kak na tcļe rubcc. Ja ubit, i ņe znaju: Naš [i Ržev nakoņec? [20]

Uzbrukums. Uzbrukums. Uzbrukums. Taisni virsū. Pēc tādas pašas shēmas kā vakar. Pēc tās pašas programmas. Pa pieciem uzbrukumiem dienā. Pa septiņiem. Pa desmit. Uz tiem pašiem pakalniem. Mēnesi pēc mēneša. No janvāra līdz augustam. Uz priekšu! Zukovs kopā ar mums!

4

Mūsu oficiālie vēsturnieki ir izdomājuši īpašu valodu un veselu paņēmienu sēriju, ar ko viņi slēpj neveiksmes karā, pirmām kārtām — Zukova neveiksmes. Taču pastāv gana uzticami melu indikatori. Lūk, viens no tiem. Pieņemsim, ka esat saskāries ar uzbrukuma operācijas aprakstu, taču šīs operācijas kodētais nosaukums netiek izpausts. Ziniet — jūsu priekšā ir meli.

Lietas būtība ir šāda. Aizsardzības operācijām lielākoties nav kodēto nosaukumu. Ienaidnieks steidz darīt to, ko mēs negaidām, kam neesam gatavi, kas nav paredzēts mūsu plānos. Ienaidnieks cenšas veikt triecienus tajās vietās, kurās mēs plānojām daudz mazāka mēroga aizsardzību vai neplānojām to nemaz. Tāpēc daudzos gadījumos aizsardzības operācijas ir improvizācija. Turklāt aizsardzības operācijā nav jāslēpj mūsu nodomi. Ja mēs aizsargājam Staļingradu, attiecīgi — esam iecerējuši to nosargāt.

Savukārt uzbrukuma operācijas gatavojam mēs paši. Mums ir jāslēpj no pretinieka laiks, vieta, mērķis, iecere, karaspēka sastāvs un daudz kas cits. Tāpēc uzbrukuma operācijas sagatavošana sākas af kodēta nosaukuma piešķiršanu. Tas tiek darīts noslēpuma saglabāšanas labad. Ģenerālštābā notiek saruna par "Mazo Saturnu". Ja esat iepazīstināts ar noslēpumu, jums ir skaidrs, par ko ir runa. Ja noslēpums jums nav uzticēts, jūs neko nesapratīsiet. "Urāns", "Anadira", "S. Z-20", "Negaiss", "Bagrations". Kas tas ir? Par ko ģenerāļi runā? Ja zini, viss vienkārši. Ja nezini — strupceļš. Pat pie daudziem lieliem noslēpumiem pielaistam šifrētājam nav nojausmas, ko nozīmē sūtāmā ziņa. Viņš raksta: "Iskra", bet nezina, kas slēpjas aiz šā nosaukuma.

Kopš kara pagājis pusgadsimts, un, lūk, ļoti biezā enciklopēdijā mēs sastopam aprakstus uzbrukuma operācijām ar dīvainiem nosaukumiem: Rževas—Sičovkas, Rževas—Vjazmas, Sičovkas—Vjazmas. Šo operāciju kodētie nosaukumi netiek nosaukti. Bet mēs sapratīsim: vai Zukovs Rietumu frontes štābā varēja plānot operāciju un dēvēt to par Rževas— Sičovkas vai Sičovkas—Vjazmas? Nē, nevarēja. Ja viņš tā sauca operāciju, tad jau ar operācijas nosaukumu vien izpauda savus nodomus un ieceri visām štāba mašīnrakstītājām un telefonistēm, visiem rasētājiem, rakstvežiem un apsargiem. Ja Zukovs nav absolūts idiots, tad, gatavojot šīs operācijas, viņš izmantoja kodētus nosaukumus. Kāpēc gan pēc pusgadsimta mums tos neatklāj?

Tāpēc, ka šīs operācijas līdz pat šai dienai, pēc 50 un 60 gadiem, joprojām ir slepenas. Slepenības iemesls ir, lūk, kāds. Tika plānota, pieņemsim, vācu armiju grupas "Centrs" sakāve ar izlaušanos 600 kilometru attālumā un padomju karaspēku nonākšanu Baltijas jūras piekrastē. Taču vācu armiju grupu nesakāva, aizsardzību nepārrāva, pavirzījās nevis par 600, bet par 23 kilometriem. Plānoja nokļūt līdz Vitebskai, Minskai un Rīgai, bet aizgāja tikai līdz Sičovkai un nespēja to ieņemt.

Kā lai nesmukumu piesedz? Ar valsts noslēpumu. Mūsu kara vēstures oligarhi šādā gadījumā padara slepenu visu operāciju. Valsts noslēpuma kategorijā nokļūst kodētie apzīmējumi, mērķi, uzdevumi un operācijas iecere, piesaistīto spēku un līdzekļu sastāvs, galvenais — zaudējumi. Tā vietā mūsu akadēmiķi raksta enciklopēdijā: jā, bija šajā apkaimē kaujas, taču nekas nopietns netika plānots, nebija gaidāms un iecerēts. Vienkārši gribējām ieņemt Rževu, kas ir sešus kilometrus no priekšējās līnijas, un Sičovku, kas teju 50 kilometru attālumā. Tiesa, ne Rževu, ne Sičovku neieņēmām ne ar pirmo, ne trešo, ne trīsdesmito, ne četrdesmit pirmo reizi.

Lūk, par ko vēl padomāsim: vai Staļins būtu varējis dot Zukovam kaujas uzdevumu ieņemt kaut kādu Sičovku? Vai nav pārāk sīki Staļinam? Un Zukovam? Un Rietumu frontei, kurai palīdz Kaļiņinas fronte?

1942. gada 23. augustā apsīkst kārtējais uzbrukums Sičovkai, 26. augustā Staļins ieceļ Zukovu par savu vietnieku.

Piebildīsim: Rietumu frontes komandieris Žukovs saņēma paaugstinājumu un kļuva par Augstākā Virspavēlnieka vietnieku nevis pēc dižām uzvarām, ber gan pēc bezcerīgas astoņu mēnešu ilgas asinspirts. Ne par žilbinošām uzvarām Staļins ceļ Zukovu, ne par ģeniālām idejām. Staļinam iepaticies Žukovs citu īpašību dēļ: vairākus mēnešus dzen simtiem tūkstošu cilvēku nāvē, un sejā ne vaibsts nenotrīc!

Staļinam palīgos bija vajadzīgi divi cilvēki ar pilnīgi atšķirīgām iezīmēm. Tāpat kā pulka komandierim: štāba priekšnieks — domātājs, bet pulka komandiera vietnieks — dzinējs. Pulka komandieris ir atbildīgs par visu. Štāba priekšnieks — līdzās. Viņš ir ideju ģenerators. Viņš — Mehānisma Vadītājs. Bet tur, kur attiecīgajā brīdī tiek pildīts pats svarīgākais uzdevums, turp komandieris nosūta savu vietnieku — bļaut un bārties.

Visos citos līmeņos — tāda pati sistēma: jebkura priekšnieka rīcībā vienmēr jābūt vienam palīgam, tā sakot, domāšanas jomā, bet otram — izsišanas jomā. Lūk, un arī pašā augšā Staļins tā iekārtoja. Staļina laikā domātājs bija Vasiļevskis. Viņš izstrādāja plānus. Taču vajadzīgs ari tas, kura darbs ir dzīt cilvēkus nāvē. Un tas ir darbs Žukovam. Žukovs — vecākais norīkotājs. Vietnieks nošaušanu lietās, Augstākā Virspavēlnieka palīgs piekaušanu jomā.

žukovs pirmo reizi ieradās Staļingradā 1942. gada 31. augustā. Viņš centās veikt pretuzbrukumus vācu spēkiem, kuri bija izlauzušies. No šīs ieceres nekas neiznāca. Pretuzbrukumi beidzās ar neveiksmi. Starp citu, mājiens uz neveiksmi ir atrodams arī Zukova memuāros. Viņš pabijis Staļingradā, tur kaut ko gandrīz divas nedēļas darījis un atgriezies Maskavā 12. septembrī. Un tur, Staļina kabinetā, notiek tā aina, kuru Zukovs daudzkārt tīksmi aprakstījis: viņš sačukstējies ar Vasiļcvski, ka jāmeklē cits risinājums. Staļins sadzirdējis un ieinteresējies: un kāds būtu risinājums?

Šos vārdus Zukovs teicis pēc tam, kad pabija pie Staļingradas un centās tur veikt pretuzbrukumus. Zukovs piedāvā meklēt citu risinājumu, jo no tā risinājuma, kuru viņš jau bija mēģinājis īstenot pie Staļingradas pirmajās septembra dienās, nekas prātīgs neiznāca. Zukova rīcība izrādījās neauglīga un bezjēdzīga.

Bija vēl daži Zukova braucieni uz Staļingradu aizsardzības kaujas posmā. Taču ne tikai Zukovs viens tur parādījās. Citu starpā Staļingradā pabija Politbiroja loceklis Georgijs Maļcnkovs. Nepasludinām tak Maļenkovu tādēļ par stratēģi un glābēju! Un jātnieka pieminekli Maļenkovam ncli- pinām. Un svēto kārtā neieskaitām.

Pēdējo reizi Zukovs devās uz Staļingradas rajonu 1942. gada 16. novembrī. Taču padomju karaspēka pretuzbrukums sākās 19. novembrī. Bez Zukova. Zukovu Staļins atkal raida Rietumu virzienā. Atkal — uz Sičovku!

Dienā, kad sākās Staļingradas stratēģiskā uzbrukuma operācija, Zukovs bija tieši tūkstoš kilometru attālumā no Staļingradas un nodarbojās ar pavisam citu lietu.

16. NODAĻA

UN ATKAL UZ SIČOVKU

Ierodoties pie karaspēka frontē, man tūlīt izdevās apt vert situāciju, ņemt savās rokās vadības pavedienus un pavērst notikumus vajadzīgajā virzienā.

Padomju Savienības maršals Ci. K. Zukovs

Krasnaja zvezda, 1998. gada 18. februāris 1

Staļingradas pretuzbrukums bija iecerēts kā otršķirīga operācija. Jebkurš interesents par to var atrast pietiekami daudz liecību šīs operācijas dalībnieku memuāros. Padomju Savienības maršali A. M. Vasiļcvskis, K. K. Ro- kosovskis, A. I. Jcrjomenko, galvenais artilērijas maršals N. N. Voronovs un citi vēsta, ka, pabeiguši vācu karaspēka aplenkšanu pie Staļingradas, padomju komandieri ar izbrīnu konstatēja: vācu divīziju katlā izrādījies trīs reizes vairāk, nekā bija domāts. Padomju virspavēlniecība Staļingradas rajonā bija cerējusi ielenkt septiņas līdz astoņas vācu divīzijas, bet to izrādījās 22. Citiem vārdiem sakot, operācija pie Staļingradas nebija plānota tik grandioza, kāda tā galu galā sanāca. Pie Staļingradas tika gaidīts trīs reizes pieticīgāks rezultāts. Bet galvenā operācija tika gatavota Rietumu virzienā. No jauna tiek plānots pārrāvums pie Rževas, Sičovkas un Vjazmas virzienā uz Rīgas jūras līci. Zukovs joprojām dara to pašu darbu: koordinē Kaļiņinas un Rietumu fronti. Turklāt abām frontēm uzbrukumā palīdz Ziemeļrietumu un Brjanskas frontes karaspēks.

Šīs grandiozās operācijas veikšanai tika savākti lielāki spēki nekā pretuzbrukumam pie Staļingradas. Šoreiz Zukova rīcībā bija gandrīz divi miljoni karavīru 1111 virsnieku, 3300 tanku, vairāk nekā tūkstotis kara lidmašīnu, 24 tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju. Šajā operācijā iesaistīto padomju tanku kopējais kaujas svars ir 2,8 reizes lielāks nekā summārais kaujas svars visiem vācu tankiem, kurus Hitlers 1941. gada 22. jūnijā raidīja uz Padomju Savienību.

Un, lūk, šo operāciju 1942. gada novembri un decembrī Zukovs ari izgāza.

Tur, kur bija Zukovs, bija kaunpilna sakāve, asins upes, piramīdas no karavīru kauliem un gandrīz divi tūkstoši sadegušu padomju tanku. Tas vēl papildinājumam pie tā, kas šajā rajonā jau bija guldīts zemē no janvāra līdz augustam. Bet pie Staļingradas, kur Zukovs neatradās, — uzvara.

2

Kārtējais Zukova zaudējums pie Sičovkas, Rževas un Vjazmas no mūsu vēstures ir izkritis. Tas ir aizmirsts. Bet, ja nu kāds urķīgs pētnieks painteresētos, kur tad atradās dižais stratēģis Zukovs brīdī, kad sākās Staļingradas stratēģiskā uzbrukuma operācija, tādiem bija sagatavota atbilde: Zukovs atradās otršķirīgā virzienā, tur viņš veica operāciju uzmanības novēršanai. Brežņcva laikā visa Padomju Savienības ideoloģiskā mašinērija strādāja, lai uzpūstu Zukova personības kultu. Tajos jaukajos laikos maršalu Vasiļevski, kuram jau bija 82 gadi un līdz nāvei atlicis vien gads, piespieda uzrakstīt: "13. novembrī… Zukovam pavēlēja sākt uzmanības novēršanas operācijas gatavošanu Kaļiņinas un Rietumu frontē, bet man uzticēja trīs Staļingradas virziena fronšu darbības koordinēšanu, veicot pretuzbrukumu." ( VIŽ, 1977, Nr. 11, 63. lpp.)

Interesanti, vai ne? 1942. gada 19. novembrī pie Staļingradas sākas grandioza uzbrukuma operācija, kurai vajadzētu pavērst kara gaitu mums par labu, bet nedēļu pirms tam, 13. novembri, 20. gadsimta dižākajam karavadonim, Augstākā Virspavēlnieka vietniekam armijas ģenerālim Zukovam uzdod veikt uzmanības novēršanas operāciju pavisam citā vietā. Vai tiešām uzmanības novēršanas operāciju nevar uzticēt Koņevam, Govo- rovam, Rokosovskim, Goļikovam, Tolbuhinam, Bagramjanam, Birjuzovam, Voronovam, Maļinovskim vai kādam citam? Kāpēc visās operācijās Staļins sūta Žukovu galvenajā virzienā, bet Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas laikā aizsūta otršķirīgā virzienā veikt operāciju uzmanības novēršanai?

Atbilde vienkārša: operācija pie Sičovkas, Rževas un Vjazmas 1942. gada novembrī un decembri nebija uzmanības novēršanai, tā bija galvenā. Zukovs to izgāza, tāpēc ar atpakaļejošu datumu to pazemināja līdz otršķirīgai — uzmanības novēršanas operāciju kategorijai.

3

Operācija Rietumu stratēģiskajā virzienā 1942. gada novembrī un decembrī nebija domāta uzmanības novēršanai, jo uzmanības novēršanas operācijas vienmēr laika ziņā ir pirms galvenās operācijas. Kā ringā: vispirms bokseris veic māņu kustību, tad sit. Tāpat arī karā: vispirms tiek veikts uzmanības novēršanas uzbrukums otršķirīgā virzienā, tad — pa- mattrieciens galvenajā virzienā.

Pretuzbrukums pie Staļingradas sākās 1942. gada 19. novembri, bet Kaļiņinas un Rietumu frontes "uzmanības novēršanas" uzbrukums — 1942. gada 25. novembrī. Jautāsim: kurai no šīm operācijām vajadzētu novērst pretinieka uzmanību?

Kaļiņinas un Rietumu frontes operācija nebija otršķirīga un paredzēta uzmanības novēršanai, jo tajā piedalījās lielāki spēki nekā uzbrukumā pie Staļingradas. Zukovam Kaļiņinas un Rietumu frontes sastāvā bija 15 visu ieroču šķiru, viena tanku, divas gaisa spēku armijas un divas triccienar- mijas. Turklāt šim "uzmanības novēršanas" uzbrukumam palīdzēja Ziemeļrietumu un Brjanskas frontes karaspēks. Tas ir — vēl septiņas visu ieroču šķiru, divas gaisa un viena triecienarmija. Turklāt aiz šā grupējuma atradās viena visu ieroču šķiru (68.) un divas rezerves (2. un 3.) armijas. Kopumā Zukovam bija 23 visu ieroču šķiru armijas, trīs triecienarmijas, viena tanku, četras gaisa spēku un divas rezerves armijas.

Bet Vasiļevskim pie Staļingradas — desmit visu ieroču šķiru, viena tanku un trīs gaisa spēku armijas.

Kura tad no šīm operācijām ir galvenā un kura — uzmanības novēršanai?

Kaļiņinas un Rietumu frontes uzbrukums sadarbībā ar Ziemeļrietumu un Brjanskas fronti 1942. gada novembrī un decembri nebija uzmanības novēršanai, un to mēs uzzinām no Žukova paša grāmatas. Lūk, 1942. gada 8. decembra direktīva Kaļiņinas un Rietumu frontei. Tuvākais uzdevums Rietumu frontei: "10.—11.12. laikā pārraut pretinieka aizsardzību Boļ- šoje Kropotovas—Jariginas iecirknī un ne vēlāk par 15.12. ieņemt Sičovku, 20.12. ievest Andrcjevskas rajonā ne mazāk par divām strēlnieku divīzijām, lai sadarbībā ar Kaļiņinas frontes 41. armiju organizētu pretinieka aplenkšanu." ( Vospominaņija i razmišļeņija, 435.—436. lpp.)

Bez visa pārējā Kaļiņinas frontei bija uzdevums pārraut fronti un "sadarbībā ar Rietumu frontes apakšvienībām no dienvidiem noslēgt pretinieka grupējuma aplenkumu." (Turpat.)

Tātad Kaļiņinas un Rietumu frontei, ko vadīja Žukovs, bija tāds pats uzdevums, kāds bija frontēm pie Staļingradas: uzlauzt pretinieka aizsardzību divos iecirkņos, ar mobilām vienībām izrauties dziļi pretinieka aizmugurē un noslēgt aplenkuma loku ap pretinieka grupējumu.

Noticēsim padomju propagandai! Pieņemsim, ka Dienvidrietumu un Staļingradas fronte Vasiļevska vadībā 1942. gada novembrī lauzās cauri pretinieka aizsardzībai un noslēdza aplenkuma loku tādēļ, lai panāktu sev labvēlīgu kara gaitas pavērsienu. Bet tajā pašā novembri Kaļiņinas un Rietumu frontei Žukova vadībā bija jāpārrauj pretinieka aizsardzība un jānoslēdz aplenkuma loks vienkārši tādēļ, lai novērstu Hitlera uzmanību.

Un, lūk, kā Žukova vadītās frontes tika galā ar savu uzdevumu. Vārds Žukovam pašam (vai tiem, kas rakstīja viņa memuārus): "Kaļiņinas frontes komandējošais sastāvs ģenerālleitnanta M. A. Purkajeva personā ar savu uzdevumu tika galā. Frontes karaspēka grupa, kas uzbruka pilsētas Belijas dienvidpusē, veiksmīgi pārrāvusi fronti, devās Sičovkas virzienā. Rietumu frontes karaspēku grupai vajadzēja pārraut pretinieka aizsardzību no savas puses un doties pretī Kaļiņinas frontes karaspēkam, lai noslēgtu aplenkuma loku ap vācu Rževas grupējumu. Taču sanāca tā, ka Rietumu fronte aizsardzību nepārrāva… Pa to laiku pasliktinājās situācija mūsu pārrāvuma rajonā Kaļiņinas frontē. Ar spēcīgu triecienu flangiem pretinieks nošķēla mūsu mehanizēto korpusu, kuru komandēja ģenerālmajors M. D. Solomatins, un korpuss palika aplenkumā." (Turpat, 436. — 437. lpp.)

Uzskatīsim, ka tas viss darīts uzmanības novēršanai. Kāds rezultāts? Rezultāts — acīm redzams. Zukova vadītie spēki vācu fronti nepārrāva, pretiniekus neaplenca, tieši pretēji — paši iekļuva aplenkumā. Ja noticam, ka tā bija tikai uzmanības novēršanas operācija otršķirīgā virzienā, jāatzīst: brīdī, kad Hitlera un viņa feldmaršalu uzmanība pilnībā piesaistīta Staļingradai, karaspēks Zukova vadībā pat otršķirīgā virzienā nespēja izpildīt doto uzdevumu.

Par Zukova grandiozo uzbrukumu 1942. gada novembri un decembrī jau uzrakstīti vairāki raksti un grāmatas. I .ai mani neapsūdzētu naidīgumā, aprakstīšu nevis saviem vārdiem, bet citēšu citus autorus. Izdevumā Ņezavisimoje vojennoe obozreņije 2001. gada 8. jūnijā parādījās publikācija Ņe v boj, a na uboj. Stāsts tikai par Rietumu frontes 20. armijas darbību kārtējā Rz.evas—Sičovkas operācijā 1942. gada novembri un decembrī. Raksta autori — M. Hodarenoks un O. Vladimirovs.

Bez tiem spēkiem, kuri tai jau bija, Rietumu frontes 20. armija šajā operācijā saņēma pastiprinājumu — divus tanku korpusus, astoņas atsevišķās tanku brigādes un attiecīgu artilērijas daudzumu.

Raksta apakšnodaļu virsraksti: "Neveiksmīgs sākums", "Kauja par Zerebcovas ciemata mazdārziņiem", "Stūrgalvība, kas pārtop vājprātā". Un tas teikts par 20. gadsimta diženāko stratēģi.

Lūk, raksta fragmenti:

"Karaspēks 25. novembri faktiski tika sūtīts nevis kaujā, bet uz nokaušanu labi organizētajā ienaidnieka apšaudē."

"Divas strēlnieku brigādes no 8. gvardes strēlnieku korpusa — 148. un 150. — četras dienas sturmēja Hļepeņu ciematu, kas atrodas augstā Vazuzas krastā… Pie ciema gandrīz pilnā sastāvā krita 148. un 150. strēlnieku brigāde, kur nepalika neviena, izņemot štābu un apgādes apakšvienību."

"Nepielūdzamā Stavka un tās pārstāvis Georgijs Žukovs pieprasīja tikai vienu — uzbrukumu par spīti visam. 20. armija bija papildus pastiprināta ar 5. tanku korpusu un četrām strēlnieku divīzijām."

"Kaujas lauks bija nosēts mūsu nodegušajiem tankiem. Un, proti, jau 6. decembrī sešas no astoņām 20. armijas tanku brigādēm, pazaudējušas gandrīz visu tehnisko daļu, tika aizvestas kaujas spēju atjaunošanai uz aizmuguri."

"Jau 13. decembri 6. tanku korpusam ierindā bija 26 tanki, bet pirms divām dienām kaujā iesaistītajam 5. tanku korpusam — tikai 30. Viens tanku korpuss cīnījās par Maloje Kropotovas ciematu, otrs centās triecienuzbrukumā ieņemt Podosinovkas ciemu."

"Nedēļu (11.—18. decembris) ilgušajās ārkārtīgi asiņainajās, sīvajās un savā ziņā nesekmīgajās kaujās 20. armijas uzbrukuma spējas tika pilnībā izsmeltas. Beidzās munīcija, degviela un eļļa. Gandrīz pilnībā tika zaudēta visu astoņu tanku brigāžu un abu tanku korpusu materiāli tehniskā daļa. Izdzīvojušie cilvēki, vairākas diennaktis pavadījuši bez miega un pārtikas, bija līdz pēdējam nomocīti un nāvīgi noguruši."

"Nepārtrauktās kaujās aizvadītās 23 diennaktīs 20. armijas spēki astoņu kilometru iecirknī bija iegrauzušies pretinieka aizsardzībā 10 kilometru dziļi. Vidējais uzbrukuma ātrums — nedaudz virs 400 metru diennaktī. Katrs kilometrs maksāja sešus tūkstošus kritušu vai ievainotu kareivju."

"Apmēram tāds pats scenārijs bija notikumu attīstībai Rietumu un Kaļiņinas frontes pārējo armiju uzbrukuma līnijās."

"Kaļiņinas un Rietumu frontes kopējie dzīvā spēka zaudējumi pārsniedza 215 tūkstošus nogalināto un ievainoto."

[1]

20. armija nebija vienīgā, kas "novērsa uzmanību". Tieši tāpat, ģeniālā karavadoņa gudri vadītas, Hitlera uzmanību "novērsa" Rietumu un Kaļiņinas frontes visas 15 visu ieroču šķiru armijas, divas triecienarmijas un

viena tanku armija. Citās frontēs, pēc Žukova scenārija, ar "novēršanu" nodarbojās vēl septiņas visu ieroču šķiru armijas un viena triecicnarmija.

Publicēts pietiekami daudz dokumentu par katras armijas darbību šajā grandiozajā "uzmanības novēršanas" operācijā. 20. armiju es izvēlējos speciāli. 20. armija gāja bojā 1941. gada oktobrī pie Jeļņas. Neteikšu, kā vainas dēļ. Mēģiniet paši atsaukt atmiņā, kas sturmēja Jeļņu divus mēnešus, lika noasiņot karaspēkam, iztērēja visu munīciju, degvielu un eļļu un devās uz citu fronti, atstājot nomocīto un sadriskāto karaspēku sakāvei.

1941. gada novembrī tika izveidota jauna 20. armija. No vecās 20. armijas tā mantoja tikai numuru. Šī jaunā, slikti saliedētā un nepieredzējusī vienība jau 1942. gada janvāri ģenerālmajora A. A. Vlasova vadībā veica brīnumdarbus pie Lamas upes. Bet virs Vlasova tolaik bija Zukovs. Un, lūk, pagājis gads. Tā pati Rietumu frontes 20. armija. Atkal ziema. Tagad 20. armijai jau ir gads kauju pieredzes. Un atkal kopējo vadību īsteno Zukovs. Taču tagad viss notiek ne tā, kā vajadzētu: izlūkošana strādā slikti, artilērija nešauj uz mērķiem, bet uz laukumiem, visa operācijas sagatavošana ir neveikla. Pretinieks sen jau sapratis, kur un kādi uzbrukumi tiks veikti, un darījis visu iespējamo, lai tos atvairītu.

Kā gan trūkst? Trūkst ģenerāļa Vlasova. Zukovs bez viņa pārvērties par parastu Pirmā pasaules kara laiku unteroficieri. Tankus nedrīkst triekt uzbrukumā. Tanku stihija — neapturams izrāviens. Apdzīvotas vietas un pretošanās mezgli ir nevis jāsturmē, bet jāapiet. Taču to Zukovs tā ari nesaprata līdz pat kara beigām un līdz savas dzīves beigām.

[1]

Kurš tad vainojams kārtējā asiņainajā neveiksmē pie Sičovkas?

Žukova (vai to, kuri rakstīja viņa memuārus) atbilde izsit no sliedēm: "Bet, ja pretinieka aizsardzība izvietota slikti novērojamā apvidū, kur ir labi aizsegi aiz pakalnu pretējām nogāzēm, gravās, kas stiepjas perpendikulāri

frontei, tādu aizsardzību sakaut ar apšaudi un pārraut ir grūd, īpaši, ja tanku izmantošana ir ierobežota. Šajā konkrētajā gadījumā netika ņemta vērā ietekme, ko radīja apvidus, kurā izvietota vācu aizsardzība." (Vospo- minaņija i razmišļeņija, 437. lpp.)

Anekdotiska situācija. Uz papīra bija līdzens, bet aizmirsa gravas. Kurš tad nu ir vainīgs? Spriežot pēc Zukova, vainīga kāda anonīma "persona". Kāds nebija ņēmis vērā gravas. Pag, bet šo "uzmanības novēršanas" operāciju taču gatavoja Žukovs, tas pats Žukovs, kurš no 1942. gada janvāra līdz augusta beigām bija nemākulīgi sturmējis šīs pašas gravas pie Sičovkas. Vai tiešām jau tad, astoņos bezjēdzīgas sturmēšanas mēnešos, dižais karavadonis neapjēdza, ka uzbrukt Sičovkas gravām nav jēgas?

Bet, ja viņš astoņos bezcerīgu triecienuzbrukumu mēnešos sapratis, ka gravas pie Sičovkas sturinēt ir bezjēdzīgi, tad tas jāpasaka Staļinam: fronte mums milzonīga, uzmanības novēršanas operācija ir jāveic vienalga kur, tikai ne pie Sičovkas. Taču unters Žukovs, saņēmis pavēli atkal sturmēt Sičovku, žirgti atbildēja "Tieši tā!" un metās pildīt. Pats gatavoja operāciju, pats to izgāza, bet pēc tam atcerējās, ka uz šī grābekļa viņš jau kāpis ne vienu vien desmitu reižu.

Sanāk, ka visu 1942. gadu no janvāra līdz decembrim Žukovs slacīja asinīm Smoļenskas apgabalu. Staļingradai viņš pievērsās tikai īsu brīdi. Staļingradas stratēģiskais uzbrukums tika veikts bez Žukova. Bet, lūk, pēc kara Žukovs "aizmirsa", ka 1942. gada novembrī un decembrī Ržcvas un Sičovkas rajonā viņš bezjēdzīgi iztērējis miljoniem lādiņu, noguldījis milzumdaudz padomju karavīru, pazudinājis labākās gvardes artilērijas, strēlnieku, tanku un aviācijas vienības.

[1]

Grandiozajā "uzmanības novēršanas" operācijā Žukovs no Staļingradas novirzīja nevis vācu, bet padomju spēkus. "Pēc iespaidīgā, taču, šķiet, padomju vadībai negaidītā Staļingradas panākuma visai reāla kļuva iespēja gūt izšķirošu uzvaru visā padomju—vācu frontes dienvidu spārnā. Liktenis

bija piešķīris padomju pusei reti brīnišķīgu iespēju aplenkt un pilnībā iznīcināt vācu karaspēku Voroņežas dienvidpusē, tādā veidā noliekot Reihu militārās katastrofas fakta priekšā jau 1943. gada ziemā. Stāv kas rīcībā, šķiet, bija viss, lai īstenotu šo plānu, — nospiedošs pārspēks un ārkārtīgi izdevīga operatīvi stratēģiskā situācija, kas izveidojusies šajā frontes iecirknī… Reti brīnišķīgā iespēja frontes dienvidu spārnā tika palaista garām." (M. Hodarenoks, (). Vladimirovs. // Ņezarisimoje vojen- noje obozreņije, 2001. gada 8. jūnijs)

Runa ir, lūk, par ko. 1942. gada vasarā padomju—vācu frontes dienvidu iecirknī vācu karaspēks izrāvās tālu uz austrumiem, forsēja Donu un traucās uz dienvidiem, uz Kaukāza priekškalni. Novembrī padomju spēki pie Staļingradas aplenca spēcīgu vācu grupējumu. Tas bija milzīgs panākums pats par sevi. Taču padomju karaspēka izlaušanās solīja vēl lielāku veiksmi. Izlauzušies padomju spēki apdraudēja spēcīgā vācu Kaukāza grupējuma apgādes ceļus. Visam vācu spēku Kaukāza grupējumam draudēja mēroga ziņā vēsturē vēl nebijis aplenkums. Vāciešu priekšā bija Lielā Kaukāza grēda. I>abajā pusē — Melnā jūra. Kreisajā — Kaspijas jūra, Volga un nccaursitama padomju fronte. Aiz muguras — Dona ar padomju karaspēku tās labajā krastā. Padomju spēkiem atlika vien aizkorķēt šo pudeli. Sarkanās armijas priekšā — Rostova. "Caur Rostovu stiepās komunikācijas ne tikai visai armiju grupai "A", bet ari 4. tanku un 4. rumāņu armijai." (Ģenerālfeldmaršals Ē. fon Manšteins. Uterjannijc pobedi. Maskava: 1999, 433. lpp.)

Pie Staļingradas aplenca 6. vācu armiju. Ja padomju karaspēks veiktu triecienu uz Rostovu, aplenkumā nokļūtu vēl četras armijas: 1. un 4. tanku, 17. un 4. rumāņu, kā arī armiju grupas "A" vadība un aizmugures spēki. Izlaušanās no loka būtu neiespējama, jo vācu karaspēks bija aizgājis tālu uz austrumiem un dienvidiem. Lai sāktu izlaušanos no loka, priekšpulkiem sākotnēji būtu jāveic 500—600 kilometru atkāpšanās. Viņiem tam vienkārši nebija degvielas. Ja padomju spēki uzbruktu Rostovai, aplenkums pie Staļingradas kļūtu par prologu, pirmo nelielo posmu grandiozā sakāvē.

Situācijas burvīgumu redzēja padomju komandieri. Padomju Savienības maršals A. I. Jcrjomenko tolaik bija ģenerālpulkvedis, Staļingradas frontes virspavēlnieks. Savā darba dienasgrāmatā viņš jau 1943. gada 18. janvāri ierakstīja: "Vajadzēja, kā to ari piedāvāja Staļingradas frontes štābs, nevis uzbrukt aplenktajiem, bet nožmiegt viņus ar blokādi, viņi nenoturētos ilgāk par mēnesi, bet Donas fronti aizsūtīt gar Donas labo krastu uz Sālītiem, Rostovu. Rezultātā sanāktu trīs fronšu trieciens: Voroņežas, Dienvidrietumu un Donas. Tas būtu ārkārtīgi spēcīgs, kā lamatās ieslēgtu visu Ziemeļkaukāzā esošo pretinieka grupējumu." ( VIZ, 1994, Nr. 4)

Galvenais artilērijas maršals N. N. Voronovs: "Mums bija visas iespējas izveidot jaunu, vēl nepieredzētu "katlu" hitleriešu spēkiem pie Ros- tovas un īstenot vācu Austrumu frontes dienvidu spārna sakāvi." (Krasnaja zrezda, 1992. gada 28. oktobris)

Draudošās aplenkuma briesmas pie Rostovas redzēja arī vācu karavadoņi. Sauszemes karaspēku Ģenerālštāba priekšnieks ģenerālpulkvedis K. Ceic- lers atceras: "Apmēram decembra vidū sāka tuvoties cita katastrofā, līdzīga Staļingradai. Tā kā tai ir tieša saistība ar Staļingradu, teikšu par to dažus vārdus. Runa ir par vācu karaspēku likteni Kaukāzā… Krievu veiksmīgais ziemas uzbrukums uz rietumiem un dienvidiem no Staļingradas radīja draudus visai Kaukāza frontei… Nebija grūti saprast: ja krievi turpinās uzbrukumu, viņi drīzumā sasniegs Rostovu, bet, ja viņi ieņemtu Rostovu, visai armiju grupai "A" draud nenovēršamas aplenkuma briesmas." (Rokovije rešeņija. Maskava: 1958, 197. lpp.)

Ģenerālfcldmaršals Ē. fon Manštcins uzskatīja, ka padomju spēku trieciena gadījumā uz Rostovu visa Austrumu fronte sagrūtu 1943. gada janvāri, ja ne pat 1942. gada decembrī. "Runa bija par to, vai izšķirošais solis pretī Vācijas zaudējumam austrumos tiks veikts jau šajā ziemā. 6. armijas katastrofa, lai cik smaga un skumja tā pati par sevi būtu, salīdzinot ar Otrā pasaules kara mērogiem, vēl nevarēja kļūt par tādu soli. Taču visa Austrumu frontes dienvidu spārna sakāve pavērtu ceļu uz drīzu uzvaru pār Vāciju. Padomju virspavēlniecība varēja cerēt uz šī mērķa sasniegšanu dienvidu flangā divu iemeslu dēļ. Pirmais — krievu armijas milzīgais skaitliskais pārsvars, otrais — operatīvās situācijas priekšrocības, kuras padomju virspavēlniecība ieguva, pateicoties vācu virspavēlniecības kļūdām, kas saistītas ar Staļingradu." (Ē. fon Manšteins. Uterjannijepobedi. 432. lpp.) Saprotot draudošās briesmas, vācu virspavēlniecība darīja visu, lai izbēgtu no Austrumu frontes sakāves pašā 1943. gada sākumā. Armiju grupa "A", pametusi visu, steigšus bez kaujas devās prom no Zie- mcļkaukāza.

Augstākā Virspavēlnieka vietniekam armijas ģenerālim Ci. K. Zukovam, ja viņš būtu ieraudzījis pie Staļingradas izveidojušās situācijas brinišķī- gumu, vajadzēja kliegt Staļinam: apturēsim muļķīgo uzbrukumu Sičovkai! Nededzināsim tanku brigādes 1111 korpusus kaut kādu piemājas dārziņu dēļ jau sen no zemes virsas noslaucītu ciematu pagalmos! Visu uz Ros- tovu! Un simtiem tūkstošu lādiņu ari turp! Un gvardes korpusus! Un aviāciju! U11 triecienarmijas! Lūk, tā ir —uzvara pār Vāciju! Taisni mūsu rokās! Uz šķīvīša ar gaišzilu maliņu! Taču Zukovs brīnišķīgumu neieraudzīja. Zukovs pildīja muļķīgo pavēli, turklāt vismuļķīgākajā veidā. Zukovs novērsa Sarkanās armijas labākās vienības no patiesi svarīga frontes iecirkņa un bezjēdzīgi tās iznīcināja, ieņemot nevajadzīgus ciemus, pakalnus un šķūņus.

[1]

Kara laikā un tūlīt pēc kara Zukovs intensīvi uzpūta pats savas personības kultu. Kulta kodols — es, dižais Zukovs, galvenais uzvaras, tostarp uzvaras pie Staļingradas veidotājs. Baumas izklīda pa valsti. Baumas nonāca līdz Staļinam. Varam iedomāties Staļina dusmas, kad viņš izdzirdēja, ka Zukovs sevi pasludinājis par Staļingradas varoni. Un tad maršali Bulga- ņins un Vasiļcvskis uzrakstīja pavēles projektu par to, ka Zukovs, zaudējis jelkādu pieticību, piedēvē sev izstrādi un īstenošanu operācijās, ar kurām viņam nav bijis nekāda sakara. Pavēlē cita starpā teikts: "Ar Staļingradas vācu karaspēku grupas likvidēšanas plānu un šī plāna īstenošanu, ko sev piedēvē maršals Zukovs, viņam nebija nekādas saistības: kā zināms, vācu

karaspēka likvidēšanas plāns izstrādāts un pati likvidācija sākta 1942. gada ziemā, kad maršals Zukovs atradās citā frontē, tālu no Staļingradas."

Mēs saprotam iemeslus, kuri piespieda Staļinu parakstīt pavēli par Zukova necienīgo uzvedību: lielīgais maršals aizmirsis savas neveiksmes pie Sičovkas, bet atceras svešas uzvaras pie Staļingradas un pieraksta tās sev.

Taču Staļina pavēle par Zukova lielību neiespaidoja diženo karavadoni. Pagāja divi desmiti gadu, un Zukova memuāros no jauna atskanēja brašā dziesma, kā viņš guva uzvaru pie Staļingradas. "Augstākā Virspavēlnieka Stavkas un Ģenerālštāba nopelns ir tas, ka tie spēja ar zinātnisku precizitāti analizēt visus šīs grandiozās operācijas faktorus, mācēja paredzēt tās attīstības gaitu un noslēgumu. Līdz ar to nevajadzētu runāt par individuāliem pretendentiem uz "autorību" pretuzbrukuma idejai." (Vospo- minaņija i razmišfeņija, 421. lpp.)

Redziet, cik pieticīgs ir Zukovs. Viņš pat necenšas izcelt savu izcilo lomu pretuzbrukuma veikšanā pie Staļingradas. Viņš teic, ka visi strādājuši: gan Augstākā Virspavēlnieka Stavka, gan Ģenerālštābs. Kāpēc gan meklēt kādu vienu cilvēku, kurš ieteica pretuzbrukuma ideju?

Sākotnēji Zukovs stāsta, ka abi ar Vasiļevski izdomājuši plānu, bet Staļins padzirdēja un ieinteresējās. To pastāstījis, Zukovs augstsirdīgi piekrīt ģeniālā plāna autorus nemeklēt.

Nedaudz vēlāk Zukovs to pašu frāzi par nopelniem pastiprināja: "Augstākā Virspavēlnieka Stavkas dižākais nopelns ir tas, ka tā spēja ar zinātnisku precizitāti analizēt visus šīs grandiozās operācijas faktorus, zinātniski paredzēt tās attīstības gaitu un noslēgumu." (Maršal Zukov. Kaķim mi jej)0 pomņim. Maskava: 1988, 239. lpp.)

" VGK Stavkas un Ģenerālštāba nopelns" pārvērtās par vienīgi VGK Stavkas "dižāko nopelnu". Bet Ģenerālštābs no uzvarētāju loka izkrita. Un tas ir saprotams. Staļins izdzina Zukovu no Ģenerālštāba 1111 norīkoja zemākā amatā jau 1941. gada jūlijā. Ja jau Zukova nav Ģenerālštābā, tātad Ģenerālštāba lomu Staļingradas pretuzbrukumā var neatminēties. Zukovs atceras tikai VGK Stavkas nopelnus, jo ir tās loceklis. Visas grāmatas garumā viņš to uzstājīgi atgādina lasītājiem. Tāpēc frāzes par VGK

Stavkas nopelniem un diženākajiem nopelniem Staļingradas kaujā attiecināmas uz pašu stāstītāju. Tā Zukovs liela pats sevi. Tā viņš stāsta par savas analīzes zinātnisko precizitāti.

Tomēr par kādu zinātnisku pieeju ir runa, ja aplenca trīs reižu vairāk, nekā plānots? Ja pieļauta kļūda vienā virzienā, tāda pati kļūda varēja likt pieļauta otrā virzienā. Plānoja aplenkt septiņas līdz astoņas divīzijas. Kas notiktu, ja to tur izrādītos trīs reizes mazāk?

Par kādu zinātnisku pieeju ir runa, ja VGK Stavka pavēlēja uzbrukt pie Staļingradas aplenktajam vācu karaspēku grupējumam? Aplenktie vācu spēki būtībā ir kā bruņotu karagūstekņu nometne. Viņiem nav pārtikas, degvielas un ziemas apģērba. Izlaušanās briesmas likvidētas. Pēc tam vajadzētu viņus likt mierā līdz pavasarim. Cik ilgi karaspēks var noturēties šausmīgā salā bez ziemas apģērba, degvielas, munīcijas un pārtikas? Bet bija pavēle sturmēt. Un mūsu divīzijas, korpusi un armijas metās triecienuzbrukumā. 1942. gada vasarā mūsu sapieru armijas būvēja nepieejamu aizsardzību ap Staļingradu, tad vācieši to pārvarēja, tagad Sarkanā armija sturmēja nepārvaramo nocietinājumu joslu, kuru pati bija cēlusi. Staļingradas nocietinājumu sturmēšana bija nepiedodama Hitlera kļūda. Tagad Sarkanā armija atkārtoja Hitlera kļūdu, sturmējot tos pašus nocietinājumus vēlreiz. "Tikai krievu ģenerāļiem vien zināms, kāpēc krievi nolēma pāriet uzbrukumā, nesagaidot, kad katls pats no sevis sabruks, bez jebkādiem zaudējumiem no krievu puses." (Ģenerālpulkvedis K. Ceiclers. Rokovije reseņija. Maskava: Vojenizdat, 1958, 199. lpp.)

Par kādu zinātnisku pieeju ir runa, ja pie Rostovas tika palaista garām iespēja sakaut Vāciju 1943. gada sākumā? Ja bija iespēja uzvarēt bez Kur- skas kaujas, bez Prohorovkas, bez Dņepras, Dņestras, Nemunas, Vislas un Oderas forsēšanas, bez "Staļina desmit graujošajiem triecieniem", bez Balatona aizsardzības kaujas, bez Sapuna kalna, Zēlovas augstienes, Kē- nigsbergas un Berlīnes sturmēšanas?

Taču tā vietā, lai uzbruktu Rostovai, mūsu stratēģi sturmēja paši savus nocietinājumus pie Staļingradas un dārziņus Zcrebcovas ciemata nomalē.

Staļingradas epopejā mani visvairāk pārsteidz Žukova nekaunība. Jebkurš cilvēks, kurš interesējas par kara vēsturi, labi paccnšoties, ir spējīgs izskaitļot Žukova maršrutus kara laikā. Izskaitļojis maršrutus, jebkurš pētnieks varēja pieķert Žukovu, tāpat kā viņu pēc kara jau pieķēra Staļins, Bulgaņins 1111 Vasiļevskis: pārmērīgā un nepamatotā sevis cildināšanā, svešas slavas zādzībā.

Taču reālas atmaskošanas draudi neiedarbojās uz Žukova memuāru autoriem.

8

īss rezumējums. Pie Staļingradas tika paveikti divi uzdevumi.

Pirmais: apturēt bēgošo padomju karaspēku un izveidot jaunu fronti. Šis uzdevums tika atrisināts 1942. gada jūlijā un augustā bez Žukova līdzdalības.

Otrais: pārraut pretinieka fronti un aplenkt viņa karaspēkus Staļingradas rajonā. Šis uzdevums tika risināts 1942. gada 19.—23. novembrī. Un atkal bez Žukova piedalīšanās. Pirmā un otrā uzdevuma izpildes laikā Žukovs sturmēja Sičovku.

Man iebilst: pieņemsim, Staļingradas stratēģiskā uzbrukuma operācija tika veikta bez Žukova. Bet nav taču tik svarīgi, kas realizēja. Galvenais — kurš pameta ideju!

Labi, atsauksim atmiņā, kurš pameta ideju. Viņa amats 1942. gada vasarā bija Ģenerālštāba Galvenās operatīvās pārvaldes vecākais virsnieks. Dienesta pakāpe — pulkvedis, vēlāk — ģenerālleitnants. Uzvārds — Po- tapovs. Tas, ka Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas plāns radās Ģenerālštāba Galvenajā operatīvajā pārvaldē un plāna autors ir pulkvedis Potapovs, zināms visiem un sen. Tas nav nekāds noslēpums. Pēc komunistiskās varas oficiālās sabrukšanas Ģenerālštāba Galvenajā operatīvajā pārvaldē beidzot "atrada" karti ar operācijas plānu. Uz kartes ir Pota- pova un Vasiļcvska paraksts. Datums— 1942. gada 30. jūlijs. Plāns bija izstrādāts krietni pirms Žukova parādīšanās Maskavā. Potapovs 30. jūlijā ne vien pameta ideju, bet jau bija pabeidzis plāna izstrādi. Tobrīd Žukovs jau kuro reizi lauzās uz Sičovku un par Staļingradu vēl nedomāja.

Par pulkveža Potapova plānu paziņoja Ģenerālštāba priekšniekam Vasiļevskim. Vasiļevskis ziņoja par plānu Staļinam. Pēc tam Staļins uz Maskavu izsauca Žukovu, iecēla par savu vietnieku un nosūtīja uz Staļingra- das rajonu. Žukovs atgriezās 12. septembri un itin kā piedāvāja "citu" risinājumu, lāču šis risinājums bija izstrādāts Ģenerālštābā tieši pusotru mēnesi pirms Žukova apskaidrības, sen jau paziņots Staļinam, un Staļins un Vasiļevskis jau sen veica intensīvus gatavošanās darbus tā īstenošanai. Vienkārši tajā dienā, 1942. gada 12. septembrī, Vasiļevskis pēc Staļina pavēles atklāja Žukovam noslēpumu.

9

Mēģināsim uz īsu bridi noticēt: tas bija viņš, dižais Žukovs, kurš 1942. gada septembri ierosināja Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas plānu. Noticēsim, ka Staļins šaubījās par izdošanos, bet Žukovs ne par ko nešaubījās.

Lai tā būtu. Gan jūs, gan es esam bijuši šādā situācijā: esi atnācis pie priekšnieka, piedāvā ko neparastu un riskantu. Priekšnieks šaubās par izdošanos. Ko viņš atbild?

Ir tikai divi varianti.

Pirmais. Priekšnieks aizliegs mums ar šo lietu nodarboties, jo beigu beigās par visu būs jāatbild viņam.

Otrais variants. Priekšnieks teiks: tu to izdomāji, tu ari dari. Atbildība — tava. Izgāzīsi — žēlastības negaidi!

Bet Žukovs mums piedāvā trešo variantu. Staļins par izdošanos šaubās, taču visu atbildību nez kādēļ uzņemas pats un uzveļ Vasiļevskim, bet Žukovu aizsūta uz citu vietu, atbrīvojot 110 atbildības par riskantā plāna īstenošanu. Tā nemēdz būt! Ja Staļins būtu šaubījies par izdošanos, viņš sūtītu Žukovu vadīt operāciju pie Staļingradas: tu ierosināji, tu par panākumiem nešaubies, lūk, tev kartes rokās, rīkojies! Izgāzīsi — atbildēsi! Ja

Staļins baidījās par sekām, viņam vajadzētu turēt Žukovu Staļingradas rajonā un neveiksmes gadījumā novelt vainu uz viņu.

Taču Staļins pats nevairījās no atbildības un pirms riskantās operācijas neuzvēla atbildību drosmīgajam, gudrajam Žukovam. Un tas liecina tikai par to, ka Staļins neuzskatīja Žukovu par plāna autoru, nedomāja, ka neveiksmes gadījumā varēs uzvelt vainu Žukovam. Tāpēc pirms tik riskantās operācijas sākšanās Staļins aizsūta Žukovu tūkstoš kilometru attālumā no Staļingradas — veikt Rietumu virzienā citu operāciju, kuru Žukovs patiešām piedāvāja, kuru ilgi gatavoja un, kā vienmēr, izgāza.

Staļins zināja, ka Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas plāns ir radīts Ģenerālštāba iekšienē, plāns ir kāda pulkveža izstrādāts un Ģenerālštāba priekšnieka ģenerālpulkveža Vasiļevska apstiprināts. Lūk, kāpēc Staļins 1942. gada 15. oktobrī iecēla Vasiļevski (tikai ģenerālpulkvedi!) par savu vietnieku, bet novembrī nosūtīja uz Staļingradu koordinēt visu pretuzbrukumā iesaistīto karaspēku sadarbību. Staļina loģika ir vienkārša un nešaubīga: Ģenerālštābā plāns ir izdomāts, Ģenerālštāba priekšnieks to apstiprinājis, tad nu dodies, Ģenerālštāba priekšniek ģenerālpulkvedi Vasiļevski, uz Staļingradu un veic operāciju. Izgāzīsi — miltos samalšu!

Vasiļevska darba rezultāts ir zināms. 1943. gada 18. janvāri Staļins piešķīra savam vietniekam Vasiļevskim armijas ģenerāļa pakāpi. Nepagāja ne mēnesis, un jau 16. februārī Staļins piešķīra Vasiļevskim Padomju Savienības maršala pakāpi.

No elementārā fakta, ka fronšu darbību pie Staļingradas koordinēja Vasiļevskis, nevis Žukovs, izriet elementārs secinājums: teiksmas no Žu- kova grāmatas par viņa izšķirošo lomu Staļingradas kaujā attiecas uz kategoriju, kurā ir panfiloviešu un stahanoviešu, Sindbada Jūrasbraucēja un barona Minhauzena leģendārie varoņdarbi.

Pulkvedis Potapovs mūsu oficiālajā presē pieminēts tikai vienu reizi. Kras- naja zvezda 1992. gada 1. septembri atzina, ka Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas plānu izstrādāja un piedāvāja tieši viņš.

Tūlīt pēc komunisma sabrukuma bija īss posms, kad sāka vērties arhīvi, kad bruka mīti un krita no postamentiem uzpūsti dižmaņi. Taču šis laiks bija īss. Valdnieki atģidās. Metās cildināt Žukovu labāka kandidāta trūkuma dēļ. Dievišķošanas kampaņa gandrīz acumirklī sasniedza visas tautas histērijas līmeni. Gudro pulkvedi Potapovu atkal iestūma nebūtībā, bet viņa plānu — to ziņu kategorijā, "kuras nav izdevies uziet".

īstais pulkveža varoņdarbs traucēja apkraut svētā Georgija kandidātu ar izdomātiem varoņdarbiem.

17. NODAĻA

PAR IZCILO LOMU

Pie manis vēršas biedri — Kursķas kaujas dalībnieki — ar jautājumiem: kāpēc G. K. Zukovs savās atmiņās sagroza patiesību, pierakstot sev to, kas nav bijis? Lai nu kam, ber viņam to gan nevajadzētu darīt!

Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis V1Ž, 1992, Nr. 3, 32. Ipp.

1

Lai nu paliek, Žukovam pie Staļingradas nebija iespēju sevi parādīt. Bet Kurskas loks! Lūk, kur viņš sevi parādīja!

Redz, kāda bija situācija: pēc Staļingradas stratēģiskās uzbrukuma operācijas divu padomju fronšu, Centrālās un Voroņežas, karaspēki izrāvās tālu uz priekšu, izsmēla uzbrukuma azartu, cieta lielus zaudējumus un tāpēc saņēma pavēli pāriet aizsardzībā. Pretinieku virzienā izveidojās spēcīgs izvirzījums — tā sauktais Kurskas loks. Vācu plāns 1943. gada vasarai: no Orlas un Belgorodas rajona veikt divus savienojošus triecienus uz Kursku, nogriezt Kurskas izvirzījumu, aplenkt un iznīcināt divu padomju fronšu karaspēkus šajā izvirzījumā.

Padomju kara izlūkošana atklāja vācu virspavēlniecības nodomus, sadabūja uzbrukuma plānus un noskaidroja aptuveno tā sākuma datumu. Tas viss tika darīts bez Zukova dalības. Galvenā izlūkošanas pārvalde (GR U) bija pakļauta Žukovam rikai 110 1941. gada februāra līdz jūlijam, kad viņš bija Ģenerālštāba priekšnieks. 1943. gadā GRUbija Vasiļevska un Staļina, nevis Žukova pakļautībā.

Centrālās un Voroņežas frontes komandieri armijas ģenerāļi K. K. Rokosovskis un N. R Vatutins saņēma no Augstākā Virspavēlnieka Padomju

Savienības maršala J. V. Staļina trīs brīdinājumus par vācu uzbrukuma gatavošanos. 2. maijā, 20. maijā un 2. jūnijā Staļins brīdināja Rokosovski un Vatutinu, ka vācu virspavēlniecība gatavo uzbrukumus divu fronšu karaspēku flangiem. Gan Centrālā, gan Voroņežas fronte vācu uzbrukuma atvairīšanai bija gatava.

1943. gada 5. jūlija naktī no 13. armijas štāba Centrālās frontes komandpunktam tika nodots ziņojums par gūstā saņemtiem vācu sapieriem, kuri bija tīrījuši ejas padomju mīnu laukos un ņēmuši nost stiepļu aizžogojumus. Gūstekņi liecināja: vācu uzbrukuma sākums — pulksten trijos naktī, trieciengrupējumi jau ir kaujas gatavībā. Līdz vācu uzbrukumam bija palicis nedaudz ilgāk par stundu.

Centrālās frontes artilērija bija pilnā gatavībā veikt artilērijas atbildes sagatavošanos. Laikus bija izplānots 506 lielgabalu, 468 mīnmetēju un 117 reaktīvo iekārtu zalves uguns trieciens uz vācu karaspēka uzbrukuma sākumpozīciju rajoniem. Tieši pirms vācu uzbrukuma tika plānots veikt iznīcinošu artilērijas triecienu uzbrukumam sagatavotajiem spēkiem. Šī apšaude bija iecerēta ļoti īsa. Tikai 30 minūšu. Taču apšaudes intensitātei vajadzēja būt īpaši lielai.

Kaimiņos esošās Voroņežas frontes artilērija arī bija gatavībā veikt tikpat ilgu un spēcīgu artilērijas prettriecienu.

Taču ziņas par vācu uzbrukuma precīzo sākuma laiku ir šaubīgas. Skaidrs, ka sagūstītie sapieri sāka runāt uzreiz un runāja tikai patiesību. Izlūkošanas apakšvienībās, padomju štābu nodaļās un pārvaldēs mācēja ar gūstekņiem sarunāties tā, ka viņi uzreiz visā atzinās. Tomēr sagūstītie sapieri varēja nezināt precīzo laiku vai arī kļūdīties.

Ja mūsu artilērija sāktu atbildes sagatavošanos agrāk par plānoto vācu uzbrukuma laiku, mēs iztērētu tūkstošiem tonnu lādiņu, šaujot uz rukšiem laukiem un birztalām. Var izrādīties, ka vācu trieciengrupējumi vēl nav ieņēmuši uzbrukuma sākumpozīcijas. Ja atbildes sagatavošanos veiktu vēlāk, rezultāts būtu tāds pats. Trieciens tiktu veikts uz tukšiem laukumiem, jo vācu karaspēka pamatmasa jau būtu aizvirzījusies uz priekšējo līniju.

Tātad, vai vācu galvenie spēki jau ieņēmuši vai vēl nav ieņēmuši uzbrukuma sākumpozīcijas? Varbūt jau pametuši tās? Nakts, tumsa, sūri izlūk- lidmašīnas — tās no augšas tik un tā neko neieraudzīs. Ko darīt? Kļūda gan vienā, gan otrā virzienā vienādā mērā ir ļoti nevēlama. Kļūdas gadījumā jau pašā dižākās kaujas sākumā mūsu artilērija pa tukšo iztērētu pusi savu lādiņu.

Filmā "Atbrīvošana" mēs redzam Zukovu Kurskas lokā. VGK Stavkas pārstāvis, Augstākā Virspavēlnieka vietnieks Padomju Savienības maršals Zukovs parādās Centrālās frontes štābā, kuru komandē armijas ģenerālis Rokosovskis. Zukovs novērtē situāciju, mokoši domā, beidzot, visu izsvēris, enerģiski dod pavēles…

2

To pašu vēsturisko mirkli apraksta Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis. Zukovs patiesi ieradās Centrālās frontes komandpunktā īsi pirms kaujas, taču viņam piedēvēto enerģiskumu neizrādīja. Pavēli par atbildes artilērijas sagatavošanās uguns sākšanu riskēja dot pats Rokosovskis. Risks — gandrīz nāvīgs. Ja Rokosovskis ir kļūdījies laika aprēķinos, kauja Kurskas lokā var tikt zaudēta, kas draud ar katastrofālām sekām Padomju Savienībai. Tāpēc pirms pavēles došanas Rokosovskis lūdza Zukovu kā augstāku priekšnieku apstiprināt pieņemto lēmumu. Taču Zukovs atbildību neuzņēmās. No atbildības Zukovs vienmēr ir izvairījies enerģiski un noteikti. Zukova nostāja šajā gadījumā ir šāda: tu esi Rokosovskis, tu esi Centrālās frontes komandieris, tu tad ari komandē.

"Tagad par G. K. Zukova kā Stavkas pārstāvja Centrālajā frontē paša darbu. Atmiņās viņš plaši apraksta darbu, kas esot veikts frontē aizsardzības operācijas sagatavošanas posmā un tās norises laikā. Esmu spiests ar pilnu atbildību un, ja vajadzīgs, ar vēl dzīvo aculiecinieku apstiprinājumu, paziņot, ka tas, ko G. K. Zukovs šajā rakstā stāsta, neatbilst patiesībai un ir viņa sagudrots. Atrodoties mūsu štābā naktī pirms ienaidnieku uzbrukuma, kad tika saņemts 13. armijas komandiera ģenerāļa Puhova ziņojums par sagūstītiem ienaidnieka sapieriem, kuri pavēstīja iespējamo vācu uzbrukuma sākumu, G. K. Žukovs atteicās pat sankcionēt manu priekšlikumu par artilērijas atbildes sagatavošanās sākšanu, atstājot šī jautājuma risināšanu manā kā frontes komandiera ziņā. Jāizlemj bija nekavējoties, jo trūka laika gaidīt Stavkas atbildi uz sarunas pieprasījumu." ( VIZ, 1992, Nr. 3, 31. lpp.)

Rokosovskis pats pieņēma lēmumu. Pēc viņa pavēles artilērijas atbildes sagatavošanās Centrālajā frontē tika sākta 1943. gada 5. jūlija naktī pulksten 2.20. Patiesībā tas tad arī bija Kurskas kaujas sākums.

Pulksten 4.30 pretinieks sāka artilērijas sagatavošanos, bet pulksten 5.30 vācu karaspēka Orlas grupējums pārgāja uzbrukumā.

Rokosovskis turpina stāstu:

"Uz Stavku G. K. Zukovs piezvanīja 5. jūlijā ap pulksten 10. Manā klātbūtnē ziņoja pa FCStaļinam par to (atstāstu vārds vārdā), ka Kostins (mans pseidonīms) vada karaspēku pārliecinoši 1111 apņēmīgi 1111 pretinieku uzbrukums tiek veiksmīgi atvairīts. Tūlīt pat viņš lūdza atļauju doties prom pie Sokolovska. Pēc šīs sarunas nekavējoties no mums aizbrauca. Lūk, tāda izskatījās G. K. Žukova taktiskā uzturēšanās Centrālajā frontē. Operācijas sagatavošanas posmā G. K. Zukovs pie mums Centrālajā frontē nebija ne reizi."

3

Tāds ir Žukova personīgais ieguldījums pretinieka sakaušanā Kurskas lokā. Gatavošanās periodā pirms kaujas Žukovs pie Centrālās frontes spēkiem neparādījās, pie Voroņežas frontes spēkiem — ari ne. Ieradās Centrālajā frontē taisni pirms kaujas. Nekādus lēmumus nepieņēma. Atbildību par Rokosovska lēmumu Žukovs neuzņēmās. Atbildes sagatavošanos veica ne tikai Centrālā, bet arī Voroņežas fronte. Tur lēmumu par atbildes artilērijas sagatavošanās veikšanu pieņēma frontes komandieris armijas ģenerālis N. R Vatutins. Šo lēmumu apstiprināja Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļevskis. Ar artilērijas atbildes sagatavošanos Voroņežas frontē Žukovam vispār nebija nekāda sakara. Viņa tur nebija.

Centrālajā frontē Žukovs sevi ne ar ko neapgrūtināja. Pēc četrām ar pusi stundām kopš kaujas sākuma viņš aizbrauca uz citu fronti. Ar lidmašīnu lidot viņš nevarēja — gaisā notika sīva kauja. No Rokosovska komandpunkta līdz Sokolovska komandpunktam — 740 kilometru pa izdangātiem, karaspēka pieblīvētiem frontes ceļiem. Tāpēc pirmajā, pašā grūtākajā Kurskas kaujas dienā dižais stratēģis Žukovs vadīt kauju nevarēja. Viņš ceļoja. Iespējams, ari otrajā dienā.

4

Brežņeva laikā Žukova personības kults tika izpūsts ar visu komunistiskās propagandas spēku. īpaši centās PSKP galvenais ideologs M. A. Suslovs, aizsardzības ministrs maršals A. A. Grcčko, padomju armijas Galvenās politiskās pārvaldes priekšnieks armijas ģenerālis A. A. Jepiševs. Viss, ko Rokosovskis pastāstīja par Žukova lomu Kurskas kaujā, viss, kas varēja mest ēnu uz dižā stratēģa tēlu, tika bez žēlastības izgriezts 110 Rokosovska grāmatas. Fragmenti, kurus es citēju, tika publicēti ceturtdaļgadsimtu pēc izgraizītās Rokosovska grāmatas laišanas klajā. Tomēr pat Brežņeva un Suslova cenzori neuzdrošinājās strīdēties ar Rokosovski. Patiesību nevar noliegt. Izgraizītajā Rokosovska grāmatā stāsta pamatjēga tik un tā ir saglabāta: "Neatlika laika gaidīt Stavkas atbildi, notikumi risinājās tādējādi, ka vilcināšanās varētu izraisīt smagas sekas. Tobrīd klātesošais Stavkas pārstāvis G. K. Žukovs, kurš pie mums ieradās iepriekšējā vakarā, uzticēja šī jautājuma risināšanu man." (K. K. Rokosovskis. Soldatskij dolg. Maskava: 1968,217. lpp.)

Šeit pateikts maigāk, bet jēga tā pati: Žukovs nepieņēma lēmumu veikt artilērijas atbildes sagatavošanos. Šo Rokosovska paziņojumu neviens nav nekad apstrīdējis. Rokosovska stāsts nav nedz fantāzija, nedz vaļasbrīža atmiņas. Centrālās frontes štāba priekšniekam ģenerālleitnantam M. S. Maļiņinam bija jāraksta frontes karadarbības žurnāls. Un viņš, būdams priekšzīmīgs štāba darbinieks, tādu žurnālu rakstīja. Tagad šis žurnāls ir pieejams pētniekiem. Tajā fiksētas visas pavēles un rīkojumi, kas nodoti frontes KP. Viss bija tā, kā stāstīja Rokosovskis, nevis ta, ka aprakstījuši Zukova memuāru autori.

5

Visinteresantākais šajā notikumā ir, redz, kas: 1943. gada 5. jūlijā, brīdī, kad Kurskas lokā sākās grandioza kauja, Zukovs devās pie Sokolovska. Kādēļ?

Tobrīd kara liktenis tika lemts Kurskas lokā. Centrālā un Voroņežas fronte atrodas izvirzījumā, kas ietiecas pretinieka ieņemtajā teritorijā. Voroņežas un Centrālā fronte ir pretinieka ieskauta no ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem. Pretinieks paņēmis šīs frontes gigantiskās spīlēs, viņš veic triecienu uz Centrālās frontes labējo spārnu un pa Voroņežas frontes kreiso spārnu. Ja pretinieks sakaus un salauzīs mūsu spēku aizsardzību, divas frontes nokļūs maisā.

Rokosovska un Vatutina fronte noturējās, apturēja ienaidnieku un pārgāja uzbrukumā. Taču 1943. gada 5. jūlijā vācu uzbrukuma sākuma brīdī neviens nevarēja paredzēt kaujas iznākumu. Tikpat labi kauja varēja beigties ar grandiozu padomju karaspēka zaudējumu. Un, lūk, dižais Zukovs ātri aizbrauc prom no Kurskas izvirzījuma, kas var kļūt par lamatām.

Bet kas ir Sokolovskis, pie kura tā steidzas neuzvaramais Zukovs?

Ģenerālpulkvedis (vēlāk — Padomju Savienības maršals) Vasilijs Daņilovičs Sokolovskis tolaik komandēja Rietumu fronti. Kā atceramies, 1942. gada 26. augustā Zukovs tika paaugstināts un Rietumu frontes komandēšanu nodeva tālāk. Pēc Zukova Rietumu fronti pārņēma Koņevs, pēc tam — Sokolovskis. 1943. gada martā Rietumu fronte Sokolovska vadībā (taču bez Zukova) beidzot ieņēma Rževu, Vjazmu un Sičovku. Pēc tam Rietumu frontē iestājās operatīvā pauze. Vienkāršāk sakot, pieklusums. Rietumu frontē bez pārmaiņām. 1943. gada vasarā pretinieks neveica uzbrukumus Rietumu frontei. Neviens Rietumu fronti neapdraudēja. Kara liktenis tobrīd Rietumu frontē netika lemts. Kara liktenis tika lemts Kurskas lokā, Centrālajā un Voroņežas frontē, uz kuru flangiem pretinieks veica neiedomājami spēcīgus triecienus.

Kāpēc kara izšķirošā bridi Žukovs traucas prom no galvenā virziena uz otršķirīgo, uz Rietumu fronti, kuru neviens neapdraud?

Atbilde ir vienkārša: viņš uz turieni traucas tieši tāpēc, ka Rietumu frontei nekas nedraud. Žukovs steidzas uz Rietumu fronti tāpēc, ka tur ir mierīgi.

Bet varbūt Rietumu frontē Žukovu gaidīja neatliekamas darīšanas? Vai varbūt Rietumu frontē bija jārisina kādas svarīgas problēmas, jānorāda Sokolovskim uz draudošām briesmām? Viss var gadīties. Taču tādā gadījumā vēsture jāraksta šādi: jāizstāsta par neatliekamajiem darbiem, kas Žukovu gaida tālienē no Kurskas loka, bet par viņa izcilo lomu Kurskas kaujā kautrīgi jāpaklusē.

6

Tikko kļuva skaidrs, ka Rokosovska un Vatutina spēki Kurskas lokā ir apturējuši pretinieku, ka vācu pēdējais uzbrukums Sarkanajai armijai ir pilnībā nosmacēts, ka vācu tanku karaspēkam spranda ir pārlauzta, Žukovs atkal parādījās Kurskas lokā.

Staļingrada un Kurska — tās ir Žukova, diženākā stratēģa un izcilākā militārā domātāja, karavadoņa talanta virsotnes. Bez tām bija arī citas kaujas, cīniņi, spīdošas stratēģiskas operācijas. Tiesa, Žukova personīgais ieguldījums to organizēšanā, veikšanā un veiksmīgā pabeigšanā nebija tik grandiozs, cik Staļingradas un Kurskas kaujā.

7

Cilvēks ir vājš. Es ari esmu komunistiskās propagandas upuris. Es arī svēti ticēju, ka Žukovam karā nav bijis neviena zaudējuma. Es par to rakstīju. Lūdzu piedošanu saviem lasītājiem. Savus vārdus ņemu atpakaļ. Gandrīz visu kara laiku Žukovs koordinēja vairāku fronšu darbību un ar šo darbu vienkārši nespēja tikt galā.

1941. gada jūnijā viņš koordinēja Dienvidrietumu un Dienvidu frontes darbību kaujās, veicot pretuzbrukumus vācu spēkiem. Rezultātā — sakāve.

Visu 1942. gadu ar nelieliem pārtraukumiem Žukovs koordinēja Rietumu un Kaļiņinas frontes darbību. Rezultātā — neveiksmju sērija pie Sičovkas.

Pēc tam Žukovs koordinēja fronšu karadarbību Kurskas lokā. Tur stra- tēģim nebija drosmes uzņemties atbildību.

1944. gada februāri Žukovs koordinēja fronšu darbību labējā krasta Ukrainā [21] . To mēs jau pieminējām. Rezultātā bija izgāšanās. Aplenktais naidnieku grupējums izlauzās no cilpas, bet Žukovu, tā kā viņš nesaprata situāciju un nebija spējīgs pildīt uzticētos pienākumus, Staļins bija spiests atsaukt uz Maskavu.

1944. gada vasarā Žukovs koordinēja divu fronšu darbību Ļvovas— Sandomežas [22] operācijā. Tur bija grandioza izgāšanās. Un tajā vainojams tieši Žukovs. Izgāšanās bija tik liela, un Žukova vaina — dk acīm redzama, ka viņam bija tā jāatzīst. "Lai gan mūsu rīcībā bija vairāk karaspēka, nekā vajadzēja uzdevuma veikšanai, mēs mīņājāmies pie Ļvovas, kā divu fronšu darbības koordinators es neizmantoju šo karaspēku tur, kur bija vajadzīgs, nemanevrēju ar to, lai gūtu panākumus daudz ātrāk un pārliecinošāk, nekā tic tika sasniegti." ( V7Ž, 1987, Nr. 12, 44. Ipp.)

Staļins piecas reizes apdedzinājās, mēģinot izmantot Žukovu vairāku fronšu darbības koordinatora amatā. Pēc tam Staļins bija spiests no Kremļa pats koordinēt fronšu darbību. Bet Žukovu Staļins pazemināja amatā — norīkoja nevis koordinēt vairākas frontes, bet komandēt vienu fronti — 1. Baltkrievijas.

Šajā postenī Žukovs apkaunoja savu vārdu uz mūžīgiem laikiem ar trulo, nemākulīgo, noziedzīgo Berlīnes operācijas realizēšanu. Berlīnes ieņemšana parādīja, ka četros kara gados Žukovs tā arī neko nav iemācījies. Kara sākums — izgāšanās. Kara beigas — nebūt ne mazāks kauns un izgāšanās Berlīnē.

Lūk, tanku bataljona komandieris kapteinis S. Štriks 1942. gada 2. oktobra vēstulē rakstīja: "Mūsu kājnieki ielauzās Sičovkas nomalē un tālāk nevar paspert ne soli — tik ļoti spēcīga apšaude. Tika iesaistītas mūsu "kastītes"… Kauja pilsētā tankistiem ir kaps." ( VIŽ, 1995, Nr. 2)

Nav jābūt tanku bataljona komandierim, lai to saprastu. Jebkurš karavīrs, kurš redzējis tankus kaujā, zina, ka kauja pilsētā tankiem ir nāve. Tanki tam nav paredzēti. Zukovs dzina tankus uz Sičovku bataljoniem, pulkiem, brigādēm un korpusiem, lāču neko nesaprata, neko neiemācījās.

Un tad viņa priekšā vairs nav Sičovka, bet ir Berlīne. Un, lūk, diženākais karavadonis, neiemācījies karā neko, iedzen Berlīnē divas gvardes tanku armijas: 1. un 2. Un abas Berlīnē aiziet bojā.

Ja Zukovs būtu bijis godīgs cilvēks, pabeidzis Berlīnes operāciju, viņš nošautos. Sliktākajā gadījumā norautu no sevis visus grabuļus un dotos klosterī lūgties pēc grēku atlaišanas un noziegumu piedošanas.

8

Tagad statistika.

Cik korpusu aizlaida postā Zukovs? Ierosinu skaitīt tikai tos, kuri aizgāja bojā bez jēgas. Lūk, uzmetumam — daži:

seši mehanizētie — 4., 8., 9., 15., 19., 22. korpuss — prettrieciena kaujā Dubnas, Luckas, Rovnas rajonā. Trīs no šiem korpusiem tanku skaita ziņā katrs par sevi bija lielāks nekā jebkura tanku armija — gan padomju, gan vācu. Pārējiem karaspēkiem pasaulē nebija ne tik lielu tanku armiju, ne mehanizēto korpusu;

četri tālās aviācijas korpusi bez iznīcinātāju pjesega tika raidīti uz tiltu un pretinieka tanku kolonnu bombardēšanu. Tiltus atminēja pēc Zu- kova pavēles, tāpēc tos vajadzēja bombardēt. Tālajai aviācijai ir jāstrādā naktīs lielā augstumā uz lieliem nekustīgiem mērķiem dziļā pretinieka aizmugurē. Mūsu tālā aviācija strādāja dienā nelielā augstumā uz maziem un kustīgiem mērķiem priekšējā līnijā un tuvākajā pretinieka aizmugurē. Zukovs iznīcināja tālo aviāciju;

1. gvardes kavalērijas korpuss — pie Vjazmas;

4. gaisa desanta korpuss — pie Vjazmas;

atsevišķais gaisa desanta korpuss — 1943. gada Dņepras operācijā, 1. Ukrainas frontes joslā.

Šo sarakstu esmu rikai iesācis, katrs, kuram ir vēlme, to var turpināt.

Cik armijas Žukovs pazudināja? Atkal jau piedāvāju skaitīt tikai tās, kuras aizgāja bojā bez kādas jēgas Žukova muļķības dēļ.

1941. gadā Rietumu frontes 3. un 10. armija un daļa 4. armijas spēku pēc Žukova pavēles tika izvietoti izvirzījumā Belostokas rajonā. Pretinieka uzbrukuma gadījumā to sakāve bija garantēta. Aizstāvēties šajā situācijā bija neiespējami.

6., 12., 18. un 26. armiju Žukovs iedzina Ļvovas—Černovicas izvirzījumā, kurā nebija iespējams aizsargāties. Armijas tika sakautas.

Kopā ņemot, trīspadsmit Pirmā stratēģiskā ešelona armiju bojāeja ir uz Žukova sirdsapziņas. Bez plānošanas karot nav iespējams. Plānu trūkumā vainojams Žukovs.

29., 33. un 39. armija sakauta Vjazmas rajonā.

v

1943. gada rudenī Žukovs sūtīja uz priekšu 3. gvardes tanku armiju, neparūpējies par tās apgādi ar degvielu. Armija devās uz priekšu 1111 aizgāja bojā.

1. un 2. gvardes tanku armija aizgāja bojā Berlīnē.

Lai man piedod, ja neesmu visas uzskaitījis.

v

Pasaulei iegalvots: Zukovam nav bijis neviena zaudējuma. No šī lepnā paziņojuma it kā automātiski izriet: ja nebija zaudējumu, tātad viņam bija vienīgi uzvaras.

Uzmetīsim skatienu Žukova neveiksmju un sakāvju nepārtrauktajai ķēdei un izbrīnā jautāsim: kur tad ir tās uzvaras?

18. NODAĻA

KO STĀSTA ORDEŅi

Nelietis ir jāsauc par nelieti neatkarīgi no apbalvojumiem.

A. Tonovs. Spor 0 Zukove Ņeza visimaja flazeta 1994. gada 5. marts

1

Mēs skatāmies uz Žukova portretiem un vispirms redzam ordeņus. Daudz skaistu ordeņu. Žukovu bez ordeņiem pat iedomāties nav iespējams.

Viņam tie patika. Un viņš uzskatīja, ka apbalvojumu ziņā ir apiets, ka nopelni nav pienācīgi novērtēti. Tāpat uzskata Zukova pielūdzēji. Bet vai tas tā ir?

Lai tiktu skaidrībā par šo jautājumu, salīdzināsim Zukovu ar kādu, jo viss tiek izzināts salīdzinājumos. Ar kuru lai salīdzina? Tikai ar Staļinu.

Pirmais padomju ordenis iedibināts 1918. gadā. Tas ir Sarkanā Karoga ordenis. Izliets 110 sudraba.

Staļinam ir trīs tādi ordeņi. Arī Zukovam trīs.

1930. gadā kā valsts augstākais apbalvojums tika iedibināts Ļeņina ordenis. Ordenis no zelta. Ļeņina profils no platīna.

Staļinam ir trīs Ļeņina ordeņi. Žukovam — seši.

gadā tika ieviesti militāro sasniegumu ordeņi: Suvorova, Kutuzova un Aleksandra Ņevska. Nākamajā gadā — Bogdana Hmeļņicka ordenis. No tiem augstākais — 1. pakāpes Suvorova ordenis. Tas veidots no platīna. 1. pakāpes Suvorova ordenis nr. 1 — Žukovam. Nedaudz vēlāk Žukovs saņem otru tādu ordeni.

Staļinam ir viens 1. pakāpes Suvorova ordenis. Žukovam — divi.

gadā tiek iedibināts augstākais kara ordenis — Uzvaras. Ordeņa pamatne — no platīna. Zvaigznes staros — pieci palieli rubīni. Pasaules juvelieru praksē pirmo reizi izmantoti tik liela izmēra rubīni. Ordenis nosēts ar briljantiem, kuru kopējais svars ir 16 karātu.

Kopumā (oficiāli) piešķirti 19 Uzvaras ordeņi.

"Uzvara" nr. 1 — Žukovam; nr. 2 — Vasiļevskim; nr. 3 — Staļinam; nr. 4 — Koņevam; nr. 5 — atkal Žukovam; nr. 6 — Rokosovskim; nr. 7 — otro reizi Vasiļevskim. Piecus ordeņus saņēma sabiedroto valstu augstākie militārie vadītāji. Pārējie ordeņi — maršaliem, kuri bija VCK Stavkas pārstāvji vai komandēja frontes kara noslēguma posmā: Govorovam, Maļinovskim, Mereckovam, Timošenko un Tolbuhinam. Vēl viens ordenis — Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim Antonovam. Viņš ir vienīgais padomju ģenerālis, kurš pagodināts ar Uzvaras ordeni.

Tūlīt pēc kara valdība un Sarkanās armijas augstākais komandējošais sastāvs pieņēma lēmumu apbalvot Staļinu ar otru Uzvaras ordeni. Taču viņš atteicās to pieņemt.

1978. gadā izgatavoja Uzvaras ordeni nr. 20. Ar to apbalvoja Padomju Savienības maršalu Leonīdu Iļjiču Brežņevu. Pēc šī karavadoņa nāves rīkojumu par apbalvošanu atcēla kā neatbilstošu ordeņa statūtam.

īss kopsavilkums. Staļins vispirms apbalvoja Žukovu un Vasiļcvski, pēc tam — sevi. Tā notika ne tikai ar ordeņiem, bet arī ar Padomju Savienības maršala pakāpi. Žukovam šo pakāpi Staļins piešķīra 1943. gada 18. janvāri, Vasiļevskim — 16. februārī, sev — 1943. gada 6. martā.

Sarkanā Karoga ordeņu skaits Žukovam un Staļinam ir vienāds. So ordeni padarīja nevērtīgu dāsnā izdāļāšana kara laikā, un tajā līmenī, kurā atradās Staļins un Žukovs, lielā vērtē tas nebija. Citu ordeņu skaits Žukovam ir tieši divas reizes lielāks. 1950. gadā Staļins tomēr piekrita pieņemt otru Uzvaras ordeni. Abiem nu sanāca līdzīgs šo ordeņu skaits, taču Ļeņina un Suvorova ordeņu ziņā Žukovs tik un tā saglabāja divkāršu pārsvaru.

2

Līdzās ordeņiem bija arī Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Pie šī titula pienācās "Zelta zvaigzne". Tūlīt pēc šī nosaukuma ieviešanas radās pretrunas. Ļeņina ordenis ir augstākais valsts apbalvojums. Savukārt Padomju Savienības varonis nav ordenis, bet gan nosaukums. Kā savienot Varoņa "Zelta zvaigzni" un Ļeņina ordeni? Kurš svarīgāks? Staļins atrada vienkāršu risinājumu: klāt pie "Zelta zvaigznes" dot arī Ļeņina ordeni. Rīkojumos rakstīja: "Piešķirt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, apbalvojot ar Ļenina ordeni un medaļu "Zelta zvaigzne"." Valsts augstākā apbalvojuma kavalierim bija Ļeņina ordenis. Bet Padomju Savienības Varonim — gan "Zelta zvaigzne", gan Ļeņina ordenis. Tā Staļins atrisināja pretrunas.

Tomēr tika noteikts — Ļeņina ordeni piešķir tikai pie pirmās "Zelta zvaigznes", pie nākamajām — ne.

1939. gadā Staļins piešķīra Zukovam pirmo "Zelta zvaigzni". Par Hal- hingolu. Kara laikā tai pievienoja vēl divas. Zukovs kļuva par trīskāršu Padomju Savienības Varoni.

Principā tika pieļauta liela kļūda. Jebkuram cilvēkam, lai cik daudz varonības viņš izrādītu, Varoņa nosaukumu vajadzēja piešķirt tikai vienu reizi. Divkārt Varonis un trīskārt Varonis — tas ir kā divkārt ķirurgs un trīskārt dejotājs, divkārt dižens, trīskārt varens un četrkārt brīnišķīgs. Un, ja par Varoni varēja būt divreiz un trīsreiz, kur ir robeža? Tāpēc tika nolemts vairāk par trijām "Zelta zvaigznēm" nedot. Trīskārt Varonis — robeža.

Kamēr Staļins bija dzīvs, trīskāršie Padomju Savienības Varoņi bija trīs — Zukovs un divi aviācijas pulkveži — Kožedubs un Pokriškins.

Starp padomju ģenerāļiem un maršaliem Zukovs bija vienīgais ar trim "Zelta zvaigznēm". Rokosovskim — divas. Vasiļevskim — viena. Otro Vasiļcvskis saņēma vēlāk — 1945. gada septembri par karu ar Japānu. Staļinam — nevienas. Un tad ģenerāļi un maršali nolēma padarīt Staļinu par Padomju Savienības Varoni. So nosaukumu viņam piešķīra, bet viņš atteicās no "Zelta zvaigznes".

Pēc pieciem gadiem, 1950. gadā, Staļins pēc ilgas pierunāšanas piekrita pieņemt "Zelta zvaigzni", taču nekad to nenēsāja, tāpat kā otro Uzvaras ordeni.

No brīža, kad Staļins piekrita pieņemt "Zelta zvaigzni", Žukovs kļuva par trīs reizes lielāku Varoni nekā Staļins. Bet, kamēr Staļins bija atteicies pieņemt Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, "Zelta zvaigžņu" rezultāts bija 3:0 Zukova labā.

3

Žukovs tomēr nevarēja samierināties ar to, ka viņam ir tikai trīs reizes vairāk "Zelta zvaigžņu" nekā Staļinam. Nevarēja mierīgi dzīvot, zinot, ka bez viņa ir vēl divi trīskāršie Padomju Savienības Varoņi.

Ceturtās "Zvaigznes" saņemšanu likums neparedzēja. Ko lai dara? Jāpārkāpj likums. Žukovs likumu pārkāpa. 1956. gada 21. decembrī viņš pats sev piešķīra četrkārša Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Un uzkarināja savai varenajai krūtežai ceturto "Zelta zvaigzni". Pārējiem Padomju Savienības maršaliem — pa vienai vai divām. Dažiem — nevienas. Žukovam — četras.

Par ko tad četras?

Ņēma un apbalvoja pats sevi miera laikos dzimšanas dienā. Tā sakot, "ņemot vērā lielos nopelnus un sakarā ar sešdesmito jubileju". Līdz tam Varoņa nosaukums ne reizi nebija piešķirts jubilejā. Šis Žukova apbalvojums ir trīskāršs likuma pārkāpums.

Pirmkārt, nav atļauts piešķirt ceturto "Zvaigzni".

Otrkārt, nedrīkst dot jubilejā. Varoņa nosaukumu piešķīra par varoņdarbu.

Treškārt, Žukovs klāt šai "Zelta zvaigznei" sev pie krūts piesprauda vēl ari Ļeņina ordeni (Skat.: Maršali Sovetskojjo Sojuza. Maskava: 1996, 36. lpp.). Bet tas, kā atceramies, ir likuma pārkāpums. Ļeņina ordenis pienācās tikai pie pirmās "Zelta zvaigznes", bet pie nākamajām — ne.

Līdz tam bija svinēta gan Staļina 50, gan 60, gan 70 gadu jubileju. Un nevienam pat prātā neienāca piešķirt Staļinam Padomju Savienības Varoņa nosaukumu tāpat vien, jubilejas sakarā.

Sešdesmit gadu jubilejā 1939. gadā Staļinam piešķīra Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukumu.

70. dzimšanas dienā Staļinam nedeva nekādas "Zelta zvaigznes", lai gan viņš jau tika uzskatīts par visu laiku un tautu lielāko ģēniju.

Bet Zukovs sev 60. jubilejā piešķīra kara apbalvojumu. Lai to nopelnītu, ir jāpaveic varoņdarbs. Kur tad ir varoņdarbs? Un tad Žukova roklaižas izdomāja skaidrojumu: Zukovs ar pilnām tiesībām saņēma ceturto "Zelta zvaigzni", visa viņa dzīve — viens vienīgs vafoņdarbs.

Zukovs pazemināja Padomju Savienības Varoņa nosaukuma vērtību. Krievijā, kuru mēs esam zaudējuši, pastāvēja Svētā Georgija ordenis. Par šī ordeņa kavalieri varēja kļūt tikai tas, kurš paveica žilbinošu varoņdarbu, izrādīja drošsirdību kaujā, īstenoja izcilu kara operāciju. "Georgiju" nevarēja nopirkt, saņemt pa blatu vai jubilejā, kaut tā būru visapaļākā 110 apaļajām jubilejām. Tikai izcils veikums kaujas laukā varēja novest pie "Georgija" saņemšanas. Padomju Savienības Varoņa nosaukumam bija vērtība tā paša iemesla dēļ: to varēja saņemt, tikai paveicot drošsirdīgu varoņdarbu.

Un skat, pirmais izņēmums: Zukovs pats sevi apbalvo ar "Zelta zvaigzni" dzimšanas dienā.

No tā brīža sākās varoņa nosaukuma dāļāšana pa labi un pa kreisi. Piemēram, Padomju Savienības maršals Nikolajs Vasiļjevičs Ogarkovs Padomju Savienības Varoņa nosaukumu saņēma miera laikā— 1977. gada 28. oktobrī. Par ko? Par to, ka viņam apritēja 60 gadu. Padomju Savienības maršals Dmitrijs Fjodorovičs Ustinovs — arī varonis. Nosaukums piešķirts 1978. gada 27. oktobrī. Šķiet, kara nav. Kā viņš kļuvis par Varoni? Viņš tak aizvilcis līdz 70 gadiem! Vai tad tā nav varonība? Dzimšanas diena viņam 30. oktobrī. Tad, lūk, trīs dienas pirms jubilejas… Tas iepatikās arī atvaļinātajiem biedriem Politbirojā. Viņi sēž Kremlī, kādam pienāk apaļa jubileja, līdzgaitnieki pavēsta: visa tava dzīve Kremļa apartamentos un nomenklatūras sanatorijās ir viens vienīgs varoņdarbs. Pieņem, dārgais biedri. Padomju Savienības Varoņa nosaukumu!

Drīz visi vadošie biedri Kremlī bija kļuvuši par varoņiem.

Žukova metode šausmīgi iepatikās biedram Brežņevam.

Leonīda Iļjiča dzimšanas diena ir 1906. gada 19. decembrī. Un, lūk, datumi, kad viņam piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums: 1966. gada 18. decembris, 1976. gada 18. decembris, 1978. gada 19. decembris un 1981. gada 18. decembris. 60 gados — Varonis. 70 — atkal Varonis. 72 — atkal Varonis. Nu, un 75 — vēlreiz. Sākumā deva apaļās jubilejās. Pēc tam nolēma dot arī pusapaļajās. Taču nevarēja nociesties un vienu reizīti iedeva parastā dzimšanas dienā. Klāt pie svētku tortes.

Un sakarināja Brežņevs sev virsū tikpat, cik Zukovam, — četras varoņa zvaigznes. Vēl jau Brežņevam ari viena sīciņa Sociālistiskā Darba Varoņa zvaigznīte. Tagad sanāk piecas. Tā ka viņš panācis un pat apdzinis žukovu.

Taču visas šīs nejēdzības sākušās nevis no Brežņeva, bet no Zukova. Zukovs pirmais sev dzimšanas dienā piešķīra varoņa nosaukumu.

4

Vai tiešām Zukovs pats sev uzkarināja ceturto zvaigzni?

Tiešām. Pēc partijas 20. kongresa Zukovs jutās gandrīz kā pilntiesīgs saimnieks un darīja, ko gribēja. Hruščovu Zukovs publiski saukāja par Ņikitku. Zukovs demonstrēja Hruščovam savu nicinājumu ne tikai šaurā lokā, bet arī publiski.

Krasnaja zvezda (1997. gada 13. maijs) apraksta vienu no daudziem līdzīgiem diženā karavadoņa izgājieniem: "Zukovs kā aizsardzības ministrs bija uzaicināts uz "valdības pasākumu" — iestudējuma pirmizrādi, uz kuru vajadzēja ierasties Hruščovam. Ministra postenis uzliek pienākumu būt klāt. Zukovs atbrauca ar sievu un ieņēma vietu valdības ložas otrajā rindā. Kad parādījās Hruščovs, zāle, pieceļoties kājās, sāka aplaudēt. Plaukšķināja visi, izņemot maršalu, kurš domīgi pētīja programmiņu. Sieva klusītēm palūdza: "Būtu kaut izlicies…""

Krasnaja zvezda ir sajūsmā par tādu uzvedību: sieva lūdz kaut izlikties, bet viņš neizliekas! Lūk, cik drosmīgs bija mūsu dižais stratēģis, biedrs Zukovs!

Taču tieši pretēji — tā ir nekaunība augstākajā pakāpē, rupjība attiecībā pret cilvēku, kurš oficiāli ir pirmā persona varenā valstī. Tava attieksme pret viņu var būt jelkāda, bet kāpēc sava necieņa ir jādemonstrē publiski? Šajā gadījumā Zukovs izrāda savu necieņu ne tikai valsts pirmajai personai, bet arī visai zālei. Un zālē "valdības pasākumā" taču atrodas visa valdošā elite. Un visi — esmu par to pārliecināts — domā: kas notiks, ja šis nekauņa aizlauzīsies līdz varai?

Zukovs ar savu uzvedību aizvainoja ne tikai valsts līderi, bet viņa personā — arī visu lielvalsti. Ja kāds publiski izturas rupji pret valsts galvu, tas ir apvainojums visai tautai. Turklāt tur taču atradās varenu valstu sūtņi un mūsu daudzie ārzemju draugi.

Ar tādiem izgājieniem, bet izstrādāja viņš tos regulāri, Zukovs demonstrēja ne tikai absolūtu nicinājumu pret visiem apkārtējiem, bet arī apbrīnojamu, vienkārši neticamu muļķību. Zukovs grasījās kļūt par diktatoru. Par Nēronu vai Kaligulu. Un jau centās iejusties šajā lomā, apgūt to. Vara valstī jau gandrīz pilnībā pieder Zukovam. Un atliek vairs būt tikai nedaudz viltīgam. Būtu no Staļina jāpamācās. Staļins mīkstiem kaķa pēdiņu solīšiem nonāca pie varas. Zvaigznes sev nekarināja. Neizturējās nekaunīgi. Visiem smaidīja. Lūk, kā Boriss Bažanovs apraksta parastas Politbiroja darba dienas sākumu 20. gadu vidū: "Zinovjcvs neskatījās Trocka virzienā, un Trockis arī izlikās, ka neredz viņu, bet aplūko dokumentus. Telpā ienāk trešais — Staļins. Viņš dodas taisni pie Trocka un ar plašu atvēzienu draudzīgi spiež viņam roku." ( Vospominaņija bivkgo sek- retarja Staļina. Parīze: 1980, 63. Ipp.) Trockis uzskatīja Staļinu par pelēcību. Un tas ir pareizi: tāds pelēcīgs murrājošs kaķītis Josiks.

Savukārt Zukovs jau pirms absolūtas varas sagrābšanas iedomājās, ka ir lauva. Un attiecīgi uzvedās. Kļūsi par diktatoru, izrādi necieņu, cik vien vēlies. Bet pagaidām tu vēl neesi simtprocentīgs diktators, pagaidām tev vēl jādala vara ar Hruščovu, tad un pievaldi savus diktatoriskos izlēcienus! Tevi tak par stratēģi uzskata, bet stratēģijas galvenais spēks ir pēk- šņums. Iemācies slēpt savus nodomus!

Šī caurkritušā stratēģa nekaunīgā uzvedība atkal un atkal atsedz neta- lantīgā karavadoņa nelabojamo trūkumu: Zukovs vienmēr novērtē pretinieku par zemu. Tostarp ari Hruščovu.

Žukova attieksmi pret valsts vadību, dižos varas sagrābšanas plānus mēs aplūkosim nākamajā grāmatā. Tagad mēs runājam par ordeņiem. Atkārtoju domu: Žukovs jau jutās gandrīz kā pilntiesīgs saimnieks varenā valstī un varēja atļauties ne tikai sevis iecelšanu par četrkāršu Varoni, bet arī daudz nopietnākas lietas.

5

Zukovs neatzina likumus. Pārkāpjot iedibināto kārtību, viņš karināja apbalvojumus pats sev un arī saviem mīluļiem. Bet viņi savukārt turpināja nelikumības. Nelikumīga ordeņu piešķiršana ir viens no daudzajiem piemēriem Žukova attieksmei pret noteikumiem un likumiem.

Krasnaja zrezda (1996. gada 30. novembris) atkal jau aizgrābti stāsta, kā 29. gvardes strēlnieku korpusa komandieris ģenerālmajors G. I. Heta- gurovs saņem no Žukova rokām 1. pakāpes Suvorova ordeni: "Sāds apbalvojums saskaņā ar statūtiem tika piešķirts, sākot no komandarma pakāpes uz augšu. Bet tas taču bija Žukovs."

Lai kādus brīnumus korpuss būtu veicis karā, korpusa komandieris nevarēja saņemt par 2. pakāpes Suvorova ordeni augstāku militāro sasniegumu ordeni. Jāapbalvo korpusa komandieris par spīdošu operāciju — lūk, tev 2. pakāpes "Bogdans Hmeļņickis". Ja korpuss paveicis ko izcilu — tad 2. pakāpes "Kutuzovs". Nu, un ja kaut kas pavisam ārkārtējs, tad "Suvorovs", bet atkal jau — tikai 2. pakāpe. Vienkārši tāpēc, ka korpuss nav stratēģiskā vienība. Un pat ne operatīvā, bet nedaudz zemāka — operatīvi taktiskā. Korpuss nevar paveikt ko tādu, kas kardināli ietekmētu kara gaitu. Staļins iedibināja absolūti precīzu sistēmu: kas, par ko un kā apbalvojams. Staļina lēmumu ar dekrētu apstiprināja PSRS Augstākās padomes Prezidijs, un šī sistēma kļuva par likumu. Turklāt arī visu ordeņu statūti bija apstiprināti ar dekrētu, tāpēc tiem bija likuma spēks.

Bet Žukovs uzspļauj likumiem, PSRS Augstākajai padomei, Staļina apbalvojumu piešķiršanas sistēmai, pašam Staļinam, kurš ieviesa šo sistēmu.

Žukovs mēdza nošaut par vissīkāko nepaklausību. Taču tieši pats radīja anarhiju valstī un armijā. Par kādu kārtību var būt runa, ja Augstākā

Virspavēlnieka vietnieks demonstratīvi un publiski neievēro ne tikai armijas disciplīnu, bet arī likumus, kurus ieviesis Augstākais Virspavēlnieks un kurus apstiprinājusi valsts augstākā likumdošanas institūcija.

Lūk, savulaik Brežņevam piešķīra Uzvaras ordeni. Bet tad pēc nāves rīkojumu atcēla. Kāpēc? Tāpēc, ka statūtos ierakstīts, par kādiem nopelniem šis ordenis tiek piešķirts: "Par tādām vienas vai vairāku fronšu mērogā veiksmīgi veiktām operācijām, kuru rezultātā situācija radikāli mainās par labu Sarkanajai armijai." Brežņevs tādas operācijas nebija veicis. Viņš vispār nekādas operācijas nebija īstenojis. Kur nu operācijas! Savā dzīvē viņš nebija vadījis pat kauju: ne pulka, ne bataljona, ne vada, ne apakšvienības. Skaidra lieta, ar Uzvaras ordeni Brežņevs bija apbalvots nelikumīgi.

Nākamais aiz Uzvaras ordeņa pakāpes ziņā ir Suvorova ordenis. Statūtu 5. paragrāfs precīzi nosaka: "Ar 2. pakāpes Suvorova ordeni tiek apbalvoti korpusu, divīziju un brigāžu komandieri, viņu vietnieki un štābu priekšnieki." Bet 1. pakāpes ordenis pienācās tikai tiem, kuri amatā ir augstāk par korpusa komandieri. Par to rakstīts 4. paragrāfa.

Tomēr Zukovs apbalvo korpusa komandieri Hetagurovu ar 1. pakāpes Suvorova ordeni, ko viņš nedrīkst saņemt. Zukovs pārkāpj PSRS Augstākās padomes Prezidija dekrētu un statūtus.

Pārsteidzoša ir Krasnaja zvezda nostāja. Ja Brežņevam piešķirts ordenis, pārkāpjot statūtus, tas ir kauns un negods. To nedrīkstēja pieļaut! Bet, ja tas pieļauts, pārkāpums jālabo, dekrēts jāatceļ, bet ordenis jāatdod.

Un, lūk, tāds pats ir Zukova nodarījums. Viņš apbalvo Hetagurovu, pārkāpjot statūtus. Avīzei būtu jāprotestē: kauns un negods! Atņemt He- tagurovam ordeni! Tas piešķirts nelikumīgi! Bet Aizsardzības ministrijas oficiālais izdevums ir aizkustināts: jā, tas ir likuma pārkāpums, bet Zukovs taču ir tas, kurš to pārkāpj. Ak, cik drosmīgi viņš mīda likumu!

6

Lūk, vēl viens Zukova mīlulis. Ģenerālleitnants V. V. Krjukovs. Viņš iekrita par zādzību sevišķi lielos apmēros. Pēc jebkuriem standartiem neticami lielo bagātību izcelsmi viņš izmeklēšanā skaidroja vienkārši: stāvēja nevienam nevajadzīgs, nodomāju, vajadzētu paņemt…

Aleksandrs Buškovs šo tipinu apraksta šādi: "Jau paņemts pie dziesmas ģenerālleitnants Krjukovs. Un paspējis atzīties, ka savā hospitālī bija izveidojis visīstāko bordeli, kura darbinieces par tricciendarbu bija apbalvojis ar kara ordeņiem, ka centīgi vācis Vācijas nomalēs briljantus un safīrus, kažokādas un vecmeistaru gleznas, ka arī "Zelta zvaigzni" saņēmis, apejot likumus, pēc Žukova personīgā rīkojuma, un pats Zukovs privātās sarunās norāda, ka viņš viens pats esot sakāvis Hitleru, bet kaut kādam Staļinam ar to vispār nav nekāda sakara." (Rossija, kotoroi ņe bilo. Maskava: 1997, 561. Ipp.)

Žukovs nelikumīgi padara Krjukovu par Padomju Savienības Varoni, bet šis savukārt nelikumīgi dāļā kara ordeņus bordeļa darbiniecēm.

Būtu vietā jautāt par klientiem. Kam domāta Padomju Savienības Varoņa gvardes ģenerālleitnanta Krjukova uzturētā iestāde? Ja personīgām vajadzībām, tad tas nav vis bordelis, bet harēms. Kam tad? Padotajiem? Tā nemēdz darīt. Pret padotajiem jābūt stingram. Komunistiskā morāle jāievēro. Tādas iestādes tiek veidotas augstākiem priekšniekiem un pārbaudītājiem. Lai izkliedētu priekšniecības dusmas. Kurš ir Krjukova komandieris? Tak tas, kurš viņu iecēlis varoņos. Viņi satikās jau 1933. gadā. Krjukovs komandēja 4. Donas kazaku kavalērijas divīzijas 20. kavalērijas pulku. Bet divīziju komandēja Žukovs. Pēc tam Žukovs vilka Krjukovu sev līdzi pa stāvajām dienesta kāpnēm. Karā Krjukovs komandēja 198. motorizēto divīziju. Divīzija tika sakauta, bet Krjukovu paaugstināja amatā. Viņš saņēma 2. gvardes kavalērijas korpusu. 1941. gadā šo korpusu komandēja ģenerālmajors Ļevs Mihailovičs Dovators. Dovatora vadībā korpuss ieguva gvardes nosaukumu. Pēc Dovatora bojāejas šis korpuss ne ar ko neizcēlās. Soretskaja vojennaja enciklopēdija no visiem mūsu kavalērijas korpusiem apraksta tikai trīs: 4. Kubaņas gvardes kazaku, 5. Budapeštas gvardes Donas kazaku un 7. Brandenburgas gvardes korpusu. 2. gvardes korpuss nav pieminēts. Nebija iemesla par to atgādināt. Toties šī korpusa komandieris, viņš ari bordeļa turētājs, ģenerālleitnants Krjukovs apkarināts ar ordeņiem līdz nabai. Bez Padomju Savienības Varoņa "Zelta zvaigznes" viņam ir trīs Ļeņina ordeņi, Sarkanā Karoga ordenis, 1. pakāpes Suvo- rova, 1. pakāpes Kutuzova un divi 2. pakāpes Suvorova ordeņi.

Ar kuru varētu salīdzināt? Nu, kaut vai ar Staļinu. Staļinam viena "Zelta zvaigzne", arī Krjukovam viena. Staļinam trīs Ļeņina ordeņi un arī Krju- kovam — trīs. Staļinam 1. pakāpes "Suvorovs". Un ari Krjukovam tāds pats. Staļinam trīs Sarkanā Karoga ordeņi. Krjukovam — viens. Taču mēs atceramies, ka sudraba ordenis bija zaudējis vērtību, ģenerāļu un maršalu līmenī to vērtēja ne visai augstu. Toties Krjukovam — 1. pakāpes zelta "Kutuzovs" un divi zelta "Suvorovi" — 2. pakāpe. Tādu Staļinam nav.

Teiksiet, ka Staļinam ir divi Uzvaras ordeņi, bet Krjukovam to nav. Jāatzīst, šajā ziņā Krjukovs ir nedaudz atpalicis no Staļina. Zukovam kara laikā nebija tādas varas, lai savu favorītu apbalvotu ar Uzvaras ordeni. Bet, ja tas būtu Žukova varā, gvardes ģenerālleitnants staigātu pa savu bordeli kā uzvarētājs, dižotos starp bordeļa darbiniecēm, kuras arī apkarinātas ar kara ordeņiem.

Sameklējiet visā Sarkanajā armijā vēl tādu korpusa komandieri! Karavadoni ar tādu komplektu jūs neatradīsiet. Neatradīsiet, jo visus apbalvoja likumīgi, bet šo putnu — nelikumīgi. Var iebilst, ka Padomju Savienības Varoņa nosaukums Krjukovam piešķirts par kaut kādiem varoņdarbiem, vienkārši abakumoviešu nelietīgie izmeklētāji piespieda pratināšanā nabaga ģenerāli apmelot sevi un Zukovu, kurš apbalvojis favorītus, neievērojot likumu. Labi. Nestrīdēsimies. Bet ko darīt ar 1. pakāpes Suvorova ordeni? Atkārtoju: korpusa, kaut tas četrkārt varonīgs, komandierim šis ordenis nav paredzēts. Un arī 1. pakāpes "Kutuzovs" nav paredzēts.

7

Nepietiek ar to, ka Zukovs gluži par neko deva ordeņus Krjukovam, viņš arī Krjukova sievu Lidiju Ruslanovu apbalvoja ar 1. pakāpes Tēvijas Kara ordeni. Ordenis ir zelta. Biedrs Staļins būtu varējis ordeņiem izmantot jebkādu zeltu. Vai gan karavīram nav vienalga, vai viņa ordenim 375. prove vai 585.? Prove uz ordeņiem tik un tā netiek likta.

Taču Staļins gan karavīriem, gan virsniekiem un arī ģenerāļiem un maršaliem domātajiem ordeņiem izmantoja tikai 916. proves zeltu. Gan 1. pakāpes Tēvijas Kara ordeni, gan 1. pakāpes Slavas ordeni, gan visus pārējos gatavoja no augstākās proves zelta.

Lidijai Ruslanovai zeltu nevajadzēja. Viņai pietika ar savu zeltu. Taču viņa gribēja justies kā varone.

Šī ordeņa statūtus bija rakstījis pats Staļins. Statūti apstiprināti ar PSRS Augstākās padomes Prezidija 1942. gada 20. maija dekrētu. Tajā pilnīgi precīzi noteikts, ka ar 1. pakāpes Tēvijas Kara ordeni tiek apbalvots tas, kurš:

personīgi ir iznīcinājis divus smagos vai vidējos, vai trīs vieglos pretinieka tankus (bruņumašīnas);

ar artilērijas apšaudi ir apklusinājis ne mazāk par piecām pretinieka baterijām;

ar kauju atņēmis pretiniekam artilērijas bateriju;

atņēmis un atvedis uz savu bāzi pretinieka kara kuģi…

Tālāk tādā pašā garā — divas lappuses. Absolūti precīzi un konkrēti noteikts, kurš un par ko ir jāapbalvo. Iznīcinātāja lidotāju — par trim notriektām lidmašīnām. Triecienlidmašīnas lidotāju — par 25 veiksmīgiem kaujas lidojumiem. Pēc statistikas, 1942. gadā triecienlidmašīnas lidotājs gāja bojā līdz septītajam lidojumam. Tā ka šis ordenis netika dots velti.

Tieši tāpat viss sarakstīts arī par 2. pakāpes Tēvijas Kara ordeni. Šis ordenis cita starpā pienācās tam, kurš:

ar personīgo ieroci ir notriecis pretinieka lidmašīnu;

kara laikā spējis salabot, apgūt un izmantot pretiniekam atņemtu trofejas lidmašīnu;

apšaudes apstākļos evakuējis no kaujas lauka divus pretinieka sašautus tankus…

Izpriecu iestādes uzturētāja sieva Lidija Ruslanova nevienu pretinieka bateriju nebija apklusinājusi, nedz smagos, nedz vieglos, nedz vidējos tankus (bruņumašīnas) pati nebija iznīcinājusi, naidniekam kuģus nebija atņēmusi un uz savu bāzi pārveduši. Arī 2. pakāpes ordenis viņai nepienākas: pretinieka lidmašīnas ar savu ieroci nebija notriekusi, trofejās paņemtās lidmašīnas nebija apguvusi un sašautos tankus kaujas karstumā nebija evakuējusi.

Un, lūk, dižais Zukovs skrūvē viņai pie varenās-krūts zelta ordeni.

19. NODAĻA

CIK ĻOTI VIŅŠ MĪLĒJA FRONTINIEKUS!

Vi lučše (es rubite najļrobi, Vproriv idut štrafhije bataļjoni. [23] v. Visockis

1

Mēs redzam, ka Žukovs nelikumīgi iztirgo ordeņus, turklāt visdārgākos — no platīna un zelta. Uz tā fona visai pamācoši aplūkot ordeņu dalīšanu, kas ir, tā sakot, likumīga.

Un te paveras patiesi aizraujoša aina. Padomju Savienības sabrukuma brīdī 1991. gadā Maskavā glabājās 3,2 miljoni kara apbalvojumu, kas dažādu iemeslu dēļ nebija atdoti frontiniekicm. Kuram tad jānodarbojas ar apbalvoto meklēšanu? Kura pienākumos ir apbalvojumu piešķiršana? Atbilde ir vienkārša: valstij. Valsts iesauca miljoniem cilvēku stāties zem karogiem. Valsts dzina viņus kaujā un nāvē. Valsts viņus apbalvoja. Lai valsts tad atdod saviem pilsoņiem to, ko viņi nopelnījuši!

Kuram konkrēti jānodarbojas ar šo jautājumu valstī?

Aizsardzības ministrijai. Personīgi ministram, visiem viņa vietniekiem, Ģenerālštāba priekšniekam.

Un kurš pusi gadsimta ar to nodarbojās? Neviens.

Komunisti sagudrojuši par Zukovu daudz leģendu. Lūk, divas no tām:

Karavīri frontinieki līdz pilnīgam neprātam mīlēja Zukovu.

Zukovs līdz pilnīgam neprātam mīlēja karavīrus frontiniekus.

Tāda, lūk, abpusēja mīlestība bijusi.

Iebilst nevar. Tomēr jāprecizē: karavīru mīlētājs Zukovs pats sevi tomēr mīlēja nedaudz vairāk nekā visus frontiniekus, kopā ņemtus. Par sevi, mīļoto, parūpējās — pēc kara nelikumīgi uzkarināja sev vēl vienu "Zelta zvaigzni", lai gan zvaigznēm tāpat vairs nebija vietas. Taču viņš neatcerējās miljonus karavīru, kuri apbalvoti likumīgi, bet nav saņēmuši apbalvojumus Zukova nolaidības deļ.

Un neviens mūsu Tēvijā nenodarbojās ar fronti niekiem. Neviens par viņiem nelikās zinis. Valsts līmenī vispār neviens neizvirzīja jautājumu par apbalvoto meklēšanu. Blāķiem, kaudzēm, kastu kastēm stāv apbalvojumi, — lai stāv! Tic putras neprasa! Tā tic stāvēja, kamēr visi frontinieki pamazām izzuda. Tie arī tagad stāv. Jaunās tūkstošgades sākumā, pēc maniem aprēķiniem, — apmēram 80 tonnu ordeņu un medaļu. Vairāk nekā trešdaļa no šī svara — bronza: medaļas par Ļeņingradu, Staļingradu, Varšavu, Budapeštu, Kēnigsbergu. Vairāk nekā puse no kopējā svara — sudrabs: medaļas "Par drošsirdību" un "Par nopelniem kaujā", kā arī Sarkanā Karoga un Sarkanās Zvaigznes, 2. pakāpes Tēvijas Kara, 2. un 3. pakāpes Slavas, Aleksandra Ņevska un citi ordeņi. Tur ir arī krietni augstāki apbalvojumi. Pēc maniem rēķiniem — līdz septiņām tonnām.

Un neviens valstī neliekas zinis par šīm tonnām. Bet varbūt viss jau sen ir izzagts?

2

Lūk, karavīrs pēc lielās uzvaras atgriezies mājās. Viņš apbalvots ar vienkāršu kareivja medaļu "Par drošsirdību" vai Sarkanā Karoga ordeni, bet viņš to nezina, un neviens viņam to nepaziņo. Un tādu kā viņš ir miljoniem.

Ko tad Zukovs varēja darīt?

Vispirms viņš varēja izvirzīt jautājumu valdītājiem. Nevis vienkārši — varēja, bet — to darīt bija viņa pienākums. Viņam bija jāmeklē risinājums. Viņam bija jāuzliek par pienākumu kara apgabalu komandieriem, republiku, novadu, apgabalu, pilsētu, rajonu kara komisāriem, karaspēka daļu, vienību, apakšvienību komandieriem veikt pastāvīgu apbalvoto personu meklēšanu un kara apbalvojumu pasniegšanu. Zukova pienākums prasīt atskaites par paveikto, atbalstīt tos, kuri izcēlušies, un sodīt nolaidīgos. Taču Zukovs no savu pienākumu pildīšanas nez kādēļ izvairījās. Ja nav vēlēšanās un laika darīt darbu, uzgrūd to padotajiem. Bet Žukovs arī tā nedarīja.

Pēc kara Žukovs bija padomju spēku grupas virspavēlnieks Vācijā. Viņa pakļautībā bija štābs Vinsdorfa, deviņu armiju štābi, un visos šajos štābos kaudzēm apbalvojumu piešķiršanas dokumentu. Ko ar to visu izdarīja frontinieku mīlētājs G. K. Žukovs? Neko.

Pēc tam Žukovs bija Sauszemes spēku virspavēlnieks. Ļaužu pamat- masa karu aizvadīja tieši Sauszemes spēku sastāvā. Žukova rokās ir milzīga vara un visi dokumenti. Ko viņš izdarīja, lai atrisinātu problēmu? Atkal neko. Frontinieki bija veikuši visgrūtāko darbu pasaulē. Pienācis laiks norēķināties. Taču Žukovs pat nedomā atdot cilvēkiem to, kas nopelnīts, to, kas viņiem pieder pēc likuma un taisnības.

Pēc tam Žukovs komandē kara apgabalus. Nodarbojies tak ar parādu atdošanas problēmu kaut vai šajā līmenī! Tu esi Urālu kara apgabala komandieris. No Urāliem karā devās divīzijas, korpusi un veselas armijas. Tās šeit formēja un sūtīja kaujā. Kara šeit nav bijis. Visi dokumenti saglabājušies. Sāc darbu! Bet Žukovs sazin kādēļ darbu nesāk.

Pēcāk Žukovs ir aizsardzības ministra pirmais vietnieks, tad — aizsardzības ministrs 1111 gandrīz pilntiesīgs Padomju Savienības diktators. Žukova rokās ir visi dokumenti par visiem, visi ordeņi un teju neierobežota vara.

Ko dara Žukovs?

Apbalvo sevi.

3

Un, lūk, Žukovs ar kaunu ir gāzts. Viņš sēž mājās. Viņam nav ko darīt. Padomā taču par sakropļoto, kuram jau piešķirtā, bet nepasniegtā medaļa "Par Staļingradas aizstāvēšanu" būs iepriecinājums! Kara laikā tu netaupīji kareivju dzīvību, tad vismaz pēc kara atdod karavīriem to, par ko viņi samaksājuši ar asinīm! Taču Žukovs neatceras sakropļotos frontiniekus.

v

Pa to laiku pie Zukova pūļiem veļas nomenklatūras frontinieki. I.ūk, apciemojis rakstnieks Konstantīns Simonovs, Sociālistiskā Darba Varonis,

Ļeņina un sešu Staļina prēmiju laureāts. Viņš arī telo kara pazinēju un karavīru mīlētāju. Ar Zukovu sarunājas par augstām matērijam. Un nedz viens, nedz otrs neatminas savu parādu karotājiem.

Žukovs varēja sākt par to runāt. Varēja memuāros uzrakstīt: brālīši, visi kopīgi atradīsim problēmas risinājumu! Ari Konstantīns Simonovs varēja atcerēties frontiniekus. Taču viņu neinteresēja karš' Viņš veidoja karjeru, kalpoja varai, saņēma savas prēmijas un rakstīja nevis to, kas tautai vajadzīgs, bet gan to, ko pieprasīja vara.

Lai gan problēma bija atrisināma pavisam vienkārši. Vajadzēja izdot tāl ruņu katalogam līdzīgu grāmatu:

"Ivanovs, Pjotrs Sidora dēls, ierindnieks, iesaukts no Zubilovas rajona kara komisariāta 1941. gadā, — 3. pakāpes Slavas ordenis.

Petrovs, Nikolajs Aleksandra dēls…" utt.

Un viss. Nevienam nevajadzīgas makulatūras vietā Vojcnizdatam vajadzēja drukāt grāmatas ar īstu varoņu vārdiem. Lai katrs sarakstā atrod sevi un piesakās. Lai māte, sieva, brālis un dēls atrod sarakstā tuvinieku un saņem bojā gājušā vietā kareivja ordenīti.

Man teiks: ko tu esi piesējies Zukovam? Zukovs jau nebija vienīgais sliņķis Aizsardzības ministrijā. Paskat, cik daudz to mainījies pēc Zukova gan Aizsardzības ministrijā, gan Ģenerālštābā. Un visi ir slaisti. Visi šie Ogarkovi, Kuļikovi, Losiki un Ahromejevi, Grečko un Gračovi tā arī neatrada laiku padomāt par parādu atdošanu. Kāpēc gan, jautās, tu pārējos neaiztiec? Tāpēc, ka viņus pagaidām uz postamentiem neliek un svēto kārtā neieceļ. Bet Zukovu pasludināja par svētā Georgija kandidātu. Par Zukovu stāsta, ka viņš bijis maigs pret karavīriem. Bet es atbildu: nē, Zukovs bija tāds pats nobarojies armijas birokrāts kā visi viņa priekšgājēji un sekotāji. Tikai vēl sliktāks.

4

Varbūt pietrūka laika izsniegt ordeņus frontiniekiem? Ar sešdesmit gadiem par maz? Varbūt — spiedīgs budžets? Kurš viņiem jelkad ir ierobežojis

budžetu? Un kā lai saucam Aizsardzības ministrijas vadītājus, visus šos Vasiļevskus un Bulgaņinus, Zukovus un Maļinovskus, Ustinovus un Gra- čovus? Jūs teiksiet priekšā: noziedznieki! Bet es nepiekritīšu. Jo noziedznieku sabiedrībā ir pieņemts atdot parādus. Turklāt — nekavējoties. Tā Krievijas kriminālajā pasaulē ir gadsmitiem sena un nesatricināma tradīcija. To, kurš atdevis parādu kaut vai ar minūtes nokavēšanos, sasien un noliek ejā starp nārām. Bet pēc tam lec pēc kārtas virsū no augšējās nāras. Tas ir vienkāršs un drošs veids, kā ātri salauzt ribas un sašķaidīt krūškurvi. Tāda pieeja ir taisnīguma un pieņemto lēmumu bezierunu izpildes paraugs. Ja visa mūsu tauta ievērotu šo likumu, ja vienreiz sadragātu krūškurvi tam, kurš tautai nav atdevis parādus, tad citiem vadoņiem negribētos vis tautu muļķot.

5

Ko nu par ordeņiem.

Redz, kareivji atbrīvotāji pēc kara atgriežas mājās. Tolaik lielākā daļa iedzīvotāju bija laucinieki. Viņi ierodas kolhozā, un viņiem tiek atņemti visi dokumenti. Pase lauku vecim nav paredzēta. Ja tu esi zemnieks, tātad neesi savas valsts pilsonis, pase tev netiek dota, lai neaizbēdz no kolhoza. Ja jau esi karavīrs uzvarētājs, ja baro valsti, tas nozīmē, ka tev atņemtas visas tiesības. Lūk, piemēram, lidot lidmašīnā tev nav atļauts: kurš tevi bez pases laidīs lidmašīnā? Lidmašīnās var pārvadāt suņus. Bet kareivis atbrīvotājs tiesību ziņā bija zemāks par suni. Sugas sunim ir jābūt pasei, bet sugas zemniekam pase nepienākas. Un naudu kolhozos nemaksāja. Atkārtoju vēlreiz: valsts diženumu nosaka nevis raķetēs un kosmosa pavadoņos, nevis ar aizsprostotu Jeņiseju un pat ne ar baletu "Gulbju ezers", bet gan ar ierindas pilsoņu cildinājumu.

Labi, Staļins bija tirāns un cilvēkēdājs. Taču trīs gadus pēc Staļina slepkavības pie varas nāca Hruščovs un Zukovs. Ar ko viņi labāki par Staļinu? Hruščovam būtu Zukovs vai Zukovam — Hruščovs jāuzrunā: tā kā karš bija dižens, izdarīsim labu darbu — iedosim kareivjiem atbrīvotājiem pasi.

Bet viņi to neizdarīja.

Un, kad komunistiskā propaganda stāsta mums, ka Padomju Savienība ir uzvarējusi karā, mēs sākam šaubīties. Šīs "uzvaras" rezultātā tautas mūsu valstī joprojām bija tajā pašā sociālistiskajā verdzībā. Un neticēsim stāstiem, ka šis zināmā mērā esot bijis tēvijas karš. Iedzīvotāju pamatma- sai nebija pasu, tāpēc vairāk nekā simt miljoni cilvēku juridiski nebija savas valsts pilsoņi. Viņi nevarēja karot par "tēviju","jo viņiem tās nebija. Šī, tā sauktā tēvija neatzina viņus par saviem pilsoņiem un attiecīgi pret viņiem izturējās.

Neticēsim arī stāstiem par tā saukto Sarkanās armijas atbrīvošanas misiju. Ja gribi cilvēkiem dāvāt brīvību, kļūsti brīvs vispirms pats. Taču mūsu karavīri devās karā kā vergi. Un atgriezās no kara kā vergi. Bruņoti vergi, NKVD konvojēti un vergturu vadīti, varēja dāvāt līdzās esošajām tautām vienīgi verdzību. Un to ari dāvāja.

Zukovs nepaveica neko, lai atbrīvotu tautu. To viņš pat neiedomājās. Nomenklatūra bija kolektīvais vergturis. Arī Žukovs bija tāds pats vergturu asociācijas biedrs kā Hruščovs un Brežņevs, kā Vučetičs un Andro- povs, kā Bcrija, Ježovs un Šolohovs.

6

Labi, karavīram atbrīvotājam nebija tiesību.

Labi, viņš sapelnīja ordeņus un medaļas, bet Dzimtene neatrada laiku pasniegt viņam apbalvojumus. Tad vismaz izrādiet cieņu, kad viņš ir miris! "Divas trešdaļas 1941.—1945. gadā kritušo kareivju apglabāti kā nezināmie kareivji." (Krasnaja zvezda, 1999. gada 6. oktobris)

Karā ar Vāciju kritušo Sarkanās armijas kareivju un komandieru apbedījumu vietās aprakti vairāk nekā seši miljoni cilvēku.

Sarkanās armijas un vērmahta zaudējumu salīdzinājums šokē. Kas par lietu? Kāpēc, lai nogalinātu kaujā vienu vācieti, bija jānogulda zemē pieci un pat desmit mūsu Ivani?

Cēloņu daudz. Lūk, viens, acīmredzot, ne gluži maznozīmīgākais: mēs karavīrus apdziedājām dziesmās un daudzinājām leģendās pēc kara,

bet frontē karavīra dzīvība nemaksāja pilnīgi neko, viņu necienīja, kamēr viņš dzīvs, bet mirušu — ne tik. Vācijā bija citādi. Visiem vācu virsniekiem, pabeidzot darbu, bija aiz sevis jāuzkopj darba vieta. Tas nozīmē — pabeidzot kauju, bija jāevakuē 110 kaujas lauka sabojātā kara tehnika, jāiznes ievainotie un kritušo ķermeņi. Ievainotos — uz hospitāli. Kritušos guldīt zemē. Izrādot militāro godu.

Sarkanajā armijā kara tehnikas un ieroču evakuācija no kaujas lauka bija priekšzīmīgi sakārtota. Skaidrs, ka es runāju tikai par kara otro pusi. Viss, ko pameta 1941. gadā, ir mūsu nacionālais negods. To, ko pameta 1941. gadā, mūsu tauta bija sarūpējusi, strādājot divus desmitus gadu. Ar 1941. gadā pamestajām rezervēm būtu pieticis daudziem kara gadiem, līdz pašai uzvarai. Bet tagad mēs nerunājam par pamestajām rezervēm. Mēs runājam par to, ka kara otrajā pusē Sarkanajā armijā bija noslīpēta kara tehnikas evakuācija no kaujas lauka. Tika organizēta pamesto ieroču, munīcijas, izšauto artilērijas lādiņu čaulu savākšana. Staļins izveidoja vienkāršu kārtību: visiem pulkiem, divīzijām, korpusiem, armijām, frontēm ir jānodod izšauto artilērijas lādiņu čaulas. Protams, ne jau visus 100 procentus, taču gana būtisku daļu no tā, kas bija saņemts. Nenodevi artilērijas čaulas no pagājušās nedēļas kaujām, nesaņemsi jaunus lādiņus. Bet visu rangu artilērijas apgādes priekšniekiem pavēlēts: izsniegt kaujas apakšvienībām lādiņus tikai apmaiņā pret izšautām čaulām. Ja kādam esi izsniedzis lādiņus, bet izšautās čaulas neesi saņēmis, — tiksi nodots tribunālam. Un tūliņ — priekšzīmīga kārtība. Skaidrs, ka bija izņēmumi. Skaidrs, ka radās situācijas, kurās izšauto čaulu savākšana nebija iespējama. Taču, kopumā ņemot, izšauto čaulu atkārtotas izmantošanas problēma tika atrisināta. Atrisinājās arī daudzas citas lietas. Par tanku evakuāciju no kaujas lauka deva ordeņus. Ari par ievainoto evakuāciju.

Taču par līķu evakuāciju mums ordeņus nedeva. Padomju kareivjus glabāja ar militārā goda izrādīšanu, bet tikai dažus. Kad pietika laika. Vācieši apglabāja zārkos, un katru savā kapā. Katram pienācās savs krusts. Pie mums par zārkiem nebija ne runas. Nav laika zārkiem. Un neglabāja vis katru atsevišķā kapā, bet visus kopā. Tā mazāk darba: sagāza visus sprādziena izrautā bedrē vai prettanku grāvī un uzmeta pa virsu smiltis. Arī labskanīgu nosaukumu izdomāja: brāļu kapi. Nebija mums laika zārkiem, nebija laika individuālām kapa vietām. Dzimtā zeme bija jāatbrīvo! Un jāpatriec ienaidnieks no dzimtās zemes! Un Eiropas tautām jādāvā brīvība un laime!

Es apgalvoju, ka karš būtu beidzies daudz ātrāk* ar krietni labākiem rezultātiem un mazākiem zaudējumiem, ja būtu dota pavēle iznest kritušos no kaujas lauka un apglabāt zārkos.

Iztēlojieties pulka komandieri. Viņš nosūtīja bataljonu ieņemt pakalnu, velti aizlaida cilvēkus postā, un viņam nav nekādu raižu. Aizgāja bojā cilvēki — tāds jau ir karš. Neieņēmām pakalnu šodien — ieņemsim rītdien. Rīt pulkam atdzīs jaunus cilvēkus, atkal sturmēsim to pakalnu. Bet pagaidām pulka komandieris dodas uz savu blindāžu dzert šņabi. Un blindāžā viņu gaida uzticamā PPZ1 — kara laika civilsieva. Redz, kā sanāk: no vienas puses, komandieris cilvēkus netaupa, no otras — viņam rītdien atsūtīs jaunus, pulveri neostījušus, tādus, kuri nav iemācījušies sargāt paši sevi. Tāpēc armijas pašiznīcināšanās notika vienlaikus no divām pusēm — no apakšas un no augšas.

Otrajā dienā ari nepieredzējušos noguldīs pašā pirmajā kaujā tā paša pakalna pakājē. Un atsūtīs jaunus… Sarkanā armija Otrajā pasaules karā bija pavisam neliela, taču rijīga. Ikkatrā konkrētajā kara mirklī karoja aptuveni pieci miljoni. Dažreiz sasniedza astoņus un pat desmit miljonus karavīru un virsnieku. Ne vairāk. Vienīgi vakar tic bija miljoni, kas šodien jau pūst grāvjos un mežiņos, bet viņu vietā karo citi miljoni. Kritīs arī tie, un pār viņu krakšķošajiem kauliem ies citi, tautai brīvību un laimi nesot.

Bet, ja būtu uzlikuši komandierim par pienākumu visus nogalinātos iznest no kaujas lauka un apglabāt zārkos, turklāt — ar militārā goda izrādīšanu —, būtu cita aina. Komandierim būtu galvassāpes. Kā lai no pretinieka apšaudīta kaujas lauka izvelk visus līķus? Cik cilvēku vēl jāziedo, lai to paveiktu? Un kā tos papildu cilvēkus pēc tam stiept ārā no kaujas lauka? Kurš ar to nodarbosies? Ja visi pulka karavīri kritīs, vai tiešām pa šam viņi pēc tam jāstaipa? Un kur tik daudz zārku sadabūt? Cik bedres būs jāizrok! Turklāt katrs līķis jāatpazīst. Un katram — finiera zvaigzni virs kapa! Raižu bez gala! Skat, nākamreiz komandieris varbūt jau uzmanīgāk trieks cilvēkus uz nevajadzīgiem pakalniem.

Tam jau būtu pavisam citas sekas. Ja visi pulka komandieri taupītu cilvēkus, aktīvajā armijā varētu būt nevis pieci vai desmit, bet piecpadsmit vai divdesmit miljoni karavīru. Un karavīri neaizietu bojā pirmajā kaujā. Viena lieta — pieci miljoni nepieredzējušu karavīru, kuri tikko pa taisno no kara komisariātiem aiztriekti uz kaujas lauku, cita lieta — divdesmit miljoni rūdītu kaujinieku. Lūk, tad karš būtu bijis pavisam citāds.

Tas būtu prasījis vien tik, cik prasa pavēle glabāt mūsu karavīru zārkā.

Iztēlojieties: luk, kaut kāds Zukovs gatavo ko līdzīgu Rzevas—Sicovkas operācijai. Viņam ziņo: operācijas veikšanai priekšējās līnijas karaspēkam jāpiegādā 4139 vagoni munīcijas, 120 tūkstoši tonnu benzīna un eļļas. Turklāt Zukovam iesniedz sarakstu ar visu pārējo vajadzīgo. Sarakstā ir tanku dzinēji, simtiem tonnu citu rezerves daļu tankiem un mašīnām, patronas, mīnas, maize, gaļas konservi, marles apsēji, cisternām šņabis, inženiertehniskie piederumi… un 78 000 priežu koka zārku. Domāju, ka pat Zukovs sašustu. Parēķiniet, cik vagonu vajag, lai šos zārkus nogādātu frontes noliktavās. Cik mašīnu jānoņem no karaspēka, munīcijas un visa pārējā pārvadāšanas un jānosūta zārku transportēšanai no frontes noliktavām uz armiju un tālāk — uz korpusu, divīziju, brigāžu un pulku noliktavām. Cik karavīru ir jānodarbina ar zārku izkraušanu un pārkraušanu. No citas puses, demaskēšana. Ja tik daudz zārku nosūta uz gaidāmās operācijas rajonu, visi spiegi un diversanti tūlīt pat paziņotu ienaidnieku štābam: kaut kas tiek plānots! Un, lūk, lai demaskēšanas pazīmes slēptu, Zukovs būtu pavēlējis karot tā, lai vajadzētu mazāk zārku.

Vai arī, pieņemsim, joprojām tas pats Zukovs gatavo triecienuzbrukumu Berlīnei. Viņš noguris apsēžas krēslā, bet 1. Baltkrievijas frontes štāba priekšnieks ziņo, ka Berlīnes sturmēšanai bez visa pārējā jāatved ari pusmiljons zārku. Ticu: tad gan kļūtu domīgs pat Zukovs. Tad gan iezagtos šaubas pat viņa gaišajā galvā: kāpēc vispār Berlīne ir jāsturmē? Kam šis triecienuzbrukums vajadzīgs? Padomju karaspēks Berlīni jau aplencis. Aplenkuma ārmalas fronte atrodas 30—50 kilometru uz rietumiem no Berlīnes. Milzīgo pilsētu žņaudz padomju karaspēka loks. ASV un Lielbritānijas aviācija Berlīni jau pārvērtusi sadrupinātu ķieģeļu okeānā. Berlīnē ir milzīgs iedzīvotāju skaits, turklāt vēl simtiem tūkstoši bēgļu fio Vācijas austrumu rajoniem. Pēc mūsējo ziņām, pilsētā ir divi miljoni cilvēku, pārsvarā — civilpersonas. Pēc vācu ziņām — trīs miljoni. Berlīnē jau sācies bads. Berlīnē zirga gaļa ir delikatese. Berlīnes aizstāvjiem nav uz ko vairs cerēt. Pārtiku viņiem neviens nepiegādās, munīciju arī ne. Berlīnē nav kurināmā. Berlīnē nav elektrības. Berlīnē nopostīta ūdensapgādes sistēma. Berlīnē nedarbojas kanalizācija. Berlīnē neviens nenovāc atkritumus un līķus. Un atkritumus nav, kur izvest. Cik ilgi milzīgā pilsēta var noturēties? Tā nav Ļcņingrada, aiz kuras plešas milzīga valsts. Tā nav Ļeņingrada, kuru varēja kaut kā apgādāt pār Lādogas ezeru. Berlīni apgādāt nav iespējams. Un nav neviena, kas apgādātu. Tātad Berlīnei cerību nav. Karš jau beidzies. Tikai Berlīne palikusi. Dodiet Berlīnes aizstāvjiem vēl nedēļu, lai viņi apēd atlikušo sapuvušo zirgu gaļu. Pēc tam Berlīne pati izkārs balto karogu. Taču Zukovam vajag nevis balto karogu virs Berlīnes, ber sarkano virs Reihstāga. Tādēļ Zukovs veic nevienam nevajadzīgu, noziedzīgi nemākulīgu milzīgās pilsētas sturmēšanu. Žukovu neuztrauc, cik karavīru būs jāzaudē šī uzbrukuma laikā. Ja karavīrus glabātu zārkos, pilsētas ieņemšana triecienā nebūtu iespējama tieši piegādes dēļ. Lai pievestu zārkus gaidāmajai operācijai, būtu jāatsakās 110 munīcijas piegādes. Taču pie mums apglabāja bez zārkiem, tāpēc problēmu nebija.

Manis teikto apšaubīs: Berlīnes ieņemšana ir Staļina pavēle, vai gan Zukovs varēja iebilst?

Uzskatīsim, ka Zukovs nevarēja iebilst. Taču tādā gadījumā nevajag viņu uzskatīt par varoni! Tad atklāti un godīgi jāatzīst: Staļins muļķīgi pavēlēja sturmēt Berlīni, bet Zukovs muļķīgo pavēli izpildīja, nciebilstot un nedomājot par sekām.

Un tomēr tiem, kurus nogalināja Berlīnes bezjēdzīgās sturmēšanas laikā, paveicās. Kaut bez zārkiem, taču viņi tika apglabāti. Vācijā maz zemes, tāpēc līķus tā vienkārši neatstāsi uz lauka. Bet mums Krievzemē zemes ir daudz. Tāpēc ne visi, kurus nogalināja uz dzimtās zemes, nokļuva zem zemes. Karavīru, kamēr viņš bija dzīvs, neuzskatīja par cilvēku, vismaz būtu apglabājuši, kad viņš beigts! Beigts vergs visos laikos un visās tautās ir glabāts zem zemes. Kāpēc mūsu vergturi savus vergus ncapglabā? Kāpēc karavīru kauli mētājas pa mežiem un pļavām pusgadsimtu pēc kara? Krasnaja zvezda raksta, ka kara laika apbedījumos apglabāti vairāk nekā seši miljoni cilvēku. Mēs lasām un priecājamies: cik nelieli mūsu bija zaudējumi karā! Bet iedziļināsimies rakstītajā! Ir runa nevis par visiem kritušajiem karavīriem un virsniekiem, bet tikai par tiem, kuri apglabāti. Bet kurš ir skaitījis tos, kuri nav apbedīti?

Balti karavīru kauli senu cīņu vietās — tas ir Krievijas kauns un negods pa visu pasauli un uz visiem laikiem. Kurš tad bija atbildīgs par karavīru glabāšanu kara laikā un pēc kara? Armijas žurnālisti ir sašutuši: puse gadsimta pagājusi kopš kara, entuziasti atrod karavīru medaljonus, bet to saturu sen jau iznīcinājis laika zobs. "Slinkums, vienaldzība, sīkpilsoniskais apsvērums "ne mana cūka, nc mana druva…". Bet kareivju medaljoni tolaik būtu viegli atklājuši savus noslēpumus. Taču tagad tie bieži jo bieži klusē. Laiks drupina pat akmeni. Nepasargāja arī trauslos medaljonus ar tajos ieliktajām "nāves pasēm"." (Krasnaja zvezda, 1999. gada 9. decembris)

Avīze iet pareizā virzienā! Taču nebūtu slikti, ja Zvaigznīte nosauktu vārdos tos karakungus, kuri pēc kara bija slinki, vienaldzīgi un ar sīkpil- sonisku attieksmi pret kritušajiem.

Tātad — kurš bija atbildīgs par kritušo apglabāšanu? Kuram bija jānodarbojas ar šo lietu? Pēc senas tradīcijas, karš tiek uzskatīts par pabeigtu tajā brīdī, kad ir apglabāts pēdējais kritušais karavīrs. Ja tā, tad "Lielais Tēvijas" turpināsies mūžīgi. Karavīri vēl nav apglabāti, tātad karš vēl nav beidzies. Vai nav pāragri svinēt uzvaru?

Tā dēvētā tēvija, kara laikā iesaukusi kareivju rindās 34 miljonus savu pilsoņu, neparūpējās par kritušo apglabāšanu. Vēl pusgadsimtu pēc kara beigām kareivju kauli mētājas pļavās, mežos un purvos. Padomju Savienības, mūsu sociālistiskās tēvijas, vairs nav, bet par apglabātu pēdējo karavīru mēs pat nesapņojam. Laukos joprojām ir milzīgs daudzums viņu balto kaulu.

Dzimtenei vajadzēja apglabāt savus aizstāvjus. Tēvijai. Valdībai. Aizsardzības ministrijai. Visiem maršaliem un ģenerāļiem. Un pirmajam — tieši Zukovam. Uz viņa sirdsapziņas visvairāk pazudinātu dzīvību. Viņam pirmajam būtu jāvāc no laukiem kareivju kaulu grēdas.

Apglabāšanai nebija naudas? Nauda bija. Pasaulē neviens nav sacēlis tik daudz kroplīgu monumentu, cik to ir sacelts Padomju Savienībā. Kāpēc šķērdēja miljardiem tautas rubļu monumentu celšanai, bet neapglabāja nogalinātos karavīrus? Tāpēc, ka vazāties pa mežiem un purviem, meklējot satrūdējušus kaulus, ir ķēpīga un arī bīstama nodarbošanās. Var uzkāpt uz sarūsējušas mīnas un uziet gaisā. Bet gigantisku monumentu celšana — naudīga, ienesīga, prestiža lieta.

Nu, bet Zukovam taču bija jānodarbojas ar kritušo karavīru apglabāšanu laikā, kad viņš ieņēma Sauszemes karaspēka virspavēlnieka un aizsardzības ministra amatu. Vajadzēja sūtīt armiju uz rajonu, kur notikušas kaujas. Kaujas uzdevums: atmīnēšana, munīcijas un pamesto ieroču savākšana, kritušo meklēšana un apbedīšana. Visai armijai būtu jāiziet tam cauri: jāveido meklēšanas vienības un jāsūta uz kauju vietām pavadīt tur mēnesi vai ilgāku laiku. Un tūlīt pēc tam viņu vietā jāsūta citas vienības. Tā ir dzīve lauka apstākļos. Tā ir militārā apmācība bez atvieglojumiem, ar reālu dzīvības risku. Tā ir topogrāfijas apgūšana, orientēšanās iemaņu attīstīšana nepazīstamā apvidū. Tā ir rakstura un patriotisma audzināšana. Tā ir kolektīva saliedēšana. Un tā ir kara vēstures izpēte.

Pie reizes arī kauliņus būtu salasījuši.

Uzstājas diženā karavadoņa meita Margarita Georgijcvna un kaunina gan Maskavu, gan Pēterburgu: Starijoskolā manam tēvam uzcelts piemineklis,

Uraļskā — uzcelts, Ņižņijnovgorodā — uzcelts, Strelkovkas1 cicniā — vesels komplekss ar monumentu un memoriālo zemnīcu. Bet Maskavā un Pēterburgā — kāds kauns! — pieminekli Zukovam nav atraduši laiku uzsliet, kāda nekrietnība!

Vadošie biedri sadzirdēja dvēseles kliedzienu, mirklī sameistaroja Maskavā pieminekli Zukovam. Vajadzētu vēl ari Pēterburgā. Volgogradā. Pro- horovkas laukā. Kijevā. Varšavā. Berlīnē. Potsdamā. Vinsdorfa. Odesā. Un tad — visur.

Tas viss ir brīnišķīgi. Vienīgi, pēc manas saprašanas, vispirms vajadzētu apglabāt miljoniem karavīru un tikai pēc tam celt pieminekļus tam, kurš ar savu ģeniālo vadīšanu iedzinis viņus nāvē, bet nav parūpējies par rīkojumu aprakt kaulus.

20. NODAĻA

LABĀ ROKA

Serovs man pavēlēja visas, labākās zeltlietas nodot tieši viņam. Pildot šo norādījumu, kopumā nodevu Serova iestādei aptuveni 30 kilogramu zelta izstrādājumu… Bez manis daudz zeltlietu Serovam deva arī citu sektoru priekšnieki.

Ģenerālmajors A. M. Sidņevs Liecība pratināšanā 1948. gada 6. februāri

1

1957. gada 22. jūnijā Zukovs organizēja valsts apvērsumu. Pie šī apvērsuma mēs atgriezīsimies nākamreiz. Tagad mums ir cita tēma. Zukovs bija galvenais valsts apvērsuma vadītājs. Otrais lieluma un nozīmīguma ziņā šajā lietā bija Ivans Serovs.

Ja Zukovs organizēja valsts apvērsumu, balstoties uz šo cilvēku, tas nozīmē, ka neizmērojami uzticējās viņam. Lai novērtētu Zukovu, vērīgi paskatīsimies uz Serovu. Jo jau izsenis pareizi atzīts: pasaki, kas ir tavs draugs… Palūkosimies tad nu uz Ivanu Serovu, 20. gadsimta dižākā karavadoņa draugu un tuvāko cīņu biedru. Bez visa cita Serovs ir interesants ari, lūk, kādā ziņā. Zukovs enerģiski un strauji gāja uz absolūtu varu valstī. Ja viņš to iegūtu, par otro cilvēku valstī kļūtu Serovs. Jau varam iztēloties, kas mūs sagaidītu gadījumā, ja Zukovs sagrābtu varu. Serovs šo ainu padara vēl spilgtāku.

2

Ivans Aleksandrovičs Serovs. Dzimšanas gads — 1905. Krievs. Izcelsme — no Vologdas apgabala zemniekiem. Tā rakstīts dokumentos. Bet īstenībā

Vaņa Scrovs ir Vologdas cietuma virsuzrauga dēls. Nekas slikts tas nav, taču 1917. gadā varu valstī sagrāba kriminālnoziedznieki. Cietumsargi viņiem nepatika. Jaunie valdītāji pārvērta visu valsti un līdzās esošās teritorijas vienā lielā zonā, kas visapkārt apjozta dzeloņstieplēm. Viņi paši kļuva par cietumsargiem savai tautai. Bet iepriekšējās iekārtas cietumsargus viņi tvarstīja, sēdināja cietumos un nogalināja. Iepriekšējā režīma cietumsargu bērni nevarēja cerēt uz spīdošu karjeru. Visi ceļi viņiem bija slēgti.

Vologdas cietuma virsuzraugs A. Scrovs aizmuka no izrēķināšanās nezināmā virzienā, bet viņa dēls Vaņa ierakstīja sevi zemnieku kārtā. Politisko karjeru Ivans Scrovs sāka agrā jaunībā. Un sāka to ar mānīšanos, pasludinot sevi par zemnieku dzimtas pēcnācēju. 18 gadu vecumā Vaņa Scrovs bija apriņķa politiskās izglītības lasītavas vadītājs. Tajos laikos šis amats oficiāli tika dēvēts par izbač [24] . Zemnieki ar zemi, bet Vaņa izsniedz grāmatas. Neviena valsts pasaulē nevar atļauties tādu greznību: milzīgā valstī katrā ciemā sēž pa gados jaunam dīkdienim 1111 izsniedz grāmatas par to, cik nākotnē visi būs laimīgi un vienlīdzīgi. Ko tādu atļāvās tikai lielinieki. Man iebildīs: viņi taču likvidēja analfabētismu, viņi nesa tautai zināšanu gaismu! Šajā jautājumā biedrs Ļeņins izteicies visai nepārprotami: "Analfabētisms jālikvidē tikai tādēļ, lai katrs zemnieks, katrs strādnieks varētu pats bez citu palīdzības lasīt mūsu dekrētus, uzsaukumus. Mērķis — gana praktisks. Tik vien." (I. P. Aņcnkovs. Dņevņiki moih vstrei. Cikl traņedij. Maskava: 1991, 2. sēj., 270. lpp.)

Hitlers nebija Ļeņinu lasījis, bet viņš bija ļeņinietis. Visi, kuri vēlas, var atrast tieši tādu pašu Hitlera izteikumu, gandrīz vārds vārdā. Atšķirība vien tā, ka Hitlers plānoja ieviest šādu "izglītošanu" okupētajās teritorijās, bet Ļeņins — pats savā zemē.

Tomēr atgriezīsimies pie Vaņas Serova. Viņš ātri saprata, ka labāk propagandēt trieciendarbu, nekā pašam strādāt vaigu sviedros. Pēc četriem mēnešiem darba strādnieku politiskās izglītošanas druvā — pirmais un visai straujais paaugstinājums. Vaņa Scrovs kļuva par ciema padomes priekšēdētāju. 1925. gada augustā viņš iestājas karaskolā un 1928. gada augustā to pabeidz. Pēc tam sešos gados noiet ceļu no artilērijas vada komandiera līdz artilērijas pulka štāba priekšnieka vietas izpildītājam. 1935. gadā iestājas Kara inženieru akadēmijā. 1936. gadā tiek pārcelts uz Frunzes Kara akadēmiju. Pabeidz to 1939. gada janvārī. Tas ir brīdis, kad beidzas Staļina lielā tīrīšana. NKVD notiek asins pārliešana. Jcžova iesaukuma čekistus Staļins ir pagrūdis zem vēstures tramvaja. Viņu vietā — jauni censoņi: armijas virsnieki, partijas vadoņi, topošie komjaunatnes līderi, proletārieši pirmrindnieki, kurus propaganda dēvēja par strādniekiem no darbgalda. Bet tautā viņus dēvēja par strādniekiem no darbgalda apakšas.

Starp NKVD dienestam mobilizētajiem gadījās ari majors Vaņa Serovs. Viņa karjera ir teju vertikāls lidojums augšup. 1939. gada 9. februārī Serovs kļūst par PSRS NKVD Strādnieku un zemnieku milicijas Galvenās pārvaldes priekšnieku. Vienlaikus viņš saņem jaunu dienesta pakāpi — valsts drošības majors. Viens rombs uz zīmotnes pie apkakles, kas tolaik atbilda brigādes komandierim armijā.

Pēc pieciem mēnešiem — atkal paaugstinājums amatā: Serovs — priekšnieka vietnieks visbriesmīgākajā čekistu iestādē — PSRS NKVD GUGB.

1. septembrī — Otrā pasaules kara sākums. 2. septembrī Serovs kļūst par Ukrainas NKVD Šefu. 4. septembri saņem valsts drošības 3. ranga komisāra pakāpi. Kijevā Serovs pirmo reizi sastop Ņikitu Sergejeviču Hruščovu. 1937. gadā Hruščovs bija Maskavas pilsētas partijas komitejas pirmais sekretārs. Ar ļaužu masveida apšaušanām viņam ir tieša saistība. Viņš ir viens no tā sauktās Maskavas troikas1, kas bez tiesas un izmeklēšanas piesprieda nāvessodu tūkstošiem cilvēku. Kopš 1938. gada janvāra Hruščovs bija Ukrainas KP CIK pirmais sekretārs. Ukrainu viņš tīrīja tikpat dedzīgi, cik Maskavu. Visi partijas sekretāri, sākot no raiko- miem un augstāk, paši tiesāja un parakstīja nāves spriedumus. Taisnību sakot, pēc tam ari viņiem pašiem trāpīja proletāriešu atmaksas cirvis. Taču divu republiku kompartijas sekretāriem Staļina Lielās tīrīšanas cirvis netrāpīja, jo viņi bija centušies vairāk par pārējiem. Šo divu terora stahanoviešu vārdi: Berija — Aizkaukāzā, Hruščovs — Kijevā. Brīdī, kad Serovs sastapa Hruščovu, pēdējais jau bija notraipījies ar cilvēku asinīm līdz pat plikajam paurim.

gada 17. septembrī Padomju Savienība iesaistās Otrajā pasaules karā Hitlera pusē. Sarkanajai armijai pa pēdām "atbrīvotajās" Polijas teritorijās ienāca mūsu brašie čekisti, karstgalvīgi un aukstasinīgi. Viss, ko viņi sadarīja Ļvovā un Staņislavā, Rovnā un Luckā, Koveļā un Zaļes- čikos, rika veikts pēc Ņikitas Hruščova un jauniņā čekista Vaņas Serova, kuram tolaik vēl nebija apritējuši 35 gadi, pavēles un viņu kontrolē. Viss nodarītais — uz viņu tīrās komunistu sirdsapziņas: gan deportācijas, gan koncentrācijas nometnes, gan kolektivizācija. Poļu virsnieku apšaušana Harkovā arī bija Vaņas Serova tulznaino roku darbs.

gada 26. aprīlī Ivans Serovs saņem savu pirmo ordeni. Un tas vis nav šāds vai tāds, bet gan Dzimtenes augstākais apbalvojums — Ļeņina ordenis. Šis datums interesanti saistīts ar vairākām traģiskām lappusēm Polijas vēsturē: no vienas puses, sagūstīto poļu virsnieku apšaušana, tostarp ari Serova kontrolētajā Ukrainā, no otras puses, Dzimtenes augstākais apbalvojums šim pašam Serovam.

Jāpievērš uzmanība vēl kādai sakritībai. Karagūstekņu un internēto personu lietu pārvaldes priekšnieks valsts drošības kapteinis Pjotrs Kar- povičs Sopruņenko, kura tiešā vadībā notika gūstā esošo poļu virsnieku izvešana no nometnēm un nošaušana, arī tieši šajā dienā, 1940. gada 26. aprīlī, saņēma savu pirmo ordeni (N. V. Petrovs, K. V. Sorokins. Kto rukovodil NKVD. 1934—1941, Maskava: 1999, 381., 389. lpp.). Serovs un Sopruņenko — vienā apbalvoto sarakstā. Šajā sarakstā bija tikai bendes un eksekutori. Atšķirība tāda, ka GB kapteinim Sopruņenko tika pakāpes ziņā viszemākais apbalvojums, visparastākais ordenītis "Atzinības zīme" (tautā saukts — "Jautrie zēni"), bet Ukrainas NKVD vadītājam GB 3. ranga kapteinim Serovam — valsts augstākais apbalvojums.

Scrova nopelni poļu virsnieku nošaušanas lieta novērtēti ar augstako atzīmi. Sopruņcnko — ar zemāko.

1940. gada jūnijā Kijevā ierodas Georgijs Konstanrinovičs Zukovs. Un, skat, Ukrainas galvaspilsētā ir izveidojies draudzīgs triumvirāts: Ukrainas KP CK pirmais sekretārs biedrs Hruščovs, NKVD vadītājs biedrs Serovs un Kijevas īpašā kara apgabala karaspēka komandieris biedrs Zukovs. Viņi iepatikās cits citam. Žukovu vienmēr vilcis pie tiem, kuri bez nožēlas izlej tautas asinis. Viņš pats bija tāds. Zukovs bija nokļuvis starp savējiem. Viņi cits citu saprata un cienīja: ar asinīm notraipītais Hruščovs, Serovs, kurš veiksmīgi panāk Hruščovu, un mūsu dārgais Georgijs Konstanrinovičs Zukovs, kurš tolaik jau bija paguvis Mongolijā bez tiesas piespriest gana daudz nāves sodu.

Viņu ceļi pašķirsies. Taču ne uz ilgu laiku. Lai šie musketieri būtu kur būdami, viņi neaizmirsīs cits citu un dažādos veidos cits citam palīdzēs. Galma apvērsumu 1957. gada 22. jūnijā viņi taisīs trijatā.

[1]

Staļins plānoja Eiropas iekarošanu 1941. gadā. Sī mērķa vārdā 1941. gada 3. februārī čekistu resors NKVD tika sadalīts divos narkomator. NKVD (biedrs Berija) un NKGB(biedrs Merkulovs). Sadalīšana būtībā vajadzīga tāpēc, ka NKVD bija pildījusi neskaitāmas funkcijas gan Padomju Savienības teritorijā, gan aiz tās robežām. No totālas visu cilvēku izsekošanas līdz miljoniem savas valsts pilsoņu iznīcināšanai. No zelta ieguves līdz dzelzceļu izbūvei. No visu valsts arhīvu glabāšanas līdz valsts robežas sargāšanai. No laulību reģistrēšanas līdz dzīvā Staļina un mirušā Ļeņina apsardzei. No jaundzimušo uzskaites līdz ugunsgrēku dzēšanai. No spiegošanas ārzemēs līdz pasaulē lielāko hidroelektrostaciju celtniecībai. No alumīnija ražošanas līdz ārzemniekiem domātu viesnīcu uzturēšanai. No meža stādīšanas līdz izciršanai. No piķējošo bumbvedēju izveides un izmēģināšanas līdz ārvalstu komunistu apmācīšanai spridzināt. No ielu satiksmes regulēšanas līdz politisko pretinieku iznīcināšanai ārzemēs. Turklāt vēl bija gaidāms atbrīvošanas karagājiens uz Varšavu, Budapeštu, Bukaresti, Berlīni, Vīni, Parīzi, Madridi. Tika plānots pievienot Padomju Savienībai miljoniem kvadrātkilometru jaunu teritoriju, lielu un mazu Eiropas valstu sovjetizācija, daudzmiljonu masu atbrīvošana no nevēlamiem elementiem. Pienākumu bija pārāk daudz, tāpēc NKVD vajadzēja sadalīt divās daļās.

Jaunais NKVD saglabāja daudzas iepriekšējās struktūras, kas galvenokārt bija orientētas uz uzdevumu veikšanu valsts iekšienē: miliciju, robežsardzes karaspēku, GULAG, svarīgāko ražošanas un transporta objektu celtniecību utt., utt.

Savukārt NKGB bija uzticēta būtiskākā loma gaidāmajā karā, kas tika plānots "uz naidnieka zemes". NKGB funkcijās ietilpa: izlūkošana ārvalstīs, cilvēku daudzmiljonu masu kontrole karadarbības rajonos un "atbrīvotajās teritorijās", nevēlamo personu un veselu sabiedrības slāņu izolācija un iznīcināšana Padomju Savienībai jaunpievienotajās teritorijās. NKGB bija uzticēts apsargāt padomju vadoņus, gan civilpersonas, gan militārpersonas, un pie reizes — kontrolēt viņu priekšzīmīgo uzvedību.

Līdz 1941. gada sākumam Ivans Serovs jau bija paspējis sevi apliecināt visā asiņainajā godībā. Viņam bija īsa, bet bagāta pieredze "naidnieka zemes" attīrīšanā no nevēlamiem sabiedrības slāņiem un šķirām un "atbrīvoto zemju" pārvēršanā par padomju republikām. Viņš bija paspējis uz- trenēties nošaušanās. Serova raksturojumā ierakstīti vārdi, kurus apskaustu jebkurš. Cik atceramies, Zukova raksturojumā ierakstīts: stingrs partijas biedrs. Serovam labāk: nelokāms partijas biedrs.

Serova nopelni un pieredze tika novērtēti kā pienākas — 1941. gada 25. februārī viņu iecēla par PSRS (NKGB) valsts drošības narkoma pirmo vietnieku.

Taču Hitlers sajauca visas kārtis. Hitlers uzbruka pirmais un izjauca grandiozos Eiropas atbrīvošanas plānus. Jaunu zemju pievienošana un to sovjetizācija rika atlikta uz labākiem laikiem. Aizsardzības karā uz savas zemes divi čekistu resori nebija vajadzīgi. Pirmajās kara dienās bija par strukturālām izmaiņām svarīgākas rūpes, taču jau 1941. gada 20. jūlijā NKVD un NKGB atkal tika sakausēti vienotā NKVD.

Ivans Serovs tika iecelts par iekšlietu narkoma vietnieku, r. i., par Lavrcntija Berijas vietnieku. Šajā amatā viņš kalpoja līdz kara beigām un pēc tam.

5

Karš no jauna saveda kopā Zukovu un Serovu.

1941. gada 11. oktobri Zukovs tika iecelts par Rietumu frontes komandieri. 13. oktobri Zukovam palīgos norīkoja Serovu. Zukovs un Serovs darbojās roku rokā. Vaņas Serova brašie tēva dēli ieņēma pozīcijas Sarkanās armijas kaujas vienību aizmugurē un uzmundrināja tās ar ložmetēju uguni pakausī, palielinot noturību aizsardzībā un neatlaidību pretuzbrukumos.

Nākamā Zukova un Serova tikšanās notiek kara beigās. Zukovs — 1. Baltkrievijas frontes komandieris. Ģenerālpulkvedis Serovs — NKVD pilnvarotais 1. Baltkrievijas frontē. Vienlaikus Serovs joprojām ir biedra Berijas vietnieks. Turklāt Serovs ir PSRS NKVD padomnieks Polijas Sabiedriskās drošības ministrijā. Viņš nodod poļu biedriem savu nenovērtējamo pieredzi šaušanā pakausī.

Deviņdesmito gadu sākumā pēc Polijas atbrīvošanas no komunisma cilvēkiem sāka atdot to, kas viņiem atņemts. Kāda paveca sieviete saņēma savu savrupmāju, kas bija konfiscēta NKVD vajadzībām 1944. gadā. Šajā savrupmājā bija dzīvojis Serovs. Pēc tam tur mitinājušies citi biedri, visu pamatīgi salaužot un piemēslojot. Pagrabus piestūķēja ar dažādām grabažām. To visu saimniecei vajadzēja attīrīt, gluži kā arheologam novācot atlūzas un attīrot kultūrslāņus. Viņa iztīrīja savu pagrabu un atklāja… mazu privāto cietumu ar restēm, aizšaujamām bultām, smagām tērauda durvīm un visu pārējo, kas pienākas cietumam. Uz sienām, kā pieņemts visos cietumos pasaulē, ieslodzīto skrāpētie uzraksti. Šos uzrakstus pētīja Polijas prokuratūra, žurnālisti un vēsturnieki. Tika noskaidrots: cietums šeit bijis laikā, kad savrupmājā dzīvoja Polijas atbrīvotājs biedrs Serovs. Polijā cietumu vienmēr bijis gana. Papildus tam, kas jau uzcelts agrākos laikos, hitlerieši Otrā pasaules kara laikā Polijā uzbūvēja pietiekami daudz koncentrācijas nometņu. Visa šī saimniecība nonāca NKVD un vietējo biedru kontrolē. Varētu šķist, ka visiem vajadzētu pietikt. Kāpēc jāierīko vēl viens pavisam mazītiņš cietums? Atklājās, ka tas bija, tā sakot, biedra Serova privātais cietums. Noguris darbā no nošaušanām un spīdzināšanām, viņš atgriezās savā omulīgajā mājoklī un guva gara un miesas at- veldzi moku kambarī, taču nevis dienestam piederošā, bet savā, pašmāju.

Kā lai netic ģenētiskās pārmantojamības teorijām? Cietumsarga dēls Vaņa Serovs ir acīm redzami mantojis tēva gēnus.

Lūk, vēl šis tas par Zukova labāko draugu: "Saistīts ar poļu virsnieku apšaušanām Kātiņā un "naidīgo elementu" masveida deportācijām no Rietumukrainas… No 1945. gada janvāra līdz jūnijam Serovs bija 1. Baltkrievijas frontes komandiera vietnieks un NKVD pilnvarotais frontē, l'laši praktizēja ķīlnieku sodīšanu ar nāvi… Uzturoties Vācijā, salaupīja milzīgu daudzumu vērtslietu, kuras veseliem vagoniem sūtīja uz Maskavu." (K. A. Zaļeskis. Impērija Staļina. Biograftieskij enciklopedičeskij slovarj. Maskava: Veče, 2000, 411. lpp.) Starp citu, ķīlnieku sagrābšana ir aizliegta ar 1907. gada Hāgas konvenciju, bet Starptautiskais Kara tribunāls Nirn- bergā atzina ķīlnieku sagrābšanu par smagāko kara noziegumu. 1. Ukrainas fronti komandēja gandrīz svētais Georgijs, bet viņa vietnieks un labākais draugs gan neizcēlās ar īpašu svētumu.

Karavadonim Serovam krūtis ir klātas ordeņiem. Neesmu vienaldzīgs pret ordeņiem, kaislīgi kolekcionēju gan ordeņus, gan ziņas par to, kad, kuru, par ko un ar ko apbalvoja. Savas karjeras ziedu laikos armijas ģenerālim Serovam bez Padomju Savienības varoņa "Zelta zvaigznes" bija seši Ļeņina ordeņi, četri Sarkanā Karoga ordeņi, 1. pakāpes Suvorova ordenis, divi 1. pakāpes Kutuzova ordeņi un poļu Virtuti Militāri 4. pakāpes ordenis. Lai nebūtu jāstāsta par visiem pie karavadoņa Serova krūtīm piespraustajiem ordeņiem pēc kārtas, atzīmēsim tikai diapazona robežas. Mēs atceramies, par ko saņemts pirmais ordenis — par poļu virsnieku apšaušanu. Pēdējo ordeni — 1. pakāpes "Kutuzovu" — Serovs saņēma 1956. gada 18. decembrī par to, ka slīcināja asinīs tautas revolūciju Ungārijā. Visi pārējie ordeņi — šī diapazona robežās.

Serovs viegli uzlasīja ordeņus, taču tikpat vieglitic atbira no viņa. Ar 1. pakāpes Suvorova ordeni Serovu apbalvoja 1944. gadā par Kaukāza tautu izvešanu. 1959. gadā akciju atzina par nelikumīgu, ordeni lika atdot. 1963. gadā Hruščovs pazemināja Serovu dienesta pakāpē no armijas ģenerāļa līdz ģenerālmajoram. No četrām ģenerāļa zvaigznēm palika tikai viena. Turklāt Hruščovs atņēma Scrovam Padomju Savienības Varoņa nosaukumu un vienu Ļeņina ordeni. 1995. gadā ar Polijas Republikas prezidenta L. Valensas dekrētu Serovam atņēma Polijas ordeni.

Taču interesanti palūkoties, kurš un par ko piešķīris Serovam Padomju Savienības Varoņa "Zelta zvaigzni", kuru galu galā atzina par nelikumīgi piešķirtu. NKVD augstākajos ešelonos Padomju Savienības varonis bija vienīgi Serovs. Lavrentijs Pavlovičs Berija, neraugoties uz visiem viņa asiņainajiem nopelniem, nebija Padomju Savienības varonis.

Padomju Savienības Varoņa titulu ar "Zelta zvaigzni" un Ļeņina ordeni savam uzticamajam draugam Serovam sarūpēja Zukovs. Ordeņu piešķiršanas sistēma bija visai vienkārša. Frontes štāba apbalvošanas nodaļa izveidoja sarakstu ar tiem, kas izcēlušies: Ivanovs, Pctrovs, Serovs ir pelnījuši tādus un tādus apbalvojumus. Sarakstu parakstīja frontes komandieris un Kara padomes loceklis. Mūsu gadījumā — Padomju Savienības maršals Zukovs un ģenerālleitnants Tcļegins. Sarakstu nosūtīja uz Maskavu. No Maskavas pienāca rīkojums par dienesta pakāpju un apbalvojumu piešķiršanu. Zukovs parakstīja par 28 panfiloviešu izvirzīšanu, un viņi kļuva par varoņiem. Parakstīja par Serovu, — un šaujam gaisā šampanieti! Tu man, es — tev!

Padomju Savienības Varoņa nosaukums Serovam rika piešķirts 1945. gada 29. maijā. Tas bija negaidīti un neizprotami. Čekisti augstākajos vadošajos amatos varēja izcelties tikai cilvēku masveida iznīcināšanā, nekādu citu varonību viņi nevarēja paveikt vienkārši sava amata dēļ. Lubjankā nebija iespēju paveikt varoņdarbus. Taču par cilvēku masveida iznīcināšanu Padomju Savienības Varoņa nosaukumu nebija saņēmis ne Jagoda, ne Berija, ne "diloņslimais Bclcebuls" Koļa Ježovs. Tūlīt karaspēkā, NKVD un SMĒRS struktūrās izplatījās baumas, ka Serovs nepelnīti saņēmis Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, ka to izdarījis Zukovs, lai pietuvinātu sev Serovu. Baumas bija ilgstošas un nepārejošas. Ģenerālleitnants Aleksandrs Anatoļjcvičs Vadiss, kurš līdz 1945. gada 27. jūnijam ieņēma Vācijā dislocētās padomju okupācijas karaspēka grupas SMĒRS Pretizlūkošanas pārvaldes priekšnieka amatu, par šo noskaņojumu ziņoja Maskavai. Ģenerālleitnants bargi samaksāja par šādiem ziņojumiem. Zukovs un Serovs atriebās viņam pilnā apmērā. Bet ģenerālis Vadiss bija ziņojis tikai to, par ko runāja visi.

6

Cīnītājs par komunismu un absolūto cilvēku vienlīdzību, Padomju Savienības Varonis ģenerālpulkvedis Ivans Serovs Vācijā bija Žukova vietnieks.

Žukova amata oficiālais nosaukums — Vācijā izvietotās Padomju okupācijas karaspēka grupas virspavēlnieks un Padomju okupētās Vācijas zonas pārvaldes Padomju militārās administrācijas virspriekšnieks (Maršali Sovetskoijo Sojuza. Maskava: 1996, 36. Ipp.).

Serova amats bija — virspavēlnieka vietnieks civilās administrācijas jautājumos.

Padomju okupācijas zona Vācijā bija sadalīta MVD sektoros. MVD sektoru Berlīnē komandēja 1907. gadā dzimušais ģenerālmajors Aleksejs Matvejevičs Sidņevs. 1947. gadā viņu pārcēla no Vācijas uz Tatārijas APSR pildīt valsts drošības ministra amatu. 1948. gadā viņš tika arestēts. 1948. gada 6. februāra pratināšanas protokols izceļ dienas gaismā to, kas notika Austrumvācijā, kuru pārvaldīja Zukovs un Serovs. Protokols publicēts žurnālā Vojennije arhivi Rossiji (1993, Nr. 1,97. Ipp.).

Citēju fragmentus no protokola.

"SIDŅEVS: Padomju armijas daļas, kas ieņēma Berlīni, sagrāba lielu daudzumu trofeju. Dažādās pilsētas daļās nepārtraukti tika atklātas zeltlietu, sudraba, briljantu un citu vērtību glabātavas. Vienlaikus tika uzietas vairākas milzīgas glabātavas, kurās atradās dārgas kažokādas, kažoki, dažādu veidu audumi, labākā veļa un daudz citu mantu. Par tādām lietām kā galda piederumi un servīze es vairs nerunāju, to bija liels daudzums. Dažādas personas izlaupīja šīs vērtslietas 1111 preces. Jāsaka atklāti, ka biju viens no tiem nedaudzajiem vadošajiem darbiniekiem, kuru rokās bija visas iespējas nekavējoties organizēt apsardzi un uzskaiti visām vērtslietām, ko padomju karaspēks sagrāba Vācijas teritorijā. Tomēr es neveicu nekādus pasākumus, lai novērstu izlaupīšanu, un šajā ziņā uzskatu sevi par vainīgu… Jāteic, sūtot uz savu dzīvokli Ļcņingradā šo nelikumīgi iegūto mantību, es, protams, bija paķēris mazliet par daudz.

IZMEKLĒTĀJS: Kratīšanā jūsu dzīvoklī Ļcņingradā atrasts aptuveni simts zelta un platīna izstrādājumu, tūkstoš metru vilnas un zīda auduma. Apmēram 50 dārgu paklāju, liels daudzums kristāla, porcelāna un citu labumu. Tas, jūsuprāt, ir "mazliet par daudz"?… Jums rāda fotoattēlus ar jūsu dzīvoklī kratīšanā konfiscētiem pieciem ārkārtīgi vērtīgiem, unikāliem XVII un XVIII gadsimta flāmu un franču meistaru gobelēniem. Kur jūs nozagāt šos gobelēnus?

SIDŅKVS: Gobelēni tika atrasti vācu Reihsbankas pagrabos, kur tos kara laikā glabāšanā bija nodevuši kaut kādi vācu bagātnieki. Ieraudzījis tos, es pavēlēju komandantam Aksenovam nosūtīt tos uz manu Ļeņingradas dzīvokli.

IZMEKLĒTĀJS: Bet šiem gobelēniem vieta ir tikai muzejā. Kāpēc jums tos savajadzējās?

SIDŅEVS: Atklāti sakot, es pat neiedomājos par to, ka zogu. Patrāpījās šie gobelēni man pa rokai, 1111 es tos paņēmu… Ņēmu sev visvērtīgāko, ber, ko vēl esmu piesavinājies, tagad neatceros.

IZMEKLĒTĀJS: Mēs jums atgādināsim. Kur jūs ņēmāt dāmu somiņu, kas gatavota 110 tīra zelta?

SIDŅEVS: Precīzi neatceros, kur es paķēru to somiņu. Domāju, ka cs vai mana sieva to paņēmām Reihsbankas pagrabā.

IZMEKLĒTĀJS: Bet kur jūs "paķērāt" trīs zelta aproces ar briljantiem?… Kur nozagāt 15 zelta pulksteņu, 42 zelta piekariņus, kaklarotas, piespraudes, auskarus, ķēdītes, 15 zelta gredzenu un citas zeltlietas, kas konfiscētas kratīšanā jūsu dzīvoklī?

SIDŅEVS: Gan zelta aproces, gan visas pārējās vērtslietas es nozagu vācu glabātavās.

IZMEKLĒTĀJS: Sešsimt sudraba karošu, dakšiņu un citu galda piederumu jūs arī nozagāt?

SIDŅEVS: Jā, nozagu.

IZMEKLĒTĀJS: Varētu domāt, ka pie jums nākuši simtiem ciemiņu. Kāpēc jūs sazagāties tik daudz galda piederumu?

SIDŅEVS: Uz šo jautājumu man ir grūti atbildēt.

IZMEKLĒTĀJS: 32 dārgi kažokādas izstrādājumi, 178 kažokzvēru ādas, 1500 metru augstas kvalitātes vilnas, zīda, samta auduma un citi materiāli, 405 pāri sieviešu zeķu, 78 apavu pāri, 296 apģērba vienības — tā ir tikai daļa jums konfiscēto mantu… Kā jūs kļuvāt par marodieri?

SIDŅEVS: 1944. gadā, būdams 1. Ukrainas frontes SMERŠpārvaldes priekšnieka vietnieks, es Polijas teritorijā satikos ar Serovu, kurš tolaik bija minētās frontes NKVD pilnvarotais. Viņa vadībā es strādāju Polijā, bet pēc tam, kad padomju karaspēks ieņēma Berlīni, Scrovs panāca manu pārcelšanu uz NKVD un iecēla par Berlīnes operatīvā sektora priekšnieku. Šajā darbā Scrovs mani pietuvināja sev, sāku bieži viņu apmeklēt, un kopš tā laika sākās mana krišana grēkā… Diezin vai atradīsies tāds cilvēks, kurš bijis Vācijā un nezinātu, ka Scrovs būtībā ir galvenais izrīkotājs attiecībā uz salaupītā piesavināšanos. Serova lidmašīna regulāri kursēja starp Berlīni un Maskavu, bez pārbaudes uz robežas piegādājot Serovam visādas vērtslietas, kažokādas, paklājus, gleznas. Ar tādu pašu kravu Scrovs uz Maskavu sūtīja vagonus un automašīnas… Ieņemot Berlīni, viena no manām operatīvajām grupām Rcihsbankā uzgāja vairāk nekā 40 miljonu vācu marku. Apmēram tikpat daudz vācu marku mēs konfiscējām citās glabātavās Mitcs rajonā (Berlīne). Visa šī nauda tika pārvesta uz pagrabu ēkā, kurā izvietots Berlīnes operatīvais MVD sektors…

IZMEKLĒTĀJS: Cik kopumā tur bija naudas?

SIDŅEVS: Pagrabos bija aptuveni 100 maisu, kuros kopumā bija vairāk nekā 80 miljonu marku… Tik lielas naudas glabāšana, protams, bija nelikumīga, taču tas darīts pēc Serova norādījuma… Serovs ik gada ceturksni visiem operatīvo sektoru priekšniekiem piešķīra tā saukto beznorē- ķina summu… Tādā veidā katrs operatīvo sektoru priekšnieks saņēma no mana pagraba pa dažiem miljoniem reihsmarku.

IZMEKLĒTĀJS: Vai jums zināms, kur tagad atrodas visi vācu marku izlietošanas pieraksti?

SIDŅEVS: …Pēc Serova rīkojuma, mapes ar atskaites materiāliem par vācu marku izlietošanu, kas savākti no visiem sektoriem, tostarp pieraksti par manis izsniegto naudu, tika sadedzināti…

IZMEKLĒTĀJS: Bet kur jūs likāt atskaites par konfiscēto zeltu un citām vērtslietām, kas atradās pie jums?

SIDŅEVS: Šīs atskaites, tāpat kā atskaites par vācu markām, tika nodotas Serova struktūrai un tur sadedzinātas…

IZMEKLĒTĀJS: Neizvairieties ar vispārīgām frāzēm, bet runājiet, kas jums zināms par zelta izlaupīšanu, ko veicis Serovs?…

SIDŅEVS: Ierodoties pie Serova ar ziņojumu par konfiscētajām vērtslietām, es nesu viņam apskatei visdārgākos zelta izstrādājumu un briljantu paraugus. Serovs tādos gadījumos ilgi grozīja dārglietas rokās, tīksminājās par tām. Bet pēc tam daļu atstāja pie sevis… Bežanovs, cik man zināms, strādājot par MVD operatīvā sektora priekšnieku Tīringenē, dzīvoja kā muižnieks, saveda savā mājā milzīgu daudzumu Tīringenes bagātniekiem piederošo vērtslietu, iedarbināja kādam ievērojamam esesietim piederošo alus darītavu un guva ienākumus no šī uzņēmuma. Kļepovs, tāpat kā Bežanovs, organizēja sev Vācijā muižkunga cienīgu dzīvi… Serovs kaut kur sadabūja vācu tehniķi, kurš speciāli izstrādāja radiolas konstrukciju un uzrasēja maketus, bet Serovs pats tos koriģēja. Kokmateriālus ra- diolu taisīšanai noplēsa no sienām Hitlera kabinetā impērijas kancelejas ēkā… Vienu radiolu Serovs uzdāvināja Zukovam… Serovs pret mani izturējās aizbildnieciski. Baudīju viņa labvēlību, jo biju enerģisks darbinieks…

Serovs daudz laika pavadīja kopā ar maršalu Žukovu, ar kuru bija cieši saistīts. Abi viņi bija vienādi sasmērējušies un piesedza viens otru…"

7

Es izrakstīju pavisam nedaudz no apjomīgā protokola. Papildus jāpiebilst, ka tajos laikos vidējās klases vieglais automobilis Vācijā maksāja tūkstoš marku. Tuvojoties kara beigām, Vācijas bruņojuma ministrs mēnesī saņēma sešus tūkstošus marku. No Serova sagrābtajiem 80 miljoniem marku pēc gada bija palikuši tikai trīs miljoni, taču arī šie pārpalikušie miljoni tika atdoti Serovam. Ak, šīs tīrās čekista rokas! Vēl kāds sīkums: ģeniālā Zukova labākais draugs Vaņa Serovs dzīvoja Gcbclsa rezidencē.

Informāciju par Serova un viņa padoto sliktajiem paradumiem neviens nekad nav noliedzis.

Staļins redzēja, ka kara gaitā armijas ģenerāļi un NKVD ģenerāļi satuvinās, atrod kopīgu valodu. Šī savienība varēja apdraudēt Staļina dzīvību. Viņš to saprata. Tāpēc nošķīra un valdīja. Kara laikā Staļins vēlreiz sadalīja NKVD daļās. Staļins nošķīra no NKVD militāro pretizlūkošanu SMERŠ un pakļāva to sev personīgi. Pēc tam Staļins paralēli NKVD (MVD) atjaunoja MGB. MGBpriekšgalā viņš iecēla ģenerālpulkvedi Viktoru Scm- jonoviču Abakumovu. Atlika vien sarīdīt MVD (Berija, Serovs) ar MGB (Abakumovs).

Un Staļins centās sarīdīt.

Abakumova cilvēki ierosināja lietas pret armijas ģenerāļiem un maršaliem un MVD ģenerāļiem. Viņu vērīgo acu uzmanības lokā nonāca Zukova, Betijas, Serova, Teļegina, Sidņeva, Krjukova un daudzu citu darbi un nodarījumi. Taču Berija un Serovs mācēja izlocīties. Viņi paspēja dot triecienu pirmie. Berija un Serovs paziņoja Staļinam ko tādu, ka visas pret viņiem sniegtās liecības palika guļam arhīvos. Zelta, briljantu, marku miljonu zādzība — tie visi ir sīkumi. Serovs palika brīvībā, bet MGB vadonis ģenerālpulkvedis Abakumovs, kurš bija Serovam un Zukovam ra- eies apakšā, 1951. gada 4. jūlijā tika atbrīvots no visiem amatiem. Viņš nedēļu sabija bez darba, zīlējot, kādā amatā viņu iecels… un 12. jūlijā tika apcietināts. Nu jau Berijas un Serova cilvēki veica kratīšanu un pratināšanu. Nu jau Abakumovam un viņa cilvēkiem bija jāatbild. Izmeklētāji un aizdomās turamie tagad bija mainītās lomās, taču pratināšanas protokolu saturs nebija mainījies. Pie Abakumova arī atrada gan zeltu, gan briljantus, gan gleznas, gan gobelēnus… Skaidra lieta, ka ne jau par zeltu un briljantiem viņu apcietināja. Bija krietni vien nopietnāki iemesli.

Tomēr bija arī viss šis: aproces, gredzeni, auskari, piekariņi… Visvairāk Abakumovam konfiscēto salaupīto vērtslietu uzskaitījumā mani pārsteidza čemodāns ar bikšturiem. Anatolijs Kuzņccovs sava satriecošajā grāmatā liabijjar stāsta par 1939. gadu. "Bija noticis brīnumjaukais karš ar Poliju. Hitlers no rietumiem, mēs no austrumiem — un Polijas nav. Protams, acu apmānam mēs to nosaucām par "Rietumukrainas un Baltkrievijas atbrīvošanu" un izkarinājām plakātus, uz kuriem kāds noskran- dis lauķis apskāvis vīrišķīgu sarkanarmieti atbrīvotāju. Tā taču pieņemts. Tas, kurš uzbrūk, vienmēr ir atbrīvotājs no kaut kā.

Zorika Gorohovska tētis tika mobilizēts, bija karojis šajā karā un reiz dzērumā pastāstīja, kā viņi tur īstenībā sagaidīti. Vispirms viņi tur, sākot 110 visaugstākā komandiera un beidzot ar vispēdīgo suni, metās virsū audumu un apavu veikaliem un piestūķēja pilnus maisus 1111 čemodānus. Ak dievs, ko tik mūsu brašie kareivji nesaveda no Polijas! Kāds poļi traks atveda čemodānu ar lakādas kurpēm, taču tās pēc pirmajiem soliem pēkšņi sāka jukt. Izrādījās, ka viņš sagrābies nelaiķiem domātus dekoratīvos apavus, kas tikai sadiegti. Bet Zoras tētis atveda pat kaudzi ar velosipēdu zvaniņiem. Mēs skraidelējām ar tiem, dzindzinājām un uzjautrinājāmies:

— Polijai beigas!

Buržuju Lietuvai, Latvijai, Igaunijai bija beigas. Rumānijai ņēmām unatņēmām Besarābiju. Ir labi stipram būt."

Mūsu atbrīvotāji grāba, ko kurš spēja. Ja cilvēkam ir divritenis, tad tam ir zvaniņš. Ja divriteņa nav, zvaniņš nav vajadzīgs. Ja divritenis ir, no atbrīvošanas karagājiena var atvest vienu rezerves zvaniņu. Bet kāpēc jāstiepj kaudze zvaniņu?

Mūsu ģeniālajiem karavadoņiem un gudrajiem slepenās frontes vadoņiem bija tādi paši paradumi: grāb, ko vien ieraugi! Varenajam MGB šefam ģenerālpulkvedim Abakumovam starp kristāla un porcelāna lietām, starp mirdzošiem zelta stieņiem un dārgakmeņiem, starp zelta un sudraba trauku grēdām atrada čemodānu ar vācu bikšturiem. Kādam nolūkam viņam to tik daudz? Viņš taču neies tirgot? Kāpēc lai viņam vajadzētu tirgot, ja viņam ir neierobežota piekļuve naudai?

Lūk, ģenerālleitnants Krjukovs. Tuvākais Zukova draugs. Neskaitot briljantus, zeltu, rubīnus un safīrus, kratīšanas laikā pie viņa atrasti 78 logu aizbīdņi, 16 durvju slēdzenes, 44 riteņu riepu pumpji.

Ja baidies, ka pumpis saplīsīs, paņem desmit rezervei. Kāpēc 44?

Luk, Zukova mīlulis, ģenerālleitnants Leonīds Fjodorovičs Miņuks. Ieņemamais amats — Zukova ģenerāladjutants, pēcāk — maršala Zukova īpašo uzdevumu ģenerālis. Neskaitot sudrabu un zeltu, uzvalkus un šķīvjus, marmora skulptūras un statuetes, paklājus un gleznas, gobelēnus un citas vērtslietas, apcietināšanas laikā viņam konfiscēja 92 riepu pumpjus.

Viņi visi — Zukovs, Serovs, Bcrija, Sidņevs, Tcļcgins, Miņuks, Aba- kumovs, Krjukovs — ieradās Eiropā ar atbrīvošanas karogu. Viss, ko viņi pastrādāja, tika skaisti nosaukts par "Sarkanās armijas atbrīvošanas misiju".

Šis marodierisms un zagšana lepni zēla un plauka virs pieveiktā Rcilis- tāga plīvojošā Uzvaras karoga paēnā.

Viņi visi sevi sauca par komunistiem. Viņi nogalināja desmitiem miljonu cilvēku vispārējas vienlīdzības vārdā un tūlīt pat iedarbināja esesiešu alus darītavas un piestūķēja kabatas ar miljoniem. Viņi atsvabināja pasauli no Hitlera, Gebelsa un Gēringa un tūlīt pat ievācās atsvabinātajās rezidencēs. Viņi atbrīvoja pasauli no brūnā mēra, no hitleriešu koncentrācijas nometnēm, taču šīs koncentrācijas nometnes nepalika tukšas, tās tūlīt tika iekļautas GULA (i sistēmā. Viņi visi stāstīja, ka drīz pienāks laiks, kad uz zemes būs uzvarējis komunisms un katrs strādās pēc spējām, bet saņems pēc vajadzībām. Cik kuram vajag, tik viņš sev paņems.

Diža ideja! Bet ka lai apmierina viena paša Serova vai viena paša Miņuka vajadzības?

Mums saka: ak, ja Hruščova vietā 1957. gadā pie varas būtu nācis Zu- kovs! Bet mēs pajautāsim: kas notiktu ar valsti, ja patiešām pie varas nāktu Zukovs?

Atbildēt uz šo jautājumu ir viegli: Zukovs dotu varu savam labajam draugam Serovam un tādiem kā viņš. Šie biedri savu piļu un savrupmāju pagrabos iekārtotu mazus, ērtus privātos cietumus un spīdzināšanas kameras. Un vēl viņi izlaupītu valsti jau krietni pirms stagnācijas un perc- stroikas.

21. NODAĻA

KĀPĒC ŽUKOVS NESPĒJA IEVIEST KĀRTĪBU VĀCIJĀ

No Zukova man tika atsūtīts kronis, kas, spriežot pēc visām pazīmēm, bija piederējis Vācijas ķeizara laulātajai draudzenei. No šī kroņa tika noņemts zelts, lai apzeltītu steku, kuru Zukovs gribēja pasniegt savai meitai dzimšanas dienā.

Ģenerālmajors A. M. Sidņevs Liecība pratināšanā 1948. gada 6. februāri

1

Karš beidzās, steidzami vajadzēja pamatīgi samazināt Sarkano armiju. Armija bija ārkārtīgi milzīga: desmit frontes Eiropā un trīs frontes Tālajos Austrumos. Katras frontes sastāvā — no piecām līdz 12 armijām. 1945. gada vasarā Staļinam bija 101 armija: piecas triecienarmijas, sešas gvardes tanku armijas, 18 gaisa armijas, 11 gvardes visu ieroču šķiru armijas un 61 visu ieroču šķiru armija. Neskaitot frontes un armijas, divi desmiti kara apgabalu, četras flotes, dažas flotiles, simtiem karaskolu, rezerves vienību un mācību centru, NKV1) spēki utt., utt. Skaidrs, ka tik daudz nevienam nav vajadzīgs. Tik lielu daudzumu nevarētu pabarot neviena valsts. Tāpēc atvaļināja simtiem tūkstošu virsnieku, miljoniem seržantu un karavīru. Vienlaikus izformēja tūkstošiem pulku, simtiem brigāžu un divīziju, desmitiem korpusu un armiju, visas frontes. Turklāt bijušie armiju komandieri kļuva par korpusu komandieriem, korpusu komandieri pārņēma divīzijas, bet divīziju komandieri — brigādes un pat pulkus. Bijušie pulku komandieri pārtapa bataljonu komandieros, taču gadījās, ka viņus pavisam atvaļināja no dienesta. Iestāties akadēmijā bija gandrīz neiespējami. Kara akadēmijas uzņēma galvenokārt tikai Padomju Savienības Varoņus, un arī tos — ne visus. Bija pat tāds apzīmējums — "zelta iesaukums". Virsnieku, ģenerāļu, admirāļu un maršalu pēc kara bija tik daudz, un viņi bija gados tik jauni, ka dienesta izaugsmes perspektīvu armijā gandrīz nebija. Dienesta pakāpes visiem pazemināja, un visi zināja: uz paaugstinājumu līdz pašai pensijai var ncccrēt, par bijušajiem augstumiem labāk nesapņot.

Skaidrs, ka visi bija aizvainoti.

2

Samazināšanas vilnis skāra arī visaugstāko ešelonu. 1945. gada vasarā Padomju Savienībā bija viens ģenerālisimuss un divpadsmit Padomju Savienības maršali. Kara laikā maršali komandēja frontes. Karš beidzies. Kur lai liek maršalus?

Padomju Savienības maršals Lavrentijs Pavlovičs Berija armijā nekādus pienākumus nepildīja. Viņš bija no citas jomas.

Budjonnijs neieņēma armijā nevienu amatu sava cienījamā vecuma dēļ.

Atliek desmit maršalu, bet Staļinam Maskavā vajadzīgs tikai viens. Viņam vajadzīgs domājošs maršals. Saprotams, ka viņa izvēle krīt uz Vasiļevski. Vasiļevskis ir vistalantīgākais no padomju karavadoņiem. Protams, pēc Staļina. Vasiļevskim ir fenomenāla atmiņa. Vasiļcvskim ir neiedragājama loģika. Vasiļevskis bija Staļina galvenais padomnieks kara jautājumos visu kara laiku. Vasiļevskis ir ģeniālu ideju ģenerators.

Žukovs neder Staļina galvenā kara padomnieka amatam. Jau sen ievērota viņa garīgā darba nespēja. Jau 1930. gada novembrī K. K. Rokosov- skis ierakstīja Žukova atestācijā iznīcinošos vārdus: "Štāba un pasniedzēja darbam nevar tikt norīkots — organiski to ienīst." (VIZ, 1990, Nr. 5,22. Ipp.) Štābs ir smadzenes. Pulks bez štāba ir dumjš pulks. Un divīzija tāpat. Arī korpuss. Un armija. Un fronte. Štābā saplūst visas ziņas par pašu karaspēku, kaimiņiem un augstākām instancēm, par pretinieku, par apgādi ar visu dzīvošanai un karam vajadzīgo, par apvidu, par laika apstākļiem un daudzām citām lietām. Štābos šī informācija tiek analizēta un pēc situācijas novērtēšanas pieņemts lēmums. Ja komandiera raksturojumā sacīts, ka viņš ienīst štāba un pasniedzēja darbu, tad ar to ir pateikts: viņš nav pieradis un nav spējīgs domāt. Komandieris, kurš ienīst darbu štābā, ir līdzīgs šahistam, kuram patīk bīdīt figūras, bet — bez apdomāšanas. Līdzīgs izmeklētājam, kurš nemāk salīdzināt faktus un izkārtot pierādījumus loģiskā secībā, taču ir atsaucīgs izsist zobus un salauzt ribas. Līdzīgs ķirurgam, kurš ar labpatiku izgriež jebkurus orgānus pacienta vēderā, neiedziļinoties, vai tas ir nepieciešams. Līdzīgs bargam atomelektrostacijas direktoram, kurš uz visiem bļauj un visiem draud, bet neko nesaprot sarežģītajās shēmās un formulās.

Par to, ka Zukovs nekad nav bijis un nebūtu varējis būt Staļina kara padomnieks, liecina kaut vai šāds fakts: "Žukova teorētiskais mantojums" nepastāv. Armijas dienesta 43 gadu laikā "ievērojamākais kara domātājs" neuzrakstīja nevienu rindiņu, ko varētu ierindot teorētisko pētījumu kategorijā.

No 43 armijas dienesta gadiem viņa summārā pieredze štābu darbā — pusgads. Zukovs bija Ģenerālštāba priekšnieks no 1941. gada janvāra. Viņa virsvadībā notika gatavošanās karam. Žukova darbība šajā postenī atnesa mūsu tautai visšausmīgāko sakāvi un vislielāko upuru skaitu pasaules vēsturē. Pilnīgi saprotams, ka šāda mēroga teorētiķis Staļinam Maskavā nav vajadzīgs.

Staļins izvēlējās sev palīgos Vasiļevski. Pareiza izvēle. Atlika iekārtot pārējos deviņus maršalus. Taču Maskavā ar iekārtošanos darbā ir grūtības.

[1]

Staļinam bija tikai viens vienīgs risinājums — aizsūtīt deviņus maršalus komandēt Padomju Savienības kara apgabalus un iekarotās Eiropas valstis.

Rokosovski Staļins nosūtīja uz Poliju.

Vorošilovu — uz Ungāriju.

Tolbuhinu — uz Bulgāriju. Pēc tam Tolbuhins komandēja Aizkau- kāza kara apgabalu.

Koņevu — uz Austriju. Pēc tam Koņevs, pabijis dažādos amatos, komandēja Piekarpatu kara apgabalu.

Govorovu — uz Ļeņingradas kara apgabalu.

Timošenko komandēja secīgi — Baranoviču, Baltkrievijas, Dienvid- urālu un vēlreiz Baranoviču apgabalu teju līdz 1960. gadam.

Mereckovs secīgi komandēja Primorskas, Maskavas, Belomorskas un Ziemeļu kara apgabalu.

Maļinovskis — Aizbaikāla, pēc tam Tālo Austrumu apgabalu.

Žukovu Staļins iecēla vissvarīgākajā iekarotajā valstī — Vācijā: ievies kārtību!

Žukovs — kā vienmēr — netika galā ar pienākumu izpildi. Vajadzēja pārtraukt nejēdzības karaspēkā, bet Žukovs nemācēja. Problēmas pamatā bija tas, ka padomju karavīrs atbrīvotājs Vācijā uzskatīja par savām tiesībām un pienākumu darīt visu, kas iepatīkas, atkārtojot "es atriebjos".

Mūsu karavīri patiešām atriebās vāciešiem par visu, ko tic bija sadarījuši Padomju Savienībā. Padomju karavīru uzvedība Vācijā pēc kara — tā ir taisnīgo dusmu izgāšana. Taču neaizmirsīsim nianses. 1945. gadā Sarkanās armijas karavīri un virsnieki Berlīnē un citās Vācijas pilsētās uzvedās tā, kā bija uzvedušies 1939. gadā Ļvovā, 1940. gadā — Rīgā, Viļņā, Tallinā, Kauiiā. Mūsu atbrīvotāji Polijā laupīja, slepkavoja, izvaroja. Sarkanās armijas piesegā mūsu kompetentās struktūras karoja ar mērķi iznīcināt visdrosmīgākos, vistalantīgākos, visstiprākos un prātīgākos cilvēkus okupētajās valstīs. Kam un par ko atriebās "atbrīvotajā" Polijā 1939. gadā? 1940. gadā izlaupīšanai 1111 nacionālajai iznīcināšanai tika pakļauta Igaunija, Lietuva, Latvija, Bukovina, Besarābija. Okupētajās teritorijās mūsējie uzvedās tieši tikpat slikti, cik to darīja hitlerieši. U11, ja jau hitlerieši pēc tam pastaigāja pa mūsu zemi, vai nav laiks uzdot jautājumu: kā viņi uzradās? Vai nav laiks atsaukt atmiņā, kas palīdzēja Hitleram tikt pie varas? Vai nav jau laiks atbildēt uz jautājumu: kurš un kāpēc apmācīja vācu tankistus Kazaņā, lidotājus — Ļipeckā, artilēristus un ķīmiķus — Saratovā? Pēc Pirmā pasaules kara sakautajai Vācijai atņēma tiesības uz zemūdens laivām, bumbvedējiem, tankiem, smago artilēriju. Kurš 1111 kāpēc atļāva vācu konstruktoriem projektēt tankus un zemūdenes Ļeņingradā? Kurš ielaida firmas "Junkers" konstruktorus Fiļos [25] ?

Jā, hitlerieši mūsu valsti pastrādāja drausmīgas ļaundarības. Taču, ja Staļins nebūtu palīdzējis Hitleram tikt pie varas, ja viņš nebūtu sagatavojis lieliem iekarojumiem vācu konstruktorus, tankistus un lidotājus, šo iekarojumu nemaz nebūtu un nebūtu ļaundarību mūsu zemē. Ja vācu ķīmiķiem divdesmitā gadsimta 20. un 30. gados nebūtu iespējas veikt eksperimentus padomju slepenajos poligonos Pievolgā, tad, ļoti iespējams, nemaz nebūtu tikuši līdz gāzes kamerām.

Bet varbūt mūsu tauta nav vainīga Otrā pasaules kara izraisīšanā? Iespējams, mūsu tauta vienkārši nezināja, ka komunisti tiecas pēc visas pasaules varas? Iespējams, tauta nezināja, ka Maskavā darbojas Kominterne — visas pasaules revolūcijas štābs? Iespējams, tauta nezināja, ka Staļins gatavo Vāciju karam? Iespējams, nezināja gan.

Taču tieši tas ir tautas noziegums. Tautas pienākums ir zināt, kas pār to valda. Tautas pienākums ir rādīt varai pareizo virzienu un to kontrolēt. Tautas uzdevums ir cīnīties ar valsts varu, ja vara veic noziegumus. Pretējā gadījumā tauta kļūst par nozieguma līdzdalībnieci. Ja tauta ļāvusi komunistiskajiem noziedzniekiem tikt pie varas, tas nozīmē, ka tautai ir jāatbild par visiem viņu noziegumiem.

Vispirms Komunistiskās partijas prātīgajā uzraudzībā mūsu tauta izaudzēja fašistu nezvēru, bet pēc tam atriebjas par to, ka nezvērs mūs sakodis līdz nāvei.

4

Kara noslēguma posmā un tūliņ pēc kara beigām visiem (izņemot vāciešus) Vācijas izlaupīšana patika. Aleksandrs Tvardovskis slavenajā poēmā Vasiļij Tjorkin tīksmi apraksta laupīšanu. Vai atceraties:

Po dorojje na Berļin Vjotsa serijpuh peri»… [26]

Tiesa, Tvardovskim zagšana ir cēla. Vācijā atbrīvotāji ierauga krievu vecmāmuļu un nolemj padalīties ar trofejām:

V putj-dorogu caiņik s kruzkoi Da vedjorko pro zapcts, Da perinku, da podušku, Ņemcu v tjagostj, nam kak raz…

— Ņi k čemu. Kūda, rodnije? A rebjata — nuždi ņet — Volokut iasi stennije I vedut velosipedr

īstenībā gan puiši ne vienmēr stiepa nabadzīgām vecmāmuļām sienas pulksteņus. Šad tad viņi nepiemirsa arī sevi.

Tomēr drīz tika pamanīts, ka marodierisms kaitē Sarkanajai armijai. Marodierismu piecieta un veicināja, kamēr bija karš. Taču karš beidzās, bet zādzības turpinājās. Ne jau velti visā pasaulē armijās marodierus nošauj uz vietas. Pirms tūkstošiem gadu ievērots, ka armija, inficējusies ar marodierismu, nav spējīga karot. Kur parādījušies marodieri, acumirklī vājinās disciplīna. Marodierim komandieris ir traucēklis piekopt iepatikušos nodarbi. Karavīrs marodieris, bez pūlēm ieguvis noteiktas vērtslietas, pēkšņi saprot, ka ar sazagtajiem labumiem var atpirkties no patruļām un sardzēm, no smaga darba, no kaujām, no kara. Kur marodieri, tur acumirklī sākas augstāko uzpirkšana. Pie komandieriem straumītēm vien saplūst vērtslietas, kuras viņi savukārt izmanto, lai uzpirktu tos, kas atrodas vēl augstāk. Tikko vieni sāk atpirkties no smaga un bīstama darba, no kaujām un cīņām, pārējo vidū nekavējoties rūgst neapmierinātība un kurnēšana. Kur uzradušies marodieri, tur neizbēgami un acumirklī parādās barigas— zagto mantu uzpircēji. Bet, kur barigas, tur valda noziedzīgās pasaules ētiskais kodekss. Marodicrisms vienmēr iet roku rokā ar žūpošanu. Kā gan citādi: visapkārt karš, bet marodieris ir atpircies no kaujām un cīņām. Ierocis viņam rokās ir, bet karot nevajag, kas viņam cits atliek? Atliek vien turpināt laupīt, izvarot un žūpot. Bonaparta armija aizgāja bojā nebūt ne ziemas salu vai ugunsgrēku dēļ. Armija metās izlaupīt Maskavu. Neviens nepildīja nekādas pavēles, visi centās pavairāk sagrābties. Disciplīna sabruka momentāni. Starp citu, šī paša iemesla dēļ Bonaparts nekrita gūstā. Franču armijai bēgot no Krievijas, Donas kazaku vienība uzdūrās taisni virsū Bonaparta galvenajai mītnei. Kazaciņi ieraudzīja lielu daudzumu mirdzošu priekšmetu un metās stūķēt tos savos maisos. Pēc tam to visu viņiem atņēma. Pēc tam tas viss nokļuva Vēstures muzejā: gan Bonaparta dakšiņa, gan karote, gan viņa karagājienu saliekamā gulta, gan krūka un bārdas nazis, vienīgi viņš pats bija aizjājis.

Tolaik, 1812. gadā, marodicrismu centās iznīdēt. Marodierismu vajadzēja iznīdēt arī 1945. gada vasarā, jo tas bija sasniedzis vērienu, kāds Eiropā nebija redzēts kopš Romas impērijas sabrukuma laikiem. Kā vardarbības un laupīšanas sekas bija ne tikai padomju karaspēka masveida demoralizēšanās, bet ari Austrumvācijas iedzīvotāju neapmierinātība. Viņi masveidā devās uz ASV, Lielbritānijas un Francijas okupācijas zonām. Austrumvācija kļuva tukša acu priekšā. Nolādētie amerikāņu imperiālisti ieguva lielisku argumentu: ļaudis visā pasaulē, padomju komunisti atklāti paziņojuši par savu tiekšanos pēc visas pasaules kundzības. Skatieties, ļaudis, kas ar jums notiks, kad viņi atnāks!

Aina patiešām nebija priecīga. Sarkanās armijas marodicrisms Vācijā traucēja biedram Staļinam īstenot to, ko viņš bija iecerējis. Bija steigšus jāveic kādi pretpasākumi.

Staļins pavēlēja Žukovam ieviest kārtību. Bet Žukovam pietrūka rakstura stingrības.

5

Vai tiešām Zukovs nebļaustījās? Vai tiešām nešķaidīja siekalas? Vai tiešām nepiecirta kāju, nesita galdā dūri?

Tas viss bija: bļaustījās, siekalas šķaidīja, kājas dipināja, dūres dimdināja. Taču marodierisms turpināja zelt. Zukovs deva pērkondārdošas pavēles, rāva nost uzplečus un dīrāja ģenerāļu uzšuves, tupināja cietumā un šāva nost. Taču situācija neuzlabojās.

Tam par iemeslu bija fakts, ka galvenais Sarkanās armijas marodieris bija Zukovs pats. Viņš zaga gleznas veselām galerijām, mēbeles — ešeloniem, vērtīgas grāmatas — bibliotēkām, brokātu un zīdu — kilometriem, dārgakmeņus — kilogramiem. Es neatsakos no saviem vārdiem: Žukovam bija tēraudeiets raksturs un nelokāma griba. Taču, kad runa bija par naudu, 20. gadsimta diženāko karavadoni pārņēma nepārvarams vājums. Un tikt galā ar to ģeniālais stratēģis nespēja. Viņš rauša tikai sev un nemācēja apstāties.

Senos laikos, jaunībā dienot virsniekos, man bija bataljona komandieris, kurš katrā virsnieku sanāksmē draudēja ieviest kārtību. Savu runu viņš parasti beidza ar bargu brīdinājumu: "Atmetīšu dzeršanu un ķeršos jums klāt!"

Ja komandieris pats dzer, viņš nevar izskaust padoto pļēguroŠanu. Ja komandieris pats palaiž rokas, jo nodarbojas ar iekaustīšanu, tad ar savu rīcību ļauj padotajiem komandieriem darīt to pašu attiecībā pret zemāk- stāvošajiem. Ja komandieris pats zog, viņam nav tiesību padotajiem pārmest zagšanu.

Tieši tā bija ar Žukovu. Viņš izzaga, viņš izlaupīja Vāciju un prasīja, lai izlaupīšana tiek pārtraukta. Taču sākt vajadzēja ar sevi. Vajadzēja rādīt apkārtējiem piemēru: es pats grasos apstāties un pieprasu to pašu no jums.

Tomēr Žukovam apstāšanās neizdevās. Ģēnijs nekādi nevarēja tikt galā ar skopumu, kas viņu bija pārņēmis. Kamēr zaga viņš pats, kareivju marodierismu apturēt bija neiespējami. Un, redz, kāpēc.

Zukovu pieskatīja. Partijas lietās virsu/raugs bija ģenerālleitnants Konstantīns Fjodorovičs Teļegins. Viņa darbs — uzraudzīt padomju kareivju morāli politisko stāju, pirmām kārtām Zukova stāju. Lūk, tieši viņam Zukovs tad teica: zodz, Konstantīn Fjodorovič, cik sirdij tīk, es tavu zagšanu neievērošu, bet tu, draudziņ, piever acis un nepievērs uzmanību arī manai mākslinieciskajai darbībai. Man nav gadījies dzirdēt, kas tieši tika teikts, taču vienošanās rezultāts ir acīm redzams: Teļegins zaga, nepievēršot uzmanību Zukova zagšanai, bet Zukovs zaga, neievērojot Teļcgina zagšanu. Un kontrolieris ar kontrolējamo dzīvoja apbrīnojami draudzīgi. Teļegins zaga ne tikai sev, bet arī saviem Maskavas priekšniekiem, lai ziņojumi par zagšanu neietu tālāk par viņu kabinetiem. Pie ģenerālleitnanta Teļcgina gaitām mēs atgriezīsimies nedaudz vēlāk.

v

Valsts drošības lietas Zukovu pieskatīja ģenerālpulkvedis Ivans Alek- sandrovičs Scrovs. Viņš bija iekšlietu ministra vietnieks, vienlaikus Zukova vietnieks civilās administrācijas lietās Vācijā. Arī viņam Zukovs pateica: roka roku mazgā! Neuzstāju, ka tika teikti tieši šādi vārdi, taču Zukovs un Scrovs viens otru saprata. Un Scrovs sāka zagt tā, kā čekistiem pieņemts, ar Lubjankas vērienu. Un arī — ņēma ne jau sev vien, bet arī saviem Maskavas priekšniekiem, lai nenotic apmelojošām denunciācijām. Un arī saviem padotajiem Scrovs ņēma, lai šīs apmelojošās denunciācijas nerakstītu. Par Serova zādzībām mēs jau mazliet zinām.

Šajā līmenī marodieru loks ievērojami paplašinās. Bija arī citi biedri, kuriem vajadzēja pielabināties, vadoties pēc nepārkāpjamā principa: kas smērē, tas brauc. Jo ne jau pats Zukovs ložņāja pa banku pagrabiem un dārglietu glabātavām. Ne jau pats ešelonos krāva labumus, ne jau pats

_ v _

izkrāva. Zukova zādzībās bija iesaistīti daudzi no viņa vistuvāko vides: sākot ar vietniekiem un palīgiem, beidzot ar adjutantiem un denščikiem. Katrs 110 viņiem, zogot Žukovam, neaizmirsa arī sevi. Un arī pats Zukovs bija dziļi ieinteresēts, ka viņi ņem sev. Viņi bija šajā lietā jāiesaista, jāsaista ar kopatbildību, lai klusētu. Taču katram Žukova palīgam zādzībās bija savi sabiedrotie. Un tos arī nedrīkstēja piemirst…

Arī Serovam bija tuvāko personu loks. Arī Serovs pats nekrāva ešelonus. Un arī Teļegins pats nestaipīja kastes. Par visu jāmaksā. Par vešanu. Par muitu. Visiem jāiespiež saujā.

Zivs pūst no galvas. Žukovs aizvelk sev līdzi visu* kas peld pa virsu. Tas ir melnais caurums galaktikas centrā, kuram apkārt ārprātīgā ātrumā riņķo zvaigznes un neizbēgami tajā iekļūst, pārvēršoties par neko. Jo tuvāk melnajam caurumam, jo lielāks riņķošanas ātrums un ātrāk caurums ievilks sevī.

6

Žukovs ir pirmais padomju oligarhs. Viņam ir gandrīz neierobežota vara. Viņam ir varens pazīšanos un savējo tīkls varas struktūrās. Viņam ir milzīga finansiāla varenība uz vispārējās tautas nabadzības un bada fona.

Un tāds nebija tikai viņš vien. Kara gaitā ģenerāļi, čekisti, partijas darboņi sajuta skaistas dzīves garšu, sametās uz vienu roku un novērtēja principu: dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem. Ar to nedomājot tautu. Ar "citiem" tika saprasti dienesta pakāpē un amatā līdzvērtīgie: neziņo par čekista gaitām, un viņš neaizskars tevi.

Staļins zināja: regulāra augstākās nomenklatūras maiņa ir sociālisma galvenais likums. Turklāt visi atlaistie nekavējoties ir jāiznīcina. Pretējā gadījumā viņi vienkārši neļaus sevi nomainīt. 1937. un 1938. gadā Staļins apšāva desmitiem tūkstošu savu ģenerāļu, augstākā ranga čekistu un partijas vadoņu. Tomēr Staļins nepadarīja darbiņu līdz galam. Staļins apšāva ļoti maz komunistu, čekistu un augstāko komandieru. Pagāja vien septiņi gadi, un jauni izcilnieki, jauniņi komunisti no visnabadzīgākajiem slāņiem, vīzēs auti lauku puikas, nobaudījuši varas saldini, pārtapa, un viņu sirdsšķīstība satrunēja. Pat laikā, kad plosījās terors un visus bija pārņēmušas bailes, viņi zaga tā, kā neviens līdz tam nebija zadzis. U11 kā gan bez terora? Kā būtu, ja Staļins neiebiedētu partijas un armijas lielkungus? Ja viņiem sirds netrīcētu bailēs? Ja Staļins nebūtu šāvis degradējušos bariem vien?

Ir tikai viena atbilde: viņi būtu izlaupījuši valsti jau pirms 1941. gada.

Staļins labāk nekā citi saprata: sociālisms nespēj pastāvēt, regulāri, ik pēc pieciem līdz septiņiem gadiem, masveidā neiznīcinot vadoņu pamat- masu no rajonu komitejām līdz Politbirojam, no pulkiem 1111 divīzijām līdz Ģenerālštābam, no NKVD rajonu nodaļu priekšniekiem līdz Lub- jankas barvežiem. Līdzko tika pārtraukta vadošo darbinieku masveida apšaušana, sistēma satrūdēja. Trūdēšanas process ievilkās, jo Krievijai šausmīgi nepaveicās. Tai lemti neizsmeļami dabas bagātību resursi. Nolādētā nafta un nolādētā gāze, nolādētais zelts un nolādētais urāns, nolādētais mangāns 1111 nolādētais niķelis mūsu valstij piešķirts neiedomājamos daudzumos. Neizsmeļamas bagātības ir mūsu nelaime — kā papuasam banāni. Nabaga papuasam nepaveicās. Viņam liktenis lēmis dzīvot tur, kur nav auksts. Viņš var necelt māju, no lietus var paslēpties, piesedzoties ar palmas zaru. Viņam nav jāstrādā un jādomā, jo katrā kokā aug banāni. Šī vieglā dzīve bremzē attīstību. Un arī manai valstij nav paveicies. Valsts var trūdēt desmitiem gadu, zinātne var stāvēt uz vietas vai ripot atpakaļ. Taču neko nevajag mainīt, visu var nopirkt Amerikā. Pat maizi. Un samaksāt ar dabas resursiem. Tāpēc trūdēšana ievilkusies tik daudzus desmitus gadu. Citos apstākļos padomju sociālisms būtu satrupējis krietni vien agrāk.

Staļins redzēja trūdēšanu un zināja, ka šajā lietā var palīdzēt tikai radikāla ķirurģiska iejaukšanās.

22. NODAĻA

PAR RAUDOŠO BOĻŠEVIKU

Jagodinskas robežpunktā (pie Koveļas) aizturēti septiņi vagoni-, kuros atradās 85 kastes ar mēbelēm. Pārbaudot dokumentus, tika noskaidrots, ka mēbeles pieder maršalam Zukovam.

Armijas ģenerālis A. Bulgaņins Ziņojums Staļinam 1946. gada 23. augustā Vojennijc arhivi Rossiji. 1993, Nr. 1

1

Vajadzēja sākt no visspēcīgākā oligarha. No Zukova. Staļins veic pirmo gājienu pret Zukovu — pārceļ viņu uz Maskavu. Zukovam bija īpaši izveidots amats — Sauszemes karaspēka virspavēlnieks, lādu amatu armijai nevajag. Bez šī amata vienmēr bija iztikuši. Pavēles no Maskavas, no Aizsardzības ministrijas tiek nodotas pa tiešo kara apgabaliem. Nav vajadzības starp Ģenerālštābu un kara apgabalu štābiem veidot starpposmu Sauszemes karaspēka Virspavēlniecības izskatā. Tas ir kā piektais ratu ritenis. Staļins izdomāja šo amatu, lai bez trokšņa aizvāktu Zukovu no Vācijas. lai bez Zukova paņemtu pie dziesmas zagļus un marodierus, kas izlaupīja Vāciju.

Pēc kāda laika Staļins no Maskavas aizsūta Zukovu komandēt Odesas kara apgabalu.

Atkārtoju, tolaik nebija peļami, ja maršals komandēja kara apgabalu. Maskavā nebija darba viņiem visiem. Tāpēc Koņevs bija Ļvovā. Govo- rovs — Ļeņingradā. Mereckovs — Tālajos Austrumos, Usūrijas sopkās. Maļinovskis — Citā. Timošenko — Baranovičos. Redz, kur!

Bet žukovs — Odesā.

Piekritīsiet, Odesa — tā tomēr nav Cita, ne Usūrijas taiga un ne Baranoviči. Taču gan Aizbaikālā, gan Tālajos Austrumos, gan arī Baranovičos sēž krietni vien par Zukovu talantīgāki maršali. Un viņi nav aizvainoti.

Vienīgi Zukovs ir aizvainots.

2

Katrs mīl sevi, katrs sargā savu dzīvību un panākumus. Tomēr nenormāli cietsirdīgs cilvēks mīl sevi daudzreiz vairāk, nekā tas raksturīgs parastiem cilvēkiem. Žukova karjerisms, bonapartisms un patmīlība ir īpašas rakstura iezīmes. Zināms, ka sadisms un gļēvums ir nešķirami. Maz ir cilvēku, kuri būtu sevi tik ļoti žēlojuši un mīlējuši, kā to darīja viņš.

Staļins Zukovu nenošāva, neietupināja, nepadzina no armijas, viņš pat neaiztika ne Žukova dienesta pakāpes, ne apbalvojumus. Staļins aizsūtīja Zukovu komandēt Odesas kara apgabalu. Un, lūk, tuvojas jaunais, 1947. gads. Zukovs to sazin kādēļ sagaida nevis Odesā, bet savā Piemas- kavas vasarnīcā. Visi zina, ka svētku laikā notiek visnepatīkamākie negadījumi, svētku laikā karaspēka kaujas gatavība pazeminās, tāpēc visiem komandieriem, sākot no vada komandiera, jābūt līdzās saviem padotajiem. Bet Odesas kara apgabala komandieris Padomju Savienības maršals G. K. Zukovs sagaida Jaungadu, atrodoties tālu no Odesas, tālu no spēkiem, kas viņam uzticēti.

Jā, tevi, Žukov, pavisam nedaudz pazemināja, tev iedeva posteni, kas, tavuprāt, ir cieņu aizskarošs. Taču tādā situācijā ir visa armija. Daudzi no tiem, kuri nesen komandēja pulkus un bataljonus, ir padzīti no armijas pavisam. Jaunība ir pagājusi, pensijā vēl par agru, veselība un nervi atstāti karalaukā, nevienas profesijas pie dvēseles. Kā jūtas viņi?

Tu, Žukov, esi armijas cilvēks. Tev jāpilda pienākumi, kas tev uzticēti, tev jādien tur, uz kurieni esi nosūtīts. Karadienestā vienmēr var būt pavērsieni. Karavīrs dienesta vietu neizvēlas. Uz kurieni sūtīs, tur jādien. Nenokar degunu! Un, ja esi tēvišķs komandieris, tev jābūt kopā ar padotajiem. Odesā tev ir apgabala štābs un pārvalde: tavi vietnieki, ieroču šķiru priekšnieki, štāba priekšnieks, štāba nodaļu priekšnieki. Viņi visi — ģenerāļi frontinieki. Visi — ar ordeņiem pie krūtīm. Uzaicini viņus kopā ar sievām uz savu vasarnīcu pie Odesas, iedzer ar viņiem šņabi vai ko citu, uzkod, iedzer vēl, parunājies ar viņiem cilvēciski, uzspēlē viņiem ermoņikas. Varbūt dienests kļūs jautrāks. Varbūt viss vēl uzlabosies.

Taču aizvainotais Zukovs, pametis savu apgabalu, aizlido uz Maskavu. Un tur svin Jauno gadu. Uzaicināja daudzus, bet atnāca tikai ģenerālleitnants K. F. Teļegins ar sievu. Tas pats Teļegins, kuram bija jāpieskata Zukova partijiskums Vācijā. Stāsta ģenerālleitnanta Tcļegina dēls pulkvedis K. K. Teļegins: "Pazīstamā vasarnīca sagaidīja viņus ar tādu kā satraukuma pilnu klusumu. Georgijs Konstantinovičs iznāca uz lieveņa, ieveda priekštelpā, palīdzēja mammai novilkt kažoku, atvēra durvis uz pazīstamo lielo istabu, un, kā teica mamma, viņa nodrebēja pārsteigumā: pirms gada dāsni klātais milzīgais galds, pie kura toreiz sēdēja liels pulks ļaužu, tagad bija tukšs. Vienīgi tālāko galda galu klāja galdauts, uz kura stāvēja piederumi četrām personām. Georgijs Konstantinovičs it kā atvainojoties palūkojās uz viesiem un teica:

— Paldies, ka atbraucāt. Es daudzus apzvanīju. Bet visi atsacīja dažādu iemeslu dēļ…

Georgija Konstantinoviča un Aleksandras Dijevnas noskaņojums bija tik ļoti nomākts, ka to nevarēja noslēpt, lai kā vēlētos. Bet pēc tradicionālā tosta: "Daudz laimes Jaunajā gadā!" un šampanieša glāzes Georgijs Konstantinovičs noslīga krēslā un pēkšņi sāka rūgti raudāt… Tad mamma izvilka no somiņas mutautiņu un sāka slaucīt asaras, mierinot Gcorgiju Konstantinoviču. Ar lielām grūtībām viņš saņēma sevi rokās." (Našsovre- mcņņik, 1993, Nr. 5, 6. lpp.)

Bet nav taču iemesla raudāt. Tev komandēšanai nodots kara apgabals. Miera laikos tas ir pietiekami augsts amats jebkura līmeņa karavadonim. Visa armija, miljoniem cilvēku pēc kara pazemināti amatā vai pat vispār izmesti no armijas. Un neviens neraud. Izņemot Zukovu.

Un, ja pirms gada pie šī galda sēdēja "liels pulks ļaužu", bet tagad divi viesi, pie tā vainojams vienīgi Zukovs pats.

Vispirms — tava vieta ir starp padotajiem. Ja Žukovs būtu palicis Odesā, uz Jaungada svinībām pie viņa būtu atnākuši visi apgabala pārvaldes un štāba ģenerāļi. Viņiem Žukovs ir komandieris, kura ielūgums ir liels pagodinājums. Taču Žukovs nevēlas pazīties ar tiem, kuri nav viņa līmenī, bet Maskavas labākajos namos viņu "liegts ielaist". Tāpēc viņš sēž pie tukša galda. Un Maskavas biedri nesteidzas ciemos pie viņa. Pie tā vainīgs ir Žukovs. Gandrīz visu kara laiku Žukovs bija Staļina vietnieks, bet pirms kara — Ģenerālštāba priekšnieks. Viņa pakļautībā atradās visa armija, kurai kara gaitā cauri gājuši teju 30 miljoni cilvēku. Žukovs varēja jebkuru no viņiem pietuvināt sev, pacelt jelkādā līmenī, padarīt par savu padoto un draugu. Kara laikā Sarkanās armijas augstākais komandējošais sastāvs gandrīz pilnībā tika nomainīts, turklāt — ne tikai vienu reizi. Izvēlies, kuru vēlies! Pārbaudi darbos, cel augstāk vai dzen prom. Žukovs dzina prom no sevis stiprus cilvēkus, tos, kuri atļāvās paust savu viedokli, tos, kuriem pietika drosmes iebilst. Bet pietuvināja Žukovs sev pielīdējus un roklaižas. Viņi visi izrādījās vējbikši. Un nekas cits šie rāpuļi nevarēja būt. Uzpūta vējiņš no citas puses, un Žukova tuvākajā apkārtnē vairs neatradās neviena paša. Arī ģenerālleitnants Tcļegins ar sievu ciemojas pie Žukova 11c jau tāpēc, ka viņiem ir cieša draudzība. Tam ir cits iemesls. Pavisam nesen Tcļegins bija Padomju okupācijas spēku grupas kara padomes un Padomju kara administrācijas loceklis Vācijā. Padomju armijas Galvenajā politiskajā pārvaldē viņš bija otrais cilvēks. Virs viņa ieņemamā amata ziņā bija tikai GLAVPUR [27] priekšnieks. Kā atceramies, Teļeginam bija jāuzrauga visu padomju kareivju morālā stāja Vācijā, sākot ar Žukovu, un pašam jārāda labas uzvedības piemērs. Ar šo pienākumu izpildi Tcļegins netika galā. Viņš nepārtrauca Žukova zādzības, un pats apza- gās. Sevišķi lielos apmēros. Staļins aizvāca Žukovu prom 110 Vācijas. Un ari Tcļeginu aizvāca. Un Staļins nosūtīja Teļeginu uz politisko darbinieku kvalifikācijas paaugstināšanas kursiem… Vakar Teļegins bija otrais cilvēks GLAVPUR, šodien — skolas puika starp partijas un komjaunatnes darbiniekiem iesācējiem. Staļins sūtīja augstākos vadītājus mācīties, norādot tikai un vienīgi uz krišanu nežēlastībā. Parasti mācību nosūtījumam sekoja apcietināšana. Tā notika ar ģenerālleitnantu Pāvelu Ričagovu. Viendien Staļins uzticas Ričagovam, un Ričagovs ir aizsardzības narkoma vietnieks. Bet nākamajā dienā Staļins ir vīlies Ričagovā un sūta viņu mācīties uz akadēmiju. Vienā skolas solā ar kapteiņiem Un vecākajiem leitnantiem. Tas ir pazemojums pirms apcietināšanas. Pamācījies pāris mēnešu? Pietiks! Kādā jaukā dienā nodarbību starpbrīdī tevi sagaidīs braši puiši un paņems pie tavas tīrās rociņas.

Tieši šāds scenārijs gaidīja Tcļeginu. Mācīties kvalifikācijas kursos viņam bija atlicis pavisam maz. Viņa apcietināšana jau izlemta. Ne Teļeginam, ne daudzajiem viņa draugiem pagaidām par to vēl nav lemts zināt. Taču Teļegina draugi jau metušies prom 110 viņa uz visām pusēm tikpat jestri, cik arī no Zukova. Teļegins ar sievu grasījās sagaidīt Jauno gadu divatā, bet piezvanīja Zukovs. Pie viņa tad ari aizbrauca.

Izteikšu varbūtību, un varat man nepiekrist: ja Staļins nebūtu nogāzis Teļeginu no viņa mākoņa ugstumiem, ja Teļegins joprojām būtu liels priekšnieks, nevis klausītājs politminimuma kursos, tad arī viņš nebūtu atbraucis ciemos pie Zukova.

3

Jūs iebildīsiet: ko tad mēs visu laiku tikai par Zukova rakstura īpašībām un iezīmēm? Vai nav pienācis laiks stratēģijai? Nē, biedri. Mēs nerunājam par rakstura īpašībām. Mēs runājam par mūsu varoņa karavadoņa dotībām. Kadru atlase un izvietošana ir vissvarīgākā karavadoņa darbības joma. Gudrs, ar stipru gribasspēku apveltīts karavadonis atlasa sev tādus pašus padotos. Atkal un atkal citēju Makjavelli: "Par valdnieka gudrību vispirms spriež pēc tā, kādus cilvēkus viņš sev pietuvinājis." Zukovs uz balta zirga, un visapkārt bariem draugu, kurus viņš izvēlējies pats. Žukovs nedaudz sazvāļojas seglos, un draugi aizlaižas kā zvirbuļu bars. Lūk, Žukova gudrība: viņa tuvāko lokā visi izrādījās nelieši. Spēcīgu, uzticamu, gudru un godīgu cilvēku viņam līdzās sazin kādēļ nebija.

Izbrīnu izraisa arī Žukova raudāšana. Gribi paraudāt — ieslēdzies vienatnē un izraudies, cik tīk. Bet ciemiņu klātbūtnē!

Žukovs ir marodieris un tautas īpašuma izlaupītājs. Jebkuru karavīru, virsnieku, ģenerāli noliktu pie sienas pat par tūkstošo, miljono daļu 110 tā, ko sazadzies Zukovs. Taču Staļins nav Zukovu nošāvis, nav ietupinājis, nav apcietinājis, uzplečus viņam nav norāvis, tobrīd pat vēl nav konfiscējis sazagtos briljantus. Bet Žukovs jau raud.

Maskavā Žukovam darba nav. Teorētiķa amatam viņš ncģeld. Uz Vāciju viņu sūtīt nedrīkst. Viņš tur jau apzadzies, un viņa vadībā padomju karaspēks Vācijā demoralizējās līdz absolūtai nespējai karot. Staļins ieliek viņu kara apgabalā. Un Zukovs laiž vaļā raudienu. Mereckovs un Roko- sovskis savulaik pārcietuši apcietinājumu, spīdzināšanu, nāvinieku kameru un pat nošaušanas imitāciju. Viņi jau nezināja, uz kādu nošaušanu viņus velk, — uz viltus vai īstu. Viņi to pārcieta. Bet, ja Zukovam norautu uzplečus, kā gan tad viņš reaģētu?

4

Pulkvedis K. K. Teļegins turpina stāstu, kā raudošais Zukovs sagaidīja jauno, 1947. gadu: "Ap pulksten diviem naktī negaidīti atbrauca V. V. Krju- kovs un L. A. Ruslanova, "aizbēguši", kā paskaidroja Lidija Andrejcvna, no kaut kāda vakara pasākuma, kur viņa uzstājusies. Būdama ārkārtīgi smalkjūtīgs cilvēks, viņa uzreiz noprata klātesošo garstāvokli, attina līdz- atnesto saini 1111 uzmeta uz galda divus nošautus rubeņus.

— Es novēlu, Gcorgij Konstantinovič, — viņa teica, — lai tā izskatās visi tavi ienaidnieki!" (Našsovremeņņik, 1993, Nr. 5, 16. Ipp.)

Ak, cik Zukovam drosmīgi draugi! Un cik dumji! Ir jāzina, ka Žukova vasarnīca tiek noklausīta. Bet, ja to nezina, ir jāpieņem, ka tieši tā tas ir. Un var kulstīt mēli, vadoties pēc varbūtības, ka par tavu pļāpāšanu tiks ziņots attiecīgajām iestādēm.

Uz Žukova svinību galda ir divi rubeņi ar cauršautām galvām. Lidija Andrejcvna Ruslanova novēl Žukovam, lai tieši tā, ar cauršautām galvām, vāļātos viņa ienaidnieki.

Kurš tad ir Žukova ienaidnieks? Kurš atvirzīja Žukovu no Vācijas barotavas? Kurš biedru Žukovu noveda līdz asarām?

Šie ļaundari ir divi. Tikpat, cik nošauto rubeņu. Viens no ļaundariem — PSRS valsts drošības ministrs Viktors Semjonovičs Abakumovs. Viņš cenšas tikt galā ar Žukova, Tcļcgina, Serova un viņu tūkstošos skaitāmo palīgu zādzībām.

Bet otrs ļaundaris, kurš novirzīja Žukovu no Vācijas labumiem, ir kāds Džugašvili, ar iesauku Staļins.

Un, lūk, Ruslanova novēl Žukovam, lai viņa ienaidnieki guļ ar caur- šautām galvām… Tādus izteikumus pirmām kārtām pavēstīja Abaku- movam. Bet Abakumovs ziņoja Staļinam. Turklāt tos pašus izteikumus pa citiem kanāliem vispirms nodeva pa tiešo Staļinam. Taču Staļins pēc tam uzklausīja Abakumova ziņojumu un pārbaudīja viņu: vai nav ko sajaucis, vai par visu ziņo?

Iedomājieties sevi Staļina vietā. Jūs mostaties 1947. gada 1. janvārī ap pusdienlaiku. Galva sāp pēc vakardienas. Un jums ziņo, ko, kurš un kam vakar vēlējis, norādot uz cēlajiem treknajiem putniem ar garām astēm un cauršautām galvām.

Tagad paturēsim prātā Žukovam tuvākās personas. Paturēsim atmiņā tos, ar kuriem kopā viņš sagaida Jaungadu. Ģenerālleitnants K. F. Teļegins ar sievu, ģenerālleitnants V. V. Krjukovs un viņa sieva, dziedātāja Lidija Andrejevna Ruslanova.

[1]

Pagāja daži gadi. Staļina vairs nav. Galvu viņam nccauršāva, bet nomirt palīdzēja gan. Nīstajam Abaktimovam, kurš centās cīnīties ar zādzībām varas augstākajos ešelonos, galvu tomēr cauršāva. Kā rubenim.

Bet Žukovs uzrāpies gandrīz pašā varas virsotnē. Žukovs — PSRS aizsardzības ministrs un viens no diviem galvenajiem valsts līderiem. Pagaidām viņš ir spiests dalīt varu ar Hruščovu. Pagaidām viņam nav bijusi iespēja apšaut nevēlamos. Taču viņa cietsirdība spiežas pa visām vīlēm un

šļācas pāri visām malām. Žukova vizītes kara apgabalos un flotēs ir iznīcinošas. Lūk, tikai divi Žukova braucieni 1957. gadā. Viens — uz Ziemeļu floti. Otrs — uz Baltiju. Pirmais brauciens uz. piecām dienām. Arī otrs — uz piecām. Desmit darba dienu laikā Žukovs personīgi degradēja un izdzina no Bruņotajiem spēkiem 273 virsniekus, ģenerāļus un admirāļus. Sanāk pa 27 cilvēkiem dienā. Protams, ka Žukovs nerāva uzplečus leitnantiem. Tas nav viņa līmenis. Viņš dzina prom no Bruņotajiem spēkiem bez tiesībām uz pensiju kreiseru, zemūdens laivu un eskadras mīnu kuģu komandierus, kuģu vienību komandierus un viņu vietniekus, jūras kara aviācijas un krasta apsardzes pulku, brigāžu un divīziju komandierus. Ja Žukovs visas desmit dienas un naktis negulēja nemaz, tad ik stundu viņš norāva uzplečus vienam vecākajam virsniekam, ģenerālim vai admirālim. Bet, ja viņš nedaudz gulēja, tas nozīmē, ka uzpleču noraušanas ātrums atlikušajās stundās bija lielāks. Ja pieņemam, ka Žukovs strādāja vidēji desmit stundu diennaktī bez pārtraukumiem, sanāk, ka ik 20 minūtes viņš norāva kādam uzplečus vai uzšuves. Vai viņš varēja nodarboties ar ko citu tik intensīva darba laikā? Citām lietām laika vairs neatlika. Lai gan, ja viņš katras lietas izskatīšanai tērēja nevis visas 20 minūtes, bet minūti, divas vai trīs minūtes, tad laika viņam atlika gan dzertiņam, gan meičām, uz kurām viņš bija varen nadzīgs.

Visi, kurus Žukovs pazemināja un padzina, bija gājuši cauri karam. Kara laikā tika nomainīta Aizsardzības narkomata, Ģenerālštāba, visu fronšu un armiju vadība, bet flotes vadību Staļins nemainīja. VMF tautas komisārs Nikolajs Gerasimovičs Kuzņecovs bija savā amatā no pirmās līdz pēdējai kara dienai. Viņa pakļautībā — četras flotes. Veselu četru flošu virspavēlnieks palika nenomainīts visu kara laiku. Tas ir apliecinājums, ka Staļinam pret floti nav bijis pretenziju.

Un, skat, uzrodas Žukovs. Viņš pļauj visus pēc kārtas. Kopumā ir četras flotes. Viņš pabija divās no tām un grasījās apmeklēt atlikušās divas.

Flotes iznīcināšana sākās no pašas augšas. Pēc daudziem gadiem Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņccovs rakstīja CK: "1956. gada 15. februāri mani izsauca bijušais aizsardzības ministrs, un piecu līdz septiņu minūšu laikā īpaši rupjā veidā man paziņoja par lēmumu pazemināt mani dienesta pakāpē un atvaļināt no armijas bez tiesībām uz atjaunošanu amatā. Pēc tam mani neviens vairs neizsauca, lai kārtotu atvaļināšanas formalitātes. Kāds kadru pārvaldes pārstāvis atnesa un atstāja dzīvoklī atvaļināšanas dokumentus (turklāt bez manas klātbūtnes)… Nebūdams informēts par sodīšanas iemesliem, izteicu lūgumu iepazīstināt mani ar dokumentiem, kas attiecas uz mani, ber tā arī man šī iespēja netika dota." (Krasnaja zvezda, 1988. gada 21. maijs)

Kuzņccovs turpina: "Mani centās burtiski samīdīt. Bez izsaukuma pie valsts vadības, bez paskaidrojumu sniegšanas un bez atbrīvošanas dokumentu uzrādīšanas es tiku izstumts no Jūras kara flotes. Maršals Zukovs rupjā, viņam raksturīgā formā paziņoja, ka esmu atbrīvots no amata, pazemināts dienesta pakāpē līdz viceadmirālim. Uz manu jautājumu, kādu iemeslu dēļ un kāpēc tas izdarīts, neizsaucot mani, viņš pasmīnējis atbildēja, ka tas nebūt nav jādara obligāti." (Krasnaja zvezda, 1999. gada 24. jūnijs)

Nikolajs Gerasimovičs Kuzņecovs par Jūras kara flotes tautas komisāru tika iecelts 1939. gadā. Tolaik Zukovs bija vien divīzijas komandieris. Kuzņecovs iesaistījās karā kā VMFtautas komisārs un pabeidza karu šajā pašā postenī. Mūsu valsts vēsturē tikai trim cilvēkiem ir bijusi Padomju Savienības flotes admirāļa pakāpe — tā pilnībā atbilst Padomju Savienības maršala pakāpei armijā.

Taču salīdzināt Kuzņecovu ar Žukovu ir pat nepieklājīgi. Kuzņecovs bija izglītots. Viņš beidzis jūras karaskolu un jūras kara akadēmiju. Pietiks, ja minēsim, ka Nikolajs Gerasimovičs Kuzņecovs labi mācēja angļu, vācu, franču un spāņu valodu. Pārlūkosim mūsdienu ģenerāļus un admirāļus: kurš no viņiem zina četras svešvalodas?

Bet Žukovam — zemākā izglība. Tā arī ierakstīts autobiogrāfijā. Četras klases skolā un kavalērijas kursi, kuros Žukovs mācījās vicināt zobenu. Krievu valodu Zukovs mācēja slikti, uz "jūs" uzrunāja tikai augstāk stāvošos. Viņš brīvi runāja rikai komandieru necenzētajā leksikā. "Zukovs pasmaidīja, paskatījās uz mani un reaģēja ar diezgan spēcīgu un asu krievu valodas vārdu krājumu." (Ņ. S. Hruščovs. // Ogonok, 1989, Nr. 34, 10.lpp.)

Zukovs padzen no Bruņotajiem spēkiem Kuzņecovu, kurš dienesta pakāpē ir vienā līmenī ar viņu. Lai katrs no jums pats iztēlojas, kas slēpjas aiz izteikuma "īpaši rupjā veidā". Zukovs padzen Kuzņecovu, pazeminot dienestā par trim pakāpēm. Ja Padomju Savienības Bruņoto spēku flotes admirāļa padzīšanai Zukovs patērēja "piecas līdz septiņas minūtes", mūsu aprēķini gūst apstiprinājumu: kaut kādu ģenerālmajoru un kontradmirāļu likteņa izlemšana viņam nevarētu prasīt vairāk laika.

7

Divdesmitā gadsimta dižākā karavadoņa meita Ella Gcorgijevna pauž: "Tētis bija paļāvīgs un pat sentimentāls." (Majjazin, 1999. gada 16. septembris, 37. lpp.) Kas tiesa, tas tiesa. Sentimentalitātes Žukovam netrūkst. Viņa sentimentalitāte ir visiem zināma. Žukova tipa cilvēki vienmēr ir sentimentāli. Šausmīgi sentimentāls, piemēram, bija SSreihsfirers Himlers. Reiz koncentrācijas nometnes apmeklējuma laikā viņš pat zaudējis samaņu. Nometnē redzētais ievainoja reihsfirera maigo sirdi. Pēc tam Himlers vairs nekad neapmeklēja šādas iestādes. Viņš tās vadīja no kabineta.

Tikpat aizkustinoši sentimentāls bija arī Georgijs Konstantinovičs Žukovs. Ja tika skartas viņa karjeras lietas, dižais stratēģis kļuva ne vien sentimentāls, bet pat raudulīgi slienains. Un tas Žukovu tuvina Him- leram. Tiesa, ir arī atšķirības. Ja lieta bija saistīta ar Žukova karabiedru likteni, sentimentalitāti nomainīja barga nepiekāpība. Žukovs nezaudēja samaņu, kad karojušajiem ģenerāļiem un admirāļiem plēsa nost uzplečus un uzšuves, kad ar zobenu cirta krievu zemniekus Tambovas guberņā, kad dedzināja ciemus un slīcināja ķīlniekus purvos, kad parakstīja pavēles par desmitiem miljonu cilvēku masveida apšaušanu un deportāciju.

Mūs grib pārliecināt, ka gribasspēks un sadisms ir viens un tas pats. Lūk, saka, paskatieties uz Zukovu: cik skaļi viņš mācēja aurot! Cik izsmalcinātu necenzēto leksiku lietoja! Cik tīksmi deva pa purnu padotajiem! Lūk, tas ir gribasspēks!

Var būt, ka tas viss arī ir gribasspēka apliecinājums. Bet paraugieties uz Staļinu. Viņš nebļaustījās ne uz vienu. Viņš ne pret vienu neizturējās rupji. Taču neviens ari nav redzējis viņu raudam. Lūk, tas ir spēks.

23. NODAĻA

TUVĀKO PERSONU LOKS

Zukovs savairoja ap sevi pārlieku daudz mēslu.

A. Buškovs Rossija, kotoroi ņe bilo. 560. Ipp.

1

Atgriezīsimies pie tiem, kuri nepameta Zukovu grūtā brīdī.

Kā atceramies, vasarnīcā pie neremdināmi raudošā karavadoņa jauno, 1947. gadu sagaidīja ģenerālleitnants Teļegins ar sievu. Nedaudz vēlāk ieradās ģenerālleitnants Krjukovs ar sievu Lidiju Ruslanovu.

Sāksim ar Konstantīnu Fjodoroviču Teļeginu. Kara laikā viņš bija 1. Baltkrievijas frontes Kara padomes loceklis, pēc tam — Vācijā dislocētās padomju okupācijas karaspēku grupas loceklis. Lai būtu saprotamāk: Kara padomes loceklis ir politiskais komisārs, kas piesaistīts armijas, kara apgabala, flotes vai frontes komandierim, lai vērotu viņa uzvedību un ziņotu attiecīgajām institūcijām par komandiera pieņemtajiem lēmumiem. Šajā gadījumā komandieris bija Zukovs, bet Teļegins — viņa uzraugs Komunistiskās partijas lietās.

Notika neticamais: komandieris un uzraugs sadraudzējās. Dzīvoja kā cimdiņš ar rociņu. Un viss bija brīnišķīgi, bet uzraugs tika pieķerts.

Ģenerālleitnants Teļegins iekrita tīru nieku dēļ. Sīkumu dēļ. No okupētās Vācijas uz Padomju Savienību viņš dzina ešelonu ar mantām. Teļe- gina dzimtā pilsēta irTatarska Novosibirskas apgabalā. Uz turieni tad arī ešelonu dzina. Ešelonu pārķēra. Lietas izmeklēšanā brašais ģenerālis paskaidroja: ne jau sev, — novadniekiem, novadnieki palūdza, nespēju atteikt. Un vēl skaidrojums: nolādētie hitlerieši uzbruka mūsu mīļajai Dzimtenei, izputināja to, tagad jāatjauno.

Teļegins bija izdomājis tā: ja teikšu, ka sev, uzskatīs par marodierismu. Bet, ja teikšu, ka novadniekiem, tas būs vainu mīkstinošs apstāklis.

Skaidrs, ka visi izveda no Vācijas, cik vien spēja: čemodāniem, maisiem, kastēm. Dienesta pakāpē augstākie — vezumiem, mašīnām, lidmašīnām, vagoniem. Taču izvest ešeloniem mantu nebija ļauts.

Ešeloniem no Vācijas veda daudz mantu. Taču tikai centralizēti un tikai valsts labā. Un vēl: bija Staļina pavēle izvest trofejās iegūto valsts īpašumu tikai uz tiem Padomju Savienības rajoniem, kuri cietuši kara un okupācijas laikā. Novosibirskas apgabals nebija starp karā un okupācijā cietušajām teritorijām.

Konstantīns Teļegins bija pārkāpis Staļina pavēles un rīkojumus pilnīgi un galīgi. Par to tika apcietināts, pazemināts un tiesāts. Viņam ierakstīja pienācīgu termiņu — 25 gadi. Par šo gadījumu Vojenno-istoričeskijžurnal (1989, N'r. 6) bija liels raksts "Ešelons ceturtdaļgadsimta garumā". Raksta pamatdoma: nelieši stalinieši! Bez iemesla cilvēku iesēdinājuši! Kaut kāda nieka dēļ — pa taisno cietumā! Varbūt Teļegins arī zaga valstij piederošās trofejas ešeloniem, taču tas nav pierādīts. Viņš taču iekrita ne jau ar daudziem, bet tikai ar vienu ešelonu. Staļiniskie briesmoņi nepasau- dzēja cilvēku. Par vienu nozagtu ešelonu iedeva veselus 25 gadus!

Tiesa, rakstā par nelaimīgo ģenerāli garāmejot teikts, ka bez "novadniekiem" paredzētā ešelona viņš ierausa nedaudz no trofeju īpašumiem arī sev. Kratīšanā pie viņa atrada "lielu daudzumu dārglietu", tostarp "vairāk nekā 16 kilogramu sudraba priekšmetu, 218 vilnas un zīda audumu gabalu, 21 bisi medībām, daudz antikvāru porcelāna un fajansa priekšmetu, kažokādas, 17. un 18. gadsimta franču un flāmu meistaru gobelēnus un citas vērtīgas mantas".

Te jāatsauc atmiņā liecība ģenerālmajora Sidņeva pratināšanā. Arī viņš aizrautīgi kolekcionēja to pašu gadsimtu meistaru darinātus gobelēnus. Vai tik biedri ģenerāļi nav no vienas un tās pašas glabātavas gobelēnus vilkuši ārā un brālīgi dalījuši? Un vēl: ģenerālmajors Sidņevs pratināšanā stāstīja, ka ne jau parastus medību ieročus biedri ģenerāļi vāca savām kolekcijām, — armijas ģenerālis Serovs bija sameklējis veco Zaueru, pasaulslavenās rūpnīcas īpašnieku, un, lūk, šajā rūpnīcā biedriem uzvarētājiem gatavoja bises ar īpašu apdari pēc individuāla pasūtījuma.

Pie ģenerālleitnanta Teļegina bez gobelēniem un bisēm kratīšanas laikā atrada daudz citu lietu.

2

Ģenerālleitnants Teļegins zaga tik daudz, ka viņa nodarījums savā ziņā kļuva par etalonu, atskaites punktu. Kad vajadzēja kādas personas pastrādāto noziegumu pielīdzināt un salīdzināt ar kaut ko, tad salīdzināja ar Teļegina noziegumu. Ja izmeklētāji apliecināja cieņu kādai personai, teica: zaga gandrīz kā Teļegins!

Un, kad tika klāt Zukovam, zagšanas vērienu un pārmērīgo Zukova mantkārību salīdzināja tieši ar Teļegina zagšanu un mantkārību. Zukovam pavēlēja rakstīt paskaidrojumu. Zukova noziedzīgās darbības lietas izmeklēšanu vadīja CK sekretārs Andrejs Aleksandrovičs Zdanovs. Zukova paskaidrojums adresēts Zdanovam. Viņš rakstīja: "Apsūdzība par to, ka esmu sacenties mantrausībā ar Teļeginu, ir apmelojums. Par Teļeginu es neko teikt nevaru. Uzskatu, ka viņš Leipcigā nepareizi iegādājies iedzīvi. To es viņam personīgi teicu. Kur viņš to lika, nezinu" ( Vojennije arhīvi Rossiji, 1993, Nr. 1, 243. lpp.)

No žukova rakstiskā paskaidrojuma izriet, ka ģenerālleitnants Teļegins Leipcigā nelikumīgi iegādājies "iedzīvi". Atļaušos apgalvot, ka runa nav par karavīriem domātām taburetēm. Zukovs atzīst, ka zinājis par Teļegina pastrādātajām zādzībām. Zukovs esot izteicis Tcļeginam savu neapmierinātību ar nelikumīgo rīcību. Mēs nezinām, vai tā bija. Taču, pat ja Zukovs izteica Teļeginam neapmierinātību, tālāk šī lieta netika turpināta. No Zukova rakstiskā paskaidrojuma tāpat saprotams, ka Teļegina nopirktās mēbeles atrodas nezināmā vietā. Skaidrs, ka Teļegins nelikumīgi iegādājies "iedzīvi", bet nav skaidrs, kur tā ir. Savukārt 110 tā izriet, ka bez pārtvertā ešelona, kuru Teļegins sūtīja "novadniekiem", un bez tā, kas atrasts viņa dzīvokļos un vasarnīcās, bija arī citas visai dārgas mantas, kuras Teļegins nelikumīgi ieguva, un nav zināms, kurp aizsūtīja. Šo lietu tad nu centās atšķetināt CK sekretārs A. A. Zdanovs.

3

Zagļu žargonā zagtas mantas uzpircēju sauc par bariņu, publiskās mājas uzturētāju — par banderšu. Zukova tuvāko personu lokā ielavījās pārītis, kurā lomas bija mainītas. Viņš bija nelegāla publiskā nama uzturētājs, viņa — zagtas mantas uzpircēja. Viņš — Vladimirs Viktorovičs Krjukovs, viņa — Lidija Andrejevna Ruslanova. Papildus pagrīdes publiskā nama uzturēšanai Vladimirs Viktorovičs Krjukovs nodarbojās ar marodicrismu un vērienīgi tirgojās ar zagtu mantu. Savas vētrainās darbības piesegšanai viņam bija blakus profesija — ģenerālleitnants, 2. gvardes kavalērijas korpusa komandieris. Krjukovu mēs jau sastapām nodaļā par ordeņiem. Jau 1932. gadā Krjukovs komandēja pulku Zukova divīzijā. Pēc tam Zukovs vilka Krjukovu sev līdzi un apkarināja ordeņiem, pārkāpjot Staļina pavēles un Padomju Savienības likumus.

Krjukovs tika pieķerts zādzībā, apcietināts un ietupināts. No lietas materiāliem izriet, ka viņš izvedis no Vācijas milzīgu melnu automobili Horch 951A, divus Mercedes un Audi. Pastāstīšu par Horch 951A. So mašīnu būvēja kā "firervāgenu", t. i., kā automobili Hitleram. Tas bija astoņVietīgs auto ar 4944 kubikcentimetru dzinēju. Braucamais bija aprīkots ar visām iespējamām un neiespējamām ērtībām. Piemēram, labējo priekšējo spārnu varēja pacelt, zem tā atradās iebūvēta mazgāšanās ierīce. Logiem bija aizbīdāmi aizkariņi. Uz aizmugures durvju statņiem bija īpaši stiprinājumi trīs puķu vāzītēm. Vadītāja vieta bija atdalīta no pasažieru salona ar skaņu izolējošu saliekamu starpsienu. Virs pasažieru salona — atverama lūka. Tolaik mašīnu radiatorus izgreznoja ar miniatūrām statuetēm: dzinējsuņiem, skrienošiem briežiem, vanagiem. Horch firmas zīme — lidojoša lielgaballodc. Lai uzsvērtu, ka tā lido, nevis gul uz motora pārsega, lielgaballodi uztaisīja ar izplestiem ērgļa spārniņiem. Šim simbolam bija slēpta nozīme. Jāšus uz lielgaballodes barons Minhauzens bija lidojis pāri Vācijai. Tieši tas tika ņemts vērā, izvēloties simbolu: mēs fantāziju pārvēršam īstenībā, ar šo mašīnu kā uz lielgabala locies varam lidot, kurp vēlamies. Šis vieglais humors būtu derējis jebkuram, tikai ne Vācijas valsts vadonim. Hitlers nekādā gadījumā negribēja saistīt savu vārdu ar visā pasaulē slaveno baronu, kurš bija lidojis uz lodes. Horch 951A bija ļoti liela, jaudīga, ērta un pārmērīgi dārga mašīna. To būvēja tikai individuāliem pasūtītājiem. Vienīgais trūkums: uz tās radiatora nebija trisstaru zvaigznes. Vācijas simbols bija Mercedes, tāpēc Hitlers izvēlējās mersedesu. Tomēr Hitlera tuvākās personas, piemēram, Gērings un Rozenbergs, izvēlējās tieši Horch 951. Šādu mašīnu Hitlers uzdāvināja Manncrheimam — kā Vācijas pateicību par to, ka šis nepielaida Sarkano armiju pie Zviedrijas rūdas atradnēm un tādā veidā izglāba Vāciju no tūlītēja kara zaudējuma.

Lūk, tādu mašīnu Vācijā piesavinājās 2. gvardes kavalērijas korpusa komandieris, bordeļa uzturētājs, Zukova mīlulis, Padomju Savienības Varonis ģenerālleitnants Krjukovs. Krievu valodā šādai situācijai ir precīzs izteiciens: ne pēc činas ņem! Mašīna, kas bija paredzēta trešā reiba vadonim, kuru varēja iegūt tikai bagātākās un ietekmīgākās personas Vācijā, pēc gabarītiem vienkārši bija par lielu komunistam Krjukovam.

Mersedesi, kurus ģenerālleitnants Krjukovs nejauši piesavinājās Vācijā, ari nebija vis šādi tādi, bet gan lietpratīgi un ar mīlestību atlasīti. Viens no tiem — kabriolets 540K. Tas ir satriecoši krāšņs sporta modelis.

Kavalērijas ģenerālim Krjukovam, neskaitot mašīnas, trīs dzīvokļus Maskavā un divas vasarnīcas, konfiscēja 700 tūkstošus rubļu skaidrā naudā. Tas notika jau pēc 1947. gada naudas reformas, kad rublis bija stabilizēts, kad Staļins ar naudas reformu izputinājis daudzus pagrīdes miljonārus. Veiksminieks Krjukovs pat caur Staļina naudas reformu bija izsprucis, saglabājot skaidrā naudā vairāk nekā pusi miljona. Salīdzinājumam: MGR ģenerālis tolaik saņēma sešus līdz septiņus tūkstošus rubļu mēnesī (Ģenerālleitnanta I. A. Serova vēstule Staļinam 1948. gada 8. februārī. Vojen- nije arhivi Rossiji. 1993, Nr. 1,212. lpp.).

Bez visa tā pie varonīgā ģenerāļa atrada 107 kilogramus sudraba izstrādājumu, 35 senlaicīgus paklājus, senlaicīgus gobelēnus, daudz antikvāru servīzes priekšmetu, kažokādas, bronzas un marmora skulptūras, dekoratīvas vāzes, iespaidīgu daudzumu senlaicīgu vācu grāmatu ar apzeltītām lappušu griezumu malām, 312 pārus izmeklētu apavu, 87 uzvalkus, kaudzēm zīda apakšveļas un gultas veļas utt., utt.

To visu Krjukovs bija sagrābis un izvedis no Vācijas, pateicoties vienīgi Zukova protekcijām. Tāpēc pratināšanā 1948. gada 1. oktobri ģenerālleitnantam Krjukovam rika jautāts: "Jūs teicāt, ka, grimstot aizvien dziļāk un dziļāk, būtībā pārvērtāties par marodieri un laupītāju. Vai var uzskatīt, ka tāds pats marodieris un laupītājs bija arī Zukovs, kurš saņēma no jums dāvanas, zinot to izcelsmi?"

Ko Krjukovs varēja atbildēt uz šādu jautājumu?

4

Bet varonīgā Krjukova sieva, zagtās mantas uzpircēja Lidija Ruslanova, bija dziedātāja. Krjukovs un Ruslanova — bandieris un bariģiene— bija oficiāli precējušies. Viņi ir tuvākie draugi gandrīz svētajam Georgijam Žukovam.

Lidijai Ruslanovai dzīvē galvenais bija bagātināšanās. Mantrausība — viņas kaislība un dzīves mērķis. Ar zagšanu, marodierismu, zagtas mantas uzpirkšanu un pārdošanu viņa sakrāja pasakainas bagātības. I-ai cik dziesmu viņa dziedātu, Padomju Savienībā par visu savu naudu viņa nevarētu nopirkt pat Aivazovska gleznas rāmi. Taču viņai bija gleznu galerija. Tāpēc viņas nelegālais bizness jāuzskata par pamatnodarbošanos. Pārējais — aizsegs.

Lidijas Ruslanovas gleznu galerija — 132 gleznas, kuras darinājuši diženi krievu mākslinieki: Siškina, Repina, Serova, Surikova, Vasņecova, Vereščagina, Levitāna, Kramskoja, Brilova, Tropiņina, Vrubela, Makov- ska, Aivazovska un citu mākslinieku darbi. Tīras intereses pēc es iegāju Nacionālajā galerijā Trafalgāra laukumā un sāku skaitīt no ieejas pirmās 132 gleznas. Biju izlēmis aprēķināt, cik lielam jābūt sienas laukumam, lai izkarinātu tādu daudzumu gleznu. Gleznas mēdz būt dažādu lielumu: mazas, vidējas, lielas. Un, lūk, lai kādas gleznas būtu, kaut vismazākās, tik un tā vajadzīgs visai liels sienas laukums, lai izkārtu 132 gleznas. Visiem, kuri vēlas, iesaku manu eksperimentu atkārtot. Lidijai Ruslanovai sienu platība bija pilnīgi pietiekama, lai visus šos dārgumus piekarinātu par prieku ciemiņiem un mājiniekiem.

Krnsnaja zvezda maigi dēvē Lidiju Ruslanovu par sociālistisko lakstīgalu. Kur gan šī lakstīgala tik daudz naudas saraustīsi?

Bodīti atvērt bija vienkārši. Naudu nevajag. Pastāvēja daudzi dārglietu savākšanas veidi bez naudas. Milzīgas bagātības bija koncentrētas Ļeņin- gradā. Bet Ļeņingradā blokādes laikā bija kanibālisms. Interesanti, ka īsi pēc kara eksistēja Ļeņingradas Blokādes muzejs, un tajā vairākas zāles bija veltītas kanibālisma tēmai. Taču drīz vien šī tēma tika slēgta, eksponāti noslēpti vai pat iznīcināti. Tas arī saprotams: nevarēja tak viens padomju cilvēks apēst otru padomju cilvēku. Kaut kas tāds nedrīkstēja notikt. Un, ja jau nedrīkstēja, tad nenotika.

Blokādes laikā Ļeņingradā un arī visā valstī naudai nebija vērtības. Kam jums nauda, ja mirstat badā? Jums vajadzīga maize, bet to par naudu nepārdod. Maizi izdala pēc kartītēm. Tad, lūk, Ļeņingradā blokādes laikā nepieredzētā krāšņumā uzplauka melnais tirgus. Blokādes laikā Ļeņingradā viscietākā valūta bija amerikāņu konservi. Uz aplenkto pilsētu pa Lādogas ezera ledu nepārtrauktā rindā brauca mašīnas. Tās veda maizi, spēki, gaļu, putraimus, cukuru. "Tajos laikos par luņķi Krakovas desas varēja dabūt Levitānu, Kandinski, Somovu… Par kilogramu speķa varēja dabūt Rubļova ikonu." (J. Aļcškovskis. Ruka. Povestvovaņijepalaca. Ņujorka: 1980, 74. lpp.)

Bija kāds, kurš nodarbojās ar tūkstošiem tonnu pārtikas sadali. Ja sadales vadītājs pagrieztu pa kreisi mašīnu ZIS-5, kas piekrauta ar gaļas konservu vai kūpinātas desas kastēm, tad labs uzņēmējs par šādu kravu norēķinātos ne tikai ar Ņcsterova gleznām vai smaragdiem no cara kolekcijas, bet varētu jums piegādāt visu, ko vēlēsieties.

Tomēr, lūdzu, nepadomājiet ko ļaunu. Es neesmu teicis, ka Ļeņingradas frontes komandieris, bet vēlāk — Augstākā Virspavēlnieka vietnieks armijas ģenerālis Zukovs grieza pa kreisi mašīnas ar pārtiku. Es pat nedodu mājienu par ko tādu. Es vienkārši ieminos, ka Žukovam kara laikā tāda iespēja bija, bet Zukova draudzenei Lidijai Ruslanovai tā paša kara laikā pēkšņi uzradās pasakainas bagātības. Un Žukovam pašam arī. Skaidra lieta, Ruslanovas, Krjukova, Žukova bagātībām nav un nevarēja būt nekāda sakara ar gaļas konserviem, ko piegādāja labais tēvocis Sems un izdalīja labais tēvocis Žukovs. Stingri nodalīsim: bagātības — atsevišķi, konservi — atsevišķi.

Taču neskaidrība paliek: kā tad uzradušās bagātības?

5

Mums skaidro, ka Lidija Ruslanova uzstājās ar koncertiem un par savu darba algu pirka šedevrus. Tam mēs neticēsim.

Iemeslu ir daudz. Vispirms — brīvas mākslas un brīvas radošās darbības mūsu valstī nebija. Visus radošos darbiniekus apvienoja attiecīgās savienībās un kolektīvos. Pār visiem radošajiem kolektīviem un savienībām slējās saskaņotas valsts struktūras. Kara laikā (un miera laikā arī) mākslinieki pildīja valsts gribu: novērsa plašas tautas masas no nelabām domām. Mākslinieks bija valsts darbinieks. Bet mūsu valsts ir skopa. Lūk, piemēram, Oļegs Popovs. Visizcilākais klauns 20. gadsimtā. Bet Ginesa rekordu grāmatā nav pat minētā ierobežojuma. Grāmatā vienkārši teikts: vissmieklīgākais klauns pasaulē. Bez norādēm uz gadsimtu. Oļegs Popovs patiesi bija ieguvis visas pasaules popularitāti. Viņu zināja visi. Viņš nesa pasaulē savas Dzimtenes vārdu un atnesa valstij ienākumos desmitiem miljonu dolāru. Cirka arēnā viņš pavadīja pilnīgi visu 20. gadsimta otro pusi, sākot no 1950. gada. Viņš daudzas reizes apbraukāja visu zemeslodi no Melburnas līdz Toronto, no Romas līdz Pekinai, no Karakasas līdz Sidnejai. Viņš uzstājas arī jaunajā tūkstošgadē. Pateicībā par visu to mūsu dārgā valsts viņu aplaupīja pa tīro un izmeta ārā, nosakot niecīgu pensiju. Laiks iet ubagot!

Lidijai Ruslanovai nebija pat simtās daļas Oļega Popova panākumu. Aiz mūsu valsts robežas viņu pazina vienīgi Mongolijā. Ienākumus viņa nekādos dolāros valstij nenesa. Turklāt kara laikā ne karavīri frontē, ne ievainotie hospitāļos, ne darbarūķi kara rūpnīcās, ne kolhoznieki lauku darbos par koncertiem naudu nemaksāja. Lai paceltu cīņas garu plašām tautas masām, koncerti pārsvarā bija bezmaksas. Tos organizēja mūsu dārgā valsts, pēc tam ar skopu valsts roku samaksājot māksliniekiem maizes kartītēs un naudā, par kuru tikpat neko nevarēja nopirkt. Tāpēc mākslinieks daudz naudas nevarēja saņemt.

Un, ja arī saņemtu, kara laikā tauta naudai vienalga neuzticējās. Tauta vēl atcerējās Pilsoņu karu: tā sākumā par rubli izpriecājies pēc pilnas programmas, bet pavisam drīz par miljonu to pašu rubļu nevarēji nopirkt pat šķipsnu sāls. Šodien — nauda ar ērgļiem un kroņiem, bet rīt — kerenkas [28] , pagaidu valdības nauda. Pēc tās — pirmā komunistiskā nauda vēl bez sirpjiem un āmuriem.

Lūk, tauta neuzticējās naudai. Šodien tai ir vērtība, bet rīt — inflācija. Vai naudas reforma. Tāpēc kara laikā valstī valdīja apmaiņa graudā. Tas, kurš cicta badu, par maizi atdeva visu, kas viņam piederēja. Tas, kurš dalīja maizi un speķi, pēkšņi un strauji kļuva bagāts. Par naudu nevarēja nopirkt pat maizes garoziņu. Tāpēc Lidijas Ruslanovas ceļš pretī bagātībām nevarēja būt bruģēts ar viņas darba algas ietaupījumiem. Taču, ja pieņemam, ka šis ceļš uz bagātībām nebija bruģēts arī ar gaļas konservu kārbām, ar ko tad vēl?

Paskaidrojiet man, nesaprašam, kā ārkārtīgi vērtīgās lietas no blokādē esošās Ļcņingradas varēja nokļūt Lidijas Ruslanovas pilīs, ja tās netika pārdotas par naudu?

6

Ruslanovai un viņas aizbildnim žukovam bija daudz veidu, kā tikt pie bagātībām. Lūk, vēl viens. Hitlerieši aplaupīja mūsu muzejus un salaupītos labumus izveda uz Vāciju. Pēc tam Vācijā ienāca atbrīvotāji un salaupītās vērtības piesavinājās. Kāds biedrs no Ļiteraturnaja jjazeta (1992. gada 5. augusts) šādu praksi uzskata par pašsaprotamu: "Kā brīnišķīgās dziedātājas Ruslanovas zināmu attaisnojumu minēšu ne tikai viņas labo gaumi, bet ari to neapšaubāmo apstākli, ka "132 glezniecības oriģināldarbus", kurus viņa atveda no Vācijas, lielākoties ir gleznojuši izcili krievu mākslinieki (Repins, Levitāns, Aivazovskis, Siškins un citi), kuru darbus savukārt bija izveduši no Krievijas un Ukrainas nacistiskie okupanti."

Redz, kā. Ja hitlerieši izved no mūsu muzejiem bagātības, tātad viņi ir marodieri. Bet, ja pēc tam Ruslanova piesavinās hitleriešu nozagto Ukrainas un Krievijas īpašumu, šīs vērtības uzskatāmas jau par "atmazgātām" un it kā vairs nav zagtas.

Mani interesē tikai viens jautājums: par kādiem tādiem nopelniem

Baltkrievijas frontes komandieris Padomju Savienības maršals G. K. Zu- kovs nelikumīgi apbalvoja sociālistisko lakstīgalu ar kara ordeņiem un turklāt vēl ļāva sirot pa trofeju glabātavām, ņemt visu, kas iepatīkas, un brīvi izvest uz saviem daudzajiem dzīvokļiem, pilīm un vasarnīcām?

Ari Gcorgijs Konstantinovičs Zukovs neapjuka. Viņš pats bija liels mākslas pazinējs un cienītājs. Viņš arī bija kolekcionārs. Viņa kolekcijā bija gleznas no Drēzdenes galerijas krājumiem. Te nu gan, skaidra lieta, iztika bez gaļas konserviem. Pēc kara Zukovs bija iekarotās Austrumvācijas saimnieks. Un tāpēc: lūk, to kailo bābieti apzeltītajā rāmī — uz maniem apartamentiem! Un, lūk, to arī!

Pa to laiku, 1942. gada pavasarī, kamēr Zukova draudzene iedzīvojās mantībā blokādē esošajā Ļcņingradā, ģenerālleitnanta A. A. Vlasova

triecienarmijā plosījās bads. Armija centās izlauzties līdz ielenktajai Ļeņingradai, taču neviens tai pretī nelauzās, un kaimiņu armijas arī atpalika. 2. triecienarmija palika viena pati dziļā pretinieka aizmugurē. Armija bija jāved atpakaļ, bet biedriem Kremlī kļuva žēl teritorijas, kuru 2. triecienarmija jau bija atkarojusi. Tāpēc tika dota pavēle turēties, lai gan nekādu iespēju apgādāt 2. triecienarmiju nebija. Te atkārtojās tas pats scenārijs, kas 1942. gada pavasari, kad Zukovs iedzina 33. armiju dziļā pretinieka aizmugurē un pameta bojāejai: apgādāt armiju nevaru, bet atkāpties neļauju!

Volhovas frontes komandiera vietnieku ģenerālleitnantu Vlasovu norīkoja glābt 2. triecienarmiju. Viņam vajadzēja labot svešas kļūdas, pārrēķināšanos un noziegumu. Vlasovam uzvēla atbildību par 2. triecienarmiju, kurai operāciju viņš nebija ne plānojis, ne gatavojis, ne sācis un ne arī veicis. Viņu iecēla komandēt armiju, kuru nebija iespējams apgādāt, tajā pašā laikā netika ļauts to atvilkt atpakaļ. Kad pavēle doties ārā no aplenkuma beidzot tika dota, iziet no aplenkuma vairs nebija kam, bet tie, kuri varētu izkļūt, bija novārguši tā, ka neturējās kājās. Nevis Vla- sovs nodeva, bet Vlasovu nedeva.

Mežos pie Ļubaņas, kur Vlasova armija turējās aizsardzības pozīcijās, cilvēka auguma augstumā bija nodīrāta miza no kokiem, noplēsti pumpuri un pirmās lapas. Karavīrs dienā saņēma 50 gramu sausiņu drupaču. Un tas — viss. Zirgi 2. triecienarmijā tika apēsti un kritušo zirgu līķi — arī. Tika apēstas ādas somas, siksnas un zābaki. Pēc tam vieglās dienas beidzās, karavīriem un virsniekiem pārstāja izsniegt arī tos 50 gramus maizes drupaču. 1942. gada 21. jūnijā Vlasovs ziņoja Volhovas frontes štābam: "Novērojama grupveida mirstība no bada."

Lidmašīnas nometa pavisam maz sausiņu un konservu. To visu vajadzēja meklēt pa purviem, atrast un nodot. Paslepus būsi piesavinājies konservu kārbu — nāves sods nošaujot (Krama.ja zvezda, 1996. gada 28. februāris).

Sarkanajā armijā pret izlaupītājiem un marodieriem vispār izturējās bargi. Karavīrs frontinieks N. Toloeko liecina: 1944. gada jūlijā 179. strēlnieku divīzijas artilērijas baterijas staršina paņēma no lietuviešu zemnieka zirgu, lai transportētu lielgabalu uz uguns pozīciju. Staršinas rīcību klasificēja kā marodicrismu. Spriedums īss — nāves sods nošaujot (VIZ, 1992,49. lpp.).

Kara ārste Olga Ivaņcnko stāsta: 1942. gads, 238. strēlnieku divīzija, karš, nodegusi pilsēta, sagrauta pamesta māja, divi karavīri izvelk no gruvešiem salauztu gultu. Šajā nodarbē viņus pieķer. Viņu rīcību atzīst par marodicrismu.

Šajā gadījumā ir iespējams tikai viens spriedums: nāves sods nošaujot. Spriedumu nosaka pulka štāba priekšnieks vecākais leitnants Kapustjanskis.

Viņam pat tribunāls nav vajadzīgs. Pietiek ar viņam doto varu (Russkaja misĻ 2001. gada 21. jūnijs).

Tādus gadījumus es varu izstāstīt tūkstošiem ar atsaucēm uz konkrētiem lieciniekiem, arhīvu dokumentiem, publikācijām un frontinieku vēstulēm.

Bet sociālistiskā lakstīgala piesavinājās veselu gleznu galeriju. Un tās ir ne tikai gleznas — tās ir Krievijas un Ukrainas valsts īpašums. Taču viņai piedodami — viņa ir draudzene gandrīz svētajam Georgijam, dižākajam 20. gadsimta karavadonim.

7

1948. gadā Teļeginu, Krjukovu un Ruslanovu iesēdināja cietumā.

Drīzumā dīvaina nāve piemeklēja CK sekretāru biedru Andreju Alck- sandroviču Zdanovu, kurš bija centies valstī ieviest kārtību. Tika arestēts valsts drošības ministrs ģenerālpulkvedis Abakumovs. Pēc tam visai dīvainā nāvē mira arī Staļins. Un uzreiz Teļeginu, Krjukovu un Ruslanovu izlaida. Tiesneši, kuri bija šos zagļus, marodierus un izlaupītājus tiesājuši, tūlīt pat viņus attaisnoja.

Bet kāpēc?

Sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem.

Kas gan tic par apstākļiem atklājušies? Zukova draugu lietu izmeklēšanas materiāli to neprecizē. Atklājušies apstākļi, un viss — nāciet ārā, biedri, no nebrīves.

Taču lauzīt galvu par ātrās atbrīvošanas iemesliem nevajadzēja ilgi. Līdz pašām varas virsotnēm bija ticis biedrs Žukovs. Tas tad ari ir minētais jaunatklātais apstāklis. U11 tāpēc diženā stratēģa zaglīgie draugi un līdzgaitnieki svinīgi tiek izlaisti brīvībā.

Un tieši tad arī atklājās, ka biedrs Tcļcgins tomēr dzinis ešelonu ar zagtajām mantām nevis dārgajiem novadniekiem, bet gan sev. Iznācis no cietuma, viņš pieprasīja atdot ešelonu ar vērtībām nevis novadniekiem, bet viņam pašam. Izveidojās dīvaina situācija. No vienas puses, ģenerālleitnants Teļegins ir zaglis, marodieris, valsts trofeju īpašuma izlaupītājs.

No otras puses, — pēc Žukova pavēles viņš ir izlaists no cietuma un atzīts par nesodītu. Sanāk, ka viņš nemaz vairs nav zaglis un marodieris. Ko iesākt ar konfiscēto trofeju ešelonu? Ja atzīst, ka Teļegins nav zaglis, tas nozīmē, ka konfiscētais trofeju ešelons pieder viņam, tātad — ešelons ar trofejām Teļeginam ir jāatdod vai arī jāatlīdzina tā vērtība. Bet visiem skaidrs, ka padomju ģenerālis komunists par savas algas iekrājumiem nevar iegādāties pat vienu 60 tonnu smagu vagonu ar sieviešu zīda veļu. Bet te — ešelons.

Galvenajā kara prokuratūrā un PSRS Ģenerālprokuratūrā tika pieņemts Zālamana lēmums. Ģenerālleitnantam Teļeginam paziņoja: tu neesi zaglis, tu esi godīgs cilvēks, dzīvo uz brīvām kājām, taču ešelonu ar trofejām tu nozagi, tāpēc mēs tev nevaram to atdot. Padomju armijas galvenais kara prokurors ģenerālleitnants A. A. Cepcovs "PSRS ģenerālprokurora Rudenko vārdā nepārprotami atgādināja uzstājīgajam sūdzētājam, ka mantas, kuras viņš pieprasa atdot, "ir iegūtas nelikumīgā veidā" un tāpēc nav atdodamas" ( VIŽ, 1989, Nr. 6, 82. Ipp.).

Arī Lidija Ruslanova pieprasīja atdot viņai dārglietas. Par konfiscēto lādīti ar briljantiem viņai piedāvāja 100 tūkstošu rubļu kompensāciju. "Taču viņa pieprasīja miljonu. Pēc L. Ruslanovas teiktā, starp viņai konfiscētajām rotaslietām bijuši unikāli izstrādājumi, un lādīte, kurā glabājās šie izstrādājumi, bijusi divu miljonu vērtībā!" (Russkaja misļ, 2001. gada 22. februāris)

Kāda vērtība bija diviem miljoniem rubļu 1948. gadā, kad apcietināja Ruslanovu? Pēc 1947. gada naudas reformas un līdz 1953. gadam, kad Ruslanovu izlaida no cietuma, inflācijas tendences gandrīz netika novērotas. Tagad atminēsimies iepriekš citēto fragmentu no ģenerālpulkveža I. A. Serova vēstules Staļinam 1948. gada 8. februārī: MGB ģenerālis tolaik saņēma piecus līdz sešus tūkstošus rubļu mēnesī. Tas ir 60—72 tūkstošus gadā. Tādējādi iznāk, ka čekas ģenerālim vajadzētu 28 līdz 33 gadus apcietināt cilvēkus, pratināt un spīdzināt viņus, dedzināt ciemus, apšaut ķīlniekus un sagūstītos virsniekus, ešeloniem dzīt savējos un svešos uz lēģeriem un nošaušanu, lai nopelnītu naudu tikai vienai Ruslanovas lādītei.

Saprotams, ka visus šos gadus čekas ģenerālim visa izpeļņa būtu jākrāj, neiztērējot ne kapeikas.

Pēc labas komunistiskās tradīcijas, armijas virsnieks un ģenerālis saņēma tieši divas reizes mazāk nekā čekists, kura uzplečus rotā līdzvērtīgs zvaigžņu skaits. Attiecīgi, lai sakrātu naudu vienai tādai lādītei, armijas ģenerālim būtu jākomandē divīzija vai korpuss divas reizes ilgāku laiku — no 56 līdz 66 gadiem. Un neko netērējot.

Izcilās dziedātājas un varonīgā ģenerāļa meita Margarita Vladimirovna Krjukova tajā pašā rakstā, kurā paziņo par briljantu lādītes divus miljonus rubļu lielo cenu, turpina stāstu par savu ārkārtīgi godīgo tēvu: "V. Krju- kovs nemūžam nevarēja atšķirt briljantus no parastiem akmentiņiem: viņa interešu loks bija saistīts ar citām lietām. Viņš bija gudrs, izglītots cilvēks. Viņa īpašā vājība bija klasiskā krievu literatūra, bet, uz kā viņš sēž un guļ, viņam bija absolūti vienalga." (Russkaja mis/, 2001. gada 22. februāris)

Klasiskās literatūras vājiniekam ģenerālim Krjukovam bija vienalga, no kā ēst: no kareivju vara katliņa vai no alumīnija bļodiņas. Tāpēc viņš ēda no sudraba šķīvjiem ar zelta ornamentiem, kas nozagti Potsdamas pilī. Viņam bija vienalga, ar ko braukāt: ar grabošu padomju automobili Mos- kvič vai ar vecu sarūsējušu riteni. Tāpēc viņš braukāja ar auto, kas tika būvēts Vācijas reiha fīreram. Viņš neatšķīra briljantus no parastiem akmeņiem. Bet, visdrīzāk, ne jau ar prastiem oļiem lādīti pildīja.

[1]

Pēc atbrīvošanas ne Tcļegins, ne Ruslanova, ne Krjukovs nekad nav publiski paziņojuši par savu nevainīgumu.

PSRS Ģenerālprokuratūra, paklausot Zukova pavēlēm, atbrīvoja viņa draugus no cietuma. Tomēr visos oficiālajos dokumentos uzsvērts, ka viņiem atdod tikai daļu mantības, jo pārējā daļa ir iegūta ar laupīšanu, zagšanu un marodierismu.

Paskaidrojumā Komunistiskās partijas Centrālajai komitejai Zukovs nenoliedz ģenerālleitnanta Teļegina zagšanu.

Un, lūk, problēma mūsu aģitatoriem: kā attaisnot marodierus, laupītājus un zagļus — Teļeginu, Krjukovu, Ruslanovu? Pārāk jau nu liela netīrība valda ap svētā Gcorgija kandidātu. Attaisnojumu marodieriem atrada ātri. Un ne vienu vien.

Pirmais attaisnojums: viņi ņēma rikai labas lietas, viņiem ir mākslinieciska gaume. Tas viņus attaisno. Briljantus, kas mazāki par diviem karātiem, viņi neņēma. Vai tad tas neliecina par nevainojamu gaumi? Vai tas nav attaisnojums nelaimīgajiem staļinisma upuriem? Šis arguments man patīk.

Otrais attaisnojums: Krjukovs, Teļcgins un Ruslanova ir Zukova draugi. Gandrīz svēta cilvēka draugiem riek piedots viss. Tāpat kā pašam gandrīz svētajam Georgijam.

Trešais attaisnojums: Ruslanova paziņoja, ka visa mantība pieder viņas vīram Krjukovam. Un viņai tika piedots. Savukārt viņas vīrs paziņoja, ka visa mantība pieder viņa sievai Ruslanovai. Tad arī viņu vajadzēja attaisnot.

Izmeklētājs majors Grišajevs pēc apcietināšanas pratina Ruslanovu:

"IZMEKLĒTĀJS: Izmeklēšanas materiālos jūs tiekat atmaskota par to, ka uzturēšanās laikā Vācijā nodarbojāties ar laupīšanu un trofeju īpašuma piesavināšanos lielos apmēros. Vai jūs to atzīstat?

RUSLANOVA (asi): Neatzīstu.

IZMEKLĒTĀJS: Bet kratīšanas laikā jūsu vasarnīcā konfiscēts liels daudzums vērtslietu un mantu. Kas tās par mantām?

RUSLANOVA: Šīs mantas pieder manam vīram. Bet viņam tās atsūtīja kā dāvanu no Vācijas. Acīmredzot dienesta biedri." (A. Buškovs. Rossija, kotoroi ņe bilo. 560. lpp.)

1951. gadā tiesas priekšā Krjukovs visā atzinās. Taču drīz, 1953. gadā, Zukovs nokļuva pavisam tuvu varas virsotnei, viņš pavēlēja visus savus draugus no cietuma izlaist, ber viņu lietas pārskatīt un veikt "papildu pārbaudi". Paklausīgie prokurori tūliņ lietas pārskatīja. Lūk, pārskatīšanas rezultāts:

"Krjukovs tiesā nenoliedza savu vainu arī valsts īpašuma izlaupīšanā. Tajā pašā laikā, kā norādīts Galvenās kara prokuratūras atzinumā pēc 1953. gadā veiktās papildu pārbaudes, Krjukova apcietināšanas laikā konfiscētās vērtslietas piederējušas viņa sievai L. A. Ruslanovai un iegādātas par viņas naudu." (N. Smirnovs. Vplotj do viski mēri. Maskava: 1997, 156,—157. Ipp.)

Loks noslēdzies. Sanākusi sena ebreju anekdote krievu stilā:

Pilsoni Krjukov, kur jūs ņemat tik daudz naudas?

Naktsskapītī.

Un kurš to tur ieliek?

Sieva Lidija Ruslanova.

Bet kur viņa to ņem?

Es viņai to dodu.

Bet kur jūs ņemat?

Pilsoni izmcklētāj, es taču jau teicu: naktsskapītī.

Morāle, lūk, kāda. Cits — karo, cits — mantu vairo. Zukova draugi nevarētu uzturēt bordeli 2. gvardes kavalērijas korpusa sanitārajā punktā, kara laikā tik atklāti un nekaunīgi nevarētu zagt, ja viņiem nebūtu aizstāvja Augstākā Virspavēlnieka vietnieka Padomju Savienības maršala Zukova personā.

Mūsdienu krievu valodā šādai situācijai ir īpašs apzīmējums — "jumts"

24. NODAĻA

ĻAUNAIS BRĪNUMS

Žukovs ir viena no briesmīgākajām figūrām Krievijas vēsturē. Un vislabāk tās būtību pauž Konstantīna Vasiļjeva veidotais portrets. Gleznā attēlotajam pārdabiskajam radījumam nav nekā kopīga ar cilvēku pasauli, jo tas atnācis no kādas citas. Tas nav cilvēks, tas ir pagānu kara dievs ar plēsīga vilka izteiksmi zilajā sejā. Šinelis gluži kā izliets no tērauda, auksti blāvā zeltā spīd ordeņu šķīvīši, aiz muguras dej asinssarkanas dzirkstošas pazemes uguns mēles un baismi balo kādas ēkas skelets.

A. Bažkovs Rossija, kotoroi ne bilo. 559. lpp.

1

Lai ieskaitītu Zukovu svēto karta, ir jāizpilda dažas formalitātes. Zuko- vam ir jāatbilst noteiktām prasībām. Pirmām kārtām — vai viņš darīja brīnumus?

Te nu, liekot roku uz sirds, atbildēsim: darīja. Lai nu ko, bet zilus brīnumus viņš sadarījis pārpārēm, ar pārpalikumu un pāršaujot pār strīpu.

Lūk, viens no daudzajiem brīnumdarbiem. Paveikts 1954. gada 14. septembrī 9 un 53 minūtēs Dienvidurālu kara apgabala Tockas poligonā. Par godu šim notikumam paveiktā brīnumdarba atrašanās vietā uzlikta memoriālā plāksne ar uzrakstu: "1954. gada septembrī poligona teritorijā Padomju Savienības maršala G. K. Zukova vadībā notika karaspēka taktiskās mācības."

Visos kaut cik lielos poligonos mācības notiek gandrīz nepārtraukti, taču par piemiņu tikai vienām mācībām atklāta memoriālā plāksne.

Trešajā dienā pēc mācībām, 1954. gada 17. septembri, avīze Pravda publicēja TASS paziņojumu par šo brīnumu: "Saskaņā ar zinātniski pētniecisko un eksperimentālo darbu plāniem pēdējās dienās Padomju Savienībā rika izmēģināts viens no atomieroču veidiem."

TASS paziņojumā nebija teikts, ar ko šie izmēģinājumi atšķīrās no visiem iepriekšējiem, kuram ienāca prātā šī ģeniālā doma, kurš šo eksperimentu organizēja un kurš vadīja tā norisi. Tagad mēs to zinām: "Apvidus izpēte un citi gatavošanās darbi tika sākti jau ziemā un ar pilnu sparu izvērsās pavasari un vasarā. Liela loma to norisē bija Padomju Savienības maršalam G. K. Žukovam. Pēc Staļina nāves atgriezies Maskavā, viņš tolaik bija PSRS aizsardzības ministra pirmais vietnieks." (Krasnaja zvezda, 1989. gada 29. septembris)

Izmēģinājumi bija visai neparasti. Padomju Savienības prioritāte šajā zinātniskās izpētes jomā ir neapšaubāma. Neviens pasaulē līdz kam tādam nav aizdomājies, neviens pasaulē ar līdzīgiem notikumiem lepoties nevar. Un arī mūsu valstī ne jau kuram katram ienāk prātā tādas idejas. Nekas tamlīdzīgs vai līdzvērtīgs ne pirms, ne pēc Zukova nav noticis.

Bruņutanku karaspēka maršals Oļegs Losiks, Padomju Savienības Varonis, profesors, Zukova ordeņa kavalieru kluba priekšsēdētājs, pasludinājis savu elku par "dižu karavadoni", turpina: "Būtībā viņš veica apvērsumu operatīvās karadarbības un kaujas apmācībā. Viņa vadībā 1954. gada septembri Tockas poligonā pirmo reizi notika izpētes karaspēka manevri ar atomieroču praktisku izmantošanu." (Krasnaja zvezda, 1996. gada 28. decembris)

[1]

Lūk, kas notika: bumbvedējs no 13 kilometru augstuma nometa bumbu. Trotila ekvivalents — 40 kilotonnu, t. i., eksplozijas spēks kā Hirosimā un Nagasaki, saliekot abus kopā. Sprādziens — gaisā, 350 metru augstumā.

Kādēļ?

Ideja šāda. Pirmais pasaules karš bija pozīciju karš. Tāds tas bija ne jau tāpēc, ka kādam tā patiktu vai kāds būtu tā nolēmis. Nē, neviena armija

pasaulē vienkārši nespēja pārraut pretinieka aizsardzību. Viens izņēmums tomēr bija — Briseles pārrāvums. Taču tas, es atkārtoju, ir izņēmums.

Otrajā pasaules karā pretinieka stratēģisko fronti iemācījās uzlauzt. Taču tas aizvien bija visgrūtākais uzdevums jebkuram komandierim. Aizsardzības pārraušana prasīja milzīgu munīcijas patēriņu, titāniskus kaujas tehnikas un kareivju zaudējumus. Turklāt ne vienmēr uzbrukums beidzās ar panākumiem. Piemēram: neveiksmīgie un bezjēdzīgie Zukova mēģinājumi pārraut fronti pie Sičovkas no 1942. gada janvāra līdz decembrim.

Taču pēc Otrā pasaules kara padomju maršalu rokās nonāca kodolieroči. Un viņi nodomāja: ja vajadzīgs, uzlauzīsim fronti ar kodoltriccicnu, pārrāvumā ievedīsim karaspēku un nu tik izpriecāsimies ienaidnieka aizmugurē!

Tikai jāizmēģina mācībās. Tā arī nolēma.

Pie tās pašas reizes piebilstams: tam, kurš gatavojas aizsardzības karam, šādas mācības nepavisam nav vajadzīgas. Ja padomju vadību uztrauc naidnieka iebrukuma draudi, vajadzēja paziņot: mēs esam tik vārgi, tik bailīgi, tāpēc sitam vienu reizi, bet — pa galvu. Un par knapu nešķitīs ne Parīzei, ne Londonai, ne Bonnai, ne Ņujorkai, ne Vašingtonai.

Šādas stratēģiskās koncepcijas gadījumā mācības nav jārīko. Atliek vien uzspridzināt bumbu tuksnesī un parēķināt, kas notiks, ja to uzmestu debesskrāpjiem.

Taču mums nebija vajadzības sagraut naidnieka pilsētas. Tās bija jāieņem, bet, lai to paveiktu, jāpārrauj pretinieka fronte. Un jārīko attiecīgas mācības.

3

Tātad Tockas poligonā izveidoja aizsardzību nosacītajam pretiniekam un aizsardzību mūsējo karaspēkam. Krasnaja zvezda (1996. gada 31. maijs) raksta: "Bumba tika nomesta virs rajona, kur aizsardzības būvēs atradās dzīvnieki. Attiecībā gan pret aizsardzībā esošajiem, gan pret uzbrūkošās puses personālsastāvu tika veikti visi tolaik zināmie drošības pasākumi.

Mācības deva bagātīgus materiālus zinātniskai izpētei. To rezultāti tika rūpīgi izanalizēti un apkopoti. Uz to pamata izstrādāta jauna karadarbības veidu teorija — uzbrukums un aizsardzība kodolieroču izmantošanas apstākļos —, precizētas jau esošās un izveidotas jaunas mācību grāmatas un rokasgrāmatas."

Tc nu esam nonākuši pie paša svarīgākā: bez eksperimenta dzīvniekiem tajās militārajās mācībās bija arī cilvēki. Tur bija karaspēks. Bija divīzijas, kuras aizsargājās reālas kodolieroču izmantošanas apstākļos, un divīzijas, kuras uzbruka. Kopējais dalībnieku skaits — 45 000 cilvēku. 45 000 gados jaunu, veselīgu vīriešu. Ir ziņas, ka uzbrucēju vien bijis 45 000. Un vēl 15 000 — aizsardzībā. Informācija par to, ka kopējais dalībnieku bijis 60 000, sastopama vairākkārt. Piemēram, avīzē Gu (2001. gada 27. janvāris). Oficiālie ziņu avoti klusē. Man pašam ticamāks šķiet otrais skaitlis, taču, kamēr tas nav oficiāli apstiprināts, paliksim pie pirmā.

Aizsardzībā esošajiem bija paredzēts ierakumos, tranšejās un blindāžās pārciest viņu tiešā tuvumā notikušu kodolsprādzienu. Turklāt — "būt gataviem aiztaisīt robu "zilo" aizsardzībā, kas izveidojies "sarkano" veiktā kodoluzbrukuma rezultātā (Krasnaja zvezda, 1992. gada 19. jūlijs). Bet uzbrūkošajiem bija paredzēts doties cauri sprādziena epicentram un cauri nosacītā pretinieka aizsardzībai kā pa prospektu.

Mācību gaita aprakstīta tā: "Visapkārt valdošais klusums bija pārsteidzošs. Spīdēja saule, viegli kustējās krūmāja lapas. Bet kaut kur augstu debesīs jau lidoja nesēj lidmašīna ar atombumbu… Katram bija savas, individuālas izjūtas, taču to kopsumma iekļāvās divos vārdos: "Krietni sašūpoja"… Un, lūk, beidzot uzbrukuma signāls. Pirmais, kas dūrās acīs pēc ilgās uzturēšanās pazemē, — milzīgs, pusi debesjuma klājošs mākonis, kuru no apakšas ir kā stumj uz augšu tumšsarkana rūcoša liesma, tā mainīja krāsu, kļuva aveņsarkana, mazāk spilgta, bet joprojām mutuļoja, cēlās augstāk, paraujot sev līdzi, iesūcot no zemes sevī putekļu stabu un visu, kas tur atradās. Pārsteidza arī kas cits: līdz nepazīšanai mainījusies apkārtne… Zeme bija līdzena, nosēta akmentiņiem, itin kā uzarta. Vietām izdegusi. Vietām dūmoja. Nav neviena auga un nekā cita… Un, lūk, negaidīti: rentgenometrs gandrīz nemaz neuzrāda starojumu. Tanku vada komandieris satraukti ziņo pa radio: ierīce ir bojāta. Tas pats atgadījies arī ar pārējām ierīcēm… Pa ceļam tuvāk sprādziena epicentram redzējām vairākus tankus, starp kuriem bija arī smagie tanki. Daži no tiem apkusuši un it kā iegrimuši zemē, citi, aizsviesti desmitiem metru no vietas, gulēja ar kāpurķēdēm gaisā. Gadījās ari parasti pauguriņi. Kādus objektus tajos apglabājis sprādziens, nebija iespējams pat uzminēt. Pēc tam redzējām pārogļojušos aitu, kuru sapieri bija izdabūjuši no zemes…" (Krasnaja zvezda, 1989. gada 9. septembris)

Visi, kuri atstājuši atmiņas, stāstīja apmēram to pašu: "Pēkšņi uz kakla, maskas nenosegtā vietā, es sajutu vieglu siltuma pieskārienu: apmēram tāda pati sajūta rodas pludmalē, kad saulīte, brīdi slēpusies, atkal iznāk no mākoņiem. Sapratu: sprādziens noticis. Pēc īsa brīža sekoja tā skanis- kais izpaudums… Triecienvilnis aizbrāzās garām, un es ar pavēli: "Apkalpes, pie lielgabaliem!" izlēcu no tranšejas. Augstu virs "pretinieka" aizsardzības galvenajām pozīcijām, virpuļojot un laistoties krāsās, veidojoties no milzīgas mutuļojošas bumbas, kurā vēl trakoja liesma, debesīs cēlās kolosāli fantastisks mākonis. Sēne bija līdzīga tai, kas bildītēs, taču — kādu ļaunu spēku tā izstaroja! Kādas šausmas tā uzdzina aculiecinieku apziņā!… Manevrus klātbūtnē vēroja demokrātisko valstu aizsardzības ministri, 1111 viņiem bija labi jādzird kaujas simfonija dziļi "pretinieka" aizsardzībā. Lielgabalu stobru noslodze pārsniedza pieļaujamās robežas, izšautās čaulītes piekausējās patrontelpas malām, aizslēga izmetējmehā- nisms nenostrādāja. Tuvojoties manevru beigām, čaulas vajadzēja ar lauzni sist ārā un 110 jauna likt kopā pēc katra šāviena burtiski sabirzušos aizslē- gus. Protams, pēc tādas "ekspluatācijas" lielgabali bija jānoraksta… Tas, ko mēs ieraudzījām, nav aprakstāms un prātam aptverams, ar to nevar aprast, un to nav iespējams aizmirst… Ceļā uz epicentru visā tās pretīgajā pilnībā un atkailinātībā bija vērojama aina, kā atomdēmons izrēķinājies ar dabu. Sākumā mežs (ozoli, skābarži, vīksnas) mūs sagaidīja ar savu novītušo un sakrunkojušos lapotni, salauzītajiem zariem un izpostītajiem vainagiem. Tad sekoja vētrgāze, kurā visi koki gulēja atbilstoši sprādziena viļņa virzienam. Tuvāk epicentram mežs bija pārvērties skaidienā un smalkās skaidu šķēpelēs, kādas tagad var novērot dažos mūsu dabas apkarotāju mežizstrādes rūpalos. Un, visbeidzot, — tuksnesīgs, drūms lauks, noblietēts kā celtniecības placis, ar sakusušu virsu, mazām spraugām, kas palikušas no pelnos sadegušajiem vai atomviesuļvētras aiznestajiem kokiem… Uz sakausētās virsas mētājās norauti tanku torņi, kā sērkociņu kastītes stāvus nolikti bruņumašīnu korpusi, salauzītas artilērijas lafetes, sarežģītos mezglos sasieti lielgabalu stobri, kā veci mutautiņi saņurcītas bruņutehnikas transportieru un automašīnu virsbūves. Mēs apmeklējām 1200 metru attālumā no epicentra īpaši izveidoto rotas atbalsta punktu, kas aprīkots ar plašu sakaru eju sistēmu, pamatīgu pārsegumu un aizsegiem lielgabaliem un personālsastāvam. Tas bija saglabājies, taču triecienvilnis, sagraujot pārsegumu, bija iekļuvis visos nodalījumos un telpas aizbēris ar smiltīm. Lielgabalu pārvalki bija norauti, artilērijas optika sabojāta, bet no pāris zirgiem, kas bija piesieti pie ieejas būvē, palikuši tikai iemaukti — zirgi, nabadziņi, aizlidojuši nebūtībā. Es redzēju šīs norautās pavadas, un tās man palikušas atmiņā uz visu mūžu." (G. Ambraze- vičs. // Ņezavisimostj, 1997. gada 23. aprīlis)

"Sprādziena brīdī zeme tā kā izkustējās, pazuda zem kājām, atskanēja skaļš grāviens, sprakšķi, debesīs uzšāvās žilbinoši spilgta uguns sēne." (Kras- naja zvezda, 1992. gada 9. jūlijs)

"Bija sāpīgi skatīties uz prātu zaudējušiem, akliem un apdegušiem mājdzīvniekiem, bail atcerēties ar saknēm izgāztos kokus, izzudušo skaisto ozolu birzi, pelnu klātus ciematus, nožēlojamās kara tehnikas paliekas." (Ļiteratumaja gazeta, 1999. gada 15. septembris)

"Gan tranšejās, gan ari klajās vietās nepārtraukti trāpījās atomlāstam nolemtas govis, aitas un citi mājdzīvnieki. Citi vēl stāvēja un gremoja zāli, citiem — iztecējušas acis, gruzdoša vilna, bet citi (īpaši zirgi) jau gulēja ar briesmīgiem vaļējiem ievainojumiem." (Ņezavisimostj1997. gada 23. aprīlis) "Kā vēlāk izrādījās, karavīri, kuri piedalījās slepenajā pasākumā, un līdz ar viņiem arī vietējie iedzīvotāji tika apstaroti ar krietnu radioaktīvā starojuma devu." (Krasnaja zvezda, 1996. gada 19. jūlijs)

Lūk, liecinieks Mihails Ārensburgs no Latvijas. Viņš bija jaunākais seržants Tockas poligona inženieru sapieru bataljonā. Viņš apraksta komandējošā sastāva aizsegu: "Blindāža, starp citu, bija ļoti skaista — gluži kā metro stacija. Mūsu puiši cēluši." (Cas, 2001. gada 27. janvāris) Tepat arī autora fotoattēls — jauniņš karavīrs. Un vada fotoattēls — leitnants un viņa karavīri 1111 seržanti. No 22 smaidīgiem puišiem izdzīvojis viens. Te arī viņa lūgums žurnālistam: "Lūdzu, nefotografējiet mani, es briesmīgi izskatos." U11, lūk, viņa iespaidi: "Lai gan tas bija virszemes sprādziens un mēs atradāmies tik tālu, pēc brīža zeme zem kājām salīgojās kā jūras vilnī… Mūsu mērierīču rādītāji uzlēca līdz maksimālajai atzīmei, un ierīces sabojājās… Sprādziena virzienā metās tanki un karavīri, ar "urrā" saucieniem, protams… Sprādzienā kādam tankam tornis bija aizmests pat 150 metru attālumā. Bet ozolu mežs ar gadsimtus veciem kokiem bija nogūlis zemē kā zāle rudens vējā… Augstās amatpersonas aizbrauca burtiski dažās minūtēs tūliņ pēc operācijas pabeigšanas. Nekādu pusdienu un svinīgo runu par mieru visā pasaulē. Bet poligonā palika guļam ne tikai kaudzēm lopu ar norautām ekstremitātēm un apdegušiem sāniem, bet arī cilvēku līķi. Akcija bija tik ļoti slikti saplānota, ka tankiem uzbrukuma inscenējuma laikā vairākkārt gadījās uzbraukt krūmos esošajām teltīm, kurās atradās karavīri. Pats par sevi saprotams, par šiem zaudējumiem tika noklusēts. Man šķiet, ka viņi pirmām kārtām gribēja veikt eksperimentu ar dzīvniekiem un cilvēkiem. Es tikai tagad esmu sapratis, ka, iespējams, mēs visi bijām izmēģinājuma trusīši." (Cas, 2001. gada 7. janvāris)

"Virsniekiem šo rajonu parādīja pirms un pēc sprādziena. No ozolu meža masīva pāri bija palikuši tikai apdeguši stumbeņi. Mūsu un mūsu iespējamo pretinieku kaujas tehnika — sakususi, saņurcīta. Tranšejas un aizsegi pazuduši — virsējais zemes slānis it kā būtu pārvietojies. Viss nolīdzināts līdz ar zemi. Skats bija baiss." (Krasnaja zvezda, 1992. gada 9. jūlijs)

Par meža masīvu jāpiebilst: Tockas ozolu birzis lika stādīt Pēteris I. Tur bija daudzi tūkstoši varenu ozolu. Vecums — ap 250 gadu. Acumirklī nodedzināt tādu milzumu ozolu! Tas taču brīnums! Jūs tak tā nevarētu?! Arī es nevarētu. Lai kā gribētu. Tādas lietas ir pa spēkam tikai Georgijam Konstantinovičam. Viņš mums ir ne tikai uzvarām vainagots, bet arī brīnumdaris.

4

Tātad tikai mūsu valstī veica šādus eksperimentus. Tikai te, un nekur citur. Mēs atkal esam visiem priekšā!

Lūk, manevri ir beigušies, kas gan notika pēc tam? Pēc tam — paaugstinājums Zukovam. Viņu radiācija neskāra. Viņš atradās tālu no epicentra. Betona bunkurā. Uz sprādziena rajonu viņš sazin kādēļ nedevās. Viņu gaidīja grandiozi darbi tālu no Tockas poligona.

Bet kas gan notika ar 45 000 gados jauno vīriešu? Viņi aizsargājās un uzbruka rajonā, kur radiācijas līmenis bija tik augsts, ka rādītājs sastinga uz mērierīces maksimālās atzīmes. Ierīces pārstāja reaģēt uz radiāciju. Kas notika ar cilvēkiem? Viņus Zukovs NEKAD neatminējās. Krasnaja zvezda viņus atcerējās pēc 38 gadiem — 1992. gada 9. jūlijā: "Manevru vadītājs G. K. Zukovs izteica pateicību visiem dalībniekiem par prasmī- gumu, izturību un vīrišķību… Tādi elementāri drošības pasākumi kā tehnikas un formas tērpu dezaktivācija netika veikti. Mācībās bija piedalījušās milzīgas cilvēku masas. Netika veikta nekāda īpašā viņu veselības stāvokļa medicīniskā novērošana. Noslepenoti un aizmirsti, viņi dzīvoja, kā spēja, bez jelkādas palīdzības no valsts puses… Visi ar parakstu bija apliecinājuši zvērestu klusēt par šo notikumu 25 gadus."

Divdesmit piecus gadus klusēt?! Kāpēc? Padomāsim, ko gan varēja pastāstīt mācību dalībnieks? Ka tādas mācības notikušas? To zina visi. Trešajā dienā pēc sprādziena, 1954. gada 17. septembrī, tika publicēts l'ASS paziņojums. Ko vēl varēja izstāstīt mācību dalībnieks? Ka bumbai ir drausmīgs postošais spēks? Kurš gan to nezina? Pieņemsim, manevru dalībnieks ir izpļāpājies, pastāstījis kādam, ka sprādziena rezultātā izveidojas uguns bumba, ka starojums sadedzina mājas un kokus, izkausē tanku bruņas, ka triecienvilnis sadrupina jebkuru celtni, saplacina tanku korpusus un norauj torņus. Pieņemsim, klausītājs to pastāstīja vēl kādam citam, galu galā šī informācija kļuvusi zināma naidnieku izlūkdienestiem. Jautājums: vai tiešām šī informācija ienaidniekiem nav zināma?

Pa to laiku tūliņ pēc manevriem karavīrus un virsniekus, kuri tajos bija piedalījušies, sāka steigšus atvaļināt. Pirmā ķibele — asiņaina caureja. Stāstīt ārstiem par iemesliem nedrīkst. Noslēpums. Ārsts skatās un brīnās: tā kā nebūtu ne dizentērija, ne holera… Cilvēks acīmredzami izdilst, un nevar viņam nekādi palīdzēt. Armijai viņš nepavisam nav derīgs. Tādus sūtīja mājās: lai civilārsti tiek skaidrībā. Taču ari civilārstiem nedrīkst stāstīt.

Vēl nelaime — impotence. Atsauksim atmiņā dalībnieku aprakstu: atomsprādziena mākonis tikko bija pacēlies debesīs, kad tika dota komanda: "Pie lielgabaliem!", "Uz mašīnām!", "Uzbrukumā, uz priekšu!" Atom- sprādziens — tas nozīmē miljoniem grādu augstu temperatūru. Sprādziena brīdī sadeg milzīgs daudzums skābekļa, turklāt triecienvilnis izdzenā uz visām pusēm neiedomājami lielas gaisa masas. Tāpēc sprādziena centrā izveidojas tukšums, bezgaisa telpa. Un šis tukšums kā putckļsūcējs ievelk sevī zemi un putekļus, kas pēc tam nosēžas un nobirst apkārtnē. Desmitiem tūkstošu karavīru un virsnieku metās uzbrukumā cauri sprādziena epicentram, bet no augšas viņiem virsū bira radioaktīvās draņķības…

Krasnaja zvezda terminu "impotence" nelieto. Par eksperimenta dalībniekiem pastāstīts vienkāršāk: šim — nesaskaņas ģimenē, bet no šī aizgājusi sieva… Vai, lūk: "Sākās nesaskaņas ģimenē… Sieva izvirzīja sadomātus pārmetumus neuzticībā. Drīzumā Aleksejs secināja, ka viņa vienkārši izliekas, maskējot savu neapmierinātību un varbūt pat pati savu neuzticību." (Krasnaja zvezda, 1992. gada 9. jūlijs) Tas ir stāsts par vecāko leitnantu A. Rožkovu. Viņš sēdēja tankā 15 kilometru attālumā no sprādziena epicentra. "Sprādziena brīdī tankisti atradās savos apmēram trīs metrus dziļi ieraktajos "trīsdesmitčetriniekos" [29] . aizsardzības līdzekļu, izņemot gāzmaskas, nebija."

Viņš ir tankā, trīs metrus dziļi, 15 kilometru attālumā. Bet kā gan klājas kājniekiem, kuri nav aiz bruņām, nav trīs metru dziļumā zem zemes, kuri atrodas tranšejās astoņu kilometru attālumā no sprādziena epicentra?

Dažu sekunžu laikā pārvērst tūkstošiem veselu vīriešu par impotentiem, — vai tas nav brīnums? Piekritīsiet — ļauns brīnums, tomēr ne es, ne jūs tādu paveikt nevarētu. Tas pa spēkam tikai ļaunajam brīnumdarim Gcorgijam.

Par impotenci no armijas nemeta ārā. Taču bija daudz nopietnākas slimības. Un masveidā. Lai glabātu noslēpumu, visiem dalībniekiem dokumentos tika veikti nepatiesi ieraksti, ka 1954. gada septembrī viņi bijuši Tālajos Austrumos, aiz Polārā loka vai Vidusāzijā. Sekas bija šādas: ierodas, pieņemsim, norakstītais karavīriņš savā dzimtajā ciemā. Nabadziņu moka nezināma slimība. Ko vietējais Asklēpijs gan viņam var palīdzēt, ja karavīrs pat nedrīkst dot mājienu par slimības iemesliem? Bet, ja viņš dos mājienu, neviens nenoticēs, jo dokumentos viņam pavisam kas cits ierakstīts, ar atbilstošiem parakstiem un zīmogiem apstiprināts. Kurš gan tev noticēs, ja dokuments, ko izdevusi dzimtā padomju vara, tevi pilnībā nodod. Tāpēc manevru dalībnieki mierīgi, klusi un ātri izmira.

Oficiālie Lubjankas vēsturnieki aicina mani rakstīt vēsturi, balstoties tikai uz dokumentiem. Tas ir pat ļoti pareizi, dārgie biedri. Tikai jāņem vērā arī tas vienkāršais fakts, ka mūsu dzimtā vara neizceļas ar godīgumu. Mūsu dievinātajai varai melošana ir kā dienišķā maize. Tockas poligona mācību dalībnieku liktenis ir spilgts piemērs, masveida dokumentu falsi- fikācijas paraugs. Vara norobežojās no sava nozieguma sekām ar dubult- sienu: dalībnieku klusēšanas saistībām un viltotiem dokumentiem.

Kāpēc tad desmitiem tūkstošu dalībnieku parakstījās par neizpaušanu un zvērestu klusēt 25 gadus? Lai Zukovam apnicīgi ncuzplītos invalīdi. Lai Zukovs varētu mierīgi dzīvot un rakstīt grāmatas, kā viņš mīl savu tautu, savu skaisto Dzimteni un gudro Komunistisko partiju, un tās Centrālo komiteju.

Staļina laikā masveida nošaušanu periodā ieviesa formulu: "Desmit gadu bez sarakstes tiesībām." Cilvēku nogalināja, bet radiniekiem paziņoja: sēž cietumā. Ja pēc desmit gadiem viņu atcerējās, uz iesniegtajiem pieprasījumiem atbildēja: miris ieslodzījumā no iesnām. Un uz dullo pierakstīja miršanas datumu.

"25 gadus neizpaust" un " 10 gadu bez sarakstes tiesībām" — vienā maisā bāžami vienas ābeles āboli. Zukovs precīzi izrēķināja: lai pēc 25 gadiem sūdzas… Kas viņiem ticēs, ja dokumentos viņu dalība nav fiksēta? "Černobiļas "likvidatoriem" nepiešķīra izziņas steigas, nejaušības vai pat nolaidības dēļ, bet Majak avārijas seku likvidatoriem 1957. gadā, kodolieroču izmēģinājumos Tockas un Novozcmeļskas poligonā, radioaktīvā starojuma upuriem citu avāriju gadījumos vienkārši pavēlēja klusēt, piedraudot ar saukšanu pie kriminālatbildības, par ko, starp citu, katrs parakstījās. Kad atļāva par visu runāt, tad no šiem nelaimīgajiem pieprasīja izziņas. Kur lai viņi tās ņem, ja pat Podoļskas un citos arhīvos neatrodas vajadzīgie dokumenti? Vai nu tie ir iznīcināti, vai arī vispār nav eksistējuši. Cik daudz cilvēku priekšlaikus aizgājuši viņsaulē tikai tāpēc, ka cilvēks pat ārstam nevarēja atklāt, kāds īstenībā ir viņa slimības cēlonis! Reizumis ienāk prātā dumpīga doma: vai tā gadījumā nav valsts politika?" (Krasnaja zvezda, 1998. gada 27. augusts) Doma patiesi dumpīga. Taču pareiza.

5

Krievijā neviens nenodarbojas ar Zukova noziedzīgo eksperimentu upuru meklēšanu. Bet Padomju Savienība, paldies Dievam, sabrukusi! Dažās valstīs, kas no rās atdalījušās, par cilvēkiem rūpējas. Un, lūk, Latvijas laikraksts Cassāka meklēt tos, kuri izdzīvojuši. Avīzes redakcijas laipni uzaicināts, es 2001. gada pavasarī viesojos Rīgā un tikos ar tiem, kurus izdevās sameklēt. Stāstam par šīm tikšanās reizēm vajadzīga atsevišķa grāmata. Un cilvēkiem ar vājiem nerviem nav domāti šie stāsti par to, kā trešajā dienā sākās masveida saslimšana. Par to, kā stepē Ckalovas rajonā rika izveidota telšu pilsētiņa aiz daudzām dzeloņstiepļu žogu rindām un tur tūkstošiem dalībnieku aizvadīja savas atlikušās dienas. Par to, kā izcēlās dumpis, un par to, kā tas tika apspiests. Mūsu zemē to māk.

Jāatzīst, es biju domājis, ja cilvēks nav nomiris pēc nedēļas, nav nomiris pēc gada un pēc desmit gadiem, tas nozīmē, ka atradās tālu no sprādziena vai ir nejūtīgs pret radiāciju. Es kļūdījos. Manā priekšā sēdēja stipri večuki, tie, kuriem paveicies, varētu šķist, tic, kuri nodzīvojuši pēc Zukova brinumstiķiem vēl gandrīz pusi gadsimta. Tomēr izrādījās, ka paveicies tikai vienam pašam Zukovam, kurš sēdēja tālu un dziļi. Visus pārējos radiācija nebija žēlojusi. Šķietami gluži veseliem cilvēkiem pēkšņi dzima ar nezināmām slimībām slimi bērni. Diženā karavadoņa Tockas izklaižu sekas negaidīti šausminoši stipri atklājās otrajā un nākamajās paaudzēs. Dzimst bērni ar milzīgām galvām, mīkstiem kauliem.

Bēdu māktā sirmgalvja šņukstus nekad neaizmirsīšu: kāpēc nebrīdināja, ka mums nedrīkst būt bērni? Kāpēc mūs nebrīdināja!

6

Pieņemts uzskatīt, ka Tockas poligonā bija divas kategorijas eksperimentā iesaistīto: desmitiem tūkstoši zirgu, govju, aitu, cūku, suņu un kaķu un 45 000 (vai 60 000) karavīru un virsnieku. Taču bija vēl viena kategorija: ieslodzītie.

Stāsta bijušais padomju kapteinis Mladlēns Markovičs. Viņa vārds ir sibīriešiem neraksturīgs. Tas prasa skaidrojumu. Pēc Otrā pasaules kara Padomju Savienībā apmācīja tūkstošiem virsnieku "brālīgo" valstu armijām: Polijai, Cchoslovākijai, Ungārijai, Bulgārijai, Rumānijai, Dienvidslāvijai, Albānijai. Te pēkšņi — attiecību saraušana ar Dienvidslāviju. Jauniņajiem dienvidslāvu puišiem bija izvēle: atgriezties mājās, kur viņus iesēdinās cietumā kā Staļina spiegus, vai palikt Padomju Savienībā. Šī izvēle bija tīri teorētiska. Visus, kuri vēlējās atgriezties, pēc biedra Staļina pavēles sēdināja cietumā pie mums kā Dienvidslāvijas spiegus. Mladlēns Markovičs bija starp tiem daudzajiem, kuri palika, pieņēma padomju pilsonību un tika iesaukts PSRS Bruņotajos spēkos. Tockas eksperimentā viņam bija īpaša loma. Viņu izvēlējās tāpēc, ka bojāejas gadījumā viņu neviens nemeklētu.

Lūk, viņa stāsts: "Dienvidurālu kara apgabala ķīmiskā dienesta priekšnieks pulkvedis Cihladze ieveda mani lielā kabinetā, kur pie galda sēdēja man nepazīstamas civilpersonas, stādīja mani viņiem priekšā, apgriezās un aizgāja. Domāju, ka Cihladzem nebija jāzina par gaidāmo uzdevumu. Nepazīstamie cilvēki ncstādījās priekšā un neuzdeva man nevienu jautājumu. Es uzklausīju pavēli: "No rītdienas jūs tiekat iecelts par priekšnieku kursos, kuros tiek apmācīta radiācijas mērīšana atomieroču praktiskas lietošanas gadījumos padomju armijā. Jums būs jāapmāca ieslodzītie mērīt radiāciju un kopā ar viņiem jāmēra radiācija pēc atombumbu sprādzieniem. Visu darbam vajadzīgo saņemsiet." Pēc tam sekoja paskaidrojumi par manu atbildību un neierobežotajām tiesībām: par jebkuru nepakļā- vības izpausmi man bija tiesības padotos nošaut uz vietas, ncatskaitoties par to nevienam. Nobeigumā iedeva parakstīt saistības glabāt kara noslēpumu 25 gadus. Man tolaik bija 27.

Tātad: nezināmas personas ar mutisku pavēli iecēla mani ārštata amatā un bez jelkādiem rakstiskiem dokumentiem deva uzdevumu apmācīt vienību ar ieslodzītajiem, kuru biogrāfijas man nav zināmas. Vienīgās pēdas uz papīra bija mans paraksts par klusēšanu.

Konteineru un aparatūru pastāvīgi apsargāja divi sargi ar automātiem. Teritorijā, kur es dzīvoju un strādāju ar saviem kursantiem, ieeja bija aizliegta…

Mūsu aizsardzība sastāvēja tikai no armijai domātām gāzmaskām, ar pernicu piesūcinātām zeķēm un papīra apmetņiem. Atomsprādziena vilni mēs sagaidījām atklātās tranšejās. U11, kamēr "uzbrūkošās puses" artilērija un aviācija izrēķinājās ar "pretiniekiem" flangos, es ar tanku devos uz epicentru. Radiācija 10 kilometru rādiusā bija paaugstināta, bet epicentrā sasniedza 48 rentgenus. Atgriezies KP1111 ziņojis priekšniecībai par radio- loģisko situāciju, es tagad jau kopā ar pārējiem mēroju ceļu līdz epicentram, atzīmējot ar karodziņiem apvidus piesārņojuma līmeni. Ar to mana loma kā galvenajam eksperimenta trusītim Trockas poligonā bija pabeigta.

Es nebiju spējīgs stāvēt kājās, kad aizveda ieslodzītos, par kuru likteni es vairs neko neuzzināju. Mani nolika uz nārām, kūres nogulēju vairākas dienas bez jelkādas medicīniskās palīdzības. Apstarojuma līmeņa apliecināšana netika veikta. Par to, ka mana ārstēšana neietilpa Tockas scenārija plānos, es pavisam droši noskaidroju pēc 40 gadiem, kad pēc pieprasījuma saņēmu arhīvā esošas dienesta lapas kserokopiju, kurā melns uz balta rakstīts, ka es kopš 7. augusta, tas ir, 37 dienas pirms kodolsprādziena, esmu bijis "Zicmcļkaukāza kara apgabala komandiera rīcībā". Tātad ļoti tālu no notikuma vietas…

Nav nekāds brīnums, ka turpmāko pusi gadsimta manu likteni, kā arī tūkstošiem "eksperimentam pakļauto" likteņus noteica saskaņā ar oficiālo dezinformāciju un meliem, kurus stiprināja paraksti "par neizpaušanu". Atvērsi muti — tūliņ kļūsi par valsts nodziedznieku. Bet "valsts noslēpumu" veido tikai tas, ka līdz šai dienai man nav dzīvokļa, ka armija, kurā palikusi mana jaunība un veselība, nav atzinusi manas tiesības ārstēties tās hospitāļos." (Ļiteraturnajagazeta, 1999. gada 15. septembris)

Man saka: tu, lūk, "Akvārijā" rakstīji par eksperimentiem ar ieslodzītajiem, bet tas notika tikai Staļina laikā. Nē, biedri, — arī Zukova laikā. Un pēc viņa.

7

TASSpaziņojumā teikts: "Izmēģinājuma mērķis bija kodolsprādziena darbības izpēte. Izmēģinājumā iegūti vērtīgi rezultāti, kas palīdzēs padomju zinātniekiem un inženieriem veiksmīgi īstenot pasākumus aizsardzībai pre t kodol u zbruku mu."

Tiem, ar kuriem Žukovs eksperimentē, šajā jautājumā ir savs viedoklis: "Dzīve pierādīja, ka par dārgu samaksu iegūtā pieredze ir zaudējusi jelkādu jēgu. Kodoliedarbības zonā nokļuvušie cilvēki, pat ja palikuši dzīvi, zaudē kaujas spējas un vēlēšanos cīnīties ar ieročiem rokās, lai cik stipri viņi būtu morāli un fiziski.

Mūsu piedalīšanās šajā oriģinālajā kodoleksperimentā daudzus gadus bija kara un valsts noslēpums, pēc manevriem mūsu veselību neviens nepārbaudīja, bet saslimušos neviens neārstēja… 1954. gada 20. novembrī profilaktiskas apskates laikā man kreisajā plaušā tika atklāts "infiltrāts valrieksta lielumā"." (G. AmbrazeviČs. // Ņezavisimostj, 1997. gada 23. aprīlis)

Pēc tam — tuberkuloze, deviņi mēneši hospitālī, pēc tam šo rindu autoru izlidināja no Bruņotajiem spēkiem ar pensiju. Pēc tam pensiju atņēma. Taču to atkal stāsta virsnieks, kurš atradās tankā.

Tuvējo ciemu un sādžu iedzīvotājiem biedrs Zukovs pateicību neizteica, tomēr sava deva tika ari viņiem. Un ir tak atšķirība: mācību dalībnieki padarīja savu, un viņus aizveda. Bet iedzīvotājiem bija jāpaliek tepat, pašrocīgi izveidotās Černobiļas rajonā. Uz manevru laiku viņus pārvietoja, pēc manevriem viņi atgriezās… Nenogurdināšu lasītājus ar onkoloģisko slimību statistiku Tockas poligona rajonā. Sī statistika nav iepriecinoša un līksma.

Tas viss piebilstams par jautājumu, cik ļoti Zukovs mīlēja savu tautu, savus karavīrus un virsniekus.

Tagad novērtēsim gūto pieredzi. Manevru dalībnieku tūkstoši izmesti no armijas un vairs nekad tajā neatgriezīsies. Kāpēc viņiem vajadzīga pieredze, kā caur epicentru veikt frontes pārraušanu, ja viņi nekad vairs armijā nedienēs? Viņi nedrīkst arī dalīties savās zināšanās ar citiem, nedrīkst stāstīt, ko redzējuši. Kāda gan jēga no tādas pieredzes? Ja Zukovs būtu saslimdinājis desmitiem tūkstošu cilvēku ar staru slimību, leikēmiju un citām draņķībām, bet pēc tam pavēlējis viņus ārstēt, tā būtu pieredze ārstiem. Taču neviens ar to nenodarbojās. Ja cilvēkiem pēc sprādziena tiktu veikta medicīniskā, radioloģiskā un ķīmiskā apskate, tā būtu pieredze kara mediķiem un radioloģiskās un ķīmiskās aizsardzības speciālistiem. Taču arī nekas tāds nenotika. Ja pēc uzbrukuma tiktu veikta tehnikas un bruņojuma dezaktivācija, tā būtu pieredze pārējiem speciālistiem. Bet deza- ktivācija nenotika. Tad kurš un kādu pieredzi ieguva šajos manevros? Apbrīnojama loģika: iemācīja desmitiem tūkstošu cilvēku darboties reālas kodolieroču izmantošanas apstākļos, bet tie visi izmira. Kāda tad jēga viņus apmācīt?

Tūlīt pēc manevriem Tockas poligonā mūsu Austrumvācijas draugiem tika pasūtīta filma. Tās nosaukums — "Baltās asinis". Sižets: nolādētie

Rictumvācijas revanšisti stiepj rokas pēc kodolieročiem. Viņi sūta mācībās uz ASV savus virsniekus. Taču arī amerikāņi nav ar pliku roku ņemami. Gandrīz desmit rietumvācu virsnieku amerikāņi izmanto par izmēģinājuma trusīšiem manevros, kuros lieto īstus kodolieročus. Un, lūk, kodolsprādziens tuksnesī. Vācu virsnieku vienība, tērpta sudrabotās, gandrīz kosmonautu skatāndrās, metas uzbrukumā. Vienam ir saplēsta maska. Viņš ieelpo radioaktīvos draņķus… Tad viņš atgriežas mājās, viņu ārstē labākie medicīnas spīdekļi, bet viņš dilst acu priekšā. Beigu kadros mirstošais pagriež seju pret skatītājiem un aicina uz kaut ko labu, saka frāzi no sērijas: "Cilvēki, es jūs mīlu! Esiet modri!" Skatītāju zāle atbildot skaļi raud. Mums pirksti savilkās dūrē. Mūsu sirdis pārņēma cildenas dusmas.

Tagad salīdzināsim kodolšausmas filmā ar mūsu skarbo realitāti. Filmā "Baltās asinis" darbojas septiņi līdz astoņi cilvēki. Mums — 45 000. Vai vairāk. Tur ir brīvprātīgie virsnieki. Bet mūsējiem neviens nejautāja ne atļauju, ne piekrišanu. Filmā — sudrabotas skafandras. Mums — papīra apmetņi. Viņi ārstē. Mēs — neārstējam.

8

Pastāv divu veidu Tockas poligona nozieguma apraksti.

Pirmais veids: kodolsprādziens — izcils sasniegums mūsu militārās domās attīstībā. Vienīgi mēs un vienīgi dižākā stratēģijas ģēnija biedra Zukova vadībā varējām paveikt šo varoņdarbu.

Lūk, paraugi.

"Karaspēka vēl neapgūtajai kara realitātei tik ļoti pietuvinātajos, tik ļoti vērienīgajos manevros iztika bez zaudējumiem. Neviena kritušā, neviena ievainotā vai traumētā, nevienas sasistas mašīnas. Tik augsts bija organizācijas līmenis, G. K. Zukova personiskās līdzdalības un ietekmes caurstrāvots." (Krasnaja zvezda, 1998. gada 25. decembris)

45 000 impotentu, pats par sevi saprotams, neskaitās.

Lūk, vēl piemērs:

"Starp tā perioda nozīmīgākajiem pasākumiem jāatzīmē militārās mācības 1954. gada septembri Tockas poligonā Dienvidurālu kara apgabalā. To laikā pirmo reizi operatīvo apmācību praksē tika slīpēta karaspēka darbība uzbrukumā un aizsardzībā kodolieroču izmantošanas apstākļos. Šo Tēvijas militārajā praksē vēl nebijušo manevru iecere, plāns un sagatavošana tika izstrādāta un īstenota, piedaloties Padomju Savienības maršalam G. K. Zukovam, kurš bija iecelts par to vadītāju. Manevriem bija eksperimentāli pētniecisks raksturs. To laikā tika pētīta vidēja lieluma atombumbas ietekme uz bruņojumu, kara tehniku un personālsastāvu." (Ģenerālpulkvedis V. Bariņkins. // Krasnaja zvezda, 1996. gada 31. maijs)

Taču pastāv arī cits apraksta veids: tas bija noziegums!

Lūk, kā tos pašus notikumus apraksta Ļiteraturnajajjazeta (1999. gada 15. septembris). Virsraksts: KODOLUZBRUKUMS KRIEVIJAI. Un apakšvirsraksts — kā virsraksta turpinājums: KO PIRMS 45 GADIEM VEICA PADOMJU ARMIJA.

Rakstā teikts: "Manevru norises vietas izvēle nebija nejauša — tā bija noziedzīga. Teritorijā, kas aptver vienu sesto daļu no planētas sauszemes, būtu grūti atrast vēl apdzīvotāku reģionu par apgabalu starp Volgu un Urāliem. Tāpat kā grūti izvēlēties piesārņojumam auglīgāku zemi vai skaistāku upi par Samani, kura ir 600 kilometru gara un pašā Samaras pilsētā ietek labākajā Eiropas maģistrālajā upē — Volgā, upē, kurā ar labpatiku peldējās uz manevriem atbraukušie valsts "vadoņi". Pēc mācībām nevienam 110 viņiem neienāca prātā atvēsināties upē.

Nosauksim vārdā valstsvīrus, kuriem bija izšķirošā loma sprādziena vietas noteikšanā: L. P. Bcrija, N. A. Bulgaņins, L. M. Kaganovičs, V. M. Mo- lotovs, G. M. Maļenkovs (pēc ģenerālleitnanta A. A. Osiņa atmiņām)."

Mēs redzam divas pieejas.

Pirmā: kodolsprādziens Tockas poligonā — dižs sasniegums. Tātad Zu- kovs ir dižākais kara mākslas ģēnijs. Tas bija viņš, kurš izvēlējās visgleznainākās vietas Krievijā, visauglīgākās zemes. Tas bija viņš, kuram prātā ienāca lieliskā doma izmēģināt radiāciju uz cilvēkiem. Un nebija viņam ne palīgu, ne vietnieku, ne priekšnieku. Visu pats darīja! Lai viņš slavēts! Un Tockas poligonā viņam pielikta memoriālā plāksne: "Žukova vadībā notika…"

On-ā: kodolsprādziens Tockas poligonā — nozicgim™. lāču šajā gadī- juniā Žukova vārdu sazin kādēļ nenosauc. Šajā gadījuiriā nosauc neliešu Ivandu: Bcrija, Bulgaiļins, iMaļenkovs, Kaganovičs, Molotovs. Tie lm>ija viņi, kas pastrādāja no/.iegunui. Un tūlīt pat atrod kādu ārkārtīgi godīgu ģe- nerālleitnanru A. A. Osiņu, kurš atceras Lavrentiju Bcriju, bet Zukovu neatceras. Lai gan Zukovs bija oficiālais manevru vadītājs. Bet Lavren- tijam Pavlovičam Berijam bija dzelžains alibi. Viņu arestēja 1953. gada 26. jūnijā, vairāk nekā gadu pirms sprādziena, un nošāva 1953. gada 23. decembri pulksten 19.50 — nepilnus deviņus mēnešus pirms sprādziena. Taču tas mūsu ģenerāļus neuztrauc: visi labie darbi — Zukova, visi noziegumi — Bcrijas.

Un tikai vienreiz notikumu dalībnieks, bijušais jaunākais seržants Mihails Arensburgs, pareizi sasaistīja kopā šīs divas pieejas: tas bija noziegums, un to organizēja Zukovs. Jaunākais seržants dienēja bataljonā, kas iekļauts poligona kaujas sastāvā, t. i., nebija vis no karaspēka, kas ieradās uz manevriem, bet gan no Tockas poligona personālsastāva. Tāpēc atšķirībā no desmitiem tūkstošiem eksperimenta dalībnieku viņa klātbūtni manevros oficiāli apstiprina izziņa no Krievijas Aizsardzības ministrijas Centrālā arhīva. Lūk, ko viņš pastāstīja: "Poligonā bija klubs, kur karavīriem rādīja filmas, un es tur piestrādāju par kinomehāniķi. Iznāca tā, ka pa savu lodziņu varēju daudz ko redzēt, piemēram, ģenerāļu pusdienas. Redzēju maršalu Zukovu, viņš pie mums bija atbraucis vairākas reizes. Visi no viņa šausmīgi baidījās. Kad viņš automobilī tuvojās, ģenerāļi kā vistas aizmuka kur kurais, — lai tik netrāpītos viņam acīs. Reiz Georgijs Konstantinovičs citu cilvēku klātbūtnē norāva vienam ģenerālim uzplečus un padzina viņu."

Starp citu, par uzpleču noraušanu. Georgijs Konstantinovičs Zukovs uz to bija nadzīgs. Ar dziļu gandarījuma izjūtu viņš rāva nost uzplečus virsniekiem, ģenerāļiem un admirāļiem. Sadists uzšķērž upurim vēderu un uzmanīgi velk ārā iekšas tā, lai nelaimīgais redzētu visu izvilkšanas procesu. Sadists no tā gūst baudījumu. Zukovs vēderus ncuzšķērda, katrā gadījumā liecinājumu par ko tādu mums pagaidām nav, taču pats rāva nost uzšuves un zelta uzplečus. Un izbaudīja procesu. Liecību par to

man ir pietiekami. Necitēju, jo sanāktu pārāk vienveidīga lasāmviela, pārāk garlaicīga. Taču palūkosimies uz uzpleču un uzšuvju noraušanu no nedaudz cita viedokļa. No PSKP Centrālās komitejas viedokļa.

Ģenerāļa un admirāļa dienesta pakāpes piešķiršana, tāpat kā šo pakāpju atņemšana, nav aizsardzības ministra un viņa vietnieku kompetencē. Ģenerāļa un admirāļa pakāpi piešķīra ar PSRS Ministru padomes lēmumu. Un tikai Ministru padomei bija tiesības pazemināt ģenerāļus un admirāļus dienesta pakāpē vai vispār atņemt šīs pakāpes.

Taču tā ir redzamā daļa. Bija arī neredzamā. Visus kadru jautājumus Padomju Savienībā pārzināja PSKP Centrālā komiteja. Jebkurš divīzijas komandieris, būdams ģenerālmajors vai pagaidām tikai pulkvedis, ir CK nomenklatūras darbinieks. Pacelsimies dienesta pakāpē un amatā augstāk, — nu tā jau ir Politbiroja nomenklatūra. CK un Politbirojā rika pieņemti neoficiāli lēmumi. To apzīmēja ar izteicienu "instance lēmumu pieņēmusi". Pēc tam to pašu lēmumu, kas pirms tam jau bija izlemts augstākos līmeņos, it kā pati par sevi pieņēma Ministru padome.

Žukovs rāva nost uzplečus un dīrāja nost ģenerāļu uzšuves. Bet nav runa par cietsirdību un sadismu. Runa par muļķību. Zukovs nezināja un negribēja zināt robežas savai varai. Viņš darīja to, ko bez CK un Politbiroja piekrišanas nebija ļauts darīt. Būtībā Zukovs atklātā veidā sev piešķīra tā saukto direktīvo institūciju varu. Un nevajag strīdēties, vai Zukovs gatavojās vai negatavojās varas sagrābšanai. Viņš jau vilka varas deķi uz savu pusi. Vienīgi — pārāk neveikli un muļķīgi.

Lūk, kāpēc tā ir Žukova muļķība: pakļauj sev CK un Politbiroju, un tad dari to, kas patīk, kaut uzšķērd vēderus un izritini ģenerāļiem zarnas. Bet, kamēr neesi pakļāvis, turies iedibinātās kārtības un noteikumu rāmjos.

Mūsdienu Krievijā komunistiskie aģitatori cenšas iestāstīt jaunajām paaudzēm, ka nevajadzētu kautrēties no Zukova. Komunisti saka: katrā pulkā sava kraupaina aita, katrai nācijai dzimis briesmonis, Vācijā necilvēks bija Hitlers, mums — Žukovs.

Sākumā viss šķiet pareizi. Hitlerieši veica noziedzīgus eksperimentus ar cilvēkiem, un arī Žukovs veica noziedzīgus eksperimentus ar cilvēkiem. Varētu šķist, ka viņi ir viena kalibra nelieši.

Tomēr pievērsīsim uzmanību atšķirībām! Hitlerieši veica noziedzīgus eksperimentus ar cilvēkiem, taču ne tik lielos mērogos kā Žukovs. Nav ziņu par to, ka Hitlers pats būtu piedalījies eksperimentos ar cilvēkiem. Ber Žukovs piedalījās. Šo eksperimentu norises vietās pieliktas marmora plāksnes. Un mūs spiež būt lepniem par eksperimentiem ar cilvēkiem.

Un vēl: hitlerieši eksperimentos izmantoja cilvēkus, kurus uzskatīja par ienaidniekiem.

Bet Žukovs izmantoja savējos.

Es aprauju vēstījumu pusvārdā, jo mēs esam nonākuši pie paša interesantākā: Staļina pēdējie mūža gadi un zvērīga plēšanās par varu pašā augšā. Lūk, kur visā pilnībā izpaudās Žukovs neizsīkstošais enerģiskums.

gads — maršalu, čekistu un partijas līderu sazvērestība pret Staļinu un vadoņa noslēpumainā nāve 1953. gada sākumā.

gads — sazvērestība pret Beriju.

gads — kodolatrakcijas Tockas poligonā. Karaspēku manevri ar kodolieroču izmantošanu šķiet pilnīgs vājprāts tikai no militārā viedokļa, taču cīņā par varu šim noziegumam bija nozīme, turklāt liela!

gads — Maļenkova gāšana un valsts stūres pagriešana virzienā uz vardarbīgu komunisma izplatīšanu visā pasaulē un neprātīgu kodolbruņojuma sacensību, pagrieziens uz ceļu, kas noveda ārkārtīgi bagāto valsti pie nabadzības, izjukšanas un sabrukuma.

gads — PSKP 20. kongress. Visa vaina par šo kongresu pēc tam tika uzvelta Hruščovam, lai gan Zukova un Serova vaina šajā lietā nebūt nav mazāka. Mums 20. kongresu attēloja teju kā pagriezienu uz valsts iekārtas liberalizēšanu. Mums rekomendēja padomāt par jautājumu, kāpēc līdz ausīm asinīs slīkstošajam Hruščovam pēkšņi sakārojusies liberalizācija. Un ko no liberalizācijas varēja gūt Zukovs? Brīvā valstī viņš varētu cerēt tikai uz bargu taisnīgo tiesu par visiem saviem nodarījumiem, par 1941. gadu, par Jcļņu, par Sičovku, par Berlīni, par militārajām mācībām Tockas poligonā. Brīvā valstī Žukovam būtu jāatbild par pieticīgo uzkrājumu izcelsmi. Viņam neļautu izlaist no cietumiem zagļus un marodierus. Viņam vajadzētu atbildēt par noziegumiem, kurus pastrādājis ne tikai viņš pats, bet arī viņa padotie, piemēram, marodieris un kara noziedznieks Serovs. Un kurš gan ļautu Žukovam brīvā valstī nodarboties ar iekaustīšanu, raut nost ģenerāļiem uzplečus un uzšuves? Tad kādēļ Žukovs 1956. gadā pēkšņi sagribēja liberalizāciju? Un kādam nolūkam tā vajadzīga viņa draugam Scrovam? Ko viņš no tās cerēja sagaidīt?

Visi trīs — Hruščovs, Žukovs un Serovs — tajā pašā 1956. gadā demonstrēja visai pasaulei savu brīvības un tautvaldības mīlestību, kad slīcināja asinīs tautas nemierus Ungārijā un Polijā.

1957. gada 22. jūnijs. Valsts apvērsums. Uzvarētāji — Hruščovs, Žukovs, Serovs. Bet pašā augšā nav vietas trijiem, un pat diviem nav.

Taču par to visu nākamreiz.

literatūra

ПТКНАТОВАЧ БАКАЮТв

Алешковский Ю. Рука. Повествование палача. — Нью-Йорк: Руссика, 1980 Анненков Ю. П. Дневник моих встреч. Цикл трагедий. — М., 1991 Анфилов В. А. Бессмертный подвиг. — М.: Воениздат, 1971 Баграмян И. X. Так шли мы к победе. — М.: Воениздат, 1988 Бажанов Б. Воспоминания бывшего секретаря Сталина. — Париж: Третья волна, 1980

Батехш П. Воздушная мощь Родины. — М.: Воениздат, 1988 Боевой и численный состав Вооруженных Сил СССР в период Великой Отечественной войны: Статистический сборник >1» 1 (22 июня 1941 года). — М.: Воениздат, 1994

БушковА. А. Россия, которой не было. — М.: ОПМА-ПРЕСС, 1997

Вестфапь 3., Крейпе В., Бпюментрит //. и др. Роковые решения / Пер. с нем. —

М..- Воениздат, 1958 Военные парады на Красной площади. — М.: Воениздат, 1980 Восьмой съезд РКП (б). Протоколы. — М., 1959

Гапьдер Ф. Военный дневник / Пер. с нем. — М.: Воениздат, 1969—1971

Гот Г. Танковые операции / Пер. с нем. — М.: Воениздат, 1961

Готовил ли Сталин наступательную войну против Гитлера? / Сост. В. А. Невежин. —

М.: АИРО-ХХ, 1995 Гудериан Г. Воспоминания солдата / Пер. с нем. — Смоленск: Русич, 1998 Жуков Г. К. Воспоминания и размышления. — М.: АПН, 1969 История Великой Отечественной войны Советского Союза. 1941—1945: В 6 т. —

М.: Воениздат, 1960— 1965 История Второй мировой войны (1939—1945): В 12 т. — М.: Воениздат, 1973— 1982

Карпенко А. В. Обозрение отечественной бронетанковой техники. 1905—1995 гг. — >

СПб.: Невский бастион, 1996 Краснознаменный Балтийский флот в битве за Ленинград. — М.: Наука, 1973

Кузнецов Л. Бабий яр. — Нью-Йорк: Посев, 1986

Пиддеп Гарт Б. X. Стратегия непрямых действий / Пер. с англ. — М.: Иностранная литература, 1957

Пиддеп Гарт Б. X. Стратегия непрямых действий / Пер. с англ. — М.: Воениздат, 1976

Манштейн Э. фон. Утерянные победы / Пер. с нем. — М.: ACT, 1999 Маршалы Советского Союза. — М.: Любимая книга, 1996

Миддельдорф Э. Тактика в русской компании / Пер. с нем. — М.: Воениздат, 1958 Мюппер-Гиппебранд Б. Сухопутная армия Германии 1933— 1945 гг.: В 3 т. / Пер.

с нем. — М.: Иностранная литература, 1956—1958 Накануне войны: Материалы совещания высшего руководящего состава РККА.

23—31 декабря 1940 года. — М.: Терра, 1993 Невежин В. А. Синдром наступательной войны: Советская пропаганда в преддверии «священных боев» 1939—1941. — М.: АИРО-ХХ, 1997 Нюрнбергский процесс над главными немецкими военными преступниками:

Сборник материалов. В 7 т. — М.: Юриз-дат, 1960 Октябрьский пленум ЦК КПСС: Стенографический отчет. — М., 1957 Ордена Ленина Московский военный округ. — М.: Воениздат, 1985 Петров И. В., Сорокин К. В. Кто руководил НКВД. 1934—1941. — М.: Звенья, 1999 Пикер Г. Застольные разговоры Гитлера / Пер. с нем. — Смоленск: Русич, 1993 Проэктор Д. М. Война в Европе. — М.: Воениздат, 1993 Рендулич П. Управлений войсками / Пер. с нем. — М.: Воениздат, 1974 Риббентроп И. фон. Меж/у Лондоном и Москвой / Пер. с нем. — М.: Мысль, 1996 Рокоссовский К. К. Солдатский долг. — М.: Воениздат, 1968 tyee Ф. Война на море 1939—1945 гг. / Пер. с нем. — М.: Воениздат, 1957 Рыбин А. Т. Сталин и Жуков. — М.: Гудок, 1994 Самсонов А. М. Знать и помнить. — М.: Политиздат, 1989

Сандалов Л. М. Боевые действия войск 4-й армии Западного фронта в начальный

период Великой Отечественной войны. — М.: Воениздат, 1961 Сандалов /7. М. На московском направлении. — М.: Наука, 1970 Сандалов П. М. Трудные рубежи. — М.: Воениздат, 1965 Сандалов П. М. Пережитое. — М.: Воениздат, 1966

Смирнов Н. Г. Вплоть до высшей меры. — М.: Московский рабочий, 1997 Совершенно секретно! Только для командования. — М.: Наука, 1967 Соколов Б. Неизвестный Жуков: портрет без ретуши. — Минск: Родиола-Плюс, 2000

Солоневич И. //. Народная монархия. Минск: Лучи Софии, 1997 Сообщения Советского Информбюро. — М.: Изд-во Сов-информбюро, 1945—1947 СССР — Германия. 1939—1941 / Сост. Ю. Г. Фелылтинский. — Нью-Йорк, 1983 Стефановсшй П. М. Триста неизвестных. — М.: Воениздат, 1968 Триандафиллов В. К. Размах операций современных армий. — М.; Л.: ОГИЗ, 1926 Триандафиллов В. К. Характер операций современных армий. — М.; Л.: Госиздат, 1929

Устинов Д. Ф. Во имя победы. — М.: Воениздат, 1988 Шапошников Б. М. Мозг армии: В 3 кн. — М.; Л.: Госиздат, 1927—1929 ШпеерА. Воспоминания / Пер. с нем. — Смоленск: Русич, 1997 XVII съезд партии: Стенографический отчет. — М.: Партиздат, 1934 ЭйдусЯ. Т. Жидкое топливо в войне. М.: Академиздат, 1943 Советская военная энциклопедия: В 8 т. — М.: Воениздат, 1976—1980

Газеты: «Вести», «Известия», «Красная звезда», «Российская газета», «Литературная газета», «Московские новости», «Московский комсомолец», «Независимая газета», «Независимость», «Независимое военное обозрение», «Новое русское слово», «Правда», «Русская мысль», «Час»

Журналы: «Бюллетень оппозиции», «Военно-исторический журнал», «Военные архивы России», «Вопросы истории», «22», «Знамя», «Магазин», «Наш современник», «Новая и новейшая история», «Огонек», «Российское возрождение»

Beer Н. Moskaus As im Kampf der Geheimdienste. — Mьnchen: Hohe Wane: 1983 Briekhill P. The Dam Busters. — London, 195 I

British and American Tanks ofWorld War IL — New York: ARGO, 1969 Dietrich O. 12 Jahre mit Hitler. — Mьnchen, 1955

Encyclopedia of German Tanks ofWorld War Two. — London: AAP, 1978

Gregory /., Batchelor D. Airborne Warfare 1918—1941. —- Leeds: Phoebus, 1978

Hitler A. Mein Kampf. — Mьnchen: Zentralverlag der NSDAP. Eger, 1933

Mellenthin F. W. von. Panzer Batties. — London, 1955

Reinhardt K. Die Wende vor Moskau. — Stuttgart, 1978

Rosenberg A. Der Zukunftweg einer deutschen Aussenpolitik. — Mьnchen, 1927

SKAIDROJUMI

GK — Centrālā komiteja

GLAVPUR — Glavnoje poļitičeskoje upravļeņije Sovetskoj Armiji (Padomju

armijas Galvenā politiskā pārvalde)

jļorkoms — pilsētas komiteja

GPU — Gosudarstvennoje poļitičeskoje upravļeņije (Valsts politiskā pārvalde)

GR U — Glavnoje razvedočnoje upravļeņije (Galvenā izlūkošanas pārvalde)

GU — Glavnoje upravļeņije (Galvenā pārvalde)

GULAG — Glavnoje upravļeņije lagerej(Galvenā nometņu pārvalde)

gv. kk. — gvardes kavalērijas korpuss

kavdivizija — kavalērijas divīzija

komandarms — armijas komandieris

kombrigs — brigādes komandieris

komdivs — divīzijas komandieris

komkors — korpusa komandieris

KOVO — Kijevskij osobij vojennij okrujj (Kijevas īpašais kara apgabals)

KP — komandpunkts

MGB — Miņisterstvo (ļosudarstvennoj bezopasnosti (Valsts drošības ministrija)

MVD — Miņisterstvo vnutrenņih del (Iekšlietu ministrija)

narkomats — tautas komisariāts

narkoms — tautas komisārs

NKGB — Narodnij komisariat ļosudarstvennoj bezopasnosti (Valsts

drošības tautas komisariāts)

NKO — Narodnij komisariat oboroni (Aizsardzības tautas komisariāts)

NKVD — Narodnij komisariat vnutrenņih del (Iekšlietu tautas komisariāts)

obkoms — apgabala komiteja

OdVO — Odesskij vojennij okrug (Odesas kara apgabals)

OKH — Sauszemes spēku virspavēlniecība

OKV — Augstākā vērmahta virspavēlniecība

OV — osoboi vaznosti (īpaši svarīgi)

poļitruks — politiskais vadītājs

PribOVO — Pribaltijskij osobtj vojennij okrujļ (Baltijas īpašais kara apgabals)

PSKP — Padomju Savienības Komunistiskā partija

PSRS — Padomju Sociālistisko Republiku Savienība

PVO — protivovozdušnaja oborona (pretgaisa aizsardzība)

raikoms — rajona komiteja

revkoms — revolucionārā komiteja

Revvojensovets — Revolucionārā kara padome

RKKA — Raboie-krestjanskaja Krasnaja armija (Strādnieku un zemnieku Sarkanā armija) SMĒRS — PSRS lautas aizsardzības komisariāta Galvenā pretizlūkošanas pārvalde

Stavha — skat. VGK Stavka

SVE — Sovetskaja vojennaja enciklopēdija (Padomju militārā enciklo

pēdija)

TASS — Teļegrafnoje Agentstvo Sovetskogo Sojuza (Padomju Savienības

Telegrāfa aģentūra) UR — ukrepļjonnij rajon (nocietināts rajons)

VČK — Vserossijskaja črezvičainaja komissija (Viskrievijas ārkārtējā

komisija; vēlāk OGPU) VGK Stavka — Stavka Vis'sego Glavnokomandujuščego (Augstākā virspavēlnieka mītne)

VIZ — Vojenno-istoriČeskijžurnal ("Militārās vēstures žurnāls")

VK(b)P — Vissavienības Komunistiskā boļševiku partija

VMF — Vojenno-Morskoi Flot (Jūras kara flote)

VVS — Vojenno-vozdušnije sth (Gaisa kara spēki)

ZapOVO — Zapadnij osobij vojennij okrug (Rietumu īpašais kara apgabals)

GRĀMATĀ BIEŽĀK MINĒTĀS PERSONAS

Abakumovs, Viktors Semjonovičs, ģenerālpulkvedis — 195, 274—276, 295, 311 Ahromejevs, Sergejs Fjodorovičs, Padomju Savienības maršals — 251 Andropovs, Jurijs Vladimirovičs, PSKP CK Ģenerālsekretārs — 253 Antonovs, Aleksejs Inokentjevičs, armijas ģenerālis — 236 Apanasenko, Josifs Rodionovičs, armijas ģenerālis — 97, 100, 101, 134

Bagramjans, Ivans Hristoforovičs, Padomju Savienības maršals — 70—72, 74,

76,78,166, 198, 209 Bariņkins, V., ģenerālpulkvedis — 117, 193, 332 Batehins, L., aviācijas ģenerālpulkvedis — 80

Bažanovs, Boriss CJeorgijevičs, Staļina sekretārs, kļuva pazīstams pēc Vospomina- ņija bivšego sekretarja Staļina publicēšanas Rietumos (Pirmizdevums Parīzē: Tretja Volna, 1980; izdevums Krievijā: Sanktpēterburga: Vsemirnoje Slovo, 1992) —241

Berija, Lavrentijs Pavlovičs, iekšlietu tautas komisārs — 164, 195, 253, 264,

265, 267, 269, 270, 274—276, 279, 332, 333, 335 Bezuglijs, I. S., ģenerālmajors — 109 Bežanovs, Cirigorijs Akimovičs, ģenerālmajors — 273 Birjuzovs, Sergejs Semjonovičs, Padomju Savienības maršals — 20, 22, 209 Bļuhers, Vasilijs Konstantinovičs, Padomju Savienības maršals — 195 Bogdanovs, M. A., brigādes komandieris, 1. armijas grupas štāba priekšnieks — 35, 36

Borščovs, Aleksandrs Dmitrijevičs, ģenerālmajors — 116

Bre/.ņevs, Leonīds Iļjičs, Padomju Savienības maršals — 14, 27, 39,41,96, 209,

229, 236,239,240, 243,253 Budjonnijs, Semjons Mihailovičs, Padomju Savienības maršals — 17, 18, 22, 88,127, 128,279

Buharins, Nikolajs Ivanovičs — 195 Bukovskis, Vladimirs, rakstnieks — 27

Bulgaņins, Nikolajs Aleksandrovičs, Padomju Savienības maršals — 16, 22, 39,

191, 195,218, 221, 252, 289, 332, 333 Buškovs, Aleksandrs, rakstnieks — 31, 244, 300, 314

Ceiclers, Kurts (KurtZeitzler), ģenerālpulkvedis — 217, 220

Ccpcovs, A. A., ģenerālleitnants, kara prokurors — 312 Ccrevičenko, J. T., ģenerālpulkvedis — 99, 125, 165, 168 Cuhrajs, Cirigorijs, režisors — 24

Cuikovs, Vasilijs Ivanovičs, Padomju Savienības maršals — 22

Deberdejevs, V., Krievijas Žurnālistu savienības biedrs — 15, 16 Dovators, Ļevs Mihailovičs, ģenerālmajors — 244

Fekļenko, N. V., divīzijas komandieris — 31, 32, 36, 37

Gapenko, Baltkrievijas VK(b)P CK sekretārs — 23 Gebelss, Jozefs (Joseph Goebbels), reihministrs — 274, 276 Gerasimenko, V. F., ģenerālleitnants — 99, 100

Gērings, Hermanis Vilhelms, viens no NSDAPlīderiem, reihsmaršals — 46, 98, 276,304

Goglidze, S. A., ģenerālpulkvedis — 195 Golovko, A. G., kontradmirālis — 99, 100

Goļikovs, Filips Ivanovičs Padomju Savienības maršals — 21, 22, 98, 199, 209

Gorohovs, Pjotrs Ivanovičs, 1. armijas grupas politiskās daļas priekšnieks, divīzijas komisārs — 36, 275 Govorovs, Leonīds Aleksandrovičs, Padomju Savienības maršals — 22, 189,190,

209,236,281,289 Gračovs, Nikolajs Fjodorovičs, armijas ģenerālis — 251, 252 Grečko, Andrejs Antonovičs, Padomju Savienības maršals, PSRS aizsardzības ministrs — 22, 229, 251

Gudērians, Heines (Heinz Guderian), ģenerālis — 96, 141, 142, 144, 159, 174, 175, 178—182

Halders, Francs (Franz Halder), ģenerālis — 45, 60 Himlers, Hcinrihs (Heinrich Himmler), reihsfirers — 298 Hitlers, Ādolfs (Adolf Hitler) — 46, 48—50, 53—55, 57—67, 69, 70, 95, 96, 98,99, 104, 108, 112, 122, 125, 132, 141, 1431 155, 171, 175—181, 184, 200,202, 209, 211—213, 220, 244, 262, 264, 266, 273, 275, 276, 281, 282, 303, 304, 334, 335, 339 Hetagurovs, Georgijs Ivanovičs, Padomju Savienības Varonis, armijas ģenerālis —

22,242, 243 Hepners, Ērilis (Hoepner, Erich), ģenerālis — 185

Hots, Hermans (Hermann Hoth), ģenerālpulkvedis — 96, 141, 142, 144, 159 Hruščovs, Ņikita Sergejevičs — 28—30, 39,41, 103, 195, 198,240, 241,252, 253, 263—265, 269, 277, 295, 298, 335, 336

Jagoda, Genrihs Grigorjcvičs, PSRS Iekšlietu Tautas komisārs — 43, 195, 270 Jaruzeļskis Voicehs, pēdējais Polijas komunistiskā režīma līderis, ģenerālis — 27 Jazovs, D. T., Padomju Savienības maršals — 163 Jefremovs, M. G., ģenerālleitnants — 23, 194 Jcpišcvs, Aleksejs Alekscjcvičs, armijas ģenerālis — 39, 41, 229 Jerjomenko, Andrejs Ivanovičs, Padomju Savienības maršals — 18, 22—24, 208,217

Jeršakovs, F. A., ģenerālleitnants — 86, 189 Ježovs, Nikolajs Ivanovičs, — 195, 253, 263, 270 Jodls, Alfrēds (Alfred Jodl), ģenerālis — 98

Kaganovičs, Lazars Moisejevičs, PS KP CK Politbiroja loceklis, tuvs Staļina līdzgaitnieks — 73,332, 333 Kaļiņins, Mihails Ivanovičs, PSRS AP Prezidija priekšsēdētājs — 59, 60 Karpovs, Vladimirs, apakšpulkvedis, PSRS Rakstnieku savienības sekretārs — 26—28, 107

Keitels, Vilhelms ( Wilhelm Keitel), ģencrālfeldmaršals — 98

Kim Ir Sens, Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas prezidents — 15

Kiričenko, Aleksejs Ilarionovičs, PSKP CK Prezidija biedrs (1953—1960) — 39 Kirponoss, M. P., ģenerālpulkvedis —99, 100, 165, 168 Kleists, Ēvalds fon, ģenerālis — 98, 181

Kļenovs, P. S., ģenerālleitnants, Baltijas īpašā kara apgabala štāba priekšnieks — 85

Kļepovs, Sergejs Aleksejevičs, ģenerālmajors — 273

Koņevs, Ivans Stepanovičs, Padomju Savienības maršals — 19—22, 24, 29,

101,203,209,230,236,281,289 Koprovs, I. V., pulkvedis — 10 Korins, Pāvels Dmitrijevičs, mākslinieks — 40

Kovaļovs, M. P., Baltkrievijas kara apgabala karaspēku komandieris — 18 Kožedubs, Ivans Ņikitovičs, aviācijas maršals — 237 Krivickis, A. J., Kmsnaja zvezda literārais sekretārs — 10 Krjukova, Margarita Vladimirovna, ģenerālleitnanta Krjukova meita — 313 Krjukovs, Vladimirs Viktorovičs, ģenerālleitnants — 243—245, 274, 276, 294,

295, 300, 303—305, 307, 311, 313—315 Kuļiks, Grigorijs Ivanovičs, Padomju Savienības maršals — 127, 128 Kuļikovs, Viktors Georgijevičs, Padomju Savienības maršals — 107, 251 Kuročkins, P. A., armijas ģenerālis — 99, 100, 188 Kuščevs, A. M., brigādes komandieris — 31, 34, 36, 37 Kuzņecovs, Anatolijs, rakstnieks — 93, 275 Kuzņecovs, F. I., ģenerālleitnants — 101, 123—125, 127, 129 Kuzņecovs, Nikolajs Gerasimovičs, Padomju Savienības Flotes admirālis — 22, 42, 164, 165, 168—170, 172,296—298

Losiks, 0|egs Aleksandrovičs, tanku karaspēka maršals — 251,317 Lukins, M. F., ģenerālleitnants — 188

Ļeņins (L'ļjanovs), Vladimirs Iļjičs— 14, 15, 52, 262, 265

Majorovs, A. M., armijas ģenerālis — 106, 107, 114, 115, 146 Maļenkovs, Georgijs Maksimilianovičs, PSRS Ministru Padomes priekšsēdētājs, faktiskais PSRS vadītājs no 1953. līdz 1955. gadam — 73, 207, 332, 333, 335

Maļinovskis, Rodions Jakovļcvičs, Padomju Savienības maršals — 25, 209, 236,

252,281,289 Maļiņins, Mihails Sergejevičs, ģenerālleitnants — 229

Manšteins, Ērihs fon (Erich von Manstcin), feldmaršals — 54, 159, 185,216—218 Mannerhcims, Karls Gustavs — 304 Masļeņikovs, I. I., ģenerālleitnants — 195 Mehliss, Ļevs Zaharovičs, ģenerālpulkvedis — 195

Mereckovs, Kirils Afanasjevičs, Padomju Savienības maršals — 51, 97, 98, 121,

122,236, 281,289, 294 Merkulovs, Vsevolods Nikolajcvičs, armijas ģenerālis — 195, 265 Miņuks, Leonīds Fjodorovičs, ģenerālleitnants — 276, 277 Molotovs, Vjačeslavs Mihailovičs, PSRS ārlietu ministrs — 33, 57, 73, 109, 159, 332,333

Morozovs, S. I., ģenerālmajors — 51

Morozs, Vitālijs Ivanovičs, pulkvedis — 120, 121

Moska|enko, Kirils Semjonovičs, Padomju Savienības maršals — 22

Musolīni, Benito — 67

Novikovs, Aleksandrs Aleksandrovičs, aviācijas maršals — 21, 99, 100

Ogarkovs, Nikolajs Vasiļjevičs, Padomju Savienības maršals — 239, 251 Ortenbergs, D., Krasnaja zvezda galvenais redaktors — 11, 34

Panfilovs, I. V., ģenerālmajors — 9, 10 Parafilo, Terentijs, pulkvedis — 53, 109 Pauluss, Fridrihs, ģenerālmajors — 118

Pavlovs, Dmitrijs Grigorjevičs, armijas ģenerālis — 7, 87, 93, 95—101, 107, 108, 111—114, 122—129, 131, 136, 141—144, 160, 161, 165, 166, 168—170, 172, 195 Pavļenko, N. G., ģenerālleitnants — 29, 131 Peredeļskis, G. J., artilērijas maršals — 188 Pokriškins, Aleksandrs Ivanovičs, aviācijas maršals — 237 Poņedeļins, P G., ģenerālmajors — 87—89 Popovs, Oļegs, cirka mākslinieks — 307

Potapovs, M. I., ģenerālleitnants — 221—224 Puhovs, Nikolajs Pavlovičs, ģenerālis — 227

Purkajevs, Maksims Aleksandrovičs, armijas ģenerālis — 99, 100, 211

Reiters, M. A., ģenerālleitnants — 189 Remezovs, F. N., ģenerālleitnants — 86, 188 Ribentrops, Joahims fon, reihsministrs — 33, 57, 109 Ričagovs, P. V., aviācijas ģenerālleitnants — 86, 87, 101, 293 Rokosovskis, Konstantīns Konstantinovičs, Padomju Savienības maršals — 10, 16, 17, 20, 22, 26, 174, 189, 190, 208, 209, 225—231, 236, 237, 279, 280,294

Rotmistrovs, Pāvels Aleksejevičs, — 19, 20 Rudenko, Romāns Andrcjevičs, PSRS ģenerālprokurors — 312 Ruslanova, I.idija Andrejevna, dziedātāja, V. V. Krjukova sieva — 245, 246, 294, 295, 300, 303, 305—309, 311—315

Sandalovs, L. M., ģenerālpulkvedis — 80

Serovs, Ivans Aleksandrovičs, armijas ģenerālis, vēlāk pazemināts par ģenerālmajoru — 195, 261—270, 272—277, 286, 287, 295, 301, 304, 305, 312, 335,336

Sidņevs, Aleksejs Matvejevičs, ģenerālmajors — 261, 270—274, 276, 278, 301 Simonovs, Konstantīns Mihailovičs, rakstnieks — 34, 95, 102, 103, 107—109,

250,251 Slavins, L., korespondents — 34

Sokolovskis, Vasilijs Daņilovičs, Padomju Savienības maršals — 22, 228—231 Solomatins, M. D., ģenerālmajors — 212

Sopruņenko, Pjotrs Karpovičs, valsts drošības kapteinis — 264, 265

Stadņuks, Ivans, rakstnieks — 95, 96

Stahanovs, Aleksejs, ogļracis-pirmrindnieks — 12, 13

Staļins, Josifš Visarionovičs, Padomju Savienības Ģenerālisimuss — 7, 11, 16, 18—23,28,29, 31,41,43—45,48—50, 53, 54, 56—64,67—70,72, 73,75, 77, 81—84,91,94, 96—104, 107—109, 111, 119, 121, 122, 124—128, 133—135, 140—144, 150, 152, 157—159, 166, 167, 169, 170, 176—178, 183, 184, 187, 190—195, 197—203,206,207,209,215,218—223,225,

226, 228, 232, 235—239, 241, 242, 244—246, 251, 252, 254, 257, 263—265, 268, 274, 278—282, 284, 285, 287—290, 292—296, 299, 301, 303—305, 311, 312, 317, 325, 327, 329, 335 Stavskis V., korespondents — 34 Suslovs, Mihails Andrejevičs — 41, 229

Šapošņikovs, B. M., Padomju Savienības maršals— 127, 128 Solohovs, Mihails, rakstnieks — 253 Šterns, G. M., ģenerālpulkvedis — 95, 99, 100, 111, 112 Striks, S., kapteinis — 233

Teļegins, Konstantīns Fjodorovičs, ģenerālleitnants — 269, 274, 276, 286,

287, 291, 292—295, 300—303, 311—314 Teļegins, K. K., pulkvedis, ģenerālleitnanta Teļegina dēls — 291 Timošenko, Semjons Konstantinovičs, Padomju Savienības maršals — 20, 22,

51,61,86,90,94, 107, 127, 128, 151, 156, 162, 198,236, 281,289 Tjuļeņevs, I. V., armijas ģenerālis — 89, 90, 97

Tolbuhins, Fjodors Ivanovičs, Padomju Savienības maršals — 99, 100, 209, 236,280

Trockis, Ļevs Davidovičs, (Bronšteins), Tautas komisārs, Politbiroja loceklis — 241

Tvardovskis, Aleksandrs, rakstnieks, dzejnieks — 11, 12, 204, 282, 283 Tuhačevskis, Mihails Nikolajcvičs, Padomju Savienības maršals — 88, 195

Ustinovs, Dmitrijs Fjodorovičs, Padomju Savienības maršals — 239, 252

Vadiss, Aleksandrs Anatoļjevičs, ģenerālleitnants — 22, 270 Valensa, Lehs, bijušais Polijas prezidents — 269

Vasiļevskis, Aleksandrs Mihailovičs, Padomju Savienības maršals — 16, 19, 20, 22, 149, 150, 167, 196, 197, 206—211, 218, 219, 221—223, 225, 228, 236,237, 252, 279, 280 Vašugins, N. N., korpusu komisārs— 172

Vatutins, Nikolajs Fjodorovičs, armijas ģenerālis — 19, 225, 226, 228,230, 231 Vlasovs Andrejs Andrejevičs, ģenerālmajors — 160, 189—191, 214, 309, 310

Voronovs, N. N., galvenais artilērijas maršals — 208, 209, 217 Vorošilovs, Klements Jefremovičs, Padomju Savienības maršals — 22, 280 Vučetičs, Jevgeņijs Viktorovičs, tēlnieks, karam veltītā Volgogradas monumentālā ansambļa autors — 253

Zaharovs, M. V., Padomju Savienības maršals — 18, 23, 35, 36 Ždanovs, Andrejs Aleksandrovičs, PSKP CK sekretārs — 302, 303, 311 Zinovjevs, Grigorijs Jevsejevičs — 241

Zolotarjovs, V. A., ģenerālmajors, vēstures zinātņu doktors— 112, 116, 121

Zigarevs, P. F., aviācijas maršals — 99, 100

Žukova, Aleksandra Dijevna, C!. K. Zukova sieva — 291

Zukova, Ella Georgijevna, G. K. Zukova meita — 298

Zukova, Margarita Georgijevna, G. K. Zukova meita — 259

1 Gv. kk. — gvardes kavalērijas korpuss.

1 Pie Kēnigsbergas rīta ausmā / Tad tiksim ievainoti mēs, / Bet jau pēc mēness lazaretē / Drīz atkal kaujā, uzvarēt. // Šis uzbrukuma svētais niknums / Un bargi karsto kauju pliens / Uz laikiem mūsu visu dzīves / Kā tēraudeietā mezglā sies. (No krievu vai.)

II sējums) piedāvā šādu parunas atveidi latviski: "Lai kādām paijām rotaļājas bērns, ka tik neraudājis tas." (I sēj., 198. lpp.)

skaidrojumi

1 Stavha VGK — Stavkn Visšego Glavnokomandujuščefļo (Augstākā virspavēlnieka mītne).

2 Ceļā dodas rējās trauki, / Ari spainis noģeldēs, / Tad vēl pēlis, ķisens mīkstais —/ Fričiem lieks, mums neskādēs. // — Bita nu! Kam man to, mīļie? / Nu, bet puiši — tiem visviens — / Stundeni jau stiepj tie iekšā, / Riteni pie sienas slien. (No krievu vai.)

[2] vārdu spēle. krievu valodā stakan nozīmē "glāze".

[4] Līdz Otrā pasaules kara sākumam Sarkanajā armijā nebija ģenerāļa pakāpes. Pulkveža pakāpei sekoja kombrigs (brigādes komandieris), tālāk — komdivs (divīzijas komandieris), komkors, 2. ranga komandarms, 1. ranga komandarms, Padomju Savienības maršals. 1940. gadā tika ieviesta jauna dienesta pakāpju sistēma augtākajam komandējošajam sastāvam: pēc pulkveža — ģenerālmajors, ģenerālleitnants, ģenerālpulkvedis, Padomju Savienības maršals. (Autora piezīme.)

[5] maļinovskis vārda "udaritj" vietā lieto "vdaritj". Aizstājot burtu, mīkstināta vārda nozīme.

[6] padomju savienībā līdz 1946. gadam nebija ministru un ministriju. To vietā — tautas komisāri (narkomi) un tautas komisariāti (narkomati).

[11] novgorodas kņaza igora sievas Jefrosinijas Jaroslavnas raudas tiek uzskatītas par vienu no poētiskākajiem "Teiksmas par Igora kauju" (Slovo 0 polku Igoreve, atdzejojis A. Grigulis, Rīga, 1950) fragmentiem.

[12] Lietuvas pilsētas Varenas poliskais nosaukums.

[14] naidnieks mājas dedzināja, visus mīļos nokāva. (No krievu vai.)

[14] Skurba zaldāts, as'ra ritēja / Par cerībām, kas zudušas, / Bet krūtis spoži izgaismoja / "Par Budapeštu" medaļa. (No krievu vai.)

[15] autors nepasaka līdz galam krievu tautas parunu, jo tā ir vispārzināma kriev- valodīgo vidē. "Krievu—latviešu frazeoloģiskā vārdnīca" (R.: Liesma, 1974, I un

[16] sīts — arhaisms, īpašs "lāču medījamais šķēps" (Fīrckcrs II 392). Skaidrojums — talak autora tekstā.

[17] Aleksandrs Čakovskis. "Blokāde". R.: Liesma, 1971,—1978.

[19] lielgabali granda basos, / Kara viesuls trakoja, / Ģenerālis, biedrs Vlasovs, / Fričiem sukas sadeva! (No krievu vai.)

[20] fronte dega nerimstoties / Kā miesā asmens cirsts. / Esmu beigts un nezinu, vai / Rževa mūsu beidzot ir? (No krievu vai.)

[21] labējā krasta ukraina — domāta Ukrainas teritorija, kas atrodas Dņcpras labajā krastā.

[22] sandomeža, vecākos avotos Sandomira (Sandomierz) — pilsēta Polijas dienvidaustrumos.

[23] jūs drīzāk zārkiem mežu nolaidiet, / jo uzbrukumā soda bataljoni iet. (No krievu vai.)

[23] Strelkovka — ciems, kur 1896. gada 1. decembri piedzima Ci. K. Žukovs.

[25] fiļi — vēsturisks rajons maskavas rietumu daļā. 1916. gadā Fiļu nomalē uzcēla no Rīgas evakuēto "Russo-Balt" rūpnīcu. Pēc revolūcijas to nodeva koncesijā vācu firmai "Junkers". 30. gados uz uzņēmuma bāzes tika izveidota liela aviācijas rūpnīca, kas vēlāk pārprofilējās uz raķešu un kosmosa iekārtu ražošanu.

[26] turpcelā uz Berlīni / Pēļu dūnu klājicni…

[29] domāts ranks t-34.

Content

Suvorovs Viktors Uzvaras ēna

1. NODAĻA IECELT SVĒTO KĀRTĀ…

2. NODAĻA DEBIJAS NOSLĒPUMS

3. NODAĻA KĀDĒĻ STAĻINAM VAJADZĒIA ĀLANDU SALAS?

4. NODAĻA ŽUKOVS UN NAFTA

5. NODAĻA IZGĀŠANĀS RECEPTE

6. NODAĻA SANĀKSME DECEMBRĪ

7. NODAĻA KĀ ŽUKOVS GRĀVA PAVLOVU

8. NODAĻA PAR PIRMO UZBRUKUMU KĒNIGSBERGAI

9. NODAĻA UZ BUDAPEŠTU!

10. NODAĻA VIŅŠ NEPAGUVA IEDZIĻINĀTIES

11. NODAĻA RĪKOTIES KAUJINIECISKI

12. NODAĻA UZ SĪTA

13. NODAĻA KĀ ŽUKOVS GLĀBA MASKAVU

14. NODAĻA KĀ BEIDZĀS "VĀCU SAKĀVE PIE MASKAVAS"

15. NODAĻA UZ PRIEKŠU, UZ SIČOVKU!

16. NODAĻA UN ATKAL UZ SIČOVKU

17. NODAĻA PAR IZCILO LOMU

18. NODAĻA KO STĀSTA ORDEŅi

19. NODAĻA CIK ĻOTI VIŅŠ MĪLĒJA FRONTINIEKUS!

20. NODAĻA LABĀ ROKA

21. NODAĻA KĀPĒC ŽUKOVS NESPĒJA IEVIEST KĀRTĪBU VĀCIJĀ

22. NODAĻA PAR RAUDOŠO BOĻŠEVIKU

23. NODAĻA TUVĀKO PERSONU LOKS

24. NODAĻA ĻAUNAIS BRĪNUMS

literatūra

SKAIDROJUMI

GRĀMATĀ BIEŽĀK MINĒTĀS PERSONAS

skaidrojumi