Suvorovs Viktors

Uzvaras ēna II

VIKTORS SUVOROVS

UZVARAS ĒNA II

ŅEMU SAVUS VĀRDUS ATPAKAĻ!

Triloģijas 2. grāmata

VIENĪGAIS?

Priekšvārda vietā

Šī kara iznākums redzams ikkatrā ciemā. Tieši ciemā, jo tur viss ir atkailinātāks un ievainojamāks nekā pilsētā, un, lai cik bēdu mums atnesa revolūcija, Pilsoņu karš un kolektivizācija, ciemu, un tas nozīmē — arī Krieviju, galīgi piebeidza uzvarošais Otrais pasaules karš.

Savulaik daudzi sūrojās par to, kāpēc nav uzrakstīts jauns "Karš un miers". Lūk, tāpēc jau ari netika uzrakstīts, jo tad vajadzētu rakstīt par uzvaru, kuras cena ir savas tautas iznīcināšana.

Aleksejs Varlamovs Ļitcraturnajajiazeta, 2003. gada 18.—24. jūnijs

1

Par Padomju Savienības maršalu Žukovu ir milzums leģendu. Starp tām arī šāda: kara vadīšanas darbā viņš bija Staļina vienīgais vietnieks.

Pasaulei sen iegalvots, ka Staļins bija dumjš un bailīgs, ka kara lietas nav sapratis, vai nu vispār nevadīja karu, vai vadīja to pēc globusa. Ja reiz tā, kurš tad komandēja? Lūk, un iznāk, ka līdz Berlīnei Sarkano armiju aizveda nevis augstākais virspavēlnieks, bet viņa vienīgais vietnieks.

Stāsta, ka kara laikā bijis šāds gadījums. Žukovam atnests parakstīšanai dokuments, bet amats norādīts kļūdaini: augstākā virspavēlnieka pirmais vietnieks. Te nu dižais karavadonis kā ierēcas, kā kājiņu nodipina: — Es neesmu pirmais vietnieks! Esmu vienīgais!

Mums visiem likts par šo gadījumu sajūsmināties: raugi, bargs bija Georgijs Konstantinovičs, bet karš taču paģēr precizitāti — nevajag apsaukāt Žukovu par pirmo vietnieku, ja Staļinam citu vietnieku nav.

Kāds literāts, sajūsminājies par šo gadījumu, uzrakstīja grāmatu par Žukovu. Grāmatu tā arī nosauca: "VIENĪGAIS". Un tajā grāmatā saskaņā ar Krievijas valsts oficiālo mitoloģiju Staļins rādīts kā pamuļķis, bet Geor- gijs Konstantinovičs Žukovs — tīrradnis, gudrinieks, Tēvijas glābējs, dižens ģēnijs, spoža saulīte bez neviena plankumiņa. Un grāmatas nosaukums nozīmē nevis to, ka Zukovs bija Staļina vienīgais vietnieks, bet to, ka viņš bija vienīgais Tēvzemes glābējs.

Un tūlīt pat kā atbalss atsaucas kāds Rietumu sacerētājs. Nosaukums apbur: "Maršals Zukovs: cilvēks, kurš sagrāva Hitleru". Tā ir cita grāmata. Gits autors. Gits nosaukums. Bet jēga tā pati: VIENĪGAIS! Iznāca Jego- rijs Konstantinovičs klaja lauka malā, pie kārklu krūma sastapa nezvēru nešķīstu ar viņa kareivīgumu derdzīgo, izrāva zobentiņu kāvējiņu, kā cērt — iela noguldīta, kā atvēzējas — šķērsiela, pašam nezvēram septiņas galvas nocirtis, visu tā Trešā reiha midzeni izmēzis. Ne atņemt, ne pielikt: kā izspruka, kā izlēca — spalvas putēt putēja!

Tad nu gavilēsim. Izdziedāsim slavinājumu Padomju Savienības maršalam Žukovam — Tēvzemes glābējam, vienīgajam Staļina vietniekam, bet pēc tam jautāsim: vai gan tas tā ir? Uzmanīgi aplūkosim Staļinam apkārtējos cilvēkus, varbūt bez Zukova atradīsim arī citus vietniekus.

2

Kara gaitā Staļinam bija vairāki amati: Komunistiskās partijas Centrālās komitejas sekretārs, valdības vadītājs, Valsts aizsardzības komitejas priekšsēdētājs, Augstākā virspavēlnieka mītnes priekšsēdētājs, Bruņoto Spēku augstākais virspavēlnieks, aizsardzības tautas komisārs. Staļins viens, amati seši. Dažādos amatos viņam bija dažādi vietnieki.

Staļina galvenais amats kopš 1922. gada 4. aprīļa — VK(b)P Centrālās komitejas ģenerālsekretārs. Galvenais varas mehānisms — Učraspred, tas pats — Orņraspred, tas pats — ORPO, tas pats — CK sekretariāta UK.]

Pēc Pilsoņu kara Ļeņina līdzgaitnieki, stumdot malā cits citu, rāvās pie varas. Viņi uzskatīja, ka Ļeņina tronis tiks tam, kurš uzvarēs bezgalīgajās daiļstāstniecības un daiļrunības sacensībās. Bet Staļins pa to laiku, neiesaistoties debatēs, paņēma savā kontrolē bodīti ar nosaukumu Učra- spred. Ļeņins pirmais saprata, ko tas nozīmē. Učraspreds— no malas neievērojams partijas Centrālās komitejas sekretariātā iekļauts kantoris. Nē, nē, tā nav tā nodaļa, kas vadīja pasaules revolūcijas sagatavošanu. Un nepavisam nav tas kantoris, kurš izstrādāja vispasaules proletariāta cīņas stratēģijas līniju. Un pat ne tas, kuram uzdots sargāt marksistiski ļeņiniskās mācības tīrību. Učraspreds—rutīna. Učraspreds — pelēcīgi ierēdņi, kuri pārlika no plaukta uz plauktu tikpat pelēcīgas mapītes. Učraspreds— kadru uzskaite un sadale. Staļina Učraspreds lēma, kuru partijas darboni izvirzīt, kuru atvirzīt, kuru pacelt un kuru nolaist, kuru izsaukt no Baltkrievijas vietiņas Bludeņas un norīkot uz Kijevu un kuru no plašā kabineta Pēterburgā pārsviest uz atbildīgu darbu Kobeļakos pie Poltavas, Propoiskā vai Boļšaja Grjaznuha ciemā Saratovas guberņā.

Partijas Centrālās komitejas sekretārs — Staļina galvenais amats. Ap šo amatu un ap kantori ar nosaukumu Učraspred tika izbūvēta visvarenākā, cilvēces vēsturē vēl nepieredzētā Staļina diktatūra.

Sajutis augošo Staļina varenību, Ļeņins brīdināja cīņas līdzgaitniekus: "Biedrs Staļins, kļuvis par jjenseku [1] , ir koncentrējis savās rokās neaptveramu varu." Līdzgaitnieki neieklausījās vadoņa brīdinājumā. Neizvērtēja. Velti.

Učraspreds mainīja nosaukumus, bet būtība palika: kadri izšķir visu! Kara laikā valsts, armijas, rūpniecības, lauksaimniecības, slepenpolicijas, ideoloģijas un propagandas, diplomātijas, kultūras, izlūkošanas, zinātnes, reliģijas un visa, visa cita vadība rika īstenota ar to pašu metodi — kadru pārvietošanu: šo atbrīvot, šo iecelt, netika galā — noņemt arī viņu, norīkot trešo. Tādējādi visos vadošajos amatos visai ātri bija nokļuvuši tie, kuri varēja nodrošināt panākumus par jebkuru cenu. Tieši tā — par jebkuru.

Kara laikā, dažus gadus pirms tā un pēc tā līdz pat Staļina nāvei būtībā otrais cilvēks partijā bija Georgijs Maksimilianovičs Maļenkovs. Kopš

1934. gada viņš vadīja struktūru ar nosaukumu ORPO— VK(b)P CK Partijas vadošo iestāžu nodaļa. ORPO— tas ir tas pats Učraspreds, tikai ar citu izkārtni. "Pēc astoņpadsmitā kongresa Maļenkova aizkulišu loma iznāk atklātā VK(b)P dzīves virspusē, un partijas dzīves lietās viņš kļūst par Staļina labo roku." (B. I. Nikolajevskis, Tainijestraņici istoriji. Maskava: 1995, 200. lpp.)

Staļina personīgā uzraudzībā Maļenkovs vadīja valsti un karu ar kadru sadales palīdzību. Viņš izvirzīja un atvirzīja lēģeru pārvalžu priekšniekus, brigāžu, divīziju un korpusu komandierus, tautas komisārus un viņu vietniekus, sūtņus un rezidentus, NK VD rajonu, apgabalu, novadu, republiku pārvalžu un nodaļu priekšniekus, rūpnīcu, fabriku, šahtu, naftas ieguvju un zelta atradņu direktorus, dzelzceļu priekšniekus, rajonu, apgabalu un novadu komiteju sekretārus, Ģenerālštāba pārvalžu un nodaļu priekšniekus, flotiļu, armiju, flotu un fronšu komandierus un viņu štābu priekšniekus.

Formāli Maļenkovs nebija Staļina vietnieks partijā. Taču, ja skatāmies tīri formāli, arī Staļins nebija diktators. Ja kāds ir aizmirsis: vara Padomju valstī piederēja strādniekiem un zemniekiem un formāli tika dēvēta par "padomju". Mani jau sen ir nodarbinājis jautājums: kad, kurš un kam pie mums ir prasījis padomu? Tīri formāli varu vainagoja Augstākā Padome, kurā sēdēja ievērojamas audējas, slaucējas, tēraudlējēji un briežkopji. Tīri formāli Padomju Savienības galva bija labais vectētiņš Kaļiņins. Tomēr īstā vara piederēja tiem, kuri pie valsts pārvaldes svirām izvietoja savus cilvēkus.

Kara laikā un pēc kara līdz pat Staļina nāvei pie kadru uzskaites un sadales delikātajiem jautājumiem, t. i., pie valsts pārvaldes, ekonomikas, Bruņoto Spēku, iekšpolitikas un ārpolitikas jautājumiem, Gcorgijs Konstantino- vičs Žukovs netika pielaists.

3

Iebilst: mēs nemaz nerunājam par vadību, bet gan par kritiskām situācijām; Staļins sūtīja Žukovu uz vietām, kur krīze, kur visgrūtāk, uz Ļeņingradu, Sta- ļingradu, un viņš ar dzelžainu roku ieviesa kārtību… Vai pret to var iebilst?

Var.

Es pats tā uzskatīju, kamēr uzticējos Zukova memuāriem. Taču, kad pašķirstīju dokumentus, sapratu: turp, kur krīze, kur visgrūtāk, Staļins sūtīja citu cilvēku. Un tas ar dzelžainu roku ieviesa kārtību (padomju izpratnē). Tas bija Georgijs Maksimilianovičs Maļenkovs, un tieši viņu Staļins nosūtīja uz Ļeņingradu, piešķirot viņam ārkārtas pilnvaras. Maļenkovs nebija viens pats. Viņam bija komanda, kurā ietilpa augstākās izlases čekisti, "atbildīgie biedri" no Kadru pārvaldes, augstākā ranga ģenerāļi un admirāļi, ieskaitot VMF [2] tautas komisāru, RKKA [3] aviācijas virspavēlnieku un artilērijas virspavēlnieku. Kad Maļcnkova virsvadībā Ļeņingrada tika izglābta, kad ienaidnieks rika apstādināts, Maļenkovam palīgos Staļins nosūtīja Zukovu.

Arī uz Staļingradu Staļins nosūtīja nevis kuru katru, bet gan Maļen- kovu. Bet Zukovs ieradās vēlāk (un aizbrauca agrāk). Un Maļcnkova svītā viņš bija tas, kuru pieņemts dēvēt par "un viņu pavadošās personas".

Pēc divām desmitgadēm Zukovs attēloja sevi par galveno. Taču par "galveno" viņš kļuva pēc Staļina nāves, pēc Maļcnkova un pēc tam ari Hruščova gāšanas. Gan Maļenkovam, gan Hruščovam pēc gāšanas aizbāza muti. Iebilst viņi nevarēja. Bet Zukova labā strādāja viss Padomju Savienības propagandas aparāts. Zukova pusē bija gan Brcžņcvs, gan valdības vadītājs Kosigins, gan galvenais komunistiskais ideologs Suslovs, gan aizsardzības ministrs Grečko, gan milzīgs pulks "vēsturnieku ar uzplečiem". Lūk, šajā auglīgajā laukā izauga gan Ļeņingradas, gan Staļingradas un visa pārējā "glābējs".

4

No 1922. gada vairāk nekā 19 gadu partijas sekretārs bija Staļina vienīgais postenis. 1941. gada 4. maijā viņš kļuva par vadītāju valdībai, kura tika dēvēta par Tautas komisāru padomi (SNK'). Kara laikā valdībā Staļina pirmie vietnieki bija Molotovs un Vozņesenskis un vietnieki: Berija, Bulgaņins, Višinskis, Vorošilovs, Zemļačka, Kaganovičs, Kosigins, Maļenkovs, Mališevs, Mehliss, Mikojans, Pervuhins, Saburovs.

1941. gada 30. jūnijā Staļins ieņēma Valsts aizsardzības komitejas (GKO) priekšsēdētāja posteni. Staļina vietnieks GKO lietās bija Molotovs. Bet kopš 1944. gada maija — Berija.

1941. gada 10. jūlijā Staļins stājās priekšsēdētāja amatā Augstākās pavēlniecības mītnē, kas 8. augustā tika pārveidota par Augstākās virspavēlniecības mītni. Šajā amatā viņam vietnieku nebija.

1941. gada 19. jūlijā Staļins kļūst par aizsardzības tautas komisāru (NKO). Šajā postenī kara gados pirmā vietnieka amatā bija Budjonnijs un Zu- kovs, bet vietnieki: Abakumovs, Aborenkovs, Bulgaņins, Vasiļcvskis, Vo- robjovs, Voronovs, Goļikovs, Gromadins, Zigarevs, Zaporožecs, Kuļiks, Mercckovs, Mehliss, Novikovs, Peresipkins, Rumjancevs, Timošcnko, Fc- dorenko, Hruļevs, Sapošņikovs, Sčadenko, Sčerbakovs. Un lai man tiek piedots, ja esmu kādu palaidis garām.

1941. gada 8. augustā Staļins kļuva par PSRS Bruņoto Spēku augstāko virspavēlnieku. Šajā amatā kopš 1942. gada 26. augusta viņam bija vietnieks — Zukovs.

Kopumā dažādos kara posmos Staļinam dažādos amatos bija vismaz 38 vietnieki, tajā skaitā četri pirmie vietnieki: Budjonnijs, Vozņesenskis, Zukovs, Molotovs. Seši cilvēki — Berija, Bulgaņins, Zukovs, Maļenkovs, Mehliss, Molotovs — Staļinam bija "divkārši vietnieki". Piemēram, Mehliss — SNK priekšsēdētāja vietnieks, aizsardzības tautas komisāra vietnieks. Molotovs — GKO priekšsēdētāja vietnieks, SNK priekšsēdētāja pirmais vietnieks.

Kopš brīža, kad Staļins stājās aizsardzības tautas komisāra amatā, t. i., kopš 1941. gada 19. jūlija, Zukovs bija viņa vietnieks šajā postenī. Kopš 1942. gada 26. augusta Zukovs bija augstākā virspavēlnieka vietnieks, īsāk, Zukovs bija gan Staļina vietnieks, gan vienlaikus pirmais vietnieks.

Ap Žukovu vienmēr ir mudžējuši pielīdēji un lišķi. Situāciju Žukova štābā spilgti aprakstījis skatuves mākslinieks Boriss SiČkins, "uzvaras maršala" draugs un pudeles brālis: "Apkalpojošais personāls sastāvēja no vīriešu kārtas personām, kuru dienesta pakāpe nav zemāka par ģenerālmajoru. Viņi bija atklāti sulaiņi: tīrīja maršalam zābakus, klāja 1111 novāca galdu. Vārdu sakot, līdzinājās pakalpīgiem suņiem. Uzklausot maršala rīkojumus, viņi noliecās līdz grīdai. Bija pretīgi skatīties uz šiem jebkādu pašcieņu zaudējušajiem cilvēkiem, ļ..] Maršalam šie sulaiņi bija kā dekoratīvie sunīši. [..] Precīzāk, viņi savā būtībā bija suņi." (B. Sičkins. ]a iz Odessi, zdrastje… Sanktpētcrburga: 1996, 79. lpp.) Un, lūk, reiz kara laikā viens 110 šiem suņiem nolēma ārpus kārtas nolaizīt saimnieka pēcpusi — ierakstīja dokumentā Žukova amatu: pirmais vietnieks… Un netrāpīja! Žukovam šausmīgi nepatika, ja viņu dēvēja par aizsardzības narkoma pirmo vietnieku. Viņam patika, ja viņu sauca par augstākā virspavēlnieka vietnieku. Piekritīsim: tiem, kuri tīrīja maršala zābakus un pienesa parakstīšanai dokumentus, bija pavisam viegli sapīties šajos mudžekļos un nosaukt visu laiku un visu tautu diženāko karavadoni ne tajā titulā, kas viņam patīk, bet tajā titulā, kas viņam bija, taču nepatika. Un tad diženāko pārņēma sātanisks niknums: esmu nevis pirmais vietnieks, esmu — vienīgais!!!

Ņemot vērā iepriekš minēto, piekritīsim: pretenzijas būt vienīgajam, maigi sakot, nav pietiekoši pamatotas.

5

Tagad centīsimies sakārtot rangu tabulu. Kas ir svarīgāks: Staļina vietnieks partijā vai pirmais vietnieks valdībā? Kas ir nozīmīgāks: GKO vietnieks, NKO pirmais vietnieks vai SNK vietnieks?

Atbilde 11/. šo jautājumu rika sniegta 1941. gada 30. jūnijā. Šajā dienā tika izveidota Valsts aizsardzības komiteja (GKO). Tā bija "PSRS augstākā ārkārtas valsts institūcija, kuras rokās Lielā Tēvijas kara gados bija koncentrēta pilnīgi visa vara. GKO lēmumiem bija kara laika likumu spēks." (Sovetskaja vojennaja enciklopēdiju, 2. sēj., 622. lpp.) "GKO, sakoncentrējot

pilnīgi visu varu valstī, saskaņā ar kara prasībām vadīja tautsaimniecības pārbūvi un valsts spēku un resursu mobilizāciju, bruņoto spēku uzbūvi, pilnveidoja to struktūru, izvietoja vadošos kadrus, noteica Bruņoto Spēku kopīgo izmantošanas raksturu karā, vadīja padomju tautas cīņu ienaidnieka aizmugurē." (Turpat, 7. sēj., 516. lpp.) Tādējādi kara laikā galvenā diktatūras svira — kadru uzskaite un sadale — pārvietojās pie GKO. Lai gan principā nekas nebija mainījies: tas pats biedrs Maļenkovs biedra Staļina gudrajā vadībā īstenoja joprojām to pašu staļinisko principu, saskaņā ar kuru kadri noteica visu.

Kara laikā visas valsts un militārās struktūras un institūcijas Padomju Savienībā, sākot ar augstākā virspavēlnieka mītni, bija pakļautas GKO lēmumiem.

GKO izveides brīdī tās sastāvā bija: Staļins — priekšsēdētājs, Molotovs — vietnieks, Berija, Vorošilovs, Maļenkovs. 1942. gada februāri GKO sastāvā papildus tika iekļauti Vozņcsenskis, Kaganovičs, Mikojans; 1944. gada novembri— Bulgaņins. Kopš 1944. gada maija Berija bija GKO priekšsēdētāja vietnieks. Tagad Staļinam bija divi vietnieki — Molotovs un Berija.

Padomju Savienības maršals Georgijs Konstantinovičs Žukovs nebija Staļina vietnieks GKO lietās. Šajā kara vadības ārkārtas valsts institūcijā Žukovs netika pielaists pat ierindas biedra statusā.

6

Mūs kopš bērnības mācīja: karš bija taisnīgs, dižs, svēts. Ļaunais ienaidnieks uzbruka bez kara pieteikšanas, bez jelkāda iegansta un bez iemesla. Mēs karam nebijām gatavojušies, tāpēc tādas sakāves, zaudējumi un upuri. Kara būtība: padomju tauta aizstāvēja savu Dzimteni. Padomju cilvēki visi kā viens saliedējās ap dzimto Komunistisko partiju 1111 tās gudro Cen- trālo komiteju. Pretī ienaidnieka sakāvei Sarkano armiju un tautu veda dižais Staļins.

Pēc Staļina nāves un atmaskošanas noskaidrojās, ka pretī ienaidnieka sakāvei padomju tautu veda nevis Staļins, bet uzticīgais ļeņinietis Hruščovs.

Pēc Hruščova gāšanas vēsturnieki pēkšņi atklāja, ka pretī ienaidnieka sakāvei padomju tautu veda nepavisam ne Staļins un pat ne Hruščovs, bet vēl jo uzticīgākais ļeņinietis biedrs Brežņevs. Staļinam bija viena Padomju Savienības Varoņa zvaigzne, viņš to nekad nenēsāja, bet Brežņevam bija četras tādas zvaigznes, un viņš tās vienmēr nēsāja. Padomju Savienības maršals Brežņevs bija četras reizes lielāks varonis nekā Staļins.

Pēc Brežņeva nāves tika veikts sensacionāls vēsturisks atklājums: pretī ienaidnieka sakāvei Sarkano armiju un visu padomju tautu tomēr veda nevis Brežņevs, nevis Hruščovs un ne Staļins, bet uzticamais padomju tautas dēls diženais Žukovs, viņš arī — Vienīgais. Tomēr, ja atceramies Žukova priekšgājējus Glābēja lomā, tad sanāk, ka Žukovs "vienīgais" ir tikai uz noteiktu bridi. Noteiktā vēsturiskā posmā.

Šajā lomā pirms Žukova pabija citi. Žukovs — vien noslēdzošais "vienīgo" kolonnā.

1.NODAĻA

GODĪGUMS AR ATRUNĀM

Varu rakstīt tikai patiesību.

Četrkārtējs Padomju Savienības Varonis Padomju Savienības maršals G. K. Zukovs Ojļoņok, 1988, Nr. 16, 11. Ipp.

1

Žukova dzīves laikā iznāca tikai viens viņa memuāru izdevums — viens sējums. "Tā bija pārliecinoša, godīga grāmata, tā bija lielā patiesība par karu. Tāda tā paliks uz visiem laikiem." (Krasnaja zvezda, 1989. gada 12. janvāris.)

Te atļaušos nepiekrist savai iemīļotajai avīzei. "Tāda" Žukova patiesība nepaliks uz visiem laikiem. Tā jau nav palikusi tāda. Un nevarēja palikt, jo patiesība mūsu diženajā valstī ir vislabākā pasaulē. Vispatiesīgākā. Vismodernākā. Visprogresīvākā. Visnoturīgākā. Nevis tāpēc mūsu patiesība ir tik dzīvīga, ka akmcnscieta, bet tieši pretēji. Mums ir lokana patiesība! Elastīga. Mūsu patiesība izdzīvo jebkuros apstākļos, jo piemērojas tiem. Izglītoti biedri šajā gadījumā lietotu terminu "mutācija". Mūsu patiesība ir dzīvotspējīga un neiznīcināma, jo mainās līdzi dzīves apstākļiem. Paziņojot, ka Žukova patiesība ir nemainīga, biedri no Krasnaja zvezda mānās. Viņiem jau nu gan būtu jāzina, ka otrajam Vospominaņija i razmi's- ļeņija izdevumam praktiski nav nekā kopīga ar pirmo izdevumu, izņemot nosaukumu. Teikšu vairāk: otrais pilnībā atspēko pirmo, bet trešais — otro izdevumu.

Tagad Žukova lielā patiesība par karu nepavisam nav tā, kas bija agrāk. Bet rītdien tā būs cita. Tā ir mainījusies un turpina strauji mainīties tieši acu priekšā. īpaša loma šajā procesā ir dižā stratē&a jaunākajai meitai

Marijai Georgijevnai. Viņa paveica visu iespējamo, pareizāk sakot, neiespējamo, lai diženā karavadoņa grāmata ar katru dienu kļūtu jo patiesīgāka. Tēva arhīvā Marija Gcorgijevna nemitīgi atrod ko jaunu. Pēc Žukova nāves iznākušais otrais izdevums kļuva par divsējumu izdevumu. Un tika pasludināts: lūk, beidzot tā — vēsturiskā patiesība! Lūk, tagad nu gan grāmatā iekļauts viss, ko nolādētā cenzūra nebija izlaidusi cauri pirmajā izdevumā!

Ritēja gadi, laiki mainījās. Radās jaunas problēmas, jaunas prasības. Katrā vēsturiskajā posmā vieni un tic paši notikumi ieguva jaunu vērtējumu, jaunu traktējumu, jaunu skaidrojumu. Un Marija Gcorgijevna tūliņ pat jau bija atradusi cenzūras izgrieztu gabalu vai daudzus gabalus. Tos ierakstīja grāmatā, vienlaikus naigie līdzautori izgrieza to, kas vairs neatbilda brīdim, drukāja jaunu izdevumu, grāmata atkal kļuva atbilstoša laika garam. Un atkal pasludināja visai pasaulei: lūk, tagad nu gan beidzot skan visa patiesība!

Izrādījās, ka Georgijs Konstantinovičs Žukovs bija paredzējis visus jautājumus, kurus desmitiem gadu pēc viņa nāves jautās pēcteči, un uz visiem jautājumiem sniedza atbildes. Vispārsteidzošākais: viņam bija dažādas atbildes. Ja šodien sabiedrība gaida no Žukova kādu noteiktu atbildi, tad tieši to arī saņem. Bet, ja pēc kāda laika oficiālais ieskats par to pašu jautājumu mainīsies, tad mainīsies arī Žukova atbilde.

Tikko ir nepieciešams apstiprināt jaunu viedokli, tūlīt pat Marija Gcorgijevna atrod cenzūras izgrieztu fragmentu. Bet, ja rit pavēlēs viedokli mainīt pretējā virzienā, fragments atkal nonāks neeksistējošo kategorijā.

2

Pēc Žukova nāves viņa memuāri nogāja ceļu no viena sējuma līdz diviem sējumiem, pēc tam piebrieda līdz trim sējumiem, taču tad atkal samazinājās divos sējumos. Grāmata pati par sevi sarāvās, no tās izkrita viss liekais, nevajadzīgais, neaktuālais.

1990. gadā nāca klajā desmitais izdevums. Tas bija īpašs. Izrādījās, ka viss, par ko Žukovs līdz tam bija rakstījis, — pilnīgas blēņas. Un tikai

desmitajā izdevumā ceturtdaļgadsimtu pēc diženā stratēģa nāves lasītājiem beidzot tiek atklāta tā lielā patiesība par karu, kuru maršalam neļāva teikt dzīves laikā.

Pirmie deviņi Vospominaņija i razmišļeņija izdevumi — tā ir liela patiesība. Taču atsaukt atmiņā šo lielo patiesību vairs neiesaka. Padomus dod visai autoritatīvas personas. Piemēram, bijušais PSRS aizsardzības ministrs, pēdējais Padomju Savienības maršals D. T. Jazovs. Dmitrijs Timofejevičs ierakstīja savu vārdu vēsturē ar to, ka, līdzīgi kā Hitlers, bet 50 gadu pēc viņa, sūtīja tanku armādas ieņemt Maskavu. Ar to Padomju Savienības maršals Jazovs, tāpat kā Hitlers, lauza sev sprandu. Taču atšķirībā no Hitlera šis stratēģis nenošāvās. Lai gan būtu vajadzējis. Tagad karavadonis Jazovs iesaka jaunajiem virsniekiem, bezpajumtniekiem, veidot mājas bibliotēkas un piepildīt tās ar Zukova sacerējumiem. Taču ne jau ar kuriem katriem. "Es ieteiktu viņiem visupirms dabūt šī diženā karavadoņa memuārus. Turklāt jāpērk nevis jebkurš grāmatu veikalā patrāpījies izdevums, bet tieši Vospominaņija i raztnišļeņija jaunākais izdevums, sākot no desmitā." (Krasnaja zvezda, 2003. gada 2. decembris.)

Miljoniem pirmo deviņu Vospominaņija i raztnišļeņija izdevumu grāmatu — tās ir vēsturiskās attīstības atliekas. Tām vieta vēstures mēslainē. Tās derēja savam laikam. Tagad nav nekādas jēgas tās glabāt bezpajumtnieku virsnieku mājas bibliotēkās. Tagad ir citas vajadzības, tagad vajadzīga cita lielā patiesība par karu.

Maršals Jazovs nav vientuļš. To pašu dziesmu dzied bruņutanku karaspēka maršals (). Losiks. Viņa uzslavas sākas ar rituāliem Žukova godīguma apliecinājumiem. Taču šie uzstājīgie atkārtojumi rada šaubas un aizdomas. Ja kāds sit sev pie krūtīm, nepārtraukti paziņojot par kristāldzidru patiesumu, tad rodas pretēja rakstura psiholoģiska reakcija. Palūkojieties uz sīkiem krāpniekiem vārtrūmēs, tas ir viņu stils — spiest uz godīgumu. Un par kādu gan Zukova godīgumu var būt runa, ja viņš aprakstīja neskaitāmas operācijas un ne reizi neatcerējās par zaudējumiem? Žukova memuāru autori ir līdzīgi Kremļa un Baltā nama restaurācijas organizatoriem. Remonts pabeigts. Vien tāmi nevienam negribas rādīt. Raugi, kamdēļ kādam būtu jāzina detaļas, kamdēļ jāuztraucas, kamdēļ jāpatur atmiņā, cik tas viss ir izmaksājis un kur palicis liekais?

Pasludinājis Zukova grāmatu par godīgu, bruņutanku karaspēka maršals Losiks tūliņ pat precizē, ka Zukova godīgums nav vis parasts, ber ar atrunām. "Tā ir godīga grāmata. Tiesa, deviņos izdevumos konjunktūras apsvērumu dēļ netika iekļauti fakti. [..] Gatavojot desmito izdevumu, kas papildināts, vadoties pēc tobrīd atrastā autora rakstītā pirmā manuskripta, izdevniecība ņēma vērā [..]. Memuārus izstiepa trijos sējumos." (Krasnajn zvezda, 2000. gada 2. decembris.)

Vēstot par konjunktūras apsvērumiem, nenāktu par ļaunu nosaukt galveno konjunktūristu. Bet, stāstot par to, ka memuārus reiz ir stiepuši līdz trim sējumiem, būtu jāpaskaidro nesaprašām, kāpēc šobrīd tic nekādi nevelk līdz trim sējumiem.

Un vēl: kāda ir garantija, ka konjunktūras apsvērumi vairs netiek ņemti vērā? Divus gadu desmitus deviņos pirmajos patiesīgi konjunktūriskajos izdevumos bija skaidri saskatāma "vispatiesākās grāmatas par karu" daudzo autoru un līdzautoru cenšanās izpatikt varai, notvert tās vēlmi un dedzīgi to apmierināt. Bet vai tad arī pēdējos izdevumos šī cenšanās nav skaidri saskatāma? Vai šobrīd grāmatā ir kas tāds, kas neatbilstu oficiālajiem ideoloģiskajiem uzstādījumiem?

[1]

Georgijs Konstantinovičs labi saprata, ka liela, taču vakarējā patiesība nevienam nav vajadzīga. Žukovs zināja, ka vēsturi nepārtraukti pārrakstīs. Uzskatīja, ka tā vajag. Viņš bija dedzīgs staļinietis. Kamēr Staļins bija vesels. Oficiālā dokumentā sevi dēvēja par "dižā Staļina kalpu". Hruščova laikā bija modē būt par antistaļinieti. Par tādu Žukovs nu kļuva. Bez viņa nekāds 20. partijas kongress un publiskie Staļina atmaskojumi vienkārši nevarēja notikt. Brežņcva laikā Staļina kultu atjaunoja, cik vien tas bija iespējams. Un atkal Žukovs kļuva par uzticamu staļinieti. Lasiet Brežņcva laikā izdoto Vospominaņija i razmisļeņija. Bet perestroikas laikā atkal tika pavēlēts

Staļinu mīdīt kājām. Un (jau mirušā) Žukova attieksme pret Staļinu kārtējo reizi mainījās pretējā virzienā. Lasiet Gorbačova laikā izdoto Vospotni- naņija i razmišļeņija. Ik reizi Zukovam 180 grādu liels izrāviens. Pilnīgi pretējā virzienā.

Zukovs teicis: "Staļina laikā bija viena vēsture, Hruščova laikā — cita, tagad — trešā. Turklāt historiogrāfijas zinātne nčvar stāvēt uz vietas, tā visu laiku attīstās, parādās jauni fakti, norisinās to apzināšana un pārvērtēšana, — ir jāsadzird laika gars, lai neatpaliktu. Turklāt par daudzām lietām vēl ir pāragri runāt." (Otjoņok, 1988, Nr. 16, 11. lpp.)

Frāze par to, ka laika gars ir jāsadzird un jāiet kopā ar šo garu, ir vienkārši brīnišķīga. Saskaņā ar šo prasību mirušā Žukova memuāri brīnumainā veidā atjauninās. Jebkurā konkrētā brīdī tie atbilst laika garam. Piemērs. Žukova dzīves laikā memuāru pirmajā izdevumā bija teikts: "Neraugoties uz milzīgajām grūtībām un zaudējumiem četru kara gadu laikā, padomju rūpniecība saražoja kolosālu daudzumu bruņojuma — gandrīz 490 tūkstošus lielgabalu un mīnmetēju, vairāk nekā 102 tūkstošus tanku un pašgājēj- artilērijas vienību, vairāk nekā 137 tūkstošus kaujas lidmašīnu." ( Vospomi- naņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 237. lpp.) Turklāt dzīvais Žukovs neatsaucās ne uz kādiem avotiem. Bet, lūk, trīspadsmitajā izdevumā (Maskava, 2003, 252. lpp.) ir tas pats teikums, bet skaitļi — citi: 825 tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju, 103 tūkstoši tanku un pašgājējartilērijas vienību, vairāk nekā 134 tūkstoši lidmašīnu. Un avots: Sovetsbaja vojennaja enciklopēdija. Maskava: 1976, 2. sējums, 66. lpp.

Tanku un pašgājējartilērijas skaits pirmajā un trīspadsmitajā izdevumā atšķiras par tūkstoti. Lidmašīnu skaita atšķirība ir vēl lielāka: pirmajā izdevumā — kaujas lidmašīnu vien 137 tūkstoši, trīspadsmitajā — 134 tūkstoši kaujas, transporta, mācību un citu lidmašīnu. No pārsteiguma var apsēsties par artilērijas ražošanas datiem: pirmajā izdevumā "gandrīz 490 tūkstošus lielgabalu un mīnmetēju", trīspadsmitajā — 825 tūkstoši. Atšķirība — 335 000 vienību! Trešdaļa miljona. Tās ir 55 833 uguns baterijas, ja tajās ir pa sešiem lielgabaliem. Tās ir 83 750 uguns baterijas, ja katrā ir četri lielgabali. Ja apkalpē uz katru no šiem Žukova pirmajā izdevumā

garām palaistajiem lielgabaliem un mīnmetējiem norīko vidēji pa pieciem cilvēkiem, būtu vajadzīgi pusotra miljona artilēristu. Ja pieskaitām visus, kas tādu artilērijas daudzumu komandē un nodrošina tās darbu: vadu, bateriju, divizionu, pulku, brigāžu un divīziju komandierus, artilērijas štābu un vadības bateriju personālu, sakaru apakšvienības, artilērijas vilcēju šoferus utt., — šis skaits krietni vien pārsniegtu divus miljonus. Vai tiešām Žukovs to nezināja? Vai tiešām to visu vadīja, nebūdams skaidrībā par to, kas ir viņa pārziņā?

Visinteresantākā ir atsauce uz avotu. Sējuma redaktori būtu varējuši godīgi uzrakstīt, ka Žukovs kara jautājumos neorientējās, par karu neinteresējās, par karu neko nezināja, bruģēja pa taisno, bet, lūk, tagad ir atklājušies citi skaitļi. Un redaktoriem vajadzētu atsaukties uz jaunākajiem pētījumiem. Bet — nē! Vēstījums ir Žukova personā. Un šis Žukovs vienā izdevumā stāsta vienu, otrajā — ko citu, trešajā — trešo, trīspadsmitajā — trīspadsmito un citē grāmatas, kuras nav lasījis, kuras nevarēja būt lasījis. Sovetskaja vojcnnajn enciklopēdija otrais sējums, uz kuru šajā gadījumā atsaucas Žukovs, parakstīts izdošanai 1976. gada 20. jūlijā. Divus gadus, vienu mēnesi un divas dienas pēc viņa nāves. Neviens Sovetskaja vojennaja enciklopēdija sējums Žukova dzīves laikā netika izdots. Žukova nāves brīdī pirmais sējums ne tikai vēl nebija parakstīts iespiešanai, bet pat vēl nebija nodots salikšanai. Bet pēdējais sējums tika parakstīts izdošanai sešus gadus pēc diženākā nāves.

Lūk, kā mironis tver laika garu. Centienos to panākt Žukovs pārspīlējis. Spriediet paši: Gcorgijs Konstantinovičs norāda mums uz ceturto lstorija Vtoroi mirovoi voini 1939—1945sējumu. Ziņkārīgie, pārbaudiet ceturtā sējuma iznākšanas datumus, salīdziniet ar "uzvaras maršala" nāves datumu. Garantēju — pārsmiesietics.

4

Un, lūk, vēl.

Kopš Staļina laikiem ir nostiprinājusies kara oficiālā periodizācija. Saskaņā ar to 1941. gada beigās Sarkanā armija pie Maskavas izgaisināja mītu

par Hitlera armijas ncuzveicamību, bet 1942. gada beigās pie Staļingradas notika ass kara lūzums. Gandrīz 50 gadus skolās un institūtos, grāmatās un filmās, karaskolās un akadēmijās tika atkārtotas šīs svētās formulas: pie Maskavas izgaisināts mīts, bet gadu vēlāk pie Staļingradas — ass lūzums.

Aizritējusi puse gadsimta, un atklājusies pretruna. Noskaidrots, ka Zu- kova loma Staļingradas kaujā mērāma negatīvā ižtciksmē. Atklājies, ka viņš Staļingradas kaujas laikā atradās citā frontē un veica tā saucamo "uzmanības novēršanas" operāciju. Turklāt veica nemākulīgi un bez panākumiem. "Uzmanības novēršanas" operācijā tika iesaistīts gandrīz divas reizes vairāk karaspēka nekā pretuzbrukumā pie Staļingradas. Un tas ir visu stratēģijas pamatnoteikumu pārkāpums. Galvenajā virzienā — vietā, kur tiek izšķirts kara liktenis, vietā, kur plānots salauzt kara gaitu sev par labu, jāatrodas galvenajiem spēkiem, bet otršķirīgajā virzienā — otršķirīgajiem spēkiem. Ja "uzmanības novēršanas" operācijai atvēlēts vairāk karaspēka nekā pamatopcrācijai, tad tas ir noziegums.

Turklāt 1942. gada beigās vācu armija Rževas virzienā bija nostājusies aizsardzībā. Bet Zukovs tur veica uzbrukuma operāciju "uzmanības novēršanai". Aizsardzībai pietiek ar nelielu karaspēku, bet uzbrukumam vajadzīgs liels. Sanāca tā, ka ar milzīgajām uzbrūkošās Sarkanās armijas masām Zukovs "novērsa" uzmanību nelielam vācu armijas karaspēkam.

Un vēl: panākumi pie Staļingradas padomju virspavēlniecībai bija negaidīti. Ielenca 22 divīzijas, bet to neviens nebija cerējis. Bija paredzēts ielenkt trīs reizes mazāk. Un raugi, lai tik vien kā atbalstītu septiņu vācu divīziju ielenkšanu pie Staļingradas, Zukovs citā virzienā veica grandiozu "uzmanības novēršanas" operāciju, kurā piedalījās 29 visu ieroču šķiru, trieciena, tanku un aviācijas armijas.

"Uzmanības novēršanas" operācijai Zukovs sakoncentrēja 1,9 miljonus kareivju un komandieru, 3300 tanku, 1100 lidmašīnu. "Uzmanības novēršanas" operācijas rezultātā Zukovs zaudēja 1850 tanku, vairāk nekā tūkstoti lidmašīnu, dažus tūkstošus lielgabalu un mīnmetēju, izniekoja miljoniem šāviņu, noguldīja vairāk nekā simt tūkstošus karavīru un virsnieku, novājināja labākās Sarkanās armijas gvardes vienības.

Žukova "uzmanības novēršanas" operācija Ržcvas rajonā izskatās vēl jo trakāka uz iepriekšējā gada notikumu fona. Mums stāsta, ka Zukovs

gada beigās it kā piedāvājis Staļinam koncentrēt galvenos spēkus Rietumu frontē, bet dumjais Staļins izvietoja spēkus daudzos virzienos un frontēs, dzinās pakaļ ducim zaķu, tāpēc kaujai pie Maskavas bija asiņains noslēgums 1111 tā nesniedza īpašus rezultātus. Dažs šiem stāstiem tic. Bet, lūk, pagāja tieši gads un 1942. gada beigās izveidojās tāda pati situācija: visi spēki jātriec vienā galvenajā, izšķirošajā virzienā. Tāds virziens varēja būt Staļingrada. Tur varēja gūt grandiozu uzvaru. Staļingradas operācijai bija masīvi propagandas panākumi, bet, no stratēģiskā viedokļa raugoties, tā noslēdzās bez īpašas spozmes un mirdzuma. Gūstā krita tikai viena parasta vācu armija. Bet bija iespēja sakļaut aplenkuma loku ap piecām armijām, no kurām divas bija tanku armijas. Visas piecas armijas varēja bez īpašiem pūliņiem noturēt ielenkumā. Slazdu bija viegli aizcirst pie Rostovas, tur vācu karaspēka tikpat kā nebija.

1942. gada vasarā vācu tanku ķīļi izrāvās tālu uz priekšu līdz Kaukāza priekškalnei, degvielas atpakaļceļam viņiem nebija. Atlika vien noslēgt šauro koridoru pie Rostovas, un visa vācu fronte no Baltās līdz Melnajai jūrai sagrūtu 1943. gada janvārī. Lieta rāda, ka pēc piecu armiju zaudēšanas caurums vācu aizsardzībā būtu tikpat milzīgs, cik tas, kurš "Titānika" labējā bortā. Beigas pienāktu dažu mēnešu, ja ne nedēļu laikā. Ievainojums Staļingradas rajonā bija smags, bet uzbrukums Rostovai būtu nāvējošs. Taču Sarkanās armijas spēki bija izkaisīti milzīgā plašumā, daudzās frontēs. Un nez kādēļ šoreiz Zukovs neprotestēja un nez kādēļ nepieprasīja Staļinam koncentrēt vienā, izšķirošajā virzienā: vai nu galvenie spēki pie Staļingradas un pēc tam uz Rostovu, vai arī pretuzbrukumu pie Staļingradas neveikt, bet visus spēkus — uz Rietumu fronti, Rževas rajonu.

Žukovs operāciju Rževas rajonā neuzskatīja par uzmanību novēršošu un to tā nesauca. 1964. gada 7. janvārī viņš nosūtīja rakstniekam V. D. So- kolovam vēstuli, kurā aprakstīja gatavošanos Rževas—Sičovkas operācijai

gada novembrī: "[..] Mūsu karaspēkam ir steidzami jāsagatavo un jāveic uzbrukuma operācijas. Vjazmas rajonā jānogriež pretinieka Rževas izvirzījums. Operācijas veikšanai piesaistīt Kaļiņinas un Rietumu frontes karaspēku. |..) es braukšu pie Purkajeva un Koņeva gatavot Kaļiņinas frontes pretuzbrukumu no rajona Betijas dienvidpusē un Rietumu frontes pretuzbrukumu no rajona Sičovkas dienvidpusē virzienā pretim Kaļiņinas frontes triecienam. Noteicis daudzumu un sastāvu karaspēkam, kuru nepieciešams piesaistīt pretinieka Rževas—Sičovkas—Belijas grupējuma likvidēšanā, nezaudējot laiku, es izbraucu uz Kaļiņinas frontes komandiera štābu |..ļ." (Georjjij Žukov. Stenogramma oktjabrskojļo (1957j).) pfenuma CK KPSS i drujjije dokumenti. Maskava: starptautiskais fonds "Demokrātija", 2001, 511. lpp.)

Rževas rajonā tika gatavota uzbrukuma operācija ar tādu pašu nolūku, kāds bija pie Staļingradas, tikai vērienīgāku. Kaļiņinas un Ržcvas frontei ar triecieniem savienojošos virzienos bija jānogriež Ržcvas izvirzījums. Divu fronšu karaspēkiem vajadzēja salauzt pretinieka aizsardzību. To trieciengrupējumiem bija jāsatiekas dziļā pretinieka aizmugurē un līdz ar to jānoslēdz ielenkuma loks ap galvenajiem vācu armijas grupas "Centrs" spēkiem. Zukovs rakstīja par uzbrukuma operāciju ar pilnīgi noteiktiem mērķiem. Viņš atzina, ka ir bijis šīs operācijas iniciators, pats noteicis karaspēka daudzumu un sastāvu tās veikšanai, pats to gatavojis un veicis. Brīdī, kad Zukovs rakstīja šo vēstuli, visu, kas attiecās uz Sarkanās armijas zaudējumiem karā, sedza necaurredzama valsts un kara noslēpuma tumsa. Tāpēc Zukovs nekautrējoties stāstīja par savām iecerēm un plāniem. Viņš vienīgi nerunāja par rezultātiem. Viņš noklusēja to, ka nekāds vācu karaspēka aplenkums nesanāca.

Kad pēc Padomju Savienības sabrukuma pēkšņi uzpeldēja skaitļi par zaudējumiem bez jelkādiem sasniegumiem, šo kaunpilno operāciju ar atpakaļejošu datumu steidzami ieskaitīja uzmanības novēršanas kategorijā. It kā jau sākotnēji tā vien bijis iecerēts: patrokšņot, pašaudīties, pabaidīt vāciešus.

Bet ne jau tur tā lieta. Atklājās, ka straujais pavērsiens (lai vai tikai propagandas) karā tika sasniegts pie Staļingradas, bet Zukovs straujā pavērsiena vietā neatradās. Un arī Maskavā, no kurienes tika sūtīti norādījumi,

viņa nebija. Pēkšņi izrādījās, ka savstarpēji nekādi nav saistīti divi jēdzieni: "visu laiku un tautu dižākais stratēģis" un "straujš pavērsiens lielākajā no kariem".

Ko lai dara? Kā lai sasien kopā kara lūzumu un stratēģa personisko ieguldījumu minētajā lūzumā?

Gudrie ilgi lauzīja galvas, līdz izdomāja. Pie mums to māk.

Risinājumu izdomāja, lūk, kādu: ieviest jaunu oficiālo kara periodizāciju.

Pie Staļingradas — straujš pavērsiens, no tā nekur neizbēgsi. To nevar mainīt. Tad, lūk, kas: tā ari uzskatīsim, ka straujais pavērsiens bija pie Staļingradas 1942. gada novembri, bet gadu iepriekš pie Maskavas bija STRAUJĀ PAVĒRSIENA SĀKUMS!

Lūk, arī viss. Žukovs pie Maskavas 1941. gadā bija. Lūk, viņa ģeniālajā vadībā tad nu arī tika sasniegts galvenais: IESĀKTS straujais pavērsiens. Bet tas, kurš pēc gada pie Staļingradas šo straujo pavērsienu pabeidzis, nav būtiski. Galvenais ir tas, kurš šo pavērsienu iesācis. Galvenais, ka Žukovu izdevās picvinķelēt straujajam pavērsienam.

Taču tas nemaz nav pats interesantākais.

Pats interesantākais ir tas, ka mirušais Žukovs savos memuāros precīzi reaģēja uz notiekošajām pārmaiņām. Divdesmit vienu gadu deviņos pirmajos izdevumos Žukovs rakstīja, ka pie Maskavas 1941. gada decembrī tika izgaisināts mīts, bet desmitajā "vispatiesākajā" izdevumā mirušais Žukovs pēkšņi paziņoja, ka viņš nevis izgaisinājis mītu, bet iesācis straujo pavērsienu karā.

5

Steidzu paziņot, ka ari man ir zināma saistība ar visu laiku un tautu dižākā karavadoņa memuāru brīnumainajām transformācijām. Es arī, tā sacīt, esmu pielicis roku.

Komunistiskajā historiogrāfijā karu pret Hitleru bija pieņemts dēvēt par "Lielo" un pat "Tēvijas". Šos nosaukumus komunisti raksta ar lielo burtu. Bet nosaukumu "Otrais pasaules karš" viņi rakstīja ar mazo sākumburtu.

Tādā veidā viņi uzsvēra kara nozīmīgumu padomju—vācu frontē un tā paša kara pilnīgo nesvarīgumu citās frontēs. Vairākkārt, piemēram, "Pašnāvības" otrajā daļā, pieķēru grāmatniekus: īpašvārdi, grozi kā gribi, jāraksta ar lielo sākumburtu. U11 vēl: Padomju Savienības karš pret Vāciju — tā ir daļa no Otrā pasaules kara. Daļa nevar būt lielāka par veselumu. Ja daļa ir pelnījusi lielo sākumburtu, tad protieties arī veselumu pagodināt ar lielo sākumburtu.

Neviens neiebilda, taču palēnām terminu "Otrais pasaules karš" oficiālajā komunistiskajā presē sāka rakstīt kā pienākas — ar lielo sākumburtu. Divdesmit piecus gadus pēc savas nāves arī Georgijs Konstantinovičs Žukovs pieskaņojās kopējām vēsmām, notvēra laika garu un tagad stingri ievēro pareizrakstības likumus. Tos, kuri šaubās, aicinu salīdzināt pirmo un jaunāko Vospominaņija i razmišļeņija izdevumu.

Termini "Reihstāgs", "Vērmahts", "Impērijas kanceleja" arī ir īpašvārdi. Es tos rakstu ar lielo sākumburtu. Bet Žukovs pagaidām — ar mazo. Turpmāk šīs grāmatas tekstā "Reihstāgs" un citi īpašvārdi būs gan ar mazo, gan ar lielo sākumburtu. Iemesls tāds, ka, citējot Žukovu, man nav tiesību pārveidot viņa tekstu pa savam, pēc savas izpratnes un ieskatiem. Taču esmu pilnīgi pārliecināts par to, ka savu attieksmi pret gramatikas likumu ievērošanu mirušais Žukovs mainīs.

6

Strupceļā iedzen Žukova paziņojums par to, ka "par daudzām lietām ir vēl pāragri runāt". Par ko gan ir pāragri? Karš ir beidzies, ienaidnieks sakauts, par ko gan nedrīkst runāt? Un kāpēc? Žukovs nomira 33 gadus pēc vācu iebrukuma, tā arī par karu neko nepateicis. Viss viņa memuāros uzrakstītais bija zināms jau pirms tam, to bija publicējuši citi autori. Un, ja Žukova grāmatas pēdējos izdevumos parādās jaunas detaļas, jaunas tās ir tikai izdevumam Vospominaņija i razmišļeņija. Viss jaunais ir rūpīgi pārrakstīts no svešām grāmatām. No tās pašas Sovetskaja vojennaja enciklopēdija. Žukovs pats nekādus noslēpumus nav atklājis.

Un kā lai savieno dižā karavadoņa paziņojumu, ka viņš ir spējīgs runāt tikai patiesību, ar viņa paša atklāsmi tajā pašā rindkopā par to, ka laiks runāt patiesību vēl nav pienācis? Un kāpēc vainot cenzūru, ja pats nav gatavs runāt, neko neslēpjot? Puspatiesība nav patiesība, tie ir meli. Vēsturiskās patiesības slēpšana — noziegums pret savu tautu. Tauta, kas nezina savu vēsturi, ir nolemta sakāvei, deģenerācijai un izmiršanai. Krievu tautas pēckara deģenerācijā ir vainojams ari Žukovs.

Tajos labajos laikos, kad dižais karavadonis it kā strādāja pie "vispatiesākās grāmatas par karu", tūkstošiem godīgu cilvēku rakstīja "atvilktnei". Kāpēc Žukovs tā nerīkojās? Dažs publicēja patiesību samizdata un tamiz- Aata1. Ja tie ir vienīgie iespējamie patiesības veidi, kāpēc Žukovs tos neizmantoja? Visbeidzot, kāpēc nebēga uz ārzemēm, uz brīvu valsti, kur viņš varētu pastāstīt patiesību par karu? Nobijās?

Iebilst: Žukovs nav vienīgais. Par karu meloja daudzi. Piekrītu. Bet ne jau tik lielā mērā.

Ar savu, maigi izsakoties, pārlieko runīgumu Žukovs nodarīja nelabojamu kaitējumu visām bijušās Padomju Savienības tautām. Taču, pašam to nenojaušot, Žukovs ar savu nevaldāmo runīgumu kaitēja ari komunistiskajai varai. Paziņojot, ka kara laikā bijis kas tāds, par ko nevajadzētu atcerēties, Žukovs veica nāvējošu triecienu komunistiskajam terminam "lielais tēvijas karš". Patiesi, kas gan tas par "svēto karu", kura detaļās dižais stratēģis neiesaka iedziļināties?

Ja Žukovs ir pārliecināts, ka pēc trešdaļas gadsimta nav pienācis tas laimīgais laiks, kad var runāt patiesību par karu, tad kad šis laiks pienāks? Kad visi liecinieki aizies viņsaulē? Kad iztīrīs visus arhīvus un "nevajadzīguma dēļ" sadedzinās visu lieko, neaktuālo, vēsturiskajam brīdim neatbilstošo?

7

Vospominaņija i razmišļeņija otrajā izdevumā Žukova pozīcija jautājumā par to, ka patiesību par karu teikt nedrīkst, tika pastiprināta: "Pilnībā saprotamu iemeslu dēļ es neskaršu jautājumus, kuru atklāšana var kaitēt valsts aizsardzībai." (Vospominaņija i mzmišļeņija. Maskava: 1975, 1. sējums, .313. lpp.)

Tas publicēts 30 gadus pēc kara beigām un vairāk nekā trešdaļu gadsimta kopš vācu iebrukuma. Ak, dižais mūsu drošības dzemdinātāj! Kas gan tic par tādiem noslēpumiem? Tanki norakstīti, nātrēm aizauguši uzspridzinātie nocietinājumi, aizbrukusi ierakumi un tranšejas, i/formēti korpusi, armijas un frontes. Sen vairs nav Hitlera un arī Staļina, lielākā daļa mūsu frontinieku apmiruši… Bet lielie noslēpumi palikuši. Ja tos atklās, tiks nodarīts kaitējums Padomju Savienības aizsardzībai un armijas kaujas spējas samazināsies!

Un, lūk, pagāja vēl 30 gadi. Gluži kā pūstošs līķis Padomju Savienība pilnībā sadalījusies. Galvenais iemesls: valstī kategoriski bija aizliegts runāt patiesību. Bija ļauts tikai melot. Viss no augšas līdz apakšai piesūcies meliem. Mānot tautu visās lietās, valdītāji paši noticējuši saviem izdomājumiem. Taču ir jāpieņem lēmumi, un viņi tos pieņem, balstoties uz maldīgiem priekšstatiem par apkārtējo. Ja reiz tā, tad arī viņu lēmumi nevarēja būt pareizi.

Necaurredzams melu slānis klāj visu padomju vēsturi, vispirms jau kara vēsturi. Kopš Zukova nāves pagājuši trīs desmiti gadu, bet oficiālie sacerētāji tā arī neko jaunu nav atklājuši. Bet pa to laiku miljonos eksemplāru iznāk jaunas un jaunas Žukova daiļdarba tirāžas. Un katrā ar āmuru pa mūsu galvām sit uzsaukums neaizskart jautājumus, "kuru atklāšana var nodarīt kaitējumu aizsardzībai" Padomju Savienībā. Kuras nav.

Lubjankas sacerētājiem Žukova memuāri ir pamatīgs un nesagraujams kara vēstures fundaments. Viņi bezkaunīgi atsaucas uz Vospominaņija i razmišļeņija, lai gan zina, ka ir tēmas 1111, kā apgalvoja pats Zukovs, to ir vairākas, kuras vispār nedrīkst aiztikt.

Man ir jautājums visiem Žukova aizstāvjiem: paskaidrojiet, ko diženākais stratēģis bija domājis? Nosauciet tās aizliegtās tēmas, kuras, pēc Zukova domām, nedrīkst apspriest. Lai notiek, ja nedrīkst apspriest, tad neapspriedīsim. Bet jūs tās nosauciet! Citādi — kā lai mēs zinām, par ko drīkst runāt un kas apspriešanai nav ļauts?

Par ko gan ir pāragri runāt desmitiem gadu pēc kara? Par soda bataljoniem? Zukovs kara laikā sodītos nav ne redzējis, ne dzirdējis par tādiem. Memuāros viņš šos kara vergus neatminējās un par viņiem nedomāja. Taču tauta par to zināja ari bez Zukova. Tolaik, kad Zukovs it kā rakstīja memuārus, Vladimirs Visockis visai valstij pastāstīja par soda bataljoniem, negaidot, kad atļaus runāt patiesību.

Varbūt nav pienācis laiks runāt par to, ka rietumu apgabalu iedzīvotāji ar maizi un sāli sagaidīja hitleriešus? Žukovs to neatcerējās. Bet mēs taču to zinājām no aculiecinieku stāstiem, no Anatolija Kuzņccova dižās grāmatas Babij Jar. Kuzņecovs negaidīja tos brīnišķīgos laikus, kad varēs skart jebkuru tēmu un jautājumu. Viņš tikai rakstīja patiesību.

Par ko vēl nav pienācis laiks runāt? Par zaudējumiem? Zukovs nekur nc ar vienu vārdu nepiemin Sarkanās armijas zaudējumus. Taču arī bez Žukova tauta zināja, ka zaudējumi bija neaptverami. Arī bez Zukova godīgi pētnieki bija izskaitļojuši zaudējumu skaitli. Un tas krietni pārsniedz Staļina laikā paziņotos septiņus miljonus, Hruščova laikā — 20 un Gorbačova laikā — 27. (Gorbačova laikā Staļina skaitlim pieskaitīja Hruščova skaitli un ieguva jaunu, vispatiesāko.)

Grūti saprast Žukova memuāru izdevēju pozīciju. Elementārs godīgums liek uztaisīt zīmogu "Par daudzām lietām runāt vēl ir pāragri. Zukovs" un trekniem, sarkaniem burtiem to spiest šķērsām katrai viņa memuāru lapaspusei.

Žukova paziņojums par to, ka vēl nav pienācis laiks runāt patiesību, ir galvenais liecinājums pret viņa grāmatu Vospominaņija i razmišļeiuja. Pēc šāda paziņojuma godīgs cilvēks vairs nebūtu rakstījis ne vārda vai arī būtu uzrakstījis visu, ko domā, visu, ko uzskata par patiesību, noglabājis to trīslitru stikla burkās un ieracis dārzā. Un vēl būtu jāuzraksta vēstule pēctečiem: patiesību par karu 20. gadsimtā runāt neļauj, bet esmu to jums saglabājis, lūk, te tā ir, lasiet! Bet Zukovs, paziņojis, ka patiesību runāt nav pienācis laiks, parakstījās zem 700 drukas lappušu sacerējuma.

Padomāsim: ja šajā sacerējumā nav patiesības par karu, ar ko gan tas piepildīts? Ja patiesība atkrīt, kas paliek?

Žukova paziņojums ir galvenais liecinājums par labu "Ledlauzim". Kritiķiem lūgums mani netraucēt liii likt mierā līdz tam brīdim, kad būs publicēts saraksts ar tēmām, kuras, pēc Žukova domām, nav pienācis laiks apspriest.

2. NODAĻA

PAR DIŽĀ KARAVADOŅA PATIESAJIEM UZSKATIEM

Totalitāra valsts pārvalda domas, taču nenostabilizē tās. Tā uzstāda neapgāžamas dogmas un maina tās dienu no dienas. Lūk, atklāts un rupjš piemērs: līdz 1939. gada septembrim visiem vāciešiem bija jāizturas pret krievu boļševismu ar šausmām un riebumu, kopš 1939. gada septembra viņiem jāizturas pret to ar simpātijām un sajūsmu. Ja Krievija un Vācija sāks karu viena pret otru — kas viegli var notikt tuvāko gadu laikā —, mēs piedzīvosim tikpat pēkšņu pavērsienu par 180 grādiem. Vai ir nepieciešams uzsvērt, ko no tā iegūst literatūra?

Džordžs Orvels Literatūra un totalitārisms.

BBC pārraides teksts 1941. gada 19. jūnijā

1

Pulkvedis A. Kočukovs, viens no dedzīgākajiem Zukova aizstāvjiem, atklāti pavēstīja, kā tapa kara vēstures šedevri: "Divu iemeslu dēļ reiz biju nonācis armijas ģenerāļa Ivana Vladimiroviča Tjuļcņcva mājā. Steidzami bija vajadzīgs Padomju Savienības maršala S. K. Timošcnko 80. dzimšanas dienai veltīts jubilejas raksts. Tā tēzes bija "pieskaņotas" maršalam Moska- ļenko, taču viņš atteicās parakstīties zem materiāla. [..] Ar jubilejas rakstu neradās īpašas grūtības. Ivans Vladimirovičs Tjuļeņevs izlasīja un parakstīja to, lai arī piezīmēja:

"Maz un sausi mēs rakstām par maršalu Timošcnko." (Krasnaja zvezda, 2002. gada 20. februāris.)

Lūk, cik pie mums viss ir vienkārši. Atveram avīzi un lasām armijas ģenerāļa Ivana Vladimiroviča Tjuļeņeva gudro rakstu. Bet citā gadījumā

varētu lasīt to pašu rakstu un uzslavēt Padomju Savienības maršala Kirila Semjonoviča Moskaļenko gudrību. Raksts bija sagatavots Moskaļenko. Tas viņam neiepatikās. Nekas briesmīgs. Parakstīja Tjuļeņevs.

Kočukovs stāsta, ka maršalam Moskaļenko bija sagatavotas tikai tēzes, bet pēc tam izpļāpājas: Tjuļeņevam viņš veda nevis tēzes, liet gatavu rakstu. Karavadonim atlika vien izlasīt 1111 parakstīties. Viņš to ari izdarīja. Un vēl norāja: ck, rakstnieki, stils birokrātisks, bet ir jāizliek dvēsele!

Mēs nekad neuzzināsim, kurš bija īstais autors. Varbūt pats Kočukovs. Bet varbūt Kočukovs tikai veda rakstu parakstīšanai un to rakstīja zemākas pakāpes puiši.

To pašu uzzinām par Žukova memuāriem. Stāsta V. Komolovs, Žukova memuāru autoru kolektīva vadītājs: "Man, piemēram, nācās izstudēt apmēram 250 grāmatu 1111 brošūru par kara vēsturi, veikt milzum daudz izrakstu. [..]" (Krasnaja zvezda, 1989. gada 12. janvāris.) Žukova memuāru autorus oficiāli dēvēja par redaktoriem. Pats Komolovs — galvenais redaktors. Bet redaktoram nav nepieciešams studēt 250 grāmatu par kara vēsturi un veikt milzum daudz izrakstu. Ar to jānodarbojas autoram.

Un vēl: memuāri ir atmiņas. Ko atceries, to arī raksti. Bet, ja esi savācis ziņas no simtiem svešu grāmatu un ierakstījis savējā, tad tas ir viss, ko vien vēlaties, tikai ne memuāri.

2

Žukova tekstu brīnumainā pašpilnveidošanās manī izraisa sajūsmu un trīsas. Piemērs no kara sākumperioda.

1941. gada jūnijā pie Minskas tika ielenkta un sakauta Rietumu fronte. Gāja bojā visas četras šīs frontes armijas. Jūlija sākumā Staļins no stratēģiskajām rezervēm izveidoja jaunu Rietumu fronti, taču arī tā tūlīt nokļuva aplenkumā. Atkal — četras armijas. Šoreiz jau pie Smoļenskas. Bet tas bija galvenais stratēģiskais kara virziens.

Par pirmā aplenkuma vaininieku tika pasludināts Rietumu frontes komandieris armijas ģenerālis Pavlovs. Viņu nošāva. Kopā ar viņu nošāva

nc tikai Rietumu frontes augstākās vadības ģenerāļus, bet arī pilnīgi visus, kuri atradās līdzās: no frontes štāba priekšnieka līdz sanitārās noliktavas, veterinārās laboratorijas un vojcntorgn [4] priekšniekam.

Bet kuru nošaut par otro Rietumu frontes ielenkšanu? Vai jauno komandieri un viņa štābu apsūdzēt par tām pašām kļūdām? Otrreiz tāds numurs cauri neies. Gan pirmajā, gan otrajā reizē norādījumus Rietumu frontei sūtīja Ģenerālštābs, tā ģeniālais priekšnieks armijas ģenerālis Žukovs.

Staļins noņēma Žukovu no Ģenerālštāba priekšnieka posteņa. Pēc tam bija jāseko vienīgajam tādos gadījumos iespējamam sodam. Par "ģeniālo" plānošanu, par astoņu armiju bojāeju Zukovu vajadzēja sodīt ar augstāko soda mēru. Bija pelnījis.

1953. gadā arestētais Padomju Savienības maršals L. P. Berija nosūtīja Kremļa vadoņiem vairākus vēstījumus. Cita starpā tur pieminēta diezgan interesanta detaļa: 1941. gada jūlijā Berija izglāba Zukovu no Staļina izrēķināšanās. Bet pēc 12 gadiem Berija pats gaidīja nošaušanu. Viņam nebija ko zaudēt un nebija jēgas melot. Tieši pretēji, acīm redzami meli varēja tikai pasliktināt viņa stāvokli, — būtu teikuši: un tu vēl arī melo!

Un, lūk, 1953. gadā arestētais Berija atgādināja Zukovam: es taču 1941. gadā tev izglābu dzīvību!

Bet ko gan maksā pakalpojums, kas jau veikts? Zukovs, skaidra lieta, savu glābēju neatcerējās un neko nedarīja, lai viņa glābtu.

3

1941. gada 11. decembrī, uzstājoties Reihstāgā, Hitlers nosauca skaitļus: piecu kara mēnešu laikā no 22. jūnija līdz 1. decembrim sagrābtas un iznīcinātas 17 332 padomju kaujas lidmašīnas, 21 391 tanks, 32 541 lielgabals, gūstā saņemti 3 806 865 padomju karavīri un virsnieki. Tas — neskaitot nogalinātos, ievainotos un mežos samukušos.

Piecdesmit gadus mūsu maršali un ģenerāļi šos skaitļus dēvēja par Gc- bclsa izdomājumiem un pustrakā fīrera murgiem.

Bet pamazām aina noskaidrojās. Gadiem un desmitgadēm aizritot, oficiāli atzītie Sarkanās armijas 1941. gada zaudējumu skaitļi palielinājās un palielinājās, kamēr praktiski sakrita ar tiem, kurus nosauca Hitlers. Šobrīd noskaidrots un Krievijas Federācijas Bruņoto Spēku Ģenerālštābs oficiāli atzinis, ka pirmajos piecos kara mēnešos sagūstīti aptuveni četri miljoni Sarkanās armijas kareivju un komandieru, 20 500 tanku, 17 900 kaujas līci mašīnu, 20 000 lielgabalu. Vārdu sakot, visa regulārā Sarkanā armija tika pilnībā iznīcināta, sakauta un saņemta gūstā. Bez tam pretinieks sagrāba 85 procentus no padomju militārās rūpniecības jaudas. Staļinam bija palikuši tikai rezervisti un 15 procenti kara rūpnīcu.

Tā bija visbriesmīgākā un grandiozākā sakāve cilvēces vēsturē. Negodu padziļina tas, ka viss notika pašu zemē, kur, kā zināms, pat sienas palīdz. Kauns kļūst nepanesams, ja atceramies, ka pretiniekam bija gan septiņas reizes mazāk lidmašīnu, gan sešarpus reizes mazāk tanku, krietni sliktāku kvalitātes ziņā, ka uzbrūkošo vāciešu kaujas vienībās bija no pusotra līdz diviem miljoniem karavīru.

Sarkanās armijas karadarbību plānoja Ģenerālštābs. Tā priekšgalā stā- vēja armijas ģenerālis Žukovs. Savu vainu par šo nepieredzēto un neticamo zaudējumu Žukovs neatzina. Tieši pretēji — viņš sevi pasludināja par diženāko 20. gadsimta karavadoni. Zukovs vaino visus: no ierindas karavīriem līdz augstākajam virspavēlniekam, 110 strādniekiem militārajās rūpnīcās līdz ieroču konstruktoriem un valdības locekļiem. Tikai Ģenerālštāba priekšnieks ne pie kā nav vainojams.

Žukovs visu attēloja tā, ka 1941. gada vasarā nebija par ko viņu nošaut. Pat nebija iemesla noņemt no Ģenerālštāba priekšnieka amata. Viņam viss bija brīnišķīgi. No Zukova stāstiem izriet, ka Staļins viņu nebija atbrīvojis no Ģenerālštāba priekšnieka amata. Vienkārši… Zukovs pats palūdzis atbrīvot…

Vēstulē rakstniekam V. 1). Sokolovam 1964. gada 2. martā Zukovs aprakstīja šo notikumu (GeorjjijZukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957.g.) plēnuma CK KPSS i drugije dokumenti. 516. lpp.). Iemesls, kāpēc Zukovam nācās pamest Ģenerālštāba priekšnieka posteni, izrādās, nav tas, ka sagruva visa stratēģiskā fronte no jūras līdz jūrai. Un arī tas ne, ka Rietumu fronte nokļuva ielenkumā un aizgāja bojā, un tūlīt pat Zukova ģeniālās plānošanas, to pašu kļūdu un pārrēķināšanās atkārtojuma rezultātā jaunā Rietumu fronte atkal iekļuva aplenkumā un gāja bojā, paverot Hitleram ccļu uz Maskavu. Aiziešanai 110 amata, ja ticam Zukovam, iemesls ir cits. Staļins it kā atļāvies runāt ar dižo Žukovu nepieļaujamā tonī. Bet principiālais Žukovs ko tādu nav cietis. Un te nu viņš Staļinam paziņojis: "[..] Man šeit nav ko darīt. Es lūdzu atbrīvot mani no Ģenerālštāba priekšnieka pienākumiem!"

Staļins (ja šīs balādes ņemam nopietni) nemaz nav gribējis Zukovu atbrīvot. Staļins Zukovam teicis: "Bet jūs nepārsteidzieties…" Un tikai pēc tam Staļins piekritis: nu, labi, lai notiek, atbrīvoju tevi no amata…

It kā Zukova noņemšanai nebūtu iemeslu! It kā par 22. jūnija sakāvi Žukovs nebūtu pelnījis simt nošaušanu! It kā par jauno aplenkumu pie Smoļcnskas viņš nebūtu nopelnījis kaunpilnu nāvessodu!

[1]

Pagāja pieci gadi, un memuāru pirmajā izdevumā šī pati aina tika uzlabota. Tā aprakstīta citādi. Turklāt piebilsts, ka Staļins netur ļaunu prātu uz diženo stratēģi. Atbrīvojis Žukovu no Ģenerālštāba priekšnieka pienākumiem, Staļins tūlīt pat sēdās dzert tēju un Žukovu nosēdināja līdzās… Bet Žukovam nebija laika dzert ar Staļinu tēju.

Otrajā izdevumā fragments pārcietis jaunas pārmaiņas. Piemēram, Staļins, noņemot Žukovu, saka viņam šādus patīkamus vārdus: "Jums ir liela karaspēka komandēšanas pieredze kaujas apstākļos." ( Vospominaņija i raz- mišļeņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 358. lpp.) Dzīvais Žukovs par tādiem komplimentiem neko nebija stāstījis. Bet beigtais Žukovs palielījās un papildināja memuārus ar Staļina uzslavu.

Sī aina (tāpat kā visas pārējās) piedzīvoja turpmākas transformācijas. Desmitajā "vispatiesākajā" izdevumā sakaitinātais Staļins, noņemot Žukovu,

metas viņam virsū ar apvainojumu… Kas skan kā vislielākā uzslava: "Mēs iztikām bez Ļeņina, un bez jums iztiksim vēl jo vairāk." Citiem vārdiem, Staļinam Ļeņins un Zukovs — viena kalibra personas. Interesanti, ka Staļins nerunā savā vārdā, bet gan it kā visu vārdā: mēs iztikām… Var saprast: mēs — vadītāji. Taču var saprast ari tā: mēs — tauta, mēs — valsts — bez Ļeņina esam izdzīvojuši.

Ja ņemam vērā, ka Staļins gadu vēlāk iecēla Zukovu par savu vietnieku, tad šī frāze iegūst jaunu nozīmi: bez Ļeņina Padomju Savienība noturējās, bet, lūk, bez Zukova — nekādi.

5

Žukova meitai Marijai Georgijcvnai patīk stāstīt baisus stāstus par to, ka dižajam stratēģim it kā nav bijis ļauts rakstīt patiesību: "No Suslova, citiem CKdarbiniekiem uz APNizdevniecību nāca pavēles griezt "dzīvā" miesā un izmest 110 memuāriem visu visu…" (Krasnaja zvezda, 2002. gada 29. jūnijs.)

Uz Krasnaja zvezda jautājumu, kāpēc pēc MVSA11 pabeigšanas viņa nav kļuvusi par diplomāti, Marija Gcorgijcvna atbildēja: "Es aptvēru, ka manas dzīves galvenais uzdevums ir darbs ar tēva arhīvu un grāmata, kuru viņš uzdeva man uzrakstīt. īsi pirms nāves, acīmredzot sapratis, ka konjunktūras skribenti izkropļos visu viņa dzīvi, tētis sāka ar mani sarunu par to, lai es, kad izaugšu, izpētu visus viņa arhīvus, dienasgrāmatas, vēstules un uzrakstu patiesīgu grāmatu." (Turpat.)

Marija Gcorgijcvna uzrakstīja "patiesīgu" grāmatu. Ievadraksts — "Viņa kristīgā dvēsele". Izrādās, ka trīs valsts apvērsumu dalībnieks, slcpkavnieks, kas bez tiesas un izmeklēšanas apšāvis ārkārtīgi lielu daudzumu cilvēku, kara noziedznieks, kas parakstījis pavēli nošaut gūstā nokļuvušo sarkanarmiešu 1111 komandieru ģimenes, zaglis, marodieris un daudzsievis, PSKP CK Prezidija loceklis, visasiņainākais karavadonis cilvēces vēsturē turklāt bijis arī dziļi ticīgs cilvēks.

1 MVSAI — Maskavas Valsts Starptautisko attiecību institūts.

Perestroikas laikos vēl nebija kļuvis par modi mest krustus, tāpēc Gor- bačova laikā Zukovu aprakstīja kā īstu komunistu un uzticamu ļcņinieti. Taču kopš 1991. gada sākās mode dievnama priekšā mest krustu. Un tūliņ, sekojot jaunākajai modei, "uzvaras maršals" nostājās pārsteigtās publikas priekšā ar mirdzošu nimbu virs apskaidrotās pieres. Par dižā stratēģa kristīgajiem tikumiem runāsim īpaši, tagad tikai piebildīšu — pat Kmsnaja zvezda (2003. gada 2. decembrī) sašuta: "Marija Gcorgijcvna pārmērīgi apveltī savu tēvu Georgiju Konstantinoviču ar dievbijību."

Esmu pārliecināts, ka tad, kad Krievzemē būs modē musulmanisms, Marija Gcorgijcvna atradīs pierādījumus: viņas diženais tēvs visu karu azotē nēsājis Korānu. Bet adjutanti viņam nopakaļ pa visām frontēm vadājuši lūgšanu paklājiņu. Un viņš, sirdsskaidrais, gribēja izrauties uz Meku, basām kājām aiziet, taču neizdevās…

Aizkavēja nolādētie konjunktūristi no CK.

6

Marijas Georgijevnas galvenais varoņdarbs ir nevis grāmata par tēvu, bet darbs ar viņa arhīvu. Tas bija ilgs, rūpīgs darbs. Kā balva par centību — veiksme. "Astoņdesmito gadu beigās, kad Gcorgija Konstantinoviča vairs nebija starp dzīvajiem, viņa jaunākā meita Marija, par laimi, sameklēja tēva memuāru manuskripta pašu pirmo variantu. Izrādījās, ka kopumā līdz iespiešanai nenokļuva 300 lapaspuses teksta mašīnrakstā!" (Argumenti i fakti, 1995, Nr. 18—19)

Diezgan interesanti, ka to pašu frāzi vārds vārdā izdevumā Krasnaja zvezda (1999. gada 1. decembri) atkārto cits autors, tikai bez izsaukuma zīmes.

Taču ne jau tas ir galvenais. Svarīgi ir pievērst uzmanību skaitlim 300.

"Marijas Georgijevnas galvenais nopelns ir tas, ka viņai izdevās sameklēt Žukova memuāru sākotnējo manuskriptu. Memuāru apjoms palielinājās par vairāk nekā četrām loksnēm, t. i., vairāk nekā 100 mašīnraksta lappusēm. [..] Dižā krievu karavadoņa patiesie uzskati ir saglabāti pēctečiem." (Krcisnaja zvezda, 2002. gada 29. jūnijs) Bet šeit ir svarīgi pievērst uzmanību skaitlim 100.

Viss tik saskanīgi sanāk! Astoņdesmito gadu beigās pār Padomju Savienību dārdēja tā saucamā glastnostj un percstroika. Lūk, tieši šajā brīdi Marija Gcorgijevna arī atrada "sākotnējo manuskriptu". Bet agrāk manuskripts nekādi ncsameklējās. Vispirms viņa atrada 300 lappuses mašīnrakstā, un tika uztaisīti trīs sējumi. Pēc tam šis tas izrādījās neaktuāls. Trīs sējumus atkal saīsināja, pārvēršot par divu sējumu izdevumu. Perestroikas norietā tika paziņots: atrastas 300 lappuses. Pēc gadu desmita izrādījās, ka atrastas nevis 300, bet tikai 100 lappuses.

Divsimt atrastās lappuses pazaudējās, tās atkal nav iespējams atrast. Publiku lūdza neuztraukties, par atrastajām lappusēm — aizmirst. Izrādījās, ka atrasts tas, ko nevajadzētu atrast. Pat ne tā: tolaik tās bija jāatrod, bet tagad tās ir jāpazaudē.

Taču pat ne šie atradumi un nozaudējumi izbrīna. Uztrauc cits jautājums: kā gadījās, ka "sākotnējais manuskripts" bija jāmeklē? Ja Zukovs redzēja, ka ideologi graiza viņa garadarbu, ja bija ieinteresēts saglabāt vēsturisko patiesību, vajadzēja vienīgi pateikt meitai: lūk, sākotnējā versija guļ zem gultas, pienāks labāki laiki — publicē.

Taču Zukovs sazin kādēļ "sākotnējo manuskriptu" paslēpa tā, ka "dižā krievu karavadoņa patiesie uzskati" varēja pat nenonākt līdz pēctečiem. Ja viņam nebūtu tik ļoti apķērīgas meitas, mēs tā vien turpinātu būt mierā ar tekstiem, kurus apgānījuši nolādētie konjunktūristi no Centrālās komitejas.

[1]

Marijas Georgijevnas centieni atjaunot "sākotnējo manuskriptu" — īsts zinātnisks varoņdarbs. Ceturtdaļgadsimts nepārtrauktas labošanas! Drīz atrod vienu, drīz pilnīgi pretējo. Te pēkšņi pazaudē. Bet visi atradumi un zaudējumi — tieši tas, kas nepieciešams konkrētajam brīdim. Tomēr mums nevajadzētu aizmirst Zukova vārdus, kurus viņš uzrakstīja uz pirmā

izdevuma manuskripta: "Šis ir mana manuskripta galīgais eksemplārs. Ar visiem papildinājumiem un izmaiņām — uz druku! 30/VI—68. Sanatorija "Barviha". G. K. Zukovs." Zukova memuāru pirmās publicēšanas laikā šis teksts ne rci/.i vien tika izstādīts Londonā, Parīzē un Frankfurtē vācu, angļu, franču un citās valodās. Pirms "vispatiesākā" desmitā izdevuma parādīšanās šis teksts tika publicēts Krasnaja zvezda (1989. gada 12. decembris).

Zukova uzraksts, manuprāt, pilnīgi skaidri norāda uz to, ka viņa dzīves laikā nekāds "sākotnējais manuskripts" nepastāvēja, ka Zukovs bija pilnībā piekritis pirmā izdevuma tekstam. Komolovs, Zukova memuāru autoru kolektīva vadītājs, kategoriski paziņo, ka nebija nekāda "sākotnējā manuskripta": "Daudzus gadus strādājot ar Vospominaņija i razmisļe- ņija, mēs ar autoru pārstrādājām praktiski visus viņa rīcībā esošos materiālus. Ne par kādiem citiem memuāriem runas nebija." (Krasnaja zvezda, 1989. gada 12. decembris.)

Pēc Zukova memuāru divpadsmitā izdevuma iznākšanas piezvanīju uz izdevniecību. Jautāju, vai izdevēji saprot, ka diženākā stratēģa meita Marija Georgijevna dzen haltūru? Vispirms viņa trīssimt lappuses atrod, pēc tam divsimt pazaudē. Simt palikušajās lappusēs visu laiku un tautu diženākais karavadonis 14 reizes citē grāmatas, kas iznākušas pēc viņa nāves. Vai jūs saprotat, jautāju, ko tas nozīmē?

Sekoja galvenā redaktora sašutusi atbilde: bet viņš taču ir svētais!

Par spīti manam brīdinājumam, izdevniecība Olma-Press izdeva nākamo, trīspadsmito izdevumu. Acīmredzot būs arī citi izdevumi un tirāžas.

Taču visi, sākot no "vispatiesākā" desmitā izdevuma, ir nekaunīga haltūra.

Bet pirmie deviņi, ja vadāmies pēc bruņutanku karaspēku maršala Lo sika loģikas, jādēvē par konjunktūras izdevumiem.

Izdevniecības Olma-Press vadītājus nemācēju pārliecināt. Viņi turpina pircējiem smērēt sapuvušu preci. Un tad piezvanīju laikrakstam Kras- naja zvezda:

Vai jūs tur gadījumā Zukovu esat lasījuši?

Lasījām, — mundri atbild.

Pēdējos vispatiesākos izdevumus, sākot no desmitā?

N11 ja, nu ja.

Un neko neievērojāt?

Un kas?

Izstāstu, kas par lietu.

Vada otrā galā nenoticēja, bet apsolīja pārbaudīt.

Mans paziņojums acīm redzami rika pārbaudīts, un pāris nedēļu pēc tālruņa sarunas, 2002. gada 26. oktobrī, Krasnaja zvezda sīkiem burtiem bija publicēts šāds teksts: "G. K. Zukova atmiņu pēcnāves izdevumi perestroikas laikā it kā atjauno sākotnējā manuskripta tekstu. Tomēr veikto papildinājumu un labojumu ticamību diemžēl nevar apstiprināt pats karavadonis."

Bet tā taču ir kataklizma!

Tik daudzas desmitgades nepārtrauktas uzslavas un pēkšņi — pirmās šaubas.

Ar to pagaidām pietiks. Maza plaisa monolītā ledus gabalā. Lai arī pagaidām pirmā. Būs arī citas. Pienāks reiz ledus iešanas laiks.

Bet Marijai Georgijevnai, diženākā stratēģa meitai, novēlēsim jaunus panākumus vēl neatrasto "sākotnējā manuskripta" variantu meklējumos. Dižā karavadoņa "patiesie uzskati" ir jāsaglabā pēctečiem. Kā mācīja diženākais stratēģis, ir jānotver laika gars, lai neatpaliktu. Tveriet, Marija Geor- gijevna, laika garu!

Vienīgi, publicējot jaunatklātās pērles, centieties saglabāt pieklājību un ticamību.

3. NODAĻA PAR BEZSMADZEŅU ARMIJU

Par faustpatronām pēc kara stāstīsiet mazbērniem, bet tagad bez kādas spriedelēšanas doties uzbrukumā!

Padomju Savienības maršala Zukova pavēle ģenerālpulkvedim V. I. Kuzņecovam Berlīnes sturmēšanas laikā

Biedri Kiričenko! Jūs slikti pildāt ne tikai manas pavēles, bet arī biedra Zukova pavēles. Pavēliet brigāžu komandieriem stāties savu brigāžu priekšgalā uz vadošajiem tankiem un vest tās uzbrukumā Berlīnei, citādi neizcīnīsiet savam korpusam ne godu, ne slavu. Par pancerfaustiem pēc tam stāstīsiet bērniem. Ģenerālpulkvedis Kuzņecovs. 1945. gada 21. aprīlī.

3. triecienarmijas komandiera pavēle 9. tanku korpusa komandierim

[1]

Divdesmitā gadsimta septiņdesmito gadu sākumā komunistiskā vara bija satrunējusi pilnībā.

Tika izmantoti daudzi veidi, lai tautas acīs celtu Komunistiskās partijas un tās ļeņiniskās Centrālās komitejas autoritāti. Uz žogiem milzīgiem burtiem rakstīja: SLAVA PSKP! Tika nolemts pārrakstīt konstitūciju un ierakstīt tajā īpašu pantu par to, ka partija — mūsu ceļvedis. Komponisti sacerēja dziesmas par mīļoto partiju, dzejnieki — dzejoļus, augstpieraini profesori pārrakstīja mācību grāmatas: visas mūsu dižās uzvaras ir partijas kolektīvās apziņas ražīgās darbības rezultāts!

Un te kāds atcerējās par Zukovu.

Doma vienkārša un ģeniāla: lai visu laiku un tautu dižākais karavadonis izsakās! Lai vēstī tautai, kas aizveda valsti līdz uzvarai pār Hitleru! Lai izstāsta par Komunistiskās partijas Centrālās komitejas lomu karadarbības un armijas vadīšanā!

Stāvokli nedaudz apgrūtināja viens apstāklis: kamēr aptvēra, kamēr at- ģida, Zukovs jau bija nomiris.

2

Bet nav tādu cietokšņu, ko boļševiki nebūtu ieņēmuši.

Tas nekas, ka Zukovs nomiris. Tas nekas, ka viņa memuāri iznākuši dzīves laikā un izplatījušies pa valsti. Tas nekas, ka jau pārtulkoti visās valodās, kuras varam iedomāties, un izdoti daudzās valstīs. Memuārus nolēma atjaunināt atbilstoši brīža prasībām. Tika izteikts pieņēmums, ka Zukovs sapratis Centrālās komitejas lomu. Ja tā, skaidra lieta, savus uzskatus par to kaut kur ir izklāstījis rakstiski. Nevarēja neizklāstīt! Vienīgi nelieši — cenzori — izgriezuši no manuskripta viņa ģeniālos apsvērumus. Kā būtu, ja kārtīgi parakātos Zukova arhīvos? Kī būtu, ja atjaunotu sākotnējo tekstu un nodrukātu otro izdevumu?

Tā arī izdarīja. Vērsās pie dižākā karavadoņa meitas Marijas Georgi- jevnas: vai nebūtu kaut kas par Centrālās komitejas lomu?

Marija Georgijevna patīrīja klēti, pakašāja apcirkņus 1111 (ak, brīnums!) tūlīt atrada tieši to, kas tika prasīts. Ar to, patiesību sakot, arī sākās bezgalīgais Vospominaņija i razmišļeņija brīnumainās pašuzlabošanās process. Zukova memuāri tika ātri pārrakstīti pēc jaunā parauga, un tika paziņots, ka pirmais izdevums nav pareizs. Bet, lūk, tagad nu gan taisnība ir uzvarējusi, atrasts viss, ko bija izgriezusi cenzūra, un iegriezts tekstā. Tā radās otrais izdevums.

Pievērsīsimies nu "dižā krievu karavadoņa patiesajiem uzskatiem", kurus stratēģa meitai izdevās sameklēt un saglabāt pēctečiem. Novērtēsim nu Padomju Savienības galvenā ideologa Mihaila Andrcjeviča Suslova un citu CK konjunktūras skribentu, kuri "grieza dzīvā miesā", "meta ārā no memuāriem visvis…" nelietības pakāpi.

Žukova grāmatas pirmajā izdevumā bija šādas rindas: "Divdesmito gadu beigās dienasgaismu ieraudzīja nopietns B. M. Šapošņikova darbs "Armijas smadzenes", kurā bija izanalizēts liels vēsturiskais materiāls, vispusīgi raksturota Ģenerālštāba loma, izstrādāti daži svarīgi kara stratēģijas pamatlikumi." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 100. Ipp.)

Ko te var iebilst? Neko nevar. Sešdesmito gadu beigās frāze skanēja nevainojami. Pirmajā izdevumā dzīvais Zukovs pilnībā piekrita Šapošņi- kovam un neiebilda. Bet mirušais Zukovs izvēlējās citu ceļu. Viņš uzskatīja par nepieciešamu apstrīdēt gan Šapošņikovu, gan pats sevi. Žukova memuāru otrajā izdevumā frāze par Šapošņikova grāmatu ieguvusi šādu turpinājumu: "Kas bijis, tas bijis, bet gan toreiz, gan tagad uzskatu, ka grāmatas nosaukums "Armijas smadzenes", attiecinot uz Sarkano armiju, nav pareizs. Sarkanās armijas "smadzenes" kopš pirmajām tās pastāvēšanas dienām ir VK(b)P CK." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 110. Ipp.)

Šis Žukova paziņojums — apvainojums Ģenerālštābam un visai Sarkanajai armijai. Sanāk, ka mūsu armijai savu smadzeņu nav. Bezsmadzeņu armija.

Šis paziņojums atkārtots visos pārējos izdevumos. Lūk, tas arī ir tas "visvis…", ko pirmajā izdevumā pēc ļaundara Suslova pavēles bez žēlastības "grieza dzīvā miesā" konjunktūristi no Centrālās komitejas. Tic arī ir tic "dižā krievu karavadoņa patiesie uzskati", kurus nākamajām paaudzēm saglabāja apķērīgā meita Marija Gcorgijevna.

Kas tad sanāk? Sanāk, ka Komunistiskās partijas Centrālās komitejas galvenais ideologs M. A. Suslovs un viņa palīgi, konjunktūras skribenti no tās pašas Centrālās komitejas, 1969. gadā neizprata Centrālās komitejas lomu. Vēl vairāk, viņi to noliedza, viņi nikni "grieza dzīvā miesā". Bet, lūk, Zukovs visu saprata! Un rakstīja savos manuskriptos! Taču pēc niknā ļaundara Suslova pavēles šī dziļi izjustā patiesība, šie vienkāršie, bet gudrie vārdi, šis "visvis…" no Žukova memuāriem tika nežēlīgi izrauts. Bet pēc sešiem gadiem, 1975. gadā, tas pats Suslovs pārkārtojās-pārkalās, izprata 1111 aptvēra Centrālās komitejas lomu un atļāva drosmīgajai Žukova meitai ierakstīt grāmatā visu balto patiesību, sakārtot grāmatas tekstu atbilstoši "sākotnējam manuskriptam" un "īstajiem uzskatiem".

Bet nenogurdināmā meita Marija Georgijevna turpināja meklējumus. Un, lūk, atrada daudz skanīgāku, iespaidīgāku un pārliecinošāku frāzi par Centrālās komitejas lomu. Izrādās, Zukovs, lai pavēstītu lielo patiesību par karu, par sabiedroto ņēma ne mazāk izcilu karavadoni, arī Padomju Savienības maršalu un arī četrkārtēju Padomju Savienības Varoni, PSKP CK ģenerālsekretāru Leonīdu Iļjiču Brcžņevu. Redz, ne jau es viens tā domāju. Lūk, arī biedram Brežņevam ir tāds pats viedoklis. Jaunatrastā Zukova frāze skanēja tā: "Centrālā komiteja, — atzīmēja L. I. Brežņcvs, — bija tas štābs, 110 kura tika īstenota karadarbības augstākā politiskā un stratēģiskā vadība." ( VIŽ, 1978, Nr. 4, 24. lpp.)

Kamēr Zukovs bija dzīvs, cenzūra acīmredzot šo frāzi neizlaida cauri. Taču pēc tam Zukova lielā patiesība par karu tomēr uzvarēja, tomēr izlauza sev ceļu pie masām…

Bet, lūk, nelaime: pēc četriem gadiem Brcžņcvs pēkšņi izgāja no modes. Un diženākā ģēnija drosmīgā meita tūlīt pat pazaudēja šos skaistos vārdus, kuri pavisam nesen bija tik pareizi, tik patiesi un aktuāli.

Ko padarīsi? Vēl vakar tie atbilda laika garam.

Bet tagad ir nepieciešams citi. Cita konjunktūra. Ir vajadzīga vēl patiesāka patiesība par karu.

[1]

Pastāv pietiekami liecību, ka no 1939. gada augusta Sarkanās armijas Ģenerālštāba ģenerāļi un virsnieki strādāja pa 15—16 stundām diennaktī bez brīvdienām un svētku dienām, bieži palika pa nakti savos kabinetos. Kam liels kabinets, tam varēja būt pat dīvāns. Rangā zemākiem virsniekiem tika ieteikti trīs atpūtas varianti:

sēžot 11/. krēsla, ar seju uz galda,

uz galda,

zem galda.

Tuvojoties karam, visa Ģenerālštāba sastāva darbs praktiski kļuva nepārtraukts, augu diennakti.

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs atminas: "Ivans Vasiļjevičs Smorodi- novs tika iecelts šajā posteni no Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka amata. Viņš strādāja, kā man stāstīja, ne mazāk par divdesmit stundām diennaktī." (L. M. Sandalovs. Na moskovskom napravļeņiji. Maskava: 1970, 42. Ipp.)

Par to stāsta arī Zukovs: "Narkomata [5] un Ģenerālštāba vadošais sastāvs, īpaši maršals S. K. Timošenko, tolaik strādāja pa 18—19 stundām diennaktī." ( Vospominaņija i rcizmišļeņija. Maskava: 1969, 241. Ipp.)

Citiem vārdiem, jau pirms vāciešu uzbrukuma RKKA Ģenerālštābs strādāja kara laika režīmā. Intensīvāk vairs nav iespējams. Kara laikā darba ritms palika tāds pats. Interesanti, ka arī pēc kara līdz pat Staļina nāvei Ģenerālštāba darbs bija tikpat saspringts. Bet Komunistiskās partijas Centrālās komitejas plēnumi notika reizi pa reizei. Pēc reglamenta — reizi trīs mēnešos. Bet vētraini plauka, tā sakot, ārpusreglamenta attiecības. Plēnumi notika gan pēc četriem, gan pēc sešiem mēnešiem. Gadījās, ka reizi gadā. "Astotajā kongresā tika noskaidrots, ka visā 1918. gadā, kopš valdības pārcelšanās uz Maskavu līdz Padomju kongresam decembrī, nebija notikusi neviena partijas CKsapulce, un visus lēmumus CK vietā pieņēma Ļeņins divatā ar Sverdlovu." (B. I. Nikolajcvskis. Tainije straņici istoriji. Maskava: 1995, 134. Ipp.)

Sarkanā armija izveidota 1918. gadā. Zukovs raksta, ka Sarkanās armijas smadzenes kopš pirmajām tās pastāvēšanas dienām bijusi CK. Bet paši komunisti savā kongresā noskaidroja, ka CK togad nekādus jautājumus nav apspriedusi, nekādus lēmumus nav pieņēmusi un pat ne reizi nav sanākusi kopā. Un tas komunistu cīņas visdramatiskākajā periodā, kad vajadzēja iegūt varu pār milzīgo valsti.

Arī padomju un vācu kara laikā CK loma bija tieši tāda pati. Kara laikā Centrālā komiteja norobežojās un pieklusa. Tā teikt, nebāza degunu laukā. Pēdējais pirmskara CK plēnums notika 1941. gada 21. februārī, pirmais pēckara — 1946. gada 18. martā. Starp šiem datumiem visu kara laiku Komunistiskās partijas Centrālās komitejas plēnums netika sasaukts NK REIZI.

CK locekļa un Politbiroja locekļa nosaukums saglabājās. Taču tas bija kas līdzīgs titulam: Clv loceklis — aptuveni līdzvērtīgs grāfam, CK locekļa kandidāts — vikontam, bet Politbiroja loceklis-— neviens cits kā lielkņazs. Tāds tituls nozīmēja, ka tā īpašnieks ir pietuvināts pašām galotnēm un bauda vadoņa uzticību. Taču neko vairāk.

No 1947. līdz 1952. gadam — ilgāk nekā piecus gadus — nebija neviena Centrālās komitejas plēnuma. Kurš tad visus šos gadus domāja mūsu bez- smadzeņu armijas vietā?

Visu CK plēnumu saturs bija attiecību noskaidrošana. Centrālais jautājums — par kadriem. Vislabāk CK plēnumu saturu raksturo zagļu terminoloģija: tolkovišie, shodņaks, razborka Plēnumos nekādus militāros jautājumus neapsprieda. Taču nevajadzētu domāt, ka tad, ja netika rīkoti plēnumi, nebija asiņainu razborku. Tās bija, tikai citādā noformējumā.

Kara laikā Komunistiskās partijas Centrālā komiteja sevi ne ar ko neapliecināja, neapsprieda nevienu jautājumu, nepieņēma nevienu lēmumu. Neviens par šo bodīti pat neatminējās. Kara laikā iztika bez Centrālās komitejas. "Gan komunisms, gan padomju vara un pat mājieni par vispasaules revolūciju izzūd no padomju avīzēm." (B. 1. Nikolajevskis. Tainijc straņici istoriji. Maskava: 1995, 204. lpp.) Vēl vairāk, mitējās jebkāda CK pieminēšana. Pārlapojiet visu kara gadu Krasnaja zvezda — neviena vārda par Centrālo komiteju! Ko nu Krasnaja zvezdal Pārlapojiet Komunistiskās partijas galveno avīzi. Zem nosaukuma Pravda atzīmēts: "Centrālās komitejas un VK(b)P MK izdevums". Tomēr visu kara laiku "Centrālās komitejas izdevums" neatminējās par Centrālo komiteju. Jau 1941. gada 23. jūnijā komunisti nomainīja savus lozungus. Viņi momentāni pārkārtojās. Viņi pārmainījās. No internacionālistiem viņi pēkšņi pārvērtās par patriotiem. Jau 1941. gada 23. jūnijā tika izgaiņāta tā saucamā Karojošo bezdievju savienība. Jau 23. jūnijā baznīcās tika atļauts zvanīt zvanus.

Komunisti pēkšņi sāka skaidrot tautai, ka karojam nevis par vispasaules kundzību, nevis par komunismu visā pasaulē, nevis par kaimiņvalstu ieņemšanu, nevis par masveida nošaušanu, nevis par izsalkušo rindām, nevis par spīdzināšanu, nevis par Lubjanku ar Taganku un Butirkiem, nevis par kolhozu verdzību un nostrādāto dienu skaitu, nevis par pierakstu, nevis par darbaudzināšanas — labošanās nometnēm, nevis par Centrālo komiteju, bet par bērziņiem un apsītēm, par aveņkrāsas vakarstundu, par māmulīti Volgu, par zelta kupoliem, par ikonām brinudaritājām, par ābeļziedu balto dūmaku, par konfektēm un baranciņām! Par Krieviju! Un karu nosauca par "tēvijas".

Un tad Hitlers piepalīdzēja Staļinam. "Hitlers pamanījās apvienot visus krievus zem Staļina karoga." To teica Gudērians. (Panzer Leader. Londona: Futura, 1979, 440. lpp.) Ja Hitlers būtu Staļina maksas aģents, ja rīkotos tikai pēc Kremļa un Lubjankas norādījumiem, arī tad viņš diezin vai spētu vispasaules komunisma interesēs rīkoties labāk nekā īstenībā. Viņš karoja pret Padomju Savienības tautu, kas sākotnēji sagaidīja hitleriešus kā atbrīvotājus. Vācija bija pilnīgi negatava karam. Šī negatavība, pirmkārt, izpaudās tādējādi, ka Hitlers un viņa apkārtējie nesaprata visvienkāršākās lietas. Viņi nezināja, kas ir viņu ienaidnieks un kas — sabiedrotais. Viņi nesaprata, kurš ir jāsakauj. Tāpēc blieza pa visiem, kas gadījās. Vispirms pa saviem sabiedrotajiem: Ukrainas, Krievijas un Baltkrievijas tautām. Ar tādu vadību, ar tādu situācijas izpratni viņi nevarēja uzvarēt.

Vācijas sakāves iemesli jāmeklē nevis Zukova talantīgajā stratēģijā, bet gan Hitlera un viņa stratēģu pārsteidzošajā muļķībā.

4

Komunisms nespēj dzīvot bez kulta. Atmaskojusi Staļina kultu, Komunistiskā partija palika bez karoga. Mēģinājumi radīt jaunus Hruščova, Brežņeva, Andropova, Gorbačova kultus izgāzās. Nemaz nerunājot par Cerņcnko. Tāpēc nacas apdziedāt "partijas kolektīvo gudrību" un cclt Centrālās komitejas kopējo kultu.

Šajā karalaukā tad arī izcēlās diženākais stratēģis. Salīdzinājis, maigi sakot, ne visai vētraino Centrālās komitejas darbību kara laikā ar Ģenerālštāba darbu, Zukovs stingri nostājās CK pusē. Līdz ar to "dižais krievu karavadonis" padarīja nemirstīgu savu vārdu. Skaties, no kuras puses gribi, — atklājums. Dialektiskā marksisma-ļeņinisma metode visā savā krāšņumā: ja simtiem un tūkstošiem Ģenerālštāba ģenerāļu un virsnieku strādāja vaiga sviedros pirms kara, kara laikā un pēc tā, tas nozīmē, ka Ģenerālštābs nav smadzenes. Armijas smadzenes, vadoties pēc Zukova, bija Centrālā komiteja, kas kara laikā sevi vispār nekādi neapliecināja, kas pilnībā norobežojās no savas "vadošās un virzošās lomas", kas atslēdzās no valsts dzīves, kas vienkārši dezertēja no kara arēnas.

Par ģenerāļiem komunistiem, Centrālajai komitejai vēl dzīvai esot, pietika drosmes atzīt, ka Komunistiskās partijas Centrālajai komitejai kara laikā vispār nebija nekādas lomas. Ģenerālpulkvedis G. Krivošejevs atminas: "Tajos bargajos gados gandrīz pilnīgā bezdarbībā bija Padomju valsts un partijas augstākās institūcijas. Tika praktizētas ārkārtas vadības formas, partijas iekšējā demokrātija bija pilnībā pārtraukta. Lielajā valstī, varonīgi karojošajā armijā visu izlēma GKO, tas nozīmē — Staļins." (G. Krivošejevs. Krasnaja zvezda, 1990. gada 5. septembris.)

Bet mirušais Zukovs neatkāpjas: Centrālā Komiteja nebija bezdarbīga, bet darbojās! CK — armijas smadzenes!

Tik izcilu atklājumu nespēja izdarīt neviens. Un tas izrādījās pa spēkam vien ģēnijam. Ne tikai ģenerāļiem 1111 maršaliem tas nebija iešāvies prātā, bet arī Centrālās komitejas ideologi līdz tam nebija nonākuši. Ideologi pēc Staļina teica: Centrālkomiteja — "vadošais un virzošais spēks". Ja CK šamaņus tādi paziņojumi iepriecina, lai tā būtu. Lai jau Suslovs papriecājas…

Taču neviens no ideoloģijas tumsoņiem nepaziņoja: Centrālā komiteja domā armijas vietā. To paziņoja Zukovs. Un tikai viņš.

Taču pārsteidzoši ir, lūk, kas. 1957. gadā CK plēnums atstūma Zukovu no varas svirām. Un, lūk, Zukova aizstāvji atmasko Centrālās komitejas nelietību: paklīdeni sapulcējās diženā stratēģa prombūtnes laikā 1111 ar riebīgu aizkulišu manevru gāza mūsu dārgo un mīļoto…

Dārgie biedri, tas nav Zukova skatījums uz notikumiem! Jums jāatceras diženākā stratēģa vārdi par to, ka CK — armijas smadzenes. Ja reiz tā, kāpēc vispār vajadzīgi maršali, ģenerāli un admirāļi?

Pasludinot Centrālo komiteju par armijas smadzenēm, Zukovs sevi atzina par piekto riteni. Un ja jūs, Zukova kulta priesteri, piekrītat sava elka memuāriem, tad 1957. gada oktobra notikumi ir jātraktē citādi: Centrālā komiteja ieņēma tai atbilstošo vietu, turklāt tika likvidēts nevajadzīgs vadības posms diženākā stratēģa personā.

Ar pašnoniecināšanos Centrālās komitejas uzpūstās varenības priekšā diženākais stratēģis pārspēja visus.

4. NODAĻA

KĀ ŽUKOVS CENTĀS ZIŅOT PAR SITUĀCIJU

Karavadoņi un militārā priekšniecība labprāt piekrita uzstāties avīzes lappusēs, taču parasti bija slikti rak stītāji. Un nācās, maigi sakot, sniegt viņiem "bezmaksas" palīdzību. (Honorārus saņēma autori, nevis redakcijas darbinieki.) Viņu vietā rakstīja no sākuma līdz beigām. Drukāja ar rakstāmmašīnu, sagatavoja iespiešanai. Autoram atlika vien uzšņāpt savu parakstu.

Krasnaja zvczda, 2001. gada 27. septembris

1

Sakāves iemeslus Zukovs izskaidroja vienkārši un saprotami: Staļins neko nesaprata, bet, lūk, viņš, dižais Zukovs, visu saprata, viņš, ģeniālais, centās ziņot, bet Staļins neklausījās.

Atvērsim pēdējo, trīspadsmito, Žukova memuāru izdevumu. 229. lapaspuse. Šeit teikts sekošais: "Diemžēl nākas atzīmēt, ka J. V. Staļins kara priekšvakarā un sākumā nenovērtēja Ģenerālštāba lomu un nozīmi. Tostarp Ģenerālštābs, citējot B. M. Šapošņikova tēlaino izteicienu, — tas ir armijas smadzenes. Neviena institūcija valstī jautājumos par bruņoto spēku gatavību karam nav kompetentāka par Ģenerālštābu. Ar ko gan citu, ja ne ar to bija sistemātiski jāapspriežas nākamajam augstākajam virspavēlniekam? Taču J. V. Staļins ļoti maz interesējās par Ģenerālštāba darbību. Ne maniem priekšgājējiem, ne arīdzan man neradās iespēja absolūti izsmeļoši ziņot J. V. Staļinam par valsts aizsardzības stāvokli, par mūsu militārajām iespējām un par mūsu potenciālā ienaidnieka iespējām. J. V. Staļins vien retumis un īsi uzklausīja tautas komisāru vai Ģenerālštāba priekšnieku."

Ar ko var pastiprināt Žukova paziņojumu?

Ne ar ko.

Bet, lūk, vienkāršākās pārbaudes šie paziņojumi neiztur.

Vairāk nekā divdesmit gadu Kremļa sekretāri rakstīja J. V. Staļina pieņemto personu reģistrācijas žurnālu. Visi apmeklētāji ir reģistrēti: ieiešanas laiks, iznākšanas laiks. No 1994. līdz 1997. gadam šie pieraksti pilnībā publicēti žurnālā Istoričcskij arhiv. Dokuments pilnībā atspēko Zukovu un tos, kuri viņa vietā sacerēja Vospominaņija i razmišļeņija.

Ar kara sagatavošanas jautājumiem Staļins nodarbojās pastāvīgi un katru dienu vismaz 17 gadus. Ar katru gadu šai problēmai viņš atvēlēja aizvien vairāk un vairāk laika. Spriežot pēc pierakstiem, no 1938. gada novembra Staļina kabinets pārvērtās par galveno gaidāmā kara un vispasaules revolūcijas smadzeņu centru. Uzaicināto sarakstā reti pavīd kāds čekists, diplomāts vai prokurors, pārsvarā ir tic, kuri karos, un tie, kuri viņus apgādās. Taču, ja arī Staļina kabinetā pabija čekisti, diplomāti un prokurori, tad no tā nepavisam neizriet, ka Staļins ar viņiem apspriedās vienīgi par mūžīgu mieru…

Katram, kurš lasījis šos pierakstus, paveras grandioza gatavošanās aina diženai sadursmei. Lūk, 1940. gada rudenī Staļins uzaicināja pie sevis ieroču konstruktoru Gcorgiju Scmjonoviču Spaginu. Pagaidām nevienam nav izdevies atrast pierādījumus, ka Hitlers būtu ticies ar strēlnieku ieroču konstruktoriem. Bet Tokarevs, Degtjarevs, Simonovs, Gorjunovs bija pastāvīgi viesi Staļina kabinetā. Par ko Staļins runāja ar Spaginu? Mēs to nezinām un nekad neuzzināsim. Taču rezultāts ir acīm redzams. No 1941. gada vidus līdz kara beigām Vācijas rūpniecība saražoja 935,4 tūkstošus mašīnpistoļu. Tās bija jāizmanto daudzās frontēs no Norvēģijas līdz Āfrikai, no Normandijas salām līdz Kalmikijas stepēm. Bet Padomju Savienības rūpniecība tajā pašā laika posmā saražoja 6173,9 tūkstošus mašīnpistoļu. Tās lielākoties bija PPS-41. Oficiāli — Spagina 1941. gada mašīnpistole.1 Tautā dēvēta par papašu2. Šos ieročus izmantoja tikai vienā frontē — pret Vāciju un tās sabiedrotajiem. Hitleriešu bruņojuma un munīcijas ministrs A. Špērs atcerējās: "Karavīri un virsnieki draudzīgi sūdzējās par traucējumiem apgādē ar strēlnieku ieročiem. Viņiem īpaši trūka mašīnpistoļu, un karavīriem nācās lietot padomju trofeju automātus. Šis pārmetums pilnā mērā bija jāadresē Hitleram. Kā bijušais Pirmā pasaules kara karavīrs, viņš stūrgalvīgi nevēlējās atteikties no tradicionālās un viņam labi zināmās karabīnes. [..] Viņš atklāti ignorēja jaunu strēlnieku ieroču veidu izveidi un ražošanu." (Alberts Spērs. Vospominaņija. Smoļenska: 1997, 436.-437. Ipp.)

Hitlers līdz kara beigām tā arī nesaprata mašīnpistoļu nozīmi. Likme uz pagājušā gadsimta šauteni Hitleram un viņa armijai maksāja dārgi. Bet Staļins saprata mašīnpistoļu nozīmi 1939. gada beigās; 1940. gadā pēc viņa pavēles tika izstrādāti uzticami, izgatavošanas, apkopes un militārā lietojuma ziņā maksimāli vienkārši paraugi, bet 1941. gadā sākās masveida ražošana. Starp citu, komunistiskā propaganda visu apgriež kājām gaisā. Ja ticam komunistiem, tad vāciešiem bija daudz automātu, bet mūsu karavīriņš iztika ar pagājušā gadsimta šauteni. Taču viss bija tieši otrādi.

Bet, lūk, Staļins runā ar konstruktoru Savirinu. Mēs nezinām, par ko bija saruna. Taču varam nojaust. Pēc kara rezultātiem. Padomju Savienība sāka karu ar pirmklasīgu mīnmetēju bruņojumu. Vācu armijā nebija nekā līdzvērtīga un līdzīga Savirina 120 mm mīnmetējam. Vāciešiem nācās kopēt padomju paraugu pēc Zaporožjē iegūtajiem rasējumiem. To, ka Hitlers nesaprata mīnmetēju militāro nozīmi, bet Staļins saprata, var apstiprināt ar skaitļiem. Kara laikā Vācijā rika saražoti 68 tūkstoši mīnmetēju, Padomju Savienībā — 348 tūkstoši daudz spēcīgāku un pilnīgāku mīnmetēju. Tas ir vairāk, nekā visās pasaules armijās kopā ņemot. 1943. gadā Sarkanā armija saņēma I. 'I'. Tiverovska 160 mm mīnmetēju. Mīnas masa — 40,5 kg. Nekas pat attāli līdzīgs šim superspēcīgajam ierocim nav parādījies ne Vācijā, ne ASV, ne Lielbritānijā pat 21. gadsimta sākumā.

Pieņemšana turpinās. Staļina kabinetā konstruktori Spitaļnijs, Koma- riekis, Taubins, Berczins. Par šo tikšanos sekām varam spriest, salīdzinot padomju un vācu aviācijas bruņojumu. 1937. gadā Spānijā hitlerieši no notriektajām padomju lidmašīnām nomontēja Spitaļnija—Komaricka ātr- šāvējložmctējus, kas Sarkanās armijas bruņojumā ienāca jau 1932. gadā. Vācu konstruktori līdz kara beigām tā arī nespēja radīt ko līdzvērtīgu 1111 pat līdzīgu. U11 nespēja ari nokopēt.

Staļina kabinetā ienāk aviācijas konstruktori Jakovļevs, Jcrmolajevs, Iļjušins, Petļakovs, Poļikarpovs, Tairovs, Suhojs, Lavočkins. Ne visi reizē. Staļinam bija individuāla pieeja. Pat Mikojanu pieņēma atsevišķi, bet divus mēnešus vēlāk — Gureviču. Lai gan MiG ir viens nedalāms veselums — Mikojans un Gurevičs. Taču Staļinam jāuzklausa katrs atsevišķi. Pēc lidmašīnu konstruktoriem — lidaparātu dzinēju konstruktori Mikuļins un Kļimovs. Lūk, šaurā lokā Staļins tērzē ar visslavenākajiem lidotājiem, pēc tam ar augstākajiem aviācijas komandieriem. Tūlīt pat — atkal ar lidmašīnu un dzinēju konstruktoriem.

Reti atrodama diena, kad Staļina kabinetā nav pabijis aviācijas rūpniecības tautas komisārs A. I. Sahurins. Reizēm vai acis jāizberzē: Sahurins un atkal… Sahurins. Viņš vienkārši divas reizes dienā iegājis Staļina kabinetā. Bieži Sahurins nav viens pats, bet ar vietniekiem Dementjevu, Voroņinu, Balandinu. Tūlīt pat ari lielāko aviācijas rūpnīcu direktori. Un ģenerāļi — nepārtrauktā virtenē.

Bruņojuma tautas komisārs Vaņikovs — biežs viesis.

Un pēkšņi — kāds Moskatovs. Saruna ar viņu — pāri pusnaktij. Starp citu, šajā dienā, 1940. gada 4. oktobri, Staļins savā kabinetā jau ir apspriedies ar aizsardzības tautas komisāru Ģenerālštāba priekšnieku, Galvenās artilērijas pārvaldes priekšnieku, trīs Ģenerālštāba priekšnieka vietniekiem, bruņojuma narkomu, VVS Galvenās pārvaldes priekšnieku, ar konstruktoriem Taubinu, Spitaļniju un Spaginu. Ne visai saspringta diena. Sarakstā tikai 20 cilvēki. Un pēdējais Moskatovs. Kas viņš tāds? Nav tāda starp ģenerāļiem. Un konstruktora tāda, šķiet, nebija. Moskatovs, Moskatovs… Bet kaut kur tāds jau sastapts. Pameklēsim uzziņu grāmatās. Ak, jā! Pjotrs Grigorjcvičs. Kā nu ne, kā nu ne. "[.. | Kopš 1940. gada oktobra PSRS SNK Darba rezervju Galvenās pārvaldes priekšnieks." Ak, tad tā.

No 1940. gada 3. oktobra Padomju Savienības augstākajās mācību iestādēs un parasto skolu vecākajās klasēs ieviesa maksas apmācību. Tas tika darīts sakarā ar to, ka darbaļaužu labklājība šausminoši palielinājās un darbaļaudīm tik un tā nebija kur likt naudu. Pēc šo pašu darbaļaužu lūguma dārgā valdība viņiem piespēlēja dāvaniņu. Acumirklī skolas kļuva tukšas. Lai miljoniem pusaudžu velti neslaistītos pa ielām, viņiem tika atvērtas īpašas "mācību iestādes". Kara rūpnīcu paspārnē. Sajās "mācību iestādēs" pieņēma, neprasot gribēšanu. Mobilizācijas kārtā. Nepilngadīgu puišeļu un skuķu bēgšana no "mācību iestādēm" tika sodīta ar visu Kriminālkodeksa bardzību. "Mācību iestādes" deva profesiju. Nevis to, kura patīk, bet to, kura konkrētajā brīdī ir nepieciešama konkrētajai tanku vai ieroču rūpnīcai. Bija paredzēta nevis parasta "apmācība", bet "saskaņā ar ražošanas normu izpildi". Pēc tam par šo "apmācību" vajadzēja norēķināties ar mīļoto Dzimteni — četrus gadus norukāt dzimtajā rūpnīcā bez vietas, profesijas un darba apstākļu izvēles tiesībām. "Mācību iestādēs" uzņēma no 14 gadu vecuma. Mācību ilgums no viena līdz diviem gadiem. Tas nozīmē, ka norēķināties bija jāsāk 110 15—16 gadu vecuma. Un tad jau iesauks armijā.

Visa šī miljoniem pusaudžu domātā piespiedu darba sistēma tika apzīmēta ar terminu "darba rezerves". Vadīt šo cietumniecisko ražošanas sistēmu biedrs Staļins norīkoja biedru Pjotru Grigorjeviču Moskatovu. Un, skaidra lieta, nekavējoties izsauca naktī uz instruktāžu…

Nākamajā dienā Staļina kabinetā atkal aizsardzības narkoms, Ģenerālštāba priekšnieks, viņa vietnieki, Galvenās artilērijas pārvaldes priekšnieks…

2

Bet, lūk, drūmajā kara rūpniecības karaļvalstī uzmirdz gaišs stariņš. Biedrs Staļins domā par daili. 1940. gada 29. jūnijā Staļina kabinetā ierodas rakstniece Vanda Vasiļcvska. Saruna ilgst 45 minūtes bez lieciniekiem. 8. oktobrī — atkal viņa. Saruna ilgst divas stundas un piecas minūtes. Sākumā klāt bija Hruščovs. Pēc tam saruna turpinājās bez lieciniekiem. Mēs atkal nezinām, par ko viņi runāja. Taču interesanti pašķirstīt avīzi Prarda un palasīt Vasiļevskas kvēlos rakstus par to, ka asinssūcēji buržuji vairs ilgi nedzers strādnieku asinis, ka nelaimīgajiem Eiropas proletāriešiem vairs ilgi nebūs jānes kapitālisma verdzības važas. Ja salīdzina Vasiļevskas un Staļina tikšanās datumus ar viņas dedzīgo rakstu publicēšanas datumiem, tad skaidri saskatāma cēloņsakarība.

Bet, lūk, Staļina kabinetā vēl kāds rakstnieks. Biedrs Šolohovs. Piedalās arī Molotovs. Saruna ilgst stundu un desmit minūtes. Taču te biedrs Staļins aizšāva greizi. Tukšs numurs. Rakstnieks Šolohovs bija grūti iekustināms. Šo sarunu rezultātus nemeklējiet. Šolohovs neizpaudās ne kaislīgu rakstu, ne pamfletu, ne pasaku sērijā. Pārrakstīt svešu manuskriptu — lūdzu. Bet, lūk, ja pašam kaut kas jāuztaisa, to gan neprasiet. "Dižajam rakstniekam Nobela prēmijas laureātam M. A. Šolohovam avīžu lietas padevās ar grūtībām. "īpaši asi es to izjutu, — viņš atzinies biogrāfiem, — Tēvijas kara laikā. Nevaru ātri rakstīt rakstura dēļ. Neesmu nekāds avīžnieks. Nav trāpīgu frāžu, nav operativitātes, kas tik ļoti nepieciešama mobilam avīžniekam." Krasnaja zvezda pulka komisārs, vēlāk pulkvedis Šolohovs nekad nesaņēma konkrētus uzdevumus. Viņam lūdza rakstīt par to, kas spiež sirdi." (Krasnaja zvezda, 2003. gada 18. decembris.) Taču viņa sirdi tā arī nekas nespieda.

Bet Staļina kabinetā atkal izlūki, kuģu būvniecības, munīcijas narkomi, tanku, lielgabalu un haubiču konstruktori, maršali, ģenerāļi, admirāļi.

Arī Zukovs to apstiprina: "). V. Staļins vienmēr daudz nodarbojās ar bruņojuma un kara tehnikas jautājumiem. Viņš bieži izsauca galvenos aviācijas, artilērijas un tanku konstruktorus un sīki viņus izvaicāja par šo kara tehnikas veidu konstruēšanas detaļām pie mums un aiz robežām. Viņš pienācīgi jānovērtē, viņš labi orientējās galveno bruņojuma veidu īpašībās. No galvenajiem konstruktoriem, kara rūpnīcu direktoriem, no kuriem daudzus viņš pazina personīgi, J. V. Staļins pieprasīja lidmašīnu, tanku, artilērijas un citu būtiskākās tehnikas paraugu izveidi noteiktā termiņā un tā, lai kvalitātes ziņā tie būtu ne tikai tādā pašā līmenī, kādā ir ārzemēs ražotie, bet ari pārspētu tos." (Vospominaņija i razmisļeņija. Maskava: 1969, 296. lpp.)

3

Žurnāls liecina: Staļins strādāja līdz spēku izsīkumam. Un visus piespieda strādāt.

Par spīti noslogotībai, biedrs Staļins mācēja atlicināt laiku gan aizsardzības tautas komisāram, gan Ģenerālštāba priekšniekam, viņu vietniekiem un augstākajiem aviācijas, tanku, artilērijas un flotes priekšniekiem. Lūk, piemēra pēc, 1940. gada jūnijs. Šajā mēnesī aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko uzturējās Staļina kabinetā kopumā 22 stundas un 35 minūtes, Ģenerālštāba priekšnieks Padomju Savienības maršals B. M. Šapošņikovs — 17 stundas un 20 minūtes.

Bieži Staļina kabinetā kopā ar Ģenerālštāba priekšnieku uzturējās viņa vietnieki ģenerālleitnanti N. F. Vatutins un I. V. Smorodinovs.

Smorodinovs — Ģenerālštāba Mobilizācijas pārvaldes, Vatutins — Operatīvās pārvaldes priekšnieks. Smorodinovs plānoja un organizēja dabas, cilvēku, intelektuālo, ražošanas, transporta un citu valsts resursu mobilizāciju gaidāmā kara vajadzībām, bet Vatutins plānoja jau mobilizēto masu izmantošanu karā.

Visi, kas pabijuši Staļina kabinetā, vienbalsīgi apgalvo: tur lieki mēli nc- kulstīja. Staļina kabinetā aicināja tikai to, kura klātbūtne attiecīgajā brīdī bija patiešām nepieciešama. Staļins praktiski visu laiku klusēja. Savu viedokli neuzspieda. Viņš visiem deva vārdu un uzmanīgi klausījās. Vēl vairāk, Staļins lūdza visus izteikties, līdz īstajam brīdim neizsakot savu viedokli. Tieši tas arī bija viņa vadītāja spēks. Staļins pieprasīja īsus, skaidrus, patiesus un precīzus ziņojumus par būtību.

Aizsardzības narkoms un Ģenerālštāba priekšnieks 17, bet jo vairāk 22 stundu laikā jau nu gan vispārējos vilcienos varēja ieskicēt stratēģisko situāciju.

Un nevajadzētu piemirst, ka ir runa tikai par reģistrētajām sarunām Staļina kabinetā. Bet šīs tikšanās notika arī citās vietās — Staraja laukumā, Aizsardzības narkomatā, Ģenerālštābā, Staļina dzīvoklī Kremlī un vasarnīcās. īpaši jāpatur prātā Staļina vasarnīcas. Tieši tur tika apspriesti vissvarīgākie jautājumi, tieši tur tika pieņemti galvenie lēmumi. Ģenerālštāba priekšnieks Padomju Savienības maršals Boriss Mihailovičs Šapošņikovs bija biežs viesis Staļina vasarnīcās. Atcerēsimies, viņš bija vienīgais cilvēks, kuru Staļins uzrunāja vārdā un tēvavārdā. Šo godu nebija izpelnījies ne

Berija, ne Žukovs, nc Jcžovs, nc Vasiļevskis, nc Timošenko, ne Ždanovs, ne Maļenkovs, neviens cits. Staļins cienīja Borisu Mihailoviču un augstu vērtēja viņa viedokli. Sapošņikovam bija pietiekoši laika, lai detalizēti ziņotu Staļinam par lietu stāvokli.

Taču ari tas vēl nav viss. Galvenie sakari — pa tālruni. Ja konkrētajā dienā žurnālā nav fiksēta aizsardzības narkoma, Ģenerālštāba priekšnieka un viņu vietnieku klātbūtne Staļina kabinetā, tas nebūt nenozīmēja, ka todien viņi nav sazinājušies. Viņi tikai sarunājās pa tālruni.

4

Aizdomīgie jautās: varbūt 1940. gada jūnijs bija īpašs mēnesis? Nē. Tas bija visparastākais mēnesis. Tā paša gada jūlijā aizsardzības tautas komisārs Staļina kabinetā uzturējās 21 stundu un 57 minūtes, bet Ģenerālštāba priekšnieks — 14 stundas un 20 minūtes.

Un katru mēnesi tāpat. Ja nc vēl piesātinātāk.

Iebildīs, ka augustā Sapošņikova vietā par Ģenerālštāba priekšnieku tika iecelts armijas ģenerālis K. A. Mcreckovs, viņam jau nu nebija īpašu attiecību ar Staļinu, un viņam jau nu noteikti nebija iespēju izklāstīt savus apsvērumus.

Iebildumu aizmēžam. Lūk, izvēlamies — 1940. gada oktobris. Aizsardzības narkomsmaršals Timošenko Staļina kabinetā pavadīja 25 stundas un 40 minūtes, bet Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Mcreckovs — 30 stundas un 30 minūtes.

Uz šīs statistikas fona jāatzīst, ka Žukovs liekuļoja, kad stāstīja par to, ka ne viņa priekšgājējam Ģenerālštāba priekšnieka amatā, nc aizsardzības narkomam nebija iespēju ziņot Staļinam par situāciju.

Ja ņemam vērā aizsardzības tautas komisāra vietniekus un Ģenerālštāba priekšnieka vietniekus, kuri arī ziņoja Staļinam par lietu stāvokli viņu pakļautības struktūrās, tad katru mēnesi sanāk simtiem stundu, kurās Staļins nodarbojās tieši ar NKO un ģenerālštāba jautājumiem.

Kad Mereckovu nomainīja Žukovs, situācija nemainījās: katru mēnesi

Staļins savā kabinetā daudzas reizes pieņēma gan aizsardzības narkomu, gan Ģnerālštāba priekšnieku.

Lēmums par armijas ģenerāļa Zukova iecelšanu RKKA Ģenerālštāba priekšnieka amatā tika pieņemts 1941. gada 13. janvāri. Visu janvāra otro pusi Zukovs iedziļinājās situācijā, bet 1. februārī oficiāli stājās amatā.

Jau pirms stāšanās amatā, 29. janvāri, Zukovs Staļina kabinetā nosēdēja divas stundas un 30 minūtes. Nākamajā dienā — stundu un 30 minūtes. Amatā stāšanās dienā, 1. februārī, Zukovs Staļina kabinetā uzturējās vienu stundu un 55 minūtes. Tikai šo trīs dienu laikā Zukovs Staļina kabinetā aizvadīja bez piecām minūtēm sešas stundas. Vai tiešām ar sešām stundām dižajam stratēģim bija par maz, lai īsumā raksturotu situāciju? Pa šo laiku galvenos jautājumus varēja vismaz izvirzīt, ja nc atrisināt.

12. februārī Zukovs uzturējās Staļina kabinetā divas stundas un 45 minūtes.

22. februārī — trīs stundas un 45 minūtes.

25. februārī — vienu stundu un 55 minūtes.

1. martā — trīs stundas un 15 minūtes.

8. martā — vienu stundu.

martā — piecas stundas un 55 minūtes.

martā — vienu stundu un 55 minūtes.

Ņemsim un noticēsim Zukovam: Staļins viņam nav devis iespēju izteikties. Iztēlosimies: reizi nedēļā Kremļa kabinetā Staļins klusē, un Zukovs arī klusē. 1941. gada februārī un martā vien sanāk 22 stundas un 25 minūtes klusēšanas. Tikai Staļina kabinetā. Bet viņi varēja satikties arī citās vietās, varēja klusēt tālrunī. Ja Staļins un Zukovs šajās stundās kara jautājumus nerisināja, ar ko gan viņi nodarbojās? Ja visu šo laiku dižais stratēģis tikai skatījās griestos un žāvājās, tad par to vajadzēja atklāti pateikt. Bet nevajadzēja melot par to, ka viņam nav dota iespēja satikties ar Staļinu un izklāstīt savu viedokli.

Bet šīs stundas — tikai sākums.

aprīlī Žukovs atradās Staļina kabinetā vienu stundu un 35 minūtes.

aprīlī — divas stundas un 20 minūtes.

14. aprīlī — divas stundas un 25 minūtes.

Interesanti pievērst uzmanību šo tikšanos laikam un dalībniekiem.

20. aprīlī Žukovs Staļina kabinetā jau atkal pavadīja divas stundas un 25 minūtes. Piedalījās pieci cilvēki: Staļins, viņa tuvākie līdzgaitnieki Molotovs un Zdanovs un divi armijnieki — aizsardzības tautas komisārs maršals Timošenko un Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs. Sanāksmes sākums 00.15. Divos naktī uzradās Maļenkovs. Tuvojoties rītausmai, divos un 40 minūtēs, Timošenko un Zukovs iznāca no Staļina kabineta. Vai tiešām atbildīgie biedri pa naktīm nekārtoja lietas? Vai patiešām stāstīja anekdotes? Vai arī sita kārtis?

aprīlī Žukovs atkal ir Staļina kabinetā — viena stunda.

29. aprīlī — viena stunda 50 minūtes.

10. maijā — viena stunda 50 minūtes.

12. maijā — viena stunda 35 minūtes.

14. maijā — viena stunda 30 minūtes.

19. maijā kabinetā atrodas pieci: Staļins, Molotovs, Timošenko, Žukovs, Vatutins. Ģenerālleitnants Nikolajs Fjodorovičs Vatutins — Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes priekšnieks. Viņa vienīgais pienākums — kara plānu izstrāde. Sanāksme turpinājās vienu stundu un 15 minūtes. Staļins, kā mēs atceramies, neizcēlās ar īpašu runātīgumu. Molotovs — stostiķis. Viņš arī izvairījās no gariem monologiem. Tāpēc runāt varēja tikai trīs armijnieki — Timošenko, Žukovs un viņa padotais Vatutins. Vai tiešām ari šoreiz Žu- kovam nepietika ar stundu, lai ieskicētu vadonim situāciju?

6

23. maijā Žukovs uzturējās Staļina kabinetā divas stundas un 55 minūtes.

maijā — grandioza sanākšana. No Politbiroja tikai divi — Staļins un Molotovs. No militārajiem — Timošenko, Žukovs, Vatutins, WS Galvenās pārvaldes priekšnieks aviācijas ģenerālleitnants Žigarevs un no visiem pieciem rietumu pierobežas apgabaliem — komandieris, kara padomes loceklis un apgabala aviācijas komandieris. Apspriedās četras stundas un 55 minūtes. Interesanti, par ko ar Staļinu varēja apspriesties tie, kuri plānoja karu, un tie, kuri komandēja aviāciju rietumu pierobežas apgabalos?

Daži no šīs sanāksmes dalībniekiem pārcieta karu un pacēlās augstu. P. F. Žigarevs un A. A. Novikovs kļuva par aviācijas galvenajiem maršaliem, M. M. Popovs — par armijas ģenerāli, ). T. Cercvičenko 1111 F. I. Kuz- ņecovs — par ģenerālpulkvežiem. Neviens no viņiem nekad pat vārdu nav bildis par 24. maija sanāksmi. Žukovs ari neko neteica: kara noslēpums!

Bet man šķiet, ja viņi runājuši par pēkšņa hitleriešu aviācijas trieciena atvairīšanu, kāpēc to nevarētu pavēstīt pateicīgajiem pēctečiem?

3. jūnijā kabinetā atrodas četri: Staļins, Timošcnko, Žukovs, Vatutins. Apspriedās divas stundas un 45 minūtes. Nebija ne Molotova, ne Maļen- kova. Pirmās 15 minūtes piedalījās Hruščovs. Visu atlikušo laiku — trīs militārie vienatnē ar Staļinu. Droši vien atkal Žukovam neļāva izteikties.

jūnijā Staļina kabinetā atkal četras personas. Tas pats sastāvs. Bez nepiederošām personām. Par kaut ko runāja (vai varbūt klusēja?) divas stundas un piecas minūtes.

jūnijā Žukovs pirmo reizi uzturējās Staļina kabinetā mazāk par stundu. Tikai 25 minūtes. Lai gan arī 25 minūtēs var izlemt daudzas lietas.

Toties 9. jūnijā Žukovs atspēlējās. Bija divi apmeklējumi pie Staļina: pirmais — vienu stundu, otrais — uz piecām stundām 1111 25 minūtēm.

11. jūnijā — atkal divas vizītes, kopējais laiks—divas stundas un 20 minūtes.

IX. jūnijā — četras stundas un piecas minūtes.

2 1. jūnijā — viena stunda un 30 minūtes.

Kopumā no iecelšanas Ģenerālštāba priekšnieka amatā līdz vācu uzbrukumam, t. i., 110 1941. gada 13. janvāra līdz 21. jūnijam Žukovs uzturējās Staļina kabinetā 70 stundas un 35 minūtes. Šīs stundas 1111 minūtes grāmatā Vospominaņija i razmišļcņija stratēģis neatminas un neapcer. Tā vietā bēdīgi paziņo, ka Staļinu neinteresēja Ģenerālštāba lietas.

Žukovs stāsta: "Daudzi politiski, militāri 1111 valstiski jautājumi tika apspriesti un izlemti ne tikai oficiālajās CK Politbiroja un CK Sekretariāta sēdēs, bet ari vakariņojot J. V. Staļina dzīvoklī vai vasarnīcā, kur parasti piedalījās viņam īpaši tuvie Politbiroja locekļi. Turpat šo parasti pieticīgo pusdienu laikā J. V. Staļins deva uzdevumus Politbiroja locekļiem vai tautas komisāriem, kuri tika aicināti saistībā ar viņu pārzinātajiem jautājumiem. Kopā ar aizsardzības narkomu dažreiz tika uzaicināts arī Ģenerālštāba priekšnieks." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 296. lpp.)

To viņš par sevi: pabijis ne tikai Staļina kabinetā, bet arī Staļina dzīvoklī un vasarnīcā, kur tika risināti svarīgi jautājumi.

Bet atgriezīsimies Staļina kabinetā. Vien laika posmā no 1941. gada 13. janvāra līdz 21. jūnijam Staļins 35 reizes izsauca uz savu kabinetu aizsardzības tautas komisāru Padomju Savienības maršalu S. K. Timošenko. Kopējais laiks — 74 stundas un 26 minūtes.

Aizsardzības tautas komisāra pirmais vietnieks Padomju Savienības maršals Budjonnijs šajā laikā Staļina kabinetā uzturējās 11 reizes. Kopējais laiks — 28 stundas un 45 minūtes.

Aizsardzības rautas komisāra vietnieks Padomju Savienības maršals Kuļiks — kopējais laiks 33 stundas un 35 minūtes.

Aizsardzības tautas komisāra vietnieks armijas ģenerālis Mercckovs — 23 stundas un 50 minūtes.

Aizsardzības tautas komisāra vietnieks aviācijas ģenerālleitnants Riča- govs — 28 stundas un 50 minūtes.

Aizsardzības tautas komisāra vietnieks aviācijas ģenerālleitnants Ziga- revs — 26 stundas un 35 minūtes.

Ģenerālštāba priekšnieka pirmais vietnieks armijas ģenerālleitnants Vatutins tajā pašā periodā — 13 stundas un 50 minūtes.

Es nerunāju par Padomju Savienības maršalu Vorošilovu, kurš pavadīja Staļina kabinetā vairāk laika nekā ārpus tā. Nepieminu Izlūkošanas pārvaldes priekšnieku ģenerālleitnantu Goļikovu, pierobežas kara apgabalu un armiju komandierus, nepieskaitu Jūras kara flotes narkomu admirāli Kuzņecovu, viņa štāba priekšnieku un flotu komandierus. Dažkārt Staļins izsauca pie sevis diezgan zema ranga (salīdzinājumā ar Staļina virsotnēm) virsniekus. Tā, piemēram, 1941. gada 21. jūnijā gandrīz četras stundas, no 19.05 līdz 23.00, Staļina kabinetā atradās jūras kara atašejs Berlīnē pirmā ranga kapteinis Voroncovs.

Tagad atkārtoju Zukova paziņojumu: "J. V. Staļins ļoti maz interesējās par Ģenerālštāba darbību. Ne maniem priekšgājējiem, ne arīdzan man neradās iespēja absolūti izsmeļoši ziņot J. V. Staļinam par valsts aizsardzības stāvokli, par mūsu militārajām iespējām un par mūsu potenciālā ienaidnieka iespējām. J. V. Staļins vien retumis un īsi uzklausīja narkomu vai Ģenerālštāba priekšnieku."

Bet mūsdienu Krievijas komunistiskā propaganda piebalso: ak, kādu grāmatu uzrakstīja dižais stratēģis! Pārsteidzoši patiesa grāmata! Līdz nejēdzībai patiesa!

Vēršos pie Padomju Savienības maršaliem, pie bruņutanku karaspēku maršaliem, ģenerāļiem ar daudzām zvaigznēm, dižiem rakstniekiem, kuriem piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Es vēršos pie visiem, kuri slavēja Zukovu un viņa "vispatiesāko" grāmatu par karu. Nevienu vārdā nesaucu. Jūs paši zināt savus vārdus.

Dārgie biedri, piekrītiet, ka jūs nekad neesat interesējušies par karu. Nevar taču interesēties par karu, neizlasot Zukova memuārus. Bet jūs tos neesat lasījuši. Norunāsim tā, ka visus slavinošos vārdus par diženāko karavadoni jūs ņemat atpakaļ. Jo visi taču zina, ka jūs neesat šos vārdus rakstījuši. Jūsu vietā rakstīja skribenti no Agitpropa. Bet viņiem ir vienalga, ko slavēt. Viņi slavē to, kuru pavēlēts.

Par mums smejas visa pasaule: lūk, kādi tie krievi muļķi. Viņus komandēja padumjais Staļins, kurš sazin ar ko nodarbojās daudzus gadus. Aizsardzības lietās Staļins neiedziļinājās, aizsardzības narkomu un Ģenerālštāba priekšnieku uzklausīja vien retumis un īsi…

Un ja jūs, Zukova slavētāji, neņemsiet savus vārdus atpakaļ, sanāks nelabi. Zukovs apmeloja augstāko virspavēlnieku, valsts augstākās un militārās pavēlniecības institūcijas, bet jūs šos melus atkārtojat, atbalstāt, pastiprināt un izplatāt pa pasauli.

5. NODAĻA

VĒLREIZ PAR DUMJO STAĻINU

Kā patriots, kā analītiķis varu atklāti teikt: tādus cilvēkus izaudzināja padomju ideoloģija, sociālisma idejas.

Armijas ģenerālis V. Lobovs, bijušais Krievijas Federācijas Bruņoto Spēku Ģenerālštāba priekšnieks Krasnajn zvezda, 2002. gada 16. novembris

1

Lai vestu tautas pa muļķības un noziegumu ceļu, komunistiem nepieciešams karogs. Viņiem vajadzīgs ideāls. Par tādu ideālu viņiem var kalpot vai nu tas, kurš savas kanibāliskās idejas nav mācējis iemiesot praksē līdzīgi kā Markss, vai ari kāds bezpersonisks veidojums. Tā nu iegājās: Partijai vienmēr ir taisnība! Partija — mūsu ceļvedis! Vai arī daudz konkrētāk: Komunistiskā partija — padomju sabiedrības un visas progresīvās cilvēces vadošais un virzošais spēks!

Centrālās komitejas kulta rašanās bija neizbēgama un nenovēršama, jo neviens konkrēti ideāla un parauga lomai nederēja.

Pasūtījums Žukovam bija precīzs un skaidrs: dziedi slavu Centrālajai komitejai.

Žukovs uzdevumu saprata. Žukovs centās.

Par ko tad, grēka nebīdamies, stratēģis slavēja CKr

Par to, ka tā slavēja stratēģi.

Bet radās problēma. Tās pamatā — dziedot slavas dziesmu CK lomai karā, vienlaikus bija jāmīda dubļos Staļins.

No vienas puses, bija jāpierāda, ka armijas smadzenes ir nevis Ģenerālštābs, bet Centrālā komiteja. No otras puses, ka, būdams priekšgalā šai pašai Centrālajai komitejai, t. i., armijas smadzenēm, Staļins ne velna nesaprata kara jautājumos, armijas vietā domāt nevarēja, jo nesaprata mūsdienu kara raksturu, bija analfabēts stratēģijas jautājumos, kā arī nejaukā rakstura un neticamās stūrgalvības dēļ.

Ar šo, šķietami neatrisināmo, uzdevumu Žukovs un viņa daudzie līdzautori tika galā.

2

Uz dažām minūtēm noticēsim, ka daudzie grāmatas Vospominaņija i razmišļeņija varianti ir paša Žukova darba rezultāts. Novērtēsim dižā karavadoņa uzskatus. Izrādās, viņš "toreiz uzskatīja", t. i., pirms kara, un "tagad uzskata", t. i., brīdī, kad rakstīja grāmatu, ka Ģenerālštābs kopš Sarkanās armijas izveidošanas dienas nav tās smadzenes. Piedodiet, kas tādā gadījumā ir Ģenerālštābs?

Ja Ģenerālštābs nav armijas smadzenes, kam tas vispār ir vajadzīgs? 1941. gada janvārī Žukovs stājās Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieka amatā. Jautājums: kādēļ? Ja Ģenerālštāba funkcijas nav noteiktas un uzdevumi nav saprotami, kāpēc Žukovs gāja uz šo kantori, kas ar nopietnām lietām nenodarbojas? Ja Žukovs zināja, ka Sarkanās armijas pastāvēšanas laikā tās smadzenes vienmēr bijusi Centrālā komiteja, tad vajadzēja teikt Staļinam: vai nu atstāj mani pie karaspēka, vai ņem uz CK, iecel kaut par rakstvedi, bet vietā, kur patiešām tiek risināti svarīgi jautājumi, taču 11/. Ģenerālštābu neiešu, jo vispār nav zināms, kamdēļ tas pastāv.

Kur tad izlielīta Žukova principialitāte? Ja Žukovs saprata, ka Ģenerālštābs — piektais ratu ritenis, otršķirīga, nevajadzīga bodīte, tad kāpēc to nepateica Staļinam? Kāpēc neuzstāja, lai likvidē nevajadzīgo Ģenerālštābu, šo bezjēdzīgo veidojumu, šo izaugumu uz armijas miesas?

Nav saprotams arī kas cits: ja Ģenerālštābs nav armijas smadzenes, ar ko tad šajā Ģenerālštābā no 1941. gada janvāra līdz jūlijam nodarbojās G. K. Žukovs? Pļēguroja un medīja brunčus? Vai ari no CK pienākušos pa- pīrišus pārrakstīja uz Ģenerālštāba veidlapām?

3

Samērā interesanti, kā PSRS Bruņoto Spēku Ģenerālštāba vadītāji 1975. gadā, otrā Vospominaņija i razmišļeņija izdevuma iznākšanās bridi, reaģēja uz tik savdabīgo viņu vadītās struktūras vērtējumu. Tajā laikā Ģenerālštāba priekšnieks bija armijas ģenerālis V. G. Kuļikovs. Viņa reakcija: ģēnijs, ģēnijs! Saņemot Padomju Savienības maršala pakāpi, Kuļikovs lūdza nepasūtīt viņam jaunu maršala briljanta zvaigzni, bet izsniegt to, kuru nēsājis Zukovs. (Skat.: A. Kucenko. Maršali i Admirāli flota Sovetskojjo Sojuza. Maskava: 2001,9. lpp.)

Viktor Georgijcvič Kuļikov, ja jūs uzskatāt Žukovu par ģēniju un piekrītat viņa sniegtajam Ģenerālštāba vietas un lomas vērtējumam, tad kā vērtējama jūsu rosīgā darbība? Negribu jūs saukāt sliktos vārdos, jūs tos pats izdomājiet. Tātad, kā saukt milzīgas organizācijas priekšnieku, kurš nav spējīgs domāt? Kā saukt organizācijas priekšnieku, kurš fiziski neko nedara un neliek lietā savu prātu? Kura vietā domā citi? Kas tad jūs tāds esat? No 1971. gada septembra līdz 1977. gada janvārim jūs vadījāt PSRS Bruņoto Spēku Ģenerālštābu, kas, pēc jūsu mīlētā un aizstāvētā Žukova domām, ir bez smadzenēm. Zukovs necik augstu Ģenerālštābu nevērtēja. Un jūs viņam piekrītat. Jautājums: kādēļ jūs šajā nekam nederīgajā Ģenerālštābā tik daudzus gadus velti sēdējāt? Ja sešus gadus jūs ne par ko nedomājāt, ja jūsu vietā domāja Centrālā komiteja, ar ko gan jūs nodarbojāties? Un vai vispār ir iespējams ar kaut ko nodarboties nedomājot?

Pēc Kuļikova Ģenerālštābu vadīja vēl viens "stratēģis" — Padomju Savienības maršals Nikolajs Vasiļjcvičs Ogarkovs. Arī viņš uzskatīja Zukovu par ģēniju, neiebilda pret viņa rakstījumiem. Līdz ar to Ogarkovs sevi atzina par nekam nederīgu, nevajadzīgu un dumju.

Desmit gadus dumjā Ģenerālštāba priekšnieka pirmais vietnieks bija armijas ģenerālis Varcņikovs. Desmit gadi dziļā bezdarbībā!

Ģenerālštābā bija ari citi. Piemēram, maršals Ahromejevs, armijas ģenerāļi Gribkovs un Lobovs un visādi citi. Taču dziesma joprojām skanēja tā pati: mēs neesam armijas smadzenes! Nav saprotams, kas mēs esam! Nav zināms, kādēļ pastāvam. Mēs neesam spējīgi domāt. Bet mums jau arī nevajag! Galvenais — nespriedelēt! Ir kāds, kas domā mūsu vietā. Tā teica Zukovs. Urā! Un dārd pār Ģenerālštābu kā uzvaras himna: Pa-artija mūsu ceļvedis! I'a-a-a-a-rtija mū-ū-su ceļ-ve-diiiis!

Ģenerāļu un maršalu, sākot ar Zukovu, paziņojumi par to, ka armijai nav savu smadzeņu, ka tās armijai nav vajadzīgas, ka armijas vietā jādomā citiem, — tas ir vistīrākais fašisms. Hitlera armijai iedvesa to pašu garu, tās pašas idejas. Visockim ir dziesma Soldatiji grupi aCentr": Ņe nado dumatj! S nami tot, kto vsjo za nas rešit/'

Tā ir dziesma par hitleriešu armiju.

Bet vai tad "neuzvaramajā un leģendārajā" [6] ir citādi? Vai tad tajā ir noteikts domāt?

4

Un, lūk, pagāja gadi. Pienāca pavisam jautri laiki. Izčibēja Centrālā komiteja. Nav vairs tās. Bet armija palikusi tā pati. Vien krietni izdēdējusi. Palicis tas pats Ģenerālštābs. Un tiek publicēti aizvien jauni Vospominaņija i razmišļeņija izdevumi un tirāžas ar atklāsmēm par to, ka armijas smadzenes ir Centrālā komiteja. Ģenerālštāba priekšnieki laiku pa laikam mainās, bet viņi visi dzied vienu un to pašu rituāla dziesmu par Žukova ģenialitāti, par viņa svētumu un uz jubilejām paraksta slavējošus rakstus par to, ka Žukova gudrība nenoveco. Un visi bijušie Ģenerālštāba priekšnieki dzied viņiem līdzi. Tak, lūk, nelaime: agrāk dumjās armijas vietā kaut Centrālā komiteja domāja, bet — kurš tagad?

Tagad sakarā ar to, ka nav Centrālās komitejas, jāsāk domāt pašiem. Taču nevienam Ģenerālštāba priekšniekam jaunajā Krievijā nav ienācis prātā rīkot vadības kursus, kuros ģenerāļus mācītu domāt. Agrāk spējas domāt nebija vajadzīgas ne Žukovam, ne tiem, kas slavēja viņa dumjo gudrību. Taču tagad būtu jāsāk mācīties strādāt ar savu galvu.

Bet neviens tādus kursus nesarīkoja. Un tā nu mūsu stratēģi atkārto: "Esmu patriots! Esmu analītiķis. Bet manā vietā domā Centrālā komiteja!"

Kuras vairs nav.

5

CK— tie ir cilvēki. Ne tie labākie. Tauta zināja: nav pasaulē bēdīgāka stāsta kā tas par Centrālo komiteju. Kuru no CK locekļiem konkrēti Žukovs uzskatīja par armijas smadzenēm? Biedrs Meliliss — armijas smadzenes? Vai arī biedrs Skirjatovs? Varbūt "diloņslimais Belcebuls" Ņikita Ivanovičs Ježovs? Viņa "personiskās lietas" ailē "izglītība" ierakstīti satriecoši vārdi: "nepabeigta zemākā". Tātad viņš ir armijas smadzenes? Varbūt feldšeris Skļanskis? Vai Nadežda Konstantinovna Krupskaja domāja armijas vietā? Vai Karls Radeks? Netikle Aleksandra Kolontaja? Oficiālos uzziņu materiālos teikts, ka gan viņa, gan viņas vīrs, CK loceklis Dibenko, "bija pazīstami ar ārkārtīgu izlaidību dzimumsakaros" (K. A. Zaļeskis. Impērija Staļina. Biojjrajičeskij enciklopediieskijslovarj. Maskava: 2000, 227. lpp.). Bet par viņu spējām domāt armijas vietā nekas netiek ziņots. Tad kurš galu galā ir smadzenes? Nikolajs Buharins vai Vsevolods Baļickis, kurš "plaši izmantoja arestus, nošaušanu un ķīlnieku slepkavības bez tiesas"? Lavrentijs Pavlovičs Berija — armijas smadzenes? Sčerbakovs? Urkagans Rašidovs, kuram bija harēmi, personiskie cietumi un spīdzināšanas kameras? Višinskis vai Erinovskis? Staigule Katja Furceva? Hruščovs, kurš sagrieza metāllūžņos lidmašīnas, lielgabalus, tankus un kreiserus? Jakovs Sverdlovs, kurš piestūķēja seifus ar cara laika zelta naudu un viltotām pasēm gadījumam, ja nāktos tīt makšķeres no vispasaules proletariāta dzimtenes? Kolekcionārs Genrihs Jagoda, kuram bija visjaudīgākā pornogrāfijas kolekcija Krievijā? Biedrs Alijevs, kurš 1941. gadā izvairījās no iesaukuma? CK loceklis biedrs Mirs Džafars ogli Bagirovs bija liels jokdaris. "Ceļš uz naftas atradnēm stiepās pa serpentīnu, un viņš ar savām dzērumā aizlietajām acīm slēpās pie ccļa, šāva un izbaudīja to, kā mašīnas lido bezdibenī" (Ļiteraturnaja jjazeta, 2003, Nr. 33). Vai šis šāvējs Bagirovs tad nu bija armijas smadzenes?

Vai arī smadzenes bija četrkārtējais Padomju Savienības Varonis, Sociālistiskā Darba Varonis diženais stratēģis Leonīds Iljičs Brežņevs? Zaglēns Sčelokovs vai zaglēns Medunovs? Vai varbūt tomēr armijas smadzenes bija Centrālās komitejas ilgdzīvotājs Mihails Andrejevičs Suslovs, kurš liedza Zukovam vēstīt plašām tautas masām svēto patiesību par CK varoņpilno lomu?

Bet varbūt armijas smadzenes bija biedrs Andropovs? Vai "dzelzs Su- riks" Seļepins? Kāpēc ne? Ja pašai nav, kāpēc lai armija nedomātu ar Lub- jankas smadzenēm?

Tātad — kurš konkrēti Centrālajā komitejā bija tās smadzenes, kas domāja ģenerāļu un maršalu vietā?

Tomēr nedrīkst aizmirst ari biedru Staļinu. Žukova nāves brīdī Komunistiskā partija bija atradusies pie varas 56 gadus. Trīsdesmit no tiem Komunistiskās partijas Centrālās komitejas priekšgalā stāvēja Staļins. Turklāt viņš bija CK vadītājs visus kara gatavošanas gadus un visus kara gadus. Centrālā komiteja pēc vācu iebrukuma kaut kur noslēpās, bet Staļins palika kaujas postenī. Un ja CK— armijas smadzenes, tad CK ģenerālsekretārs — centrālais un pats svarīgākais šo smadzeņu apgabals. Tas izriet no Žukova memuāriem. Kara gados, kad Centrālā komiteja pagaisa "ccriņkrāsas miglā", Staļins pats aizvietoja CK.

Interesanti, vai Staļins apzinājās savu stāvokli? Vai saprata, ka, vadot Centrālo komiteju, viņš vada armijas smadzenes? Atgriezīsimies iepriekšējās nodaļas sākumā: "Diemžēl nākas atzīmēt, ka J. V. Staļins kara priekšvakarā un sākumā nenovērtēja Ģenerālštāba lomu un nozīmi. Tostarp Ģenerālštābs, citējot B. M. Sapošņikova tēlaino izteicienu, — tas ir armijas smadzenes. Neviena institūcija valstī jautājumos par bruņoto spēku gatavību karam nav kompetentāka par Ģenerālštābu. Ar ko gan citu, ja ne ar to, bija sistemātiski jāapspriežas nākamajam augstākajam virspavēlniekam? Taču J. V. Staļins ļoti maz interesējās par

Ģenerālštāba darbību. Ne maniem priekšgājējiem, ne arīdzan man neradās iespēja…"

Bet pirms tam tajā pašā grāmatā Zukovs kategoriski nepiekrita Sapoš- ņikova pozīcijai: "Grāmatas nosaukums "Armijas smadzenes", attiecināts uz Sarkano armiju, nav pareizs. Sarkanās armijas "smadzenes" kopš pirmajām tās pastāvēšanas dienām ir VK(b)P CK."

Tātad no "vispatiesākās grāmatas par karu" mēs uzzinām, ka:

gudrais maršals Sapošņikovs ļoti pareizi uzskatīja Ģenerālštābu par armijas smadzenēm;

dumjais maršals Sapošņikovs ļoti nepareizi uzskatīja Ģenerālštābu par armijas smedzenēm.

Žukovs dedzīgi atbalsta gudro Sapošņikovu, kad viņa vārdus var pagriezt pret Staļinu.

Tas pats Žukovs nicinoši spārda to pašu Sapošņikovu par tiem pašiem vārdiem, ja ar to var demonstrēt savu mīlestību pret Centrālo komiteju.

No Žukova dižās grāmatas uzzinām, ka Centrālā komiteja bija armijas smadzenes. No tā izriet vienīgais iespējamais secinājums, ka Staļinam, ja viņš gatavoja valsti karam, visu savu laiku vajadzēja pavadīt CK dzīlēs.

No tās pašas dižās grāmatas uzzinām, ka Staļinam nevajadzēja zaudēt laiku Centrālajā komitejā, bet bija jāiet pēc padoma uz Ģenerālštābu pie Žukova, jo ne jau Centrālā komiteja, bet Ģenerālštābs ir armijas smadzenes.

Apķērīgam lasītājam atlika vien secināt: karu nevarēja vadīt ne Staļins, ne Sapošņikovs. Tas bija pa spēkam tikai visu laiku un tautu diženākajam karavadonim Georgijam Konstantinovičam Zukovam. Vienīgi viņš visu pareizi saprata. Turklāt ik reizi otrādi. Drīz šādi saprot, bet drīz — pavisam citādi. Taču katru reizi pareizi! Zukovam par jebkuru jautājumu ir dažādi viedokļi. Vienmēr — pretēji, bet vienīgie pareizie.

Katrs no Žukova var izvēlēties to, kas pašam patīk.

Jāpierāda, ka CK ir armijas smadzenes, bet dumjais Ģenerālštābs ne velna nav vērts, — atsaucamies uz Zukovu.

Ja jāpierāda, ka Staļinam nevajadzēja tajā muļķīgajā CK bezjēdzīgi noturēt sēdes, bet gan skriet pēc padoma pie Žukova uz Ģenerālštābu, — atkal atsaucamies uz Žukovu.

Pierādot savstarpēji izslēdzošas lietas, var atsaukties tikai uz Zukovu, vienu un to pašu grāmatu, tajā pašā izdevumā. Vienīgi lappuses dažādas.

Lai gan bieži arī lappuses nav jāšķirsta. Žukovam ir atšķirīgi viedokļi, bet lappusīte viena un tā pati.

Sī iezīme — vienlaikus pierādīt divus savstarpēji izslēdzošus viedokļus — ir raksturīga 11c tikai daudzajiem Žukova memuāru autoriem, bet arī viņam pašam. Ir pietiekami daudz liecību, piemēram, Padomju Savienības maršala K. K. Rokosovska, ka Žukovs teicis vienu, bet pēc minūtes, noliedzot pats sevi, kliedzis ko pilnīgi pretēju.

Labi, ja kliedza.

Bet kā gan tad, kad šāva nost par paša pavēļu pildīšanu, kuras viņš tūlīt pat mainīja uz pretējām?

Kareivīgais Žukova aizstāvis pulkvedis A. Kočukovs plātās: "Manā mājas bibliotēkā glabājas visi divpadsmit Padomju Savienības maršala G. K. Žukova Vospotninaņija i razmišļeņija izdevumi." (Krasnaja zvezda, 1999. gada 16. aprīlis.)

Esmu pārliecināts, ka šobrīd šiem izdevumiem pievienojies arīdzan trīspadsmitais. No teiktā izriet šķietami neapgāžams secinājums: pulkvedis Kočukovs nav Zukovu lasījis. Ja būtu lasījis, tad viņam nebūtu ar ko lepoties.

Taču būsim piesardzīgi. Šis secinājums ir pārsteidzīgs un nav vienīgais iespējamais. Nav izslēgts, ka pulkvedis Kočukovs ir izlasījis visus izdevumus, visus sējumus. Tikai nav aizdomājies par izlasīto. Pieradis, ka viņa vietā domā Centrālā komiteja, un nekādi nespēj atradināties.

Ber jūs, biedri pulkvedi, pamēģiniet izlasīt šos sējumus. Un pamēģiniet apdomāt lasīto. Ticiet man, no smiekliem vārtīsieties pa grīdu. Salīdziniet kaut vai sesto "Pārdomu" izdevumu ar septīto. Tā taču ir komēdija "Septiņpadsmit pavasara mirkļu" līmenī. Šajā filmā padomju izlūks izliekas par nacistu, staigā SS standartfircra formas tērpā, bet braukā pa hitlerisko Vāciju mašīnā ar padomju numuru; uz melna pamata balti cipari

un burti; divciparu skaitlis, svītriņa, vēl viens divciparu skaitlis, zemāk — trīs burti. Burti, skaidra lieta, krievu. Un šie burti: Г, P, У.

Pilns Stirlica spiegu mašīnas numurs: 21-47ГРУ.

Žukova memuāri ir tādā pašā līmenī. Varat pat nesalīdzināt dažādus izdevumus. Vienā Žukova sējumā atradīsiet krietni vien smieklīgākas lietas par burtiem ГРУ uz Stirlica mašīnas numurzīmes.

1 GRU — valde).

Starp citu, par C,ll Ux…

Glavnoje razvedivateļnojc itpravļcņije (Galvena izlūkošanas pār-

6. NODAĻA

TĀ PAR KARU NEBIJA RAKSTĪJIS NEVIENS!

īpaši jāpierāda, ka Zukovs bija izcils stratēģis. Taču to neviens nekad nav pamatojis, tāpēc pagaidām varam uzskatīt, ka šajā jomā "Uzvaras maršals" daudzmaz orientējas (un arī šausmīgi garlaicīgais Vospominaņija i razmišķņija stils par kaut ko liecina).

Arsenijs Tonovs Ņezavisimajagazeta, 1994. gada 5. marts

1

Starp citu, par GR U.

Kara priekšvakarā, tolaik par R U GSl sauktā, padomju militāri stratēģiskā izlūkošana spēja iegūt ārkārtīgi svarīgas un gandrīz neticami precīzas ziņas. Militārie izlūki paveica varoņdarbu — viņi dabūja vācu iebrukuma plānu un noskaidroja aptuvenu, bet pēc tam ari precīzu datumu Vācijas uzbrukumam Padomju Savienībai. Vēl vairāk, padomju militāro izlūku ziņojumos vācu uzbrukuma plāns bija izklāstīts attīstībā: šis — pirmais, šis — otrais, bet šis — trešais, galīgais variants. Tomēr no precīzās un pareizās informācijas tika izdarīti nepareizi secinājumi.

Līdztekus militāri stratēģiskajai izlūkošanai, kas bija Ģenerālštāba kompetencē, maksimāli aktīvi un rezultatīvi strādāja militāri operatīvā izlūkošana — kara apgabalu, flotu, armiju un flotiļu štābu izlūkošanas dienesti. "1941. gada maijā izdevās uzzināt ne tikai pie mūsu robežām koncentrēto divīziju skaitu, bet ari to dislokācijas vietas — līdz pat bataljonu un daļu štābu izvietojumam. Tika precizēta pat artilērijas un zenītartilērijas bateriju ugunspunktu vieta." (Kramaja zvezda, 2001. gada 16. jūnijs.)

Galvenais ir tas, ka dažādu avotu sniegtā informācija savstarpēji saskanēja. Militāri stratēģiskās izlūkošanas aģentūra Berlīnē, piemēram, iegūst informāciju par vēl vienas kājnieku divīzijas pārvietošanu uz padomju pierobežu, tūlīt pat militāri operatīvās izlūkošanas aģentūra, pieņemsim, no Krakovas rajona apstiprina divīzijas ierašanos, nosauc vienību numurus, komandieru uzvārdus, kaujas vienību, štābu, sakaru mezglu un aizmugures daļu izvietojumu. Informācija no dažādiem savstarpēji neatkarīgiem avotiem pa lāsītei, pa strūkliņai, pa straumītei vien saplūda Ģenerālštābā…

Uzrakstīts terikoniem grāmatu par to, ka padomju militārā izlūkošana brīdināja par neizbēgamu iebrukumu, bet Staļins uz brīdinājumiem nereaģēja. Secinājums: dumjais, gļēvais Staļins baidījās skatīties patiesībai acīs.

Apsūdzības muļķībā un gļēvulībā tika arī Staļina tuvāko personu lokam. PS11S aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals S. K. Ti- mošenko un Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants F. I. Goļikovs mums tiek attēloti kā kretīni un pielīdēji: viņu rokās bija neaprakstāmi svarīga informācija, bet, cenšoties izpatikt Staļinam, viņi ziņoja tikai par to, kas vadonim tīkams. Rezultātā Padomju Savienību un tās Bruņotos Spēkus ķēra negaidīts, iznīcinošs triecicns. Hitlers Padomju Savienībai cirta nāvējošu brūci, kuru valsts tā ari nekad nav spējusi sadziedēt. Savu zaudējumu Otrajā pasaules karā komunisti pasludināja teju par uzvaru. Taču tādas kaunpilnas "uzvaras" pasaules vēsturē vienkārši neeksistē. Lielās "uzvaras" rezultātā valsts pārvērtās par līķi, lai gan — līķi ar kodolbozi pūstošajā rokā. "Lielās uzvaras" rezultātā Padomju Savienība noslīdēja līdz visatpalikušāko pasaules valstu līmenim un galu galā sabruka un izjuka. Taču arī ar to trūdēšanas process neapstājās.

Process turpinās.

Bet beigas nav redzamas.

2

Taču, lūk, kas ir interesanti. Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšniekam ģenerālleitnantam F. I. Goļikovam pārmet bezatbildību, muļķību

un noziedzīgu nolaidību, uzskata par vislielākās kļūdas vaininieku, kļūdas, kura noveda pie Padomju Savienības zaudējuma. Par šīs pašas kļūdas vaininieku uzskata aizsardzības tautas komisāru Padomju Savienības maršalu S. K. Timošenko. Vaininieku skaitā ir iekšlietu tautas komisārs Lavrentijs Berija un valsts drošības tautas komisārs Vsevolods Merkulovs. Skaidra lieta, Staļins — galvenais vaininieks. Bet, lūk, Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs vaininieku skaitā nez kādēļ nav atzīmēts. Zukovs no vaininieku ķēdītes izkritis.

Pats Žukovs savu vainu neatzina, sevi pie noziedzniekiem un dīkdieņiem nepicpulcināja. Vēl vairāk, viņš sevi pārcēla no apsūdzētajiem pie apsūdzētājiem. Zukovs pauž sašutumu: "Staļins uzticējās maldīgajām ziņām, kas nāca no attiecīgajiem dienestiem." (Vospomirmņija i razmi'sļcņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 259. lpp.) Turpmākajos izdevumos Žukova dusmas pastiprinās: "J. V. Staļins pieļāva nelabojamu kļūdu, uzticoties maldīgajām ziņām, kas nāca no attiecīgajiem dienestiem." ( Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 2003, 1. sēj., 257. lpp.)

Redzat, cik nežēlīgi dižais Zukovs atmasko lētticīgo muļķīti Staļinu. Vadonim iesmērē maldīgu informāciju, bet viņš tic. Atradis kam ticēt!

Taču ari pret apsūdzētāju Zukovu ir pretenzijas.

Informācija par to, vai karš būs vai nebūs, un, ja būs, tad kad un kāds, valdības vadītājam ir jāsaņem nevis no kaut kādiem "attiecīgajiem dienestiem", bet no Ģenerālštāba, jo kara jautājumos "neviena institūcija valstī nav kompetentāka". Tie ir Zukova vārdi.

"Attiecīgajiem dienestiem" ir citi uzdevumi. Un ļaudis tajos nav armijnieki, militārajos jautājumos viņi nav zinoši, lai ari reizēm valkā formas tērpu. Viņiem ir citāda sagatavotība, cits pasaules skatījums, viņiem nav kara pieredzes. Uz "attiecīgo dienestu" sirdsapziņas ir miljoniem noziegumu. Tiem savus grēkus neizpirkt nekad. Bet vainot tos par kara nogulēšanu — tas ir gluži vai tāpat, kā vaininiekos ierakstīt Rietumu frontes vojentorņa priekšnieku.

Un, ja jau "attiecīgie dienesti" iesniedza valdības vadītājam maldīgu informāciju, tad Zukova vadītajam Ģenerālštābam bija jānoliek uz Staļina galda sava informācija: precīza, patiesīga, izsmeļoša, savlaicīga, ar pareiziem secinājumiem un neapgāžamiem pierādījumiem.

Vai Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs iesniedza valdības vadītājam Staļinam neapgāžamus pierādījumus par Hitlera nodomu veikt uzbrukumu? Vai arī viņš tādus pierādījumus neiesniedza? Lūk, tāds ir jautājums.

3

Būtu bijis labāk, ja ģeniālais stratēģis nevis noveltu vainu uz kādu citu, bet izstāstītu par to, ko viņš ziņojis Staļinam.

Lūk, kas par to ir teikts Žukova memuāros: "1941. gada 20. martā Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālis F. 1. Goļikovs iesniedza vadībai ziņojumu, kurā bija ārkārtīgi svarīgas ziņas. Šajā dokumentā bija izklāstīti iespējamie vācu fašistiskā karaspēka triecienu virzienu varianti uzbrukuma gadījumā Padomju Savienībai. Kā pēc tam tika noskaidrots, tie secīgi atspoguļoja hitleriešu pavēlniecības darbu, izstrādājot plānu "Bar- baroša", bet vienā no variantiem būtībā bija atspoguļots pats plāns." ( Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 239. lpp.)

Tūlīt pat Zukovs izklāsta vācu plānu tā, kā tas bija atspoguļots Goļi- kova ziņojumā, tā, kā vācu ģenerāļi to bija uzrakstījuši: "Uzbrukumam PSRS tiek izveidotas trīs armiju grupas: ģcnerālfcldmaršala Boka komandētā pirmā grupa veic triecienu Petrogradas virzienā; ģenerālfeldmaršala Rundšteta komandētā otrā grupa — Maskavas virzienā un ģcnerālfcldmaršala Lēba komandētā trešā grupa — Kijevas virzienā. Uzbrukuma sākums PSRS — orientējoši 20. maijā." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 240. lpp.)

Memuāros Zukovs detalizēti uzskaita to, ko izlūki ziņoja vadībai: "Pēc mūsu Ģcnštāba ģenerāļa F. I. Goļikova vadītās Izlūkošanas pārvaldes ziņām, vācu karaspēka papildu pārvietošana uz Austrumprūsiju, Poliju 1111 Rumāniju sākās 1941. gada janvāra beigās. Izlūkošana uzskata, ka februārī un martā pretinieka karaspēka grupējums palielinājās par deviņām divīzijām, ļ.. ļ 1941. gada 4. aprīlī kopējais vācu spēku palielinājums no Baltijas jūras līdz Slovākijai, pēc ģenerāļa Goļikova ziņām, bija piecas kājnieku divīzijas un sešas tanku divīzijas. ļ..| 1941. gada 5. maijā, spriežot pēc ģenerāļa F. I. Goļikova ziņojuma, vācu karaspēka lielums pret PSRS sasniedza 103—107 divīzijas. |.. | 1941. gada 1. jūnijā, pēc Izlūkošanas pārvaldes datiem, pret PSRS bija izvietotas 120 vācu divīzijas. [..]"

Žukovs citē militārā atašeja Berlīnē 14. marta ziņojumu, kurā norādīts vācu uzbrukuma termiņš: starp 15. maiju un 15. jūniju.

Žukovs dusmojas: Izlūkošanas pārvaldes priekšniekam ģenerālleitnantam Goļikovam bija tāda informācija, taču nemācēja to pienācīgi novērtēt, no pareizas informācijas Goļikovs izdarīja pilnīgi nepamatotus secinājumus!

4

Žukova nākošais upuris — Jūras kara flotes tautas komisārs admirālis N. G. Kuzņecovs, kuram arī bija ārkārtīgi svarīga informācija, taču ari viņš nemācēja izprast rās būtību. 1941. gada 6. maijā Kuzņecovs nosūtīja J. V. Staļinam ziņojumu, kurā visa cita starpā stāstīts par jūras spēku atašeja Berlīnē 1. ranga kapteiņa Voroncova ziņojumu: vācieši gatavojas iebrukt 14. maijā. "Šajā dokumentā izklāstītajai informācijai arī bija ārkārtīgi liela vērtība. Tomēr secinājumi, kurus vadībai piedāvāja admirālis N. G. Kuzņecovs, bija pretrunā viņa paša minētajiem faktiem." (Vospo- minaņija i razmišļeņijct. Maskava: 1969, 240. lpp.)

Visos turpmākajos izdevumos apsūdzības pret ģenerāli Goļikovu un admirāli Kuzņecovu tiek atkārtotas un pastiprinātas. Sākot no otrā Vos- pominaņija i razmišļeņija izdevuma, pie apsūdzamajiem nonāca ari "PSRS vēstnieks Vācijā Dekanozovs", no kura ir kā pienāca "tāda paša rakstura informācija". Dekanozovs, Zukova Vārdiem runājot, ar saviem nomierinošajiem ziņojumiem dezinformēja Staļinu.

Šajā gadījumā Žukovs kļūdījās: Vladimirs Georgijevičs Dekanozovs 1941. gadā nebija vēstnieka rangā. Un vispār tajos laikos mums vēstnieku nebija, tāpat kā nebija ari ministru. Ārkārtas pilnvarotā vēstnieka rangu Dekanozovs saņēma 1943. gada 14. jūnijā. Bet 1941. gadā viņš bija ārlietu narkoma vietnieks un PSRS pilnvarotais pārstāvis Vācijā. Taču nc jau tas ir galvenais. Galvenais, ka gan Goļikova, gan Kuzņccova, gan De- kanozova rokās bija nenovērtējamas ziņas, bet pareizus secinājumus viņi nemācēja izdarīt.

Tad nu kopā ar Zukovu pasmicsimics par, maigi sakot, nc visai gudro Goļikovu, Kuzņecovu un Dekanozovu, bet pēc tam padomāsim, lūk, par ko: Goļikovs izdarīja nepareizus secinājumus, ari Kuzņecovs savārīja ziepes, citi biedri aizšāva garām, taču tas nav tik briesmīgi! Tolaik, 1941. gada pavasarī, Goļikova, Kuzņecova un pārējo kļūdas viegli varēja labot. Jo ne Goļikovs, ne Kuzņecovs un pat nc Dekanozovs noteica valsts politiku un armijas stratēģiju un ne jau sev viņi rakstīja pārskatus un ziņojumus, bet gan augstākajai vadībai. Lūk, viņiem, augstākstāvošajiem, tad ari bija jānovērtē ziņojumos izklāstītie fakti, jāizdara savi secinājumi, jāuzliek pamatotas rezolūcijas, jāpieņem pareizi lēmumi. Ja Goļikovs kļūdījās, augstāko vadītāju uzdevums bija izlabot. Tā ir viņu darba galvenā pamatjēga. Par to viņiem maksā naudu. Tieši tādēļ viņi nosēdināti augstajos kabinetos. Ja dumjais Goļikovs izdarīja nepareizus secinājumus, tad ģeniālajam Zu- kovam no tā pašas informācijas bija jāizdara pareizi secinājumi. Vai viņš tos izdarīja?

Iedomājieties sevi jebkura ranga priekšnieka lomā. Padotais nober pār jūsu nabaga galvu blāķi visai nepatīkamu faktu, bet noslēdz ziņojumu ar nepamatoti optimistiskiem secinājumiem: viss ir labi, ak, daiļā marķīze! Ko pavēlēsiet darīt? Izvēle nav plaša. Viens no diviem.

Pirmais: domāt ar savu galvu un izdarīt no nepatīkamiem faktiem tikpat nepatīkamus secinājumus.

Otrais: ar savu galvu nedomāt, bet piekrist ziņotāja nepamatotajam optimismam, izdarīt no ārkārtīgi nepatīkamajiem faktiem visai patīkamus secinājumus.

Neviens neiebilst: Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants Goļikovs savos secinājumos stipri kļūdījās. Tagad atbildēsim uz jautājumu: bet vai tad Žukovs izrādījās gudrāks? Vai Žukovs, kura rīcībā bija tie paši dati, nonāca pie citiem secinājumiem?

Žukovs ir sašutis: Kuzņecova secinājumi neatbilda faktiem, kurus viņš pats bija minējis. Jā, ir gan par ko sašust. Vienīgi ne jau pēc kara par to jāstāsta visai pasaulei. Žukovam tas bija jāpaziņo Staļinam un Kuzņeco- vam jau toreiz, 1941. gada 6. maijā. Tolaik, 1941. gada pavasari, vajadzēja sašust: biedri Staļin, pievērsīsim uzmanību faktiem! Paši tos novērtēsim! Bet Kuzņccovam un Goļikovam ticēt nedrīkst, viņu secinājumi nesaskan ar faktiem, kurus viņi paši noziņojuši!

Žukovs — ārkārtīgi gudrs stratēģis! Taču viņa gudrībai ir maza nepilnība: dižākās atklāsmes viņa gaišajā galvā ienāca ar nokavēšanos — 25 gadus pēc kaunpilnās sakāves.

5

Bet kā būtu jāsaprot noslēpumainā frāze Žukova memuāros: "F. I. Goļi- kovs iesniedza vadībai ziņojumu"? Kam iesniedza? Vadība — elastīgs jēdziens. Jautājums ir principiāls: vai Žukovs sevi pieskaita vai nepieskaita vadībai? Goļikova 1941. gada 20. marta ziņojuma nosaukums bija "Vācu armijas karadarbības varianti pret PSRS". Pēc Žukova stāsta sanāk, ka Goļikovs iesniedza šo ziņojumu kādai abstraktai vadībai, ar kuru mūsu ģeniālajam stratēģim nav nekā kopīga.

Ja Žukovs sevi pieskaita vadībai, tad bez aplinkiem un godīgi jāsaka: cs, ģeniālais Žukovs, izrādījos ne kripatiņu gudrāks par padumjo Goli- kovu, cs turēju rokās to pašu informāciju un izdarīju no tās tādus pašus muļķīgus secinājumus.

Ja Žukovs sevi neiekļauj jēdzienā "vadība", tad par to arī vajadzēja skaidri paziņot.

Mums Žukovu attēlo kā cīnītāju, šamais, redz, gribēja pastāstīt patiesību par karu.

Nu tad stāsti arī! īpaši svarīgs jautājums: kā rokās nonāca Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes 1941. gada 20. marta ziņojums? Kis to lasīja? Kas uz tā rakstīja rezolūciju? Par Goļikovu jau pasmejamies, bet kurš piekrita Goļikova muļķīgajiem secinājumiem? Par kuru vēl jāpasmejas? Kurš vēl ierakstāms idiotu grupā? To, kuri lasīja šo ziņojumu, nevarēja būt vairāk par vienas rokas pirkstiem. Lūk, viņi gan būtu jānosauc vārdā! Kāpēc Zu- kovs runā par kādu noslēpumainu vadību, nenosaucot nevienu konkrēti?

Tāpēc, ka to skaitā, kuri nenovērtēja pēc nopelniem izlūku lielo varoņdarbu, kuri piekrita Goļikova secinājumiem un līdz ar to nolēma valsti un tās armiju iznīcinošam triecienam, nāktos nosaukt arī pašam sevi.

6

Bet varbūt Žukovs šo dokumentu nemaz nebija lasījis? Varbūt Zukovs zem tā neparakstījās? Šie jautājumi jau sen ir interesējuši vēsturniekus, un, lūk, daudzus gadus pēc kara pulkvedis Anfilovs iedeva Zukovam Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieka ģenerālleitnanta F. I. Goļikova 1941. gada 20. marta ziņojuma tekstu un jautāja: kā jūs vērtējāt šo dokumentu?

Tad sekoja, lūk, kas:

"— Fs to pirmo reizi redzu, — izlasījis dokumentu, sašutis teica maršals.

Vai tad Goļikovs jums nesniedza ziņojumu?

Viņš nebija manā pakļautībā un tāpēc to nedarīja." (Krasnaja zvezdei, 1996. gada 26. marts.)

Patiešām interesanti: memuāros Zukovs plaši aprakstīja Izlūkošanas pārvaldes priekšnieka 1941. gada 20. marta ziņojumu un izsmēja Goļikovu par nepareiziem secinājumiem, bet ar avīzes Krasnaja zvezda palīdzību visai pasaulei paziņoja, ka pirmo reizi redz šo dokumentu.

Kas no šīm pretrunām izriet? Joprojām tas pats: Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas vadība pret Zukova memuāriem izturējusies klaji pavirši. Zukovu vajadzēja iepazīstināt ar viņa memuāru saturu. Vajadzēja noskaidrot, vai viņš iedziļinās uzrakstītajā, vai saprot jēgu? Tas netika izdarīts, un sanāca slikti. Cilvēkiem, kuri rakstīja

Žukova memuārus, bija zināms Izlūkošanas pārvaldes 1941. gada 20. marta ziņojums, un viņi Žukova vārdā visai plaši to aprakstīja, bet Žukovs sašutumā vārās: pirmo reizi redzu šo dokumentu!

7

Žukova memuāru otrais izdevums bija pilnīgāks un patiesāks, t. i., smieklīgāks. Sākumā, tāpat kā pirmajā izdevumā, Žukovs uzskaita daudzus izlūkdienesta ziņojumus par vācu iebrukuma gatavošanu. Žukovs atkal iesper admirālim Kuzņccovam par nepareizajiem secinājumiem, atkal atmasko Goļikovu, kurš ar muļķīgajiem secinājumiem sabojājis 1941. gada 20. marta pareizo ziņojumu. Viņš atkal apraksta Vācijas plānu tādā veidā, kādā padomju izlūkošana to bija iesniegusi Padomju Savienības vadībai, — triecienu veic trīs armiju grupas: Roks — uz Ļcņingradu, llundštets — uz Maskavu, Lēbs — uz Kijevu. Žukovs atkal stāsta par to, ka izlūkošana paredzējusi iebrukuma datumu: sākumā ar mēneša, pēc tam — ar nedēļas precizitāti, visbeidzot tika nosaukts pareizs datums.

To izstāstījis, Žukovs pēkšņi sāk atspēkot pats sevi: "No pirmajām pēckara dienām līdz pat šim brīdim šad un tad presē sastopama versija par to, ka kara priekšvakarā mums it kā bijis zināms plāns "Barbarosa", galveno triecienu virziens, vācu karaspēka frontes izvērsuma platums, vienību skaits un nodrošinājums. Turklāt atsaucas uz slaveniem padomju izlūkiem — Rihardu Zorgi, kā arī uz daudzām citām personām Šveicē, Anglijā un vēl vairākās valstīs —, kas it kā iepriekš pavēstījuši šīs ziņas. Taču mūsu poli tiskā un militārā vadība ne tikai nav iedziļinājusies šajos vēstījumos, bet ari noraidījusi tos. Atļaušos ar pilnu atbildību paziņot, ka tic ir vistīrākie izdomājumi. Tamlīdzīgu datu, cik man zināms, nebija ne Padomju valdības, ne Aizsardzības tautas komisariāta, ne Ģenerālštāba rīcībā." ( Vospomi- naņija i razmišļeņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 259. Ipp.)

Te nu mēs esam, lūgtum!

Žukovs detalizēti aprakstīja Izlūkošanas pārvaldes ziņojumu par jaunu vācu spēku uzrašanos padomju pierobežā tin apliecināja: tas nebija vienkārši straujš pieaugums, bet pieaugums ar paātrinājumu. Izlūkošana ziņoja ne tikai plikus faktus par vācu divīziju koncentrēšanu un izvietošanu, bet norādīja ari šīs koncentrēšanas mērķi — uzbrukums Padomju Savienībai. Vēl vairāk — ar aptuvenu iebrukuma laiku. Izstāstījis to visu, Zukovs "ar pilnu atbildību" paziņo, ka par vācu spēku koncentrēšanu neko nav zinājis.

Iviibi, ticēsim.

Bet kā lai notic kam citam: otrā izdevuma pirmā sējuma 258. lappusē Žukovs stāsta, ka "F. I. Goļikovs iesniedza vadībai ziņojumu, kurā bija ārkārtīgi svarīgas ziņas. Šajā dokumentā bija izklāstīti iespējamie vācu fašistisko spēku triecienu virzienu varianti uzbrukumam Padomju Savienībai. Kā pēc tam tika noskaidrots, tie secīgi atspoguļoja hitleriešu pavēlniecības darbu, izstrādājot plānu "Barbarosa", bet vienā 110 variantiem būtībā bija atspoguļots pats plāns." (Vospominaņija i razmišfeņija. Maskava: 1969, 239. lpp.) Bet nākamajā, 259. lappusē, "ar pilnu atbildību" paziņo, ka galveno triecienu virzieni nebija zināmi ne izlūkošanai, ne Ģenerālštābam, 11c aizsardzības narkomam, ne Padomju valdībai.

Valdības vadītājs līdz 1941. gada 4. maijam bija Molotovs, pēc šī datuma— Staļins. Ja ticam Žukovam, ne Staļinam, ne Molotovam, ne narkomam Timošenko, ne viņam, Žukovam, nekas par vācu plāniem nebija zināms: ne divīziju skaits, ne triecienu virzieni, ne aptuvenie iebrukuma datumi.

Piedodiet, bet kurai tad vadībai Goļikovs nosūtīja savu slaveno 20. marta ziņojumu?

Vienā lappusē Žukovs paziņo, ka ziņas bija pareizas, bet dumiķīši Goļikovs, Kuzņecovs un Dckanozovs tās nepareizi izprata. Nākamajā lappusē viņš "ar pilnu atbildību" pavēsta, ka tas viss — vistīrākie izdomājumi, nebija nekādu ziņu.

Un pretrunu ir daudz. Atcerēsimies Žukova žēlabas par to, ka "Staļins ļoti maz interesējās par Ģenerālštāba darbību. Ne maniem priekšgājējiem, ne arīdzan man neradās iespēja absolūti izsmeļoši ziņot J. V. Staļinam par ļ..] mūsu potenciālā ienaidnieka iespējām. J. V. Staļins vien retumis un īsi uzklausīja narkomu vai Ģenerālštāba priekšnieku".

Un tūlīt pat paziņojums, ka Ģenerālštāba rīcībā nebija ziņu par vācu spēku daudzumu un nolūkiem. Padomāsim, kā Zukovs varēja "absolūti izsmeļoši" ziņot Staļinam par "mūsu potenciālā ienaidnieka iespējām", ja pats "ar pilnu atbildību" paziņo, ka viņam nebija nekādu ziņu.

Kādēļ pārmest Staļinam nevēlēšanos klausīties, ja pašam nav nekā ziņojama?

Kā rīkoties? Kā saskaņot ģēnija domas? Tas nav manos spēkos. Atliek vien vērsties pie manis iecienītā PS11S Aizsardzības ministrijas centrālā rupora: " Vospominaņija i razmišļeņija izdošana kļuva par lielu notikumu. Līdz šim TĀ par karu neviens nebija rakstījis." (Krasnaja zvezda, 1989. gada 12. janvāris. Krasnaja zvezda izcēlums.)

Pilnībā piekritu un pievienojos: līdz šim TĀ par karu neviens nebija rakstījis.

Ceru, ka arī turpmāk TĀ par karu neviens nerakstīs.

7. NODAĻA

PAR GOĻIKOVU

Londonā darbojās vēl viena padomju militāro izlūku grupa, kuru vadīja PSRS militārais atašejs Lielbritānijā ģenerālmajors I. A. Skļarovs. Vien pirmskara gada laikā Skļarovs un viņam padotie virsnieki nosūtīja uz Centru 1638 telegrāfisku ziņojumu lentes, no kurām lielākajā daļā bija informācija par Vācijas gatavošanos karam pret Padomju Savienību, par militārās rūpniecības apjomu palielināšanu Vācijā, par vāciešu pārrunām ar Somijas, Rumānijas, Itālijas un Ungārijas vadītājiem.

Krasnaja zvezda, 2001. gada 3. novembris

1

Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieka ģenerālleitnanta F. I. Goļikova vaina ir minimāla. Bet varbūt nekādas viņa vainas vispār nav. Vismaz Staļins viņu neuzskatīja par vainīgu. Par to var spriest pēc tā, ka jau 1941. gada 9. jūlijā ģenerālleitnants Goļikovs Padomju valdības vārdā Londonā vadīja pārrunas ar Lielbritānijas valdību.

Oficiāli Goļikovs ieradās Londonā padomju militārās misijas vadītāja statusā. Dokumentos bija pareizi norādīts viņa postenis: Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks. Bez sīkākiem paskaidrojumiem.

Tā bija patiesība, taču ne visa.

Goļikova misijas neoficiālo pusi jebkurš var uzminēt pats, uzdodot vienkāršu jautājumu: vai tiešām dramatiskajās 1941. gada jūlija dienās Staļinam nebija neviena cita, ko sūtīt uz Lielbritāniju, izņemot militāri stratēģiskās izlūkošanas vadītāju?

Tas bija kritisks laiks, kad izlūkošanas dati bija nepieciešami nekavējoties. Vajag kā ēst! R U GS ārvalstu rezidentūru rīcībā bija nepieciešamā informācija, taču sakari ar daudzām no tām pārtrūka. Iemesls: aģentūru sakari tika veidoti Sarkanās armijas iznīcinošā trieciena gadījumam Eiropā, situācijai, kad padomju frontes un armijas strauji dodas uz ienaidnieku galvaspilsētām. Bet "lielā tēvijas" gadījumam sakaru kanālus neveidoja. Aģentūru radiostacijas Sever nodrošināja stabilus sakarus ar padomju teritoriju Sarkanās armijas pēkšņam uzbrukumam Vācijai. Tomēr viss pajuka. Aizsardzības karā padomju fronte aizvirzījās atpakaļ, Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes uztveršanas centrs Minskā bija zaudēts. Sakari pārtrūka. Steidzami izveidoja jaunus uztveršanas centrus, taču ārpus uztveramības zonas.

Par to nedrīkst vainot vienīgi Goļikovu. "Lielo tēvijas", t. i., karu savā teritorijā, Padomju Savienībā neparedzēja neviens. Sarkanā armija sildīja motorus atbrīvošanas karagājienam. Vienīgais iespējamais kara variants: "uz naidnieka zemes, izlejot maz asiņu, ar varenu triecienu".

Izlūkošana gatavojās tam karam, kuram tai bija pavēlēts gatavoties, tam karam, kuru plānoja Kremlī un Ģenerālštābā.

Karš neizvērtās pēc Kremļa scenārija. Un valstī un armijā nācās pārtaisīt un pārveidot pilnīgi visu.

Un, lūk, Goļikovs lido uz Londonu…

Galvenais mērķis: pārveidot aģentūru sakaru tīklus. Ja padomju teritorija nav iespējams uztvert pārraides 110 Berlīnes, Zenevas, Parīzes, Vīnes un Kopenhāgenas, steidzami ir jāizveido uztveršanas centrs un retransla- tors padomju vēstniecībā Londonā. Bija runa par pēkšņu un steidzamu jaunu sakaru kanālu organizēšanu ar vissvarīgāko aģentūru visā Eiropā. Nevienam, izņemot Izlūkošanas pārvaldes priekšnieku, šo uzdevumu nevarēja uzticēt.

Tieši tāpēc Goļikovs nokļuva Lielbritānijā.

Viņš veica ari citus uzdevumus. Arī ar tiem viņš tika galā.

2

Militāri stratēģiskās izlūkošanas vadītāja lidojums uz Lielbritāniju bija nedzirdēta Staļina uzticēšanās. 1941. gada 4. jūlijā tika arestēts Rietumu

frontes komandieris armijas ģenerālis Pavlovs. Tieši tajā dienā Staļins iecēla Goļikovu par padomju militārās misijas vadītāju. 6. jūlijā tika arestēta visa Rietumu frontes vadība, ieskaitot vojentorga un veterinārās laboratorijas priekšnieku. Šajā dienā Goļikovs izlidoja no Maskavas uz Arhangeļsku, lai tālāk dotos uz Londonu.

Pēc atgriešanās no Londonas Goļikovs komandēja armijas un frontes, vēlreiz pabija priekšnieka amatā militārajā izlūkošanā, kas tobrīd bija ieguvusi savu lepno vārdu GRU. Bet 1943. gada martā ģenerālpulkvedis Goļikovs tika iecelts nozīmīgajā amatā par aizsardzības tautas komisāra vietnieku kadru jautājumos. Aizsardzības tautas komisārs, cik atceramies, bija Staļins. Maļcnkovs izvietoja kadrus valsts mērogā, Goļikovs — Sarkanās armijas mērogā.

Par ko tāda uzticēšanās?

Par to, ka, vienreiz kļūdījies, Goļikovs kļūdu tūlīt pat izlaboja.

Pēc kara Goļikovs kļuva par armijas ģenerāli, bet pēc tam arī par Padomju Savienības maršalu.

3

Neapstrīdami, 1941. gada 20. marta ziņojums "Vācijas armijas karadarbības varianti pret PSRS" bija. Jā, Goļikovs izdarīja nepareizus secinājumus.

Taču pēc tam bija citi ziņojumi, kuros Goļikovs situāciju bija novērtējis pareizi.

Jau 4. aprīlī Goļikovs nosūtīja Staļinam, Molotovam, Vorošilovam, Timošenko, Zukovam, Bcrijam, Kuzņecovam un citiem Padomju Savienības un Sarkanās armijas augstākajiem vadītājiem speciālu ziņojumu par vācu grupējuma karaspēka pastiprināšanu uz robežas ar PSRS (KF AMCA1, 7237. apraksts, 2. lieta, 84.—86. lapa). Šoreiz Goļikovs iztika bez secinājumiem. Kaili takti. Bez komentāriem. Goļikovs ar nepareiziem secinājumiem bija sabojājis savai 20. marta ziņojumu, bet jauno 4. aprīļa ainu viņš atstāja nebojātu. Viņš aprakstīja situāciju tādu, kāda tā ir, bez komentāriem. Fakti paši par sevi bija pietiekami daiļrunīgi. Goļikovs deva iespēju valsts un Sarkanās armijas vadoņiem patstāvīgi izdarīt secinājumus. Tāda iespēja bija arī visu tautu un laiku diženākajam stratēģim. Šoreiz Goļikova nepareizie secinājumi nevarēja sajaukt Zukovam galvu. Viņam bija iespēja pašam novērtēt situāciju. Taču Zukovs nez kādēļ nekādus secinājumus neizdarīja.

16. aprīlī ģenerālleitnants Goļikovs nosūtīja vadībai speciālu ziņojumu par vācu spēku pārdislocēšanu uz pierobežas joslu. Izsūtīts astoņiem adresātiem: Staļinam, Molotovam, Vorošilovam, Timošenko, Berijam, Kuz- ņecovam, Zukovam, Zdanovam (KF AiMCA, 7237. apraksts, 2. lieta, 89.—91. lapa). Šajā ziņojumā bija runa par to, ka Vācijas okupētās Polijas teritorijā civilpersonām aizliegta pārvietošanās pa dzelzceļu. Jau tam vien vajadzēja darīt uzmanīgus Padomju Savienības vadītājus. Ja dumjais Staļins neko nesaprata, tad gudrajam Zukovam vajadzēja aptvert: vācieši kaut ko perina. Dzelzceļi viņiem ir vajadzīgs kaut kam.

Žukovs šajā konkrētajā gadījumā varēja pat nedomāt ar savu galvu, jo Goļikovs pavēstīja Polijas dzelzceļa līnijās notiekošo pārmaiņu iemeslu: vācu karaspēks cauri Polijas teritorijai bez visa pārējā pie padomju robežām pieveda 6995 vagonus ar munīciju un 993 degvielas un eļļu cisternas. Goļikovs ziņoja nevis plikus skaitļus, bet sniedza izvērstu ainu ar precīzu analīzi: lūk, 16 galvenie dzelzceļa mezgli, kuros pienāk vagoni ar eļļu, degvielu un munīciju. Ostrovas stacijā — 4000 vagoni ar munīciju un 342 — ar eļļu un degvielu; Sedlcē — 1640 vagoni ar munīciju un 30 — ar eļļu un degvielu; Zamoscā — 236 vagoni ar eļļu un degvielu…

Ziņojumam pievienota karte. Ar vienu acu uzmetienu pietiek, lai aptvertu, kur koncentrētas munīcijas, kur — eļļu un degvielas rezerves. No tā varēja secināt par vācu pavēlniecības plāniem un nodomiem.

Taču Goļikovam ar to vēl nebija gana. Tajā pašā speciālajā ziņojumā viņš darīja zināmu, ka vācu pavēlniecība pārsviedusi uz padomju pierobežu izpletņlēcēju pulku un rajā pašā rajonā izvietojusi 17 tūkstošus bruņotu ukraiņu nacionālistu. Zukovam vajadzētu iedziļināties: kādam nolūkam?

Goļikovs turpināja: pie pierobežas upēm, tostarp uz ziemeļiem no Bres- tas un 15 un 20 kilometru attālumā uz dienvidaustrumiem no Brestas, notiek ūdensšķēršļu pārvarēšanas līdzekļu, pontonu un saliekamo koka tiltu koncentrācija.

Šo speciālo paziņojumu Goļikovs nesabojāja ar nepareiziem secinājumiem. Secinājums vienkāršs kā patiesība: "Turpinās karaspēka pārvietošana, munīcijas un degvielas uzkrāšana PSRS pierobežā."

26. aprīlī Goļikovs tiem pašiem adresātiem nosūtīja speciālu ziņojumu "Par Vācijas bruņoto spēku izkārtojumu karadarbības teritorijās un frontēs, vadoties pēc stāvokļa 25.04.41.".

Ziņojums sākas šādi: "Vācu spēku masveida pārvietošana no Vācijas iekšzemes rajoniem un okupētajām Rietumeiropas valstīm turpinās nepārtraukti." Bet noslēdzas ar teikumu: "Pēc saņemtajām ziņām, kopš 1. aprīļa vācu pavēlniecība sākusi formēt līdz 40 divīzijām, tas pārbaudāms papildus." Šajā ziņojumā viss ir pareizi. Tajā nav nekādu nepareizu Goļikova secinājumu.

5. maijā Goļikovs nosūtīja desmit adresātiem speciālu ziņojumu "Par vācu karaspēka grupējumu austrumos un dienvidaustrumos" (KF AMCA, 7237. apraksts, 2. lieta, 97.—102. lapa). Starp tiem, kuri saņēma šo dokumentu, kā vienmēr, bija Staļins, Molotovs, Berija, Timošenko, Zukovs… Goļikovs vēlreiz ziņoja par vācu karaspēka grupējumu pastiprinājumu, detalizēti izklāstīja, uz kurieni un kādas divīzijas tiek pārdislocētas. Viņš piebilst, ka Slovākijā, Polijā un Rumānijā stratēģiski nozīmīgajām dzelzceļa maģistrālēm, kas stiepjas no rietumiem uz austrumiem, tiek būvēts otrs sliežu ceļš. Goļikovs skaidri un precīzi vēstīja, ka pierobežas rajonos paplašinās lidlauku un skrejceļu tīkls. "Visas robežas garumā no Baltijas jūras līdz Ungārijai notiek iedzīvotāju pārvietošana no pierobežas zonas. [..] Vācu virsnieki veic pastiprinātu mūsu robežu rekognoscēšanu. [..]"

Nemeklējiet Zukova memuāros šos RU GSspeciālos paziņojumus.

Jo tic pilnībā attaisno Goļikovu.

Jo tie ir apsūdzība Zukovam.

Nedomājiet, ka Goļikovs klāstīja pliku informāciju bez jebkādiem secinājumiem. 1941. gada maijā viņš krasi mainīja savu nostāju.

"Pēc kāda laika Goļikovs acīmredzot saprata, cik nopietnu kļūdu pieļāvis 1941. gada 20. martā. Pēc mēneša, kad Izlūkošanas pārvalde bija saņēmusi jaunus neapgāžamus pierādījumus par Vācijas gatavošanos karam pret PSRS, Goļikovs rīkojās citādi. 1941. gada 9. maijā militārās izlūkošanas priekšnieks ziņoja PSRS aizsardzības narkomam S. K. Timošenko un Ģenerālštāba priekšniekam G. K. Zukovam par materiāliem, ko bija sagatavojis PSRS militārais atašejs Berlīnē ģenerālmajors V. Tupikovs. Šajā ziņojumā, kura nosaukums bija "Par vācu uzbrukuma plāniem PSRS", tika sniegts objektīvs vācu karaspēka grupējumu novērtējums un norādīti triecienu virzieni, uzbrūkot PSRS. Bija arī citi svarīgi militārās izlūkošanas speciālie ziņojumi augstākajai militāri politiskajai valsts vadībai." (Krasna ja zvezda, 2001. gada 3. novembris.)

9. maija speciālajam ziņojumam sekoja 15. maija speciālais ziņojums "Par bruņoto spēku izkārtojumu karadarbības teritorijās un frontēs, vadoties pēc stāvokļa 15.05.41." (KF AMCA, 7237. apraksts, 2. lieta, 109.— 1 13. lapa). Un tur nevar piekasīties. Tur viss ir pareizi.

Šajā speciālajā paziņojumā cita starpā ir rakstīts: "PSRS pierobežas zonā. Pret PSRS vērstā vācu karaspēka vienību kopskaits sasniedz 114— 119 divīzijas. |.. ļ No tām kājnieku ir 82—87, kalnu — 6, tanku — 13, motorizētās — 12, kavalērijas — 1." Turpinājumā uzskaitītas pārmaiņas Varšavas un Krakovas virzienā, Austrumprūsijā, Slovākijā utt.

Ja vērtējam šo ziņojumu no mūsdienu zināšanu augstumiem, tad nākas atzīt: precizitāte teju neticama. Nedaudz izplūdušas ziņas par kājnieku divīzijām, jo dažas no tām tobrīd atradās ccļā. Nebija pārliecības par to, uz kuru pusi tās griezīsies, kur apmctīsics.

Šajā dokumentā ir vienkāršs secinājums: pastiprināšana turpinās. Un nosaukti rajoni, kuros tieši. Parakstījis Goļikovs. Un norādīti adresāti — 13 augstākie Padomju Savienības un Sarkanās armijas vadītāji: Staļins,

Molotovs, Vorošilovs, Timošenko, 1-ierija, Kuzņccovs, Žcianovs un visi aizsardzības narkoma vietnieki: Zukovs, Budjonnijs, Šapošņikovs, Kuļiks, Mereckovs, Zaporožecs.

Militārās izlūkošanas 20. marta dokumentā vēl bija nepareizie Goļi- kova secinājumi, bet turpmākajos dokumentos, piemēram, šajā 15. maija dokumentā, nepareizu secinājumu nebija. Taču Zukovam ērtāk par to neatcerēties. Vienkāršāk "ar pilnu atbildību" paziņot, ka par vācu armijas koncentrēšanu viņš neko nav zinājis. Un ari Timošenko nav zinājis. Un arī Staļins.

5

Pat ja nekādas ziņas no izlūkošanas nebūtu pienākušas, arī tad Ģenerālštābam un tā gudrajam priekšniekam nav piedodams un nevar tikt piedots. Vai tad tiešām viņi neredzēja, kas notiek? Polija, Dānija, Norvēģija, Beļģija, Holande, Francija, Dienvidslāvija, Grieķija… Un visur pēc viena scenārija: visu līgumu pārkāpšana, pēkšņs trieciens lidlaukiem, straujš tanku divīziju izrāviens uz galvaspilsētu. Šī scenārija atkārtošanos mūsu dižajiem stratēģiem vajadzēja pārdomāt. Un kaut vai neturēt savu aviāciju pie robežas.

Pa to laiku Goļikovs cēla trauksmi.

īpaši jāatzīmē viņa speciālais ziņojums "Par Rumānijas gatavošanos karam" 1941. gada 5. jūnijā (KF AMCA, 7237. apraksts, 2. lieta, 117.— 119. lapa). Tas sākas ar teikumu: "Rumānijas armijā izsludināta kaujas gatavība." Bet noslēdzas šādi: "Rumāņu Ģenštāba virsnieki uzstājīgi apgalvo, ka, spriežot pēc Antonesku neoficiālā paziņojuma, karam starp Rumāniju un PSRS drīz jāsākas." Šajā ziņojumā viss ir pareizi. Un atkal te nav kam piekasītics. Un atkal starp saņēmējiem — Zukovs. Un atkal Zukovs šo un citus līdzīgus ziņojumus aizmirst pieminēt savā "vispatiesākajā grāmatā". Piekasītics nav pie kā, tāpēc Zukovs tos neatceras.

Bet Goļikovs nerimās. Goļikovs dārdināja trauksmes zvanus. 1941. gada 7. jūnija speciālo ziņojumu "Par Rumānijas gatavošanos karam" citēju pilnībā:

"Mobilizāciju Rumānijā apstiprina daudzi avoti. Tiek iesaukts kontingents vecumā no 19 līdz 42 gadiem. Izsaukums notiek ar telegrammu. Vienlaikus tiek mobilizēti pajūgi un zirgi.

Mobilizācijas rezultātā rumāņu armija tiks palielināta līdz vienam miljonam cilvēku un varēs izveidot līdz 30 divīziju.

Pa dzelzceļiem samazinās pasažieru un parasto preču kravu kustība, jo notiek no Dienvidslāvijas un Bulgārijas nākošā vācu karaspēka, kā arī bruņojuma (artilērija, tanki, prožektori utt.) un aprīkojuma pārvadājumi uz Moldāviju un Ziemcļdobrudžu.

Kas attiecas uz pašu Vāciju, tur kopš 4. jūnija atjaunojās intensīvi pārvadājumi uz austrumiem pa dzelzceļu un autostrādēm caur Kustrinu un Frankfurti (abi punkti pie Oderas uz austrumiem no Berlīnes).

Tiek pārvesti cilvēki, tanki, zcnītartilērija, smagā un lauka artilērija, autotransports, prožektori utt.

Poznaņas rajons burtiski līdzinās kara nometnei.

Vienlaikus novērota vācu karaspēka pastiprināšana pierobežā, pateicoties virknei vienību, kas pievilktas no teritorijas otrpus Vislai, tā 168. un 111. kājnieku divīzija 110 Kclccs — Jaroslavas virzienā. Holos ieradās 183. kājnieku divīzija, bet 110 Holiem uz pierobežu pārvietojās 62. kājnieku divīzija.

Secinājums:

Ņemot vērā rumāņu mobilizāciju kā līdzekli vācu labā flanga turpmākai pastiprināšanai Firopā, ĪPAŠA UZMANĪBA jāpievērš vācu karaspēka turpmākajai pastiprināšanai Polijas teritorijā.

Sarkanās armijas Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks

GOĻIKOVS.

Sūtāms: Staļinam, Molotovam, Vorošilovam, Timošcnko, Zdanovam, Ma- ļenkovam, Zukovam, Kuzņecovam, Berijam."

Kliedzošs dokuments. Padomju vadītāji zināja: mobilizācija — tas ir karš. Ja Rumānijas valdība ir sadūšojusies uz mobilizāciju, atcelt šo lēmumu vairs nevar. Tālāk — karš. Bet Rumānijas valdība taču nevarēja pieņemt lēmumu par patstāvīgu karu pret Padomju Savienību. Acīmredzot tāds pats lēmums ir pieņemts Vācijā.

Iebildīs: bet Goļikovs taču neko neziņo par mobilizāciju Vācijā!

Bet viņam nav jāziņo par to. Vācu armija jau sen ir pabeigusi mobilizāciju, un padomju vadība to zina bez Goļikova teikšanas. Lūk, tieši tāpēc Goļikovs raksta, ka rumāņu armijas mobilizācija ir tikai vācu karaspēka labā flanga grupējuma pastiprināšana. Bet ar lieliem burtiem piebilst: ĪPAŠA UZMANĪBA — jau mobilizētā vācu karaspēka pārvietošanai uz Poliju.

6

Zukovam bija ne tikai jālasa Goļikova speciālie ziņojumi, bet ari pašam jāsūta ziņojumi Staļinam. Turklāt viņam neizbēgami vajadzēja izmantot Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes datus.

Kādu Zukova parakstītu dokumentu publicējis rakstnieks Karpovs. 1941. gada 15. maijā Timošenko un Zukovs nosūtīja Staļinam dokumentu, kurš sākas ar situācijas analīzi: "Pēc stāvokļa novērtējuma 15.05.41. pie Padomju Savienības robežas koncentrētas līdz 86 kājnieku, 13 tanku un 12 motorizētās divīzijas, kā ari viena kavalērijas divīzija, bet kopumā līdz 1 12 divīzijām. | ..ļ Ņemot vērā, ka Vācijas armija šobrīd ir mobilizētā stāvoklī, ar izvērstu aizmuguri, tai ir iespēja apsteigt mūs izvēršanā un veikt negaidītu triecienu, ļ.. ļ" Šajā divu lappušu ziņojumā sniegts vācu spēku daudzums, to atrašanās rajoni un iespējamie nolūki. Būtībā visu, ko Goļikovs paziņoja Zukovam, Zukovs bija pārrakstījis savā ziņojumā Staļinam.

Citiem vārdiem, Zukovs patiesi zināja, kas notiek otrpus robežai. Šīs zināšanas apstiprina dokuments, kuru Zukovs ne tikai parakstīja, bet arī pats rakstīja.

Rakstnieks Karpovs ir sajūsmā: kāda analīze! Cik skaidri Zukovs saprata situāciju!

Bet memuāros Zukovs "ar pilnu atbildību" paziņoja, ka viņam nav bijis ne jausmas par vācu spēku koncentrēšanu. Un tas pats rakstnieks Kar povs Zukova garadarbu dēvē par "vispatiesīgāko grāmatu par karu".

No vienas puses, Zukovs visu zināja un visu redzēja, tātad — ģēnijs. Un vienlaikus Zukovs neko nezināja, jo Goļikovs it kā nav bijis viņa padotībā un neko nav ziņojis. Un atkal Zukovs tiek uzskatīts par ģēniju.

Secinājums vienkāršs: Zukovs drīkstēja paziņot visu, ko vēlējās, apliet ar samazgām visus apkārtējos un izpestīt sevi. Rakstnieks Karpovs tik un tā jebkuru Zukova paziņojumu uzskatīs par ģeniālu.

Pat tajos gadījumos, kad stratēģis runā pats sev pretī.

7

Žukova rīcība jāvērtē katram pašam. Katram pašam jāizvēlas atbilstošs termins.

Mans viedoklis, kuru nevienam neuzspiežu: Zukovs ir nelietis. No daudzajiem ziņojumiem viņš izvēlējās vienu, kurā Goļikovs nepareizi novērtēja situāciju. Zukovs savas taisnīgās dusmas raidīja pret vienu nepareizu agrīnu Goļikova secinājumu, "aizmirsis" pavēstīt, ka bija citi ziņojumi. Kā rozīnes 110 smalkmaizītes Zukovs izurķēja to, kas viņam patīk, 1111 izlika Goļikovu vispārējam apsmieklam: lūk, viņš ir katastrofas vaininieks.

Padomju Savienības maršals Filips Ivanovičs Goļikovs izrādījās godīgāks un cēlsirdīgāks par Zukovu. Diženais stratēģis uzgāza Goļikovam samazgas, bet Goļikovs klusēja. Lai arī bija ko iebilst. Zukovs minēja vienu ziņojumu ar nepareiziem secinājumiem, bet Goļikovs varētu minēt divus desmitus vēlāka laika ziņojumu ar pareiziem secinājumiem. Taču Goļikovs neiesaistījās kaujā, kuras shēma: muļķis — pats muļķis. Goļikovs zināja: varbūt arhīvus nekad neatvērs, bet tie vismaz pavērsies. Un viss nostāsies savā vietā.

Minētajā gadījumā Zukovs varēja paklusēt. Vienkārši nevajadzēja atcerēties Goļikovu un viņa ziņojumu. Io viņš taču noklusēja par grandiozajām 1942. gada operācijām, kurās piedalījās tūkstošiem tanku un lidmašīnu, desmitiem tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju, miljoniem kareivju. Šīs operācijas veica Zukovs. Un kaunpilni tās izgāza. Vainu nebija kam uzgrūst. Tāpēc Zukovs šīs operācijas vienkārši "aizmirsa".

Zukovs ir nevis parasts nelietis, bet dumjš nelietis. Viņš neiedomājās par arhīviem.

Memuāru iznākšanas brīdī Zukovs sevi attaisnoja, bet vajadzēja domāt arī par to, ka agri vai vēlu patiesība ieraudzīs dienasgaismu un atklās nelietību.

Šis gadījums ir vēl viens pierādījums sen zināmai likumsakarībai: daļēja patiesība ir sliktāka par meliem. Jo ticama. Jo apliecināta ar dokumentu.

Ja paņemam daļiņu patiesības, tad iznāk, ka vainīgs Goļikovs: izdarīja ne tos secinājumus. Bet, ja ņemam patiesību visā pilnībā, tad sanāk, ka viņš ir minimāli vainīgs, ja vispār vainīgs.

Bet galvenā vaina gulst uz ģeniālajiem stratēģiem, kuri regulāri saņēma drošas un izsmeļošas ziņas par pretinieku un pareizus izlūkošanas secinājumus, tomēr neko neizdarīja, lai glābtu valsti.

Atgriezīsimies pie Zukova paziņojumiem par to, ka viņš nav rakstījis denunciācijas par saviem karabiedriem. Taču, lūk, pretējs piemērs. Miera laikos, kad neviens ar varu nevilka vārdus 110 mutes, Padomju Savienības maršals Žukovs uzrakstīja nekrietnu paskvilu par Padomju Savienības maršalu Goļikovu, savu karabiedru, savu bijušo vietnieku Ģenerālštāba priekšnieka amata pildīšanas laikā. Zukovs apmeloja Goļikovu visas pasaules acīs, jo pēc Brcžņcva, Suslova un Grečko pavēles memuārus publicēja visā pasaulē, tulkoja visās iespējamās valodās. Lubjankas algotie aģenti daudzās televīzijas pārraidēs, rakstos un grāmatās apzīmogoja Goļikovu kā "dezinformatoru" un sagrāves vaininieku.

Zukovs aplēja ar samazgām Goļikovu, zinot, ka Goļikovam ir taisnība, ka Goļikovs ir dzīvs un ka Goļikovam ir ko iebilst.

8. NODAĻA

NEUZŠŅĀP!

Ģenerālštābs 1941. gada sākumā sastāvēja no astoņām pārvaldēm: operatīvās, izlūkošanas, organizatoriskās, mobilizācijas, militārās satiksmes, aizmugures iekārtošanas un nodrošināšanas, karaspēka komplektēšanas, militārās topogrāfijas, un Četrām nodaļām: vispārējās, kadru, nocietināto rajonu un militārās vēstures.

Sovetskije Vooružonnijc Sili. Istorija stroiteļstva.

Maskava: 1978, 234. Ipp.

1

Žukovs kategoriski noliedza savu vainu 1941. gada sagrāvē un šajā noliegšanā pārkāpa pieklājības robežas. Ko vērts vien viņa paziņojums par to, ka Goļikovs nebija viņa padotībā. Sanāk, ka Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvalde nebija pakļauta Ģenerālštāba priekšniekam.

Katram komandierim, sākot no bataljona, pulka un augstāk, ir savs štābs, kurā saplūst visa informācija. Štāba priekšniekam ir divas "rokas": operators, kurš plāno karadarbību, un izlūks, kurš piegādā informāciju šai plānošanai. Visos štābos ir citas nodaļas, daļas un pārvaldes, tomēr operatori un izlūki ir jebkura štāba kodols, kuram pakārtots viss pārējais darbs. Operatori un izlūki — tic ir divi motocikla riteņi. Ja aizvāktu no štāba operatorus, tad motocikls paliktu ar vienu riteni — ar tādu tālu neaizbraukt. Ja aizvāktu izlūkus, sanāktu tāds pats rezultāts. Bez šīm divām pamatstruktūrām štābs nav spējīgs funkcionēt. Operatorus tradicionāli dēvēja par štāba Pirmo nodaļu (daļu, pārvaldi, Galveno pārvaldi), izlūkus — par Otro nodaļu (daļu utt.).

Un, lūk, 1941. gada janvāri visu laiku un tautu diženākais karavadonis tika iecelts Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieka amatā, bet

Ģenerālštābs, ja ticam Žukovam, bija pilnīgi rīcībnespējīgs. Tajā, kā Žukovs paziņoja, nebija izlūkošanas struktūru. Iztēlojieties aklu kareivi, kurš šauj pa kustīgiem mērķiem. Mērķi parādās un pēkšņi pazūd. Mērķu augstums, attālums, virziens un kustības ātrums nepārtraukti mainās. Kāds no malas saka priekšā šāvējam: bišķiņ vairāk pa kreisi! Bet tagad — nedaudz augstāk un pa labi! Griez pa labi! Tēmē drusku augstāk! Tā! Tagad zemāk!

Štābs — smadzenes. Izlūkošana — acis un ausis. Pajautāsim: vai smadzenes var ātri un precīzi reaģēt, ja tām nav tieša organiska kontakta ar acīm un ausīm, ja smadzenes pieder vienai, bet acis un ausis — citai būtnei? Tieši šādu ainu mums attēloja Žukovs: mums bija izlūkošana, bet viņam, Ģenerālštāba priekšniekam, tā nebija pakļauta.

Lietišķs piedāvājums: noticēsim Žukovam. Ticēsim, ka mūsu militāro struktūru radījuši kretīni. Noticēsim: Sarkanās armijas Ģenerālštābs pats ne par ko nedomāja, nebija spējīgs domāt, tam nebija savas izlūkošanas. Pēc Žukova rakstītā, Sarkanās armijas Ģenerālštābs bija ne tikai dumjš, bet arī akls un kurls. Žukovs paziņoja: izlūkošana nav viņa pakļautībā, tāpēc viņš nav atbildīgs par visu, kas ar to saistīts. Lai tā būtu. Tomēr jautājumi paliek.

2

Iedomāsimies armijas ģenerāli Georgiju Konstantinoviču Žukovu, kurš 1941. gada 13. janvāri iecelts par Ģenerālštāba priekšnieku. Lūk, viņš ienāk savā augstajā kabinetā, pārņem lietas, iepazīstas ar padotajiem un pēkšņi atklāj, ka Ģenerālštāba struktūrā trūkst izlūkošanas struktūru, atklāj, ka Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas Ģenerālštābs ir akls kā kaķēns, kas ar mīkstu purniņu baksta mātes silto vēderiņu. Ko tad izdarīja dižais stratēģis, lai šo trako iztrūkumu likvidētu? Kā rīkojās stratēģijas ģēnijs, lai viņa vadītais Ģenerālštābs kļūtu redzīgs?

Ja Žukovs neko neizdarīja, tad viņa rīcība jāklasificē kā noziedzīga nolaidība. Par to viņu pienāktos nošaut. Ja viņu nenošāva par nolaidību, tad vismaz pēctečiem vajadzētu zināt patiesību par Žukovu: kara priekšvakarā viņš pusgadu nīka bezdarbībā Ģenerālštāba priekšnieka krēslā, zināja, ka

Ģenerālštābs ir akls, kurls un tāpēc nav spējīgs vadīt Sarkanās armijas darbību, bet neko neizdarīja, lai viņa vadītās organizācijas struktūru sakārtotu atbilstoši kara prasībām.

Bet vai Žukovs varēja kaut ko izdarīt?

Varēja. Pirmkārt, vajadzēja paziņot Staļinam: Ģenerālštābs ir rīcībnespējīgs. Vajadzēja iesniegt ultimātu: vai nu atbrīvo mani no šī dumjā Ģenerālštāba priekšnieka amata, es par svešu muļķību neatbildu, vai arī sakārto Ģenerālštāba struktūru atbilstoši kara prasībām, t. i., nodod manā pakļautībā izlūkošanas struktūras, bez savas izlūkošanas esmu akls, nevaru gatavot Sarkano armiju naidnieka karagājiena atvairīšanai.

Vai Žukovs to izdarīja? Vai viņš rakstīja Staļinam ziņojumus ar prasībām mainīt Ģenerālštāba struktūru? Ko teiksiet, Žukova aizstāvji?

Bija ari maigāks variants. Ja Staļins ģenerālleitnanta Goļikova Izlūkošanas pārvaldi pakļāvis sev personīgi, Žukovam, neceļot skandālu, steidzami jāveido sava izlūkošana. Tas nav tik sarežģīti, kā varētu šķist pirmajā acumirklī. Žukova pakļautībā ir pieci kara apgabali un trīs flotes, kas izvērstas pret Vāciju un tās sabiedrotajiem. Kara apgabalu un flotu štābu sastāvā ir savas izlūkošanas nodaļas un spēcīgi izlūkošanas spēki, ieskaitot aģentūras. Rietumu kara apgabalu un flotu izlūkošana — tie ir astoņi cits no cita neatkarīgi aģentūru tīkli. Ks nerunāju par citiem izlūkošanas veidiem: karaspēka, aviācijas, kuģu, radio u. c. Žukovam jāpavēl apgabalu un flotu štābu priekšniekiem nodot viņam personīgi svarīgāko informāciju par pretinieku, izveidot savā tuvumā nelielu prātīgu virsnieku analītiķu grupu, kas apstrādātu no kara apgabaliem un flotēm pienākošo informāciju. Ar šo rīcību vien pietiktu, lai Žukova vadītais Ģenerālštābs kļūtu redzīgs.

Taču varēja iztikt ari bez tiešā Žukova pakļautībā strādājošas analītiķu grupas. Pierobežas kara apgabalu izlūkošana ne tikai vāca informāciju par pretiniekiem, bet arī apstrādāja to. Un izdarīja pareizus secinājumus. Piemērs: "Ziņas par vērmahta uzbrukuma grupējuma izvēršanu otrpus robežas ZapOVO [7] štābā sāka pienākt jau 1941. gada sākumā. 4. jūnijā apgabala štāba izlūkošanas nodaļas priekšnieks pulkvedis Blohins iesniedza ģenerālim Pavlovam speciālu ziņojumu "Par Vācijas gatavošanos karam ar PSRS"." (Krasnaja zvezda, 2001. gada 24. jūlijs.) Uz mirkli pieļausim, ka Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks nebija pakļauts Ģenerālštāba priekšniekam, ka nabaga Zukovs sēdēja tumsībā un neko neredzēja. Šajā gadījumā viņam jāuzrunā pierobežas kara apgabalu komandieri, viņu štābu priekšnieki, viņu štābu izlūkošanas nodaļu priekšnieki: kas tur dzirdams par pretinieku? Viņi visi jau nu pilnīgi noteikti bija pakļauti Ģenerālštāba priekšniekam. Kā gan karamākslas ģēnijs pamanījās sakārtot darbu tā, ka apgabalos zināja par gatavošanos uzbrukumam, bet viņš, vadītājs, sēdēja Maskavā un neko nezināja?

Viens no diviem:

vai nu Žukovu vispār neinteresēja informācija par pretinieku, kuras bija pietiekoši;

vai ari viņš nebija spējīgs izdarīt secinājumus no samērā skaidriem faktiem.

Bet Žukova iespējas taču neaprobežojās tikai ar pierobežas kara apgabalu izlūkošanu. Iekšzemes kara apgabaliem — Arhangcļskas, Maskavas, Orlas, Ziemcļkaukāza, Pievolgas un citiem — arī bija izlūkošanas struktūras, ieskaitot aģentūru tīklus pretinieka teritorijā. Ari tiem vajadzēja dot pavēli: svarīgāko informāciju par pretinieku — uz mana galda!

Bez tam NKGB Žukovam ir labs draugs Ivans Serovs. Viņa amats — valsts drošības tautas komisāra pirmais vietnieks. NKGB ir savs superspē- cīgs aģentūru tīkls padomju robežas abās pusēs un visās ostās, visās galvaspilsētās pasaulē. Varēja tad un teikt Serovam: izpalīdzi, Vaņa! Staļins, kretīns, man atņēma izlūkošanu. Noslēpumus vari man neatklāt, ber vismaz dod mājienu, kurp lietas virzās. Hitlers uzbruks, sakaus Padomju Savienību, mūs abus pakārs. Vaņa, tavās interesēs taču dot mājienu!

Bet Zukovs arī to neizdarīja.

U11, ja par to neparūpējās, tad pēc kara ar atpakaļejošu datumu tas būtu jāpaziņo memuāros: Ģenerālštābs bija akls, taču es cīnījos! Es piedāvāju padumjajam Staļinam, es devu padomus, bet viņš, lutausis, maniem ģeniālajiem padomiem nepaklausīja un Ģenerālštābam neizveidoja izlūkošanas struktūras.

Apbrīnojami, bet arī šādas taisnošanās Žukova memuāros nav.

Ja zemūdenē nav periskopa, kapteiņa pienākums ir izdarīt visu, lai to sagādātu. Ja viņam periskopu nedod, viņam jāatsakās no komandēšanas: tādu zemūdeni nevadīšu. Sliktākajā gadījumā, ja periskopu nesadabūja un no komandēšanas neatteicās, pēc neveiksmīgas kaujas viņam jātaisnojas: cs, redz, rosījos, bet sadabūt novērošanas iekārtas tā arī nespēju.

Žukova uzvedība — tā ir ar savu galvu domāt nespējīga apakšnieka uzvedība. Viņš pat pēc kara neuzskatīja par vajadzīgu taisnoties par savu bezdarbību. Ģenerālštāba priekšnieka pakļautībā nav izlūkošanas, nu nekas. Tātad tā tam jābūt. Lai tā arī ir.

3

Situācija kļūst pavisam smieklīga, ja atceramies, ka Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim Zukovam sava izlūkošana tomēr bija. Sarkanās armijas Ģenerālštāba sastāvā bija Izlūkošanas pārvalde — RUGS. 1942. gada 16. februārī šo struktūru pārdēvēja par GRU GS. 1941. gadā RU GS priekšnieks bija ģenerālleitnants F. I. Goļikovs. Viņš bija Ģenerālštāba priekšnieka armijas ģenerāļa Zukova tiešā pakļautībā. Izlūkošanas informācijas straume no Goļikova Izlūkošanas pārvaldes plūda uz 8—12 augstāko valsts un armijas vadītāju adresēm. Adresātu sarakstā vienmēr noteikti bija Staļins, Timošenko un Zukovs. Cita informācijas plūsma no Goļikova plūda pa taisno pie Zukova un tikai pēc tam pie aizsardzības rautas komisāra Padomju Savienības maršala S. K. Timošenko un Staļina.

Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants Goļikovs bija ne vien Zukova padotais, viņš bija Zukova vietnieks. To var pārbaudīt dažādos avotos: SVE (2. sēj., 585. Ipp.); A. Kucenko. Maršali i Admirāli flota Sovetskogo Sojuza (Maskava: 2001, 111. Ipp.); Maršali So- vetskogo Sojuza (Maskava: 1996, 29. Ipp.).

Bet Zukovs spītīgi nesauc Goļikovu par savu vietnieku.

Par to, ka Žukova pakļautībā izlūkošana bija, var uzzināt no jebkuras PSRS Bruņoto Spēku izveides vēstures uzziņu grāmatas. Visas Ģenerālštāba pārvaldes uzskaitītas stingri noteiktā secībā: operatīvā, izlūkošanas utt. Par to ziņo Sovetskaja vojennaja enciklopēdija (2. sēj., 512. lpp.): "Ģenerālštāba sastāvā iekļautas pārvaldes: operatīvā, izlūkošanas, organizatoriskā, mobilizācijas…" Par to pašu ziņo oficiālā Istorija Vtoroi mirovoi voini 1939—1945: "1941. gada sākumā Ģenerālštābs sastāvēja no operatīvās, izlūkošanas, organizatoriskās, mobilizācijas. [..] pārvaldes." (3. sēj., 417. lpp.)

Par to, ka Žukova pakļautībā izlūkošana bija, var izlasīt… Žukova memuāros: "Pēc mūsu Ģenerālštāba ģenerāļa F. I. Goļikova vadītās Izlūkošanas pārvaldes ziņām [.. ļ. To informāciju, ko sniedza Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālis F. I. Goļikovs, mēs nekavējoties ziņojām J. V. Staļinam." (Vospominaņija i razmisļeņija. Maskava: 1969, 226. lpp.) Tas rakstīts pirmajā un visos pārējos izdevumos.

Ja Žukova memuāru autori redzēja, ka Žukovs nav spējīgs saprast armijas struktūru, ja viņa spēkos nav aptvert, kā šis mehānisms darbojas, tad diženais stratēģiskais ģēnijs bija jānorobežo no kontaktiem ar vēsturniekiem. Citādi memuāros rakstīts viens, bet vēsturniekiem Žukovs stāstījis ko pavisam citu.

Izbrīna akadēmiķa Anfilova izturēšanās. Žukovs sašutis paziņoja, ka Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvalde nebija Ģenerālštāba priekšnieka padotībā, un akadēmiķis tam noticēja. Anfilovs varēja sākt smieties dižajam stra- tēģim taisni sejā, bet nezin kādēļ nesmējās.

Un Krasnaja zvezda paziņo visai pasaulei: Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvalde nebija Ģenerālštāba sastāvā. Krasnaja zvezda ir gatava publicēt jebkuru absurdu, lai tikai diženais stratēģiskais ģēnijs paliktu tīriņš.

Žukovs ir apmelotājs. Viņa stāsti ir Ģenerālštāba, Sarkanās armijas, mūsu valsts, mūsu tautas apmelošana. Glābjot sevi no negoda, Žukovs paziņo visai pasaulei, ka Sarkanajai armijai bija idiotiska struktūra. Žukovs aplēja ar samazgām valsts augstākās militārās vadības iestāžu organizatorisko struktūru, lai pats izvairītos no atbildības: muļķīga struktūra, un, ja tā, tad ko gan var prasīt no akli kurlā Ģenerālštāba priekšnieka?

4

Diženo stratēģisko ģēniju pretrunās pieķēra ģenerālleitnants N. G. Pav- ļenko: "Žukovs man apgalvoja, ka kara priekšvakarā neko nav zinājis par plānu "Barbarosa", ka viņš vispār nav redzējis izlūkošanas ziņojumus. Nākošajā reizē atbraucu pie Zukova un atvedu tos izlūkošanas ziņojumus par plānu karam ar PSRS, uz kuriem melns uz balta bija viņu — Timo- šenko, Zukova, Berijas un Abakumova — paraksti. Grūti aprakstīt viņa pārsteigumu. Viņš bija vienkārši šokēts." (Kodina, 1991, Nr. 6—7,90. lpp.)

To pateicis, komunistiskais vēsturnieks Pavļenko tūliņ pat metas aizstāvēt Zukovu.

Žurnāls jautā: "Tātad Žukovs, būdams Ģenerālštāba priekšnieks, nenovērtēja informācijas svarīgumu?"

Pavļenko atbild: "Pilnīgi pareizi. Tomēr viņš pie tā nav vainojams. Vainīga ir pati sistēma, kas nav spējīga adekvāti uztvert informāciju. Ģenerālštāba priekšniekam katru dienu jāparaksta desmitiem, ja ne simtiem dažādu dokumentu. Lūk, un Žukovs citu starpā tad uzšņāpa [..]."

Lūk, komunistisko vēsturnieku metode: visus raksturot par dumiķīšiem. Tikko uzrodas nesaprotams vai neērts aspekts, viņu pirmā reakcija: tas viss muļķības dēļ. Viņi aprakstīja pilnīgu dumiķīti Staļinu. Pienāca arī Zukova kārta: sēž kabinetā Ģenerālštāba priekšnieks, papīrišus paraksta neiedziļinoties… Un viņš ne pie kā nav vainojams. Vainīga sistēma. Sistēma nespēj adekvāti uztvert informāciju.

Sistēma — tā ir ciklopiska piramīda. Sistēma — tie ir desmitiem, simtiem, tūkstošiem un miljoniem cilvēku: partijas Centrālās komitejas locekļi, savienoto un autonomo republiku, novadu, apgabalu un rajonu komiteju partijas sekretāri, valdības locekļi, čekisti, izlūki, analītiķi, ģenerāļi, admirāļi, diplomāti, republiku tautas komisāri, prokurori, tiesneši, virsnieki, staršinas, seržanti, karavīri. Nevienam no viņiem nebija piekļuves Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes dokumentiem. Bet sanāk, ka viņi visi ir vainīgi pie tā, ka palaida garām Hitlera gatavošanos iebrukumam. Piekļuve Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes dokumentiem pirmkārt tika dota

Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim Žukovam. Vel vairāk, viņš personīgi bija atbildīgs par Izlūkošanas pārvaldes darbu kā tiešais un nepastarpinātais priekšnieks. Bet sanāk, ka Zukovs nav vainīgs. Zukovs tikai sēdēja un parakstīja papīrus. Neskatīdamies. Zukovs, kā izteicās ģenerālleitnants Pavļenko, uzšņāpa.

Lūdzu piedošanu lasītājiem: tas nav mans termins, tas nav mans stils, nav mans apzīmējums. Bet, ja oficiālie komunistiskie ideologi tik ātri metušies aizstāvēt Žukovu ar tādu apkaunojošu metodi, esmu spiests izmantot viņu paņēmienus, viņu valodu, viņu terminus.

Varu iedomāties, kāda spiegšana sāktos, ja Zukova vietā būtu cits stratē- ģis, piemēram, armijas ģenerālis Dmitrijs Grigorjevičs Pavlovs vai Padomju Savienības maršals Grigorijs Ivanovičs Kuļiks. Bet Žukovam piedodami: tad nu bēda, reizīti kļūdījās uzšņāpjot!

5

Ģenerālleitnants Pavļenko saudzē Žukovu. Viņš ziņo, ka Žukovs tikai parakstījis dokumentus. Taču tā nav. Tagad ir zināmi ne rikai Zukova paraksti uz dokumentiem, ber ari rezolūcijas lamuvārdos. Tas nozīmē: Žukovs bija iepazinies ar izlūkošanas ziņojumu saturu — ne rikai tos parakstījis, bet arī lasījis. Ne tikai lasījis, bet arī pārrakstījis izlūkošanas informāciju savos dokumentos. Tam ir ārkārtīgi nepatīkamas sekas.

Pēc kara Žukovs dedzīgi stāstīja vientiešiem, ka viņš ir kā jau 1941. gada janvāri nojautis vācu plānu "Barbarosa", ir kā paredzējis, kur un kā vācieši veiks galvenos triecienus un kā attīstīsies notikumi. Uzmeta skatienu kartei un nosprieda, ka vācieši veiks galveno uzbrukumu nevis kaut kur, bet no Brestas uz Baranovičiem.

Starp mūsu maršaliem un ģenerāļiem atradās tūļas, kuri Zukova pļāpām noticēja.

Uz dažām minūtēm noticēsim arī mēs šiem aizraujošajiem Zukova stāstiem. Lai viss tā arī būtu noticis: Žukovs, pieņemsim, nojauta vāciešu plānu, paredzēja visas Hitlera un viņa feldmaršalu darbības. Un lūk, kādu laiku pēc ģeniālajiem paredzējumiem padomju militārā izlūkošana sadabūja minēto vācu plānu un nolika uz Zukova galda: viss pareizi, vācieši veiks triecienu tieši no Brestas rajona un tieši uz Baranovičiem! Tālāk — uz Minsku, Smoļensku un Maskavu.

To ieraugot, Zukovam galopā būtu jālēkšo pie Staļina: lūk, es paredzēju — uz Baranovičiem, un, lūk, izlūkošana ziņo — uz Baranovičiem!

Taču diženais stratēģiskais ģēnijs izlūkdienesta ziņojumiem nenoticēja: tas nav iespējams, ka Hitlers iecerējis doties uz Baranovičiem!

Un uz izlūkošanas ziņojumiem Žukovs parakstās lamuvārdos.

Biedri galma vēsturnieki, paskaidrojiet man, nesaprotošajam, kā savienot iepriekš izklāstīto? Kā skaidrot ģēnija uzvedību? Viņa neticamajām prognozēm atnesa apstiprinājumu, bet viņš tām nenoticēja.

Dārgo lasītāj, apsvērsim: mēs šo to esam izdomājuši, bet neviens netic. Pēkšņi kāds atnes kāroto apstiprinājumu. Un tajā apstiprinājumā atklāta visa naidnieka icccrc! Urā, Krievija glābta! Mēs tādu vēsti atnesušo vēstnesi skūpstītu un apbalvotu. Es nomestu no pleciem sabuļa kažoku, ievīstītu tajā ziņnesi un piebāztu kabatas ar dārgakmeņiem. Tad tavu prieku!

Bet ģēniju mums nesaprast. Ziņneši atnesa apstiprinājumu viņa diženajiem pravietojumiem, bet viņš ziņnešus — ar lamuvārdiem. Un triec ratā! 1 .abi, ka pie izrakstītajiem Ģenerālštāba vārtiem nepakāra, nesalauza sprandu, nenocirta galvu, ncuztupināja uz mietiem.

Tad, lūk: man tā vien šķiet, ka 1941. gada janvārī nebija nekādu ģeniālo Zukova prognožu par ienaidnieka triecienu virzieniem. Leģendas par ģeniālo attapību palaistas apritē ar atpakaļejošu datumu. Un nevis kāds, bet Žukovs pats palaidis apritē. Stratēģiskajam plātīzcrim vienīgi pietrūka apķērības vienus fantazējumus sadiegt ar citiem.

Ģenerāļa Pavļenko paziņojums par to, ka Žukovs uzšņāpis, skar vēl kādu visai sāpīgu nervu. Žukovs zvērēja, ka nav rakstījis denunciācijas par saviem karabiedriem. Kā lai tam tic, ja viņš neatceras, ko parakstījis? Ja nu viņš uzšņāpa neskatīdamies?

6

Interesanti izsekot Žukova uzskatu evolūcijai šajā jautājumā.

1964. gada 2. marta vēstulē rakstniekam V. D. Sokolovam Žukovs apsūdzēja Izlūkošanas pārvaldi par nepārliecinošu darbu: "Mūsu aģentūras izlūkošana, kuru pirms kara vadīja Goļikovs, strādāja slikti, un tā nespēja atklāt īstenos hitleriešu augstākās pavēlniecības nolūkus attiecībā pret Polijā izvietoto karaspēku. Mūsu aģenti nespēja apgāzt Hitlera melīgo versiju par to, ka viņš neplāno karot ar Padomju Savienību." (Georgij Zukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957jļ.) plēnuma CK KPSS i drugije dokumenti, 518. Ipp.)

Tomēr dažus gadus vēlāk uzpeldēja milzums dokumentu, kuri pierādīja: izlūkošana ne pie kā nav vainojama. Tad Zukovs krasi mainīja uzskatus un memuāros paziņoja, ka izlūkošana strādāja lieliski, tā atklāja vācu armijas spēkus, to iespējamo izmantošanu un iespējamos triecienu virzienus. Pēc Žukova vārdiem, izlūkošanas ziņojumi "secīgi atspoguļoja hitleriešu pavēlniecības darbu, izstrādājot plānu "Barbarosa", bet vienā no variantiem būtībā bija atspoguļots pats plāns".

Lūk, kā stratēģiskais ģēnijs mētājas! 1964. gadā rakstīto jau 1969. gadā noliedz.

Piespiests atzīt, ka izlūkošana savu darbu paveikusi, Žukovs meloja par ko citu: izlūkošana gan atklāja Hitlera plānus, taču tā nebija viņa, dižā stra- tēģa, padotībā, un par tās ziņojumiem viņš neko nezināja.

Taču arī šos melus viņš pats apgāza. Tanī pašā rakstniekam Sokolovam adresētajā vēstulē Žukovs pārmet Staļinam Ģenerālštāba lomas neizpratni. Taču Ģenerālštābs, kā teikts ģeniālā karavadoņa vēstulē, bez visa pārējā "organizē operatīvi stratēģisko izlūkošanu". (Turpat, 515. Ipp.)

Pierādījumu loks ir saslēdzies.

Žukovs paziņo, ka izlūkošana strādāja slikti. Taču turpat viņa rakstītajā atrodam pierādījumus tam, ka tā strādāja lieliski.

Žukovs paziņo, ka izlūkošana nebija viņam pakļauta. Taču turpat viņa rakstītajā atrodam pierādījumus tam, ka galvenais izlūkošanas organizators un vadītājs bija Ģenerālštābs, kura priekšgalā viņš pats arī stāvēja.

Žukovs raka bedri Staļinam: raugi, viņš, dižais Žukovs, pieprasījis izsludināt karaspēkā trauksmi, sagatavot to iebrukuma atvairīšanai utt., utt., bet dumjais Staļins neļāva izsludināt karaspēkā kaujas gatavību… Bet šajā bedrē iekrita Zukovs pats. Apsvērsim: vai Zukovs pirms kara varēja pieprasīt no Staļina stingru rīcību vācu agresijas atvairīšanai, ja pilnīgi neko nezināja par gatavošanos tādai agresijai? Ja par Hitlera nodomiem viņam nebija zināms? Ja izlūkošana viņam nebija padota un tā neziņoja par vācu karaspēka koncentrēšanu padomju pierobežā?

Tagad iebildīsim ģenerālleitnantam Pavļenko.

Pirmkārt, katrs cilvēks atbild par katru savu parakstu. Ja rotas staršina uzšņāps neskatīdamies, tad var arī nokļūt vispēdīgākajā vietā. Bet varbūt — pat uz nošaušanu. Žukovu lika Ģenerālštāba priekšnieka amatā tieši tādēļ, lai lieki neuzšņāptu.

Otrkārt, ja Ģenerālštāba priekšniekam jāparaksta desmitiem un simtiem dokumentu dienā, tas nozīmē, ka viņš ir nejēga. Tāds ir jātrenc prom profesionālās nepiemērotības dēļ. Labam priekšniekam galds ir tīrs. Labam priekšniekam strādā padotie. Labam priekšniekam ir tā jāorganizē darbs, lai visa atbildība gultu uz padotajiem, lai pašam nebūtu jāšņāpj. Lai vietnieki šņāpj.

Treškārt, par gaidāmo vācu iebrukumu izlūkošanai nebija tikai viens ziņojums, ziņojumi plūda straumēm. Pavļenko pats runā par šiem ziņojumiem daudzskaitlī… Lūk, un sanāk, ka Georgijs Konstantinovičs Zukovs ne reizi vien uzšņāpa.

Viņš uzšņāpa regulāri.

9. NODAĻA

TIKAI PERSONĪGI!

Zukova personības kults nomāca mūs visus, tajā skaitā arī mūsu ļaudis.

Padomju Savienības maršals I. S. Koņevs Georgij Žukov.

Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) pļenuma CK KPSS i drugije dokumenti. 487. lpp.

1

To, ka Žukova memuāri neiztur nekādu kritiku, es paziņoju jau 20. gadsimta 80. gadu sākumā. Tajos laikos neatradās drosminieki, kas gribētu izdot "Ledlauzi". 1985. gadā grāmatu izdevās nopublicēt turpinājumos Parīzes avīzē Russkaja mis, žurnālā Kontinent un britu militārajā žurnālā RUSI(Royal United Services Institute). Nodaļā par TASS 1941. gada 13. jūnija paziņojumu cs izsmēju Zukova grāmatu. Pēc tam "Ledlauzis" tika publicēts Vācijā vācu valodā, Francijā, Polijā, Bulgārijā un citās valstīs. Pēc "Ledlauža" visās grāmatās par karu ar nelabu vārdu pieminēju diženā karavadoņa memuārus.

Padomju Savienībā pa to laiku notika pretējs process: Zukova personības kults pieauga un kļuva spēcīgāks, stratēģa memuārus pasludināja par "vispatiesāko grāmatu par karu" un vienīgo zināšanu avotu par to. Pere- stroikas pašā norietā, kas īstenībā bija Padomju Savienības agonija, visu PSRS rakstnieku priekšnieks Padomju Savienības Varonis V. V. Karpovs publicēja Sarkanās armijas Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu. Karpovam kā komunisma ideoloģiskās frontes vadonim bija pieejami ļori svarīgi arhīvi. Sim plānam bija grifs "īpaši svarīgi. Pilnīgi slepeni. Tikai personīgi". Dokuments bija sagatavots Sarkanās armijas Ģenerālštābā un paredzēts vienīgi Staļinam. Tajā bija runa par pēdējo Sarkanās armijas sagatavošanos negaidītam uzbrukumam Vācijai. Dokumenta nozīmi Karpovs nesaprata. Pēc Karpova domām, šis dokuments liecina par Zukova satriecošajām spējām. Stratēģis, raugi, domāja nc tikai par aizsardzību un naidnieka karagājiena atvairīšanu, bet sniedzās ari tālāk, piedāvājot pēkšņu uzbrukumu.

Par "Ledlauža" pastāvēšanu Karpovs tobrīd nezināja, tāpēc ievietoja Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu savā grāmatā par Zukovu. Ja tobrīd "Ledlauzis" būtu jau parādījies Krievijā, Karpovs no publikācijas, visticamāk, būtu atturējies.

Patiesības labad gan jāteic, ka pirms Karpova šo plānu bija atminējies ģenerālpulkvedis Volkogonovs, taču citēja visai skopi.

Šobrīd Sarkanās armijas Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plāns ir plaši zināms, tas atbrīvo mani no nepieciešamības pārrakstīt to vēlreiz. Lūk, tikai daži fragmenti no tā:

"Par pirmo Sarkanās armijas karadarbības stratēģisko mērķi izvirzīt — uz dienvidiem no Demblinas izvietoto vācu armijas galveno spēku sakāvi un izeju līdz operācijas 30. dienai frontes līnijā Ostrolenka, Narevas upe, Lo- viča, Lodza, Kreicburga, Opclne, Olomuca. Par nākamo stratēģisko mērķi izvirzīt: ar uzbrukumu ziemeļu vai ziemeļrietumu virzienā no Katoviccs rajona sakaut prāvos vācu frontes Centra un Ziemeļu spārna spēkus un pārņemt bijušās Polijas un Austrumprūsijas teritorijas.

Tuvākais uzdevums — sakaut vācu armiju uz austrumiem no Vislas upes un Krakovas virzienā, iziet līnijā Visla, Nareva un pārņemt Katoviccs rajonu. Lai to izdarītu:

galveno triecienu ar Dienvidrietumu frontes spēkiem veikt Krakovas, Katovices virzienā, nošķirot Vāciju no tās dienvidu sabiedrotajiem;

palīgtriecienu ar Rietumu frontes kreiso spārnu veikt Sedlces, Demblinas virzienā ar mērķi sasaistīt Varšavas grupējumu un atbalstīt Dienvidrietumu fronti ienaidnieka Ļubļinas grupējuma sagraušanā;

veikt aktīvu aizsardzību pret Somiju, Austrumprūsiju, Ungāriju un Rumāniju un labvēlīgu apstākļu gadījumā būt gataviem veikt triecienu Rumānijai.

Tādējādi Sarkanā armija sāk uzbrukuma darbības no Čižiem, Moto- viskas frontes ar 152 divīzijām pret 100 vācu divīzijām. [.. |

Rietumu fronte (ZapOVO) — četras armijas, kuru sastāvā — 31 strēlnieku, astoņas tanku, četras motorizētās un divas kavalērijas divīzijas, bet kopā 45 divīzijas un 21 aviācijas pulks.

Uzdevumi: f..] līdz ar Dienvidrietumu frontes armiju pāriešanu uzbrukumā, ar frontes kreisā spārna triecienu Varšavas, Sedlces un Radomas virzienā sakaut Varšavas grupējumu un ieņemt Varšavu, sadarbībā ar Dienvidrietumu fronti sakaut pretinieka Ļubļinas—Radomas grupējumu, nonākt pie Vislas upes un ar mobilajām vienībām ieņemt Radomu.

Frontes robeža kreisajā pusē — Pripetes upe, Pinska, Vlodava, Dem- blina, Radoma.

Frontes štābs — Baranoviči.

Dienvidrietumu fronte — astoņas armijas, kuru sastāvā 74 strēlnieku, 28 tanku, 15 motorizētās un piecas kavalērijas divīzijas, bet kopā 122 divīzijas un 91 aviācijas pulks ar tuvākajiem uzdevumiem:

ar koncentrisku frontes labējā spārna triecienu aplenkt un iznīcināt pretinieka pamatgrupējumu no Vislas uz austrumiem Ļubļinas rajonā;

vienlaikus ar triecienu no frontes līnijas — Sieņava, Pšcmisla, Lu- toviska — sakaut pretinieka spēkus Krakovas un Sandomiras—Kelces virzienos un ieņemt Krakovas, Katovices un Kelces rajonus, domājot par turpmāko uzbrukumu no šī rajona ziemeļu vai ziemeļrietumu virzienā, lai sakautu prāvos pretinieka frontes ziemeļu spārna spēkus un ieņemtu bijušās Polijas un Austrumprūsijas teritorijas;

stabili aizsargāt valsts robežu ar Ungāriju un Rumāniju 1111 būt gataviem veikt koncentriskus uzbrukumus Rumānijai no Ccrnovcu un Kiši- ņevas rajona ar tuvāko mērķi sakaut rumāņu armijas ziemeļu spārnu un nonākt pie Moldovas upes, Jasicm.

Lai nodrošinātu iepriekš izklāstītās ieceres izpildi, nepieciešams laikus veikt šādus pasākumus, bez kuriem nav iespējams negaidīts uzbrukums pretiniekam gan no gaisa, gan uz zemes:

slepus veikt karaspēka mobilizāciju, maskējoties ar rezervju iesauk sanu uz mācībām;

maskējot to kā došanos uz nometnēm, slepus koncentrēt karaspēku tuvāk rietumu robežai, pirmkārt sakoncentrēt visas Galvenās Virspavēlniecības rezerves armijas;

slepus koncentrēt aviāciju no attālajiem apgabaliem lauku aerodromos un tūlīt pat sākt izvērst aviācijas aizmuguri;

pakāpeniski, maskējot to kā mācību nometni un aizmugures manevrus, izveidot aizmuguri un hospitāļu bāzi.

Galvenajai Virspavēlniecībai rezervēt piecas armijas un izvietot tās:

divas armijas, kuru sastāvā deviņas strēlnieku, četras tanku un divas motorizētās divīzijas, bet kopā 15 divīzijas, Vjazmas, Sičovkas, Jcļņas, Brjanskas, Suhiniču rajonā;

vienu armiju, kuras sastāvā četras strēlnieku, divas tanku un divas motorizētās divīzijas, bet kopā astoņas divīzijas, Vileikas, Novogrudoku, Minskas rajonā;

vienu armiju, kuras sastāvā sešas strēlnieku, četras tanku un divas motorizētās divīzijas, bet kopā 12 divīzijas, Sepetovkas, Proskurovas, Ber- dičevas rajonā un

vienu armiju, kuras sastāvā astoņas strēlnieku, divas tanku un divas motorizētās divīzijas, bet kopā divpadsmit divīzijas, Bclaja Ccrkovas, Zve- ņigorodas, Cerkasu rajonā. [..]

Lūdzu:

1. Apstiprināt iesniegto PSRS Bruņoto Spēku stratēģiskās izvēršanas plānu un kara gadījumā ar Vāciju paredzamās karadarbības plānu. [..]

PSRS aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals S. Timošcnko Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis G. ŽUKOVS."

Dokumentu ar roku rakstījis ģenerālmajors A. M. Vasiļcvskis, nākamais Padomju Savienības maršals. Dokumenta apakšā atzīmēti Timošcnko un Zukova paraksti, bet viņu pašrocīgo parakstu nav.

2

Karpovs gavilēja: "Bet tagad iztēlojieties, kas notiktu, ja šis Žukova plāns būtu pieņemts 1111 īstenots. Kādā jūnija rītausmā tūkstošiem mūsu lidmašīnu un desmitiem tūkstoši lielgabalu uzbruktu sakoncentrētajiem (sablīvētajiem) Hitlera spēkiem, kuru dislokācijas vietas bija zināmas ar precizitāti līdz bataljonam. Lūk, tas tik būtu negaidīti! Jādomā, negaidītāk nekā vāciešu uzbrukums mums. Vācijā neviens, sākot 110 ierindas karavīra līdz Hitleram, pat iedomāties nevarētu par tādu mūsu armijas rīcību. Simtiem mūsu lidmašīnu, kas iznīcinātas uz zemes, un simti tūkstoši lādiņu, kas pamesti atkāpjoties, — tas viss gāztos pār uzbrukumam sapulcinātajiem agresora spēkiem. Bet pēc tam ļoti masīvā uzbrukumā apjukušajam pretiniekam mestos virsū vairāki tūkstoši tanku un 152 divīzijas. Man šķiet: viss, kas pirmajās dienās notika mūsu zemē pēc hitleriešu uzbrukumiem, tieši tāpat, pēc tāda paša scenārija norisinātos pretinieka teritorijā. Turklāt hitleriešiem absolūti nebija karadarbības pieredzes tādās ekstremālās situācijās. Viņu pavēlniecību un armiju, neapšaubāmi, pārņemtu panika." (V. Karpovs. Mar šai Zukov. Hjļo soratņiki i protivņiki v dņi virini i mira. Ļiteraturnaja mozaika. Maskava, 1992, 218. lpp.)

Karpova grāmata tika izdota, un tieši tad beidzot līdz Krievijai nonāca "Ledlauzis". Par pamatu ņemot atklātus, visiem pieejamus materiālus, es pierādīju, ka Staļins gatavoja pēkšņu uzbrukumu Vācijai un Rumānijai. Pēdējās "Ledlauža" nodaļas nosaukums ir "Karš, kura nebija". Aprakstīju to, kam vajadzēja notikt: "No Ļvovas rajona visspēcīgākā padomju fronte uzbrūk Krakovai un papildus — Ļubļinai. f..]". Bet rakstnieks Karpovs uzrādīja pilnīgi slepenu, īpaši svarīgu plānu, kurš to visu apstiprināja.

Nezinot par "Ledlauža" pastāvēšanu, Karpovs mēģināja iztēloties, kas varētu notikt pēc Sarkanās armijas negaidīta, iznīcinoša uzbrukuma, un gandrīz desmit gadus pēc manis aprakstīja situāciju tieši tāpat, gandrīz tiem pašiem vārdiem.

Atšķirība vien tāda, ka Karpovs atrada dokumentu un izprata to kā vienu no iespējamajiem, taču nepieņemtajiem un nerealizētajiem plāniem. Bet cs "Ledlauzī" pierādīju, ka nekas cits arī netika plānots. Komunisma vadoņiem kopš varas sagrābšanas Krievijā nebija citu plānu, kā vien valdīt pār pasauli un dibināt savas asiņainās diktatūras visos kontinentos. Viņi precīzi un pareizi saprata, ka bez pasaules kundzības viņu vara nevar ilgi pastāvēt. Viņus varēja glābt vien pasaules kundzība. Bet pasaules kundzību viņi varēja sasniegt tikai jauna pasaules kara rezultātā. Tādēļ viņi palīdzēja Hitleram sagrābt varu. Tādēļ viņi ar Hitlera palīdzību izraisīja Otro pasaules karu. 1941. gadā viņi gatavojās noslēdzošajam cēlienam: pēkšņam uzbrukumam Vācijai un Eiropas sagrābšanai…

Tātad, lūk, "Ledlauzis" un manas teorētiskās celtnes, bet, lūk, — augsta Komunistiskās partijas darboņa atrastais pilnīgi slepenais, īpaši svarīgais plāns, kas to visu apstiprina. Karpovs, viens no vadošajiem komunisma ideologiem, savā vientiesībā publicēja dokumentu un visu, kas rakstīts "ledlauzī", nejauši apstiprināja.

Oficiālie ideologi tūlīt pat pasludināja "Ledlauzi" par falsilicējumu, bet ko lai dara ar Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu? Par falsifikāciju Ģenerālštāba dokumentu nenosauksi, tad pats Karpovs nokļūst naidnieku izlūkošanas pakalpiņu un buržuāzisko vēstures falsifikatoru skaitā.

Kā lai rīkojas?

Kī lai neitralizē atmaskojošo dokumentu?

[1]

Izdomāja daudzus risinājumus.

Nekavējoties uzstājās bijušais Aizsardzības ministrijas Kara vēstures institūta darbinieks N. A. Svctļišins un paziņoja, ka par Ģenerālštāba plāna esamību viņš esot uzzinājis ne no Volkogonova un ne no Karpova. So plānu viņš it kā atradis jau 60. gadu sākumā. Pēc tam, 1965. gadā, viņam it kā bijušas tikšanās ar Zukovu un viņš uzdevis virkni jautājumu. Zukovs it kā izstāstījis Svetļišinam sekošo: "Savu ziņojumu nodevu Staļinam caur viņa personīgo sekretāru Poskrebiševu. Man līdz pat šim brīdim nav zināms tā liktenis, ne ari tā sakarā pieņemtie Staļina lēmumi. Bet saistībā ar to gūtā

mācība palikusi atmiņā uz visiem laikiem. Nākamajā dienā N. A. Poskre- biševs, saticis mani Staļina uzgaidāmajā telpā, pavēstīja viņa reakciju uz manu zīmīti. Viņš teica, ka Staļins bijis stipri sadusmots par manu ziņojumu un uzdevis man nodot, lai es turpmāk tādas zīmītes "prokuroram" vairs nerakstot, ka Sovnarkoma priekšsēdētājs ir vairāk informēts par mūsu attiecībām ar Vāciju nekā Ģenerālštāba priekšnieks, ka Padomju Savienībai vēl ir pietiekoši laika sagatavoties izšķirošam cīniņam ar fašismu. Bet manu ierosinājumu īstenošana būtu izdevīga tikai Padomju varas ienaidniekiem." (N. A. Svetļišins. Krutije stupeņi sudjbi. Habarovska, 1992, 57.-58. Ipp.)

Drīzumā uzstājās N. N. Jakovļcvs un, atsaucoties uz Svctļišinu, apstiprināja, ka Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plāns ticis noraidīts: "Tomēr Zukova ierosinājumi netika pieņemti. Tad viņš acīmredzot pirmo reizi guva priekšstatu par Padomju valsts galvas neticamo stūrgalvību." (N. Jakovļcvs. MaršalZukov. Maskava: 1995, 61. Ipp.)

Lūk, redzat, cik dumjš ir Staļins! Izrādās, visas nelaimes no viņa neticamās stūrgalvības. Par šo N. N. Jakovļeva paziņojumu smiesimies nedaudz vēlāk. Vispirms tiksim skaidrībā ar Svetļišina izdomājumiem.

Svetļišina balāde par noraidīto plānu pārvērtās par pierādījumu tam, ka Ģenerālštāba plāns eksistēja, taču netika pieņemts un pat nekad netika apspriests. 1998. gadā Kremļa oficiālie ideologi laida klajā pseidozinātnisku krājumu 1941 god. Sastādītāju pulciņā — visa komunistiskā elite: bijušais Politbiroja loceklis A. N. Jakovļcvs, divi bijušie premjeri — J. T. Gaidars un J. M. Primakovs, vesela varza čekistu. Joprojām balstoties uz Svetļišina liecību, izglītotie biedri paziņoja: vairākums kara vēsturnieku uzskata, ka plāns netika pieņemts.

[1]

Krājumu 1941 god es nosaucu par pseidozinātnisku.

Par saviem vārdiem es atbildu. Pašķirstiet to. Palasiet. Vismaznozīmīgākie un neko nenozīmējoši notikumi aprakstīti, daudzas reizes tos

atkārtojot: kāds slepenais aģents ziņo… Pēc lappusēm trīsdesmit lasām to pašu paziņojumu, bet citādi izklāstītu: kāds čekists pārrakstīja slepenā aģenta ziņojumu un aizsūtīja augstākam priekšniekam. Apmēram pēc divdesmit lappusēm atkal lasām to pašu tekstu tin atkal jaunā izklāstā: augstākais pārrakstīja to un sūta vēl augstākam… Kādēļ to visu atkārtot?

Bet, lūk, mūsu priekšā dokuments nr. 315. Datējums — 1941. gada 11. marts. Nosaukums pilnīgi traks: "No Sarkanās armijas Ģenerālštāba plāna par Padomju Savienības Bruņoto Spēku stratēģisko izvēršanu Rietumos un Austrumos." Kāpēc: no plāna? Kāpēc nepublicēt visu plānu? Dodiet mums kara plānu, bet viss pārējais nav svarīgs. Visas pārējās blēņas varēja arī nepublicēt.

Šis dokuments izskatās ļoti nopietni. Kamēr ncsāc to lasīt…

Trijās lappusēs aprakstītas ziņas par varbūtējiem pretiniekiem, viņu karaspēka sastāvs un iespējamie nodomi. Pēc tam vienā lappusē — mūsu stratēģiskās izvēršanas pamati. Tiek ziņots, cik divīziju nepieciešams ziemeļu piekrastes piesegšanai, cik — Aizkaukāzā un Vidusāzijā, cik atstāt pret Japānu, cik — operācijām rietumos. Pēc tam ielikta kvadrātiekava, daudzpunkte un atkal kvadrātiekava. Tālāk paraksti: Timošenko, Zukovs, Vasiļevskis.

No pielikuma uzzinām, ka dokumentam kopumā ir 16 lappuses. Taču mums pasniegts pirmo četru saturs, turklāt uz trijām no tām — ziņas par pretinieku.

Biedri A. N. Jakovļevs, J. T. Gaidars, J. M. Primakovs, R G. Pihoja, 1.. J. llc- šins, L. A. Bezimenskis, J. A. Gorkovs un citi turēja rokās kara plānu, bet ar mums nedalījās. Tā vietā viņi piestampāja grāmatu ar vismuļķīgākajiem uzpērkamas čekistu aģentūras ziņojumiem par to, ka "daudziem karavīriem ir simpātijas pret Padomju Savienību un viņi negrib karot pret PSRS". 1941god. Maskava: 1998, otrā grāmata, 281. Ipp.)

Bet, lūk, Ģenerālštāba 1941. gada 11. marta plānam oficiālajiem Kremļa ideologiem vietas nepietika. Tāpēc viņi to apcirpa, atstājot ievada daļu, nogriežot visu pārējo.

Ja, spriežot pēc Karpova, Svctļišina, Volkogonova un citu paziņojumiem, Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plāns ir kas neparasts, dīvains, nestandarta, ārkārtējs, no visiem citiem līdzīgiem dokumentiem atšķirīgs, tad vajadzēja pilnībā publicēt iepriekšējo, 1941. gada 11. marta, plānu un parādīt: mēs 1941. gada martā domājām tikai par aizsardzību un tikai maijā Zukovu apsēda nelabais un viņš radīja mums ko neraksturīgu, mūsu miermīlīgajai valstij nepieņemamu, pārbiedētā Staļina noraidītu bez apspriešanas.

Bet tur jau tā lieta, ka 1S. maija plāns bija turpinājums visiem iepriekšējiem līdzīgajiem plāniem, ieskaitot to, kas stājās spēkā 11. martā. Stratēģiskais stāvoklis mainījās, plāni attiecīgi tika koriģēti, precizēti un papildināti.

Ja kļūdos, biedri pielabos. Biedri kādreiz publicēs 1941. gada 11. marta Ģenerālštāba plānu, un mēs redzēsim, ka Staļins sapņoja tikai par mūžīgu mieru un tautu brālību. Kamēr tas nav noticis, pieņemsim pretējo, bet sacerējumu 1941 god, šo grandiozo zinātnisko darbu uz laba papīra un pienācīgā ievākojumā, uzskatīsim par nekaunīgu, nemākulīgu un neveiklu vēstures falsifikatoru darbu.

5

Krievijas valsts ideoloģiju vada brīnumaini cilvēki: vairākums militāro vēsturnieku uzskata, ka plāns tika noraidīts… Dārgie biedri, bija laiki, kad pēc cilvēces gaišāko prātu vairākuma domām Zeme stāvēja uz trim ziloņiem. Variants — uz trim vaļiem. Atcerieties: vairākuma viedoklis vienmēr ir kļūdains. Atkārtoju: vienmēr!

Pirms atkārtot Svctļišina teikto, jums bija jāuzdod šim dižajam pirmatklājējam daudzi jautājumi. Kāpēc jūs nejautājāt?

Bet situācija taču ir pārsteidzoša. Militārās vēstures institūta darbinieks Svetļišins 60. gadu sākumā zināja par pilnīgi slepena īpaši svarīga dokumenta pastāvēšanu, bet trīsdesmit gadus — līdz 90. gadu sākumam — klusēja.

Ja 60. gadu sākumā Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija dokuments joprojām bija Padomju Savienības valsts noslēpums, ja tam nebija noņemts grifs "Pilnīgi slepeni. īpaši svarīgi. Tikai personīgi", tad kurš un kāpēc pielaida pie dokumenta vēsturnieku Svetļišinu?

Bet, ja dokumentam slepenības grifs bija noņemts jau tajos gados un tam tika pielaists vēsturnieks Svctjišins, tad kāpēc jāklusē? Un kāpēc oficiālajos kara vēstures darbos šis ārkārtīgi nozīmīgais dokuments netika pieminēts?

Un cik dīvaina sakritība: kad parādījās "Ledlauzis", tas bija steidzami un nesaudzīgi jāatspēko, un, lūk, tieši tajā brīdī Svetļišins atcerējās par dokumentu un noņēma nošāvām lūpām klusēšanas zīmogu. Tikai tad viņš atcerējās par tikšanos ar Zukovu, par saviem jautājumiem un vienīgā pestītāja atbildēm.

Ja Svetļišins tiešām apsprieda dokumentu ar Zukovu, tad vajadzēja pateikt dižajam karavadonim: es, vēsturnieks, zinu par dokumenta esamību, tātad tas ir pieejams, tātad ari citi par to var zināt, kāpēc gan lai jūs, Gcor- gij Konstantinovič, nepastāstītu par to plašām tautas masām? Ja šobrīd tas viss ir slepeni, uzrakstiet paskaidrojumu, ielieciet aploksnē un atdodiet glabāšanā meitai. Kad dokuments tiks atslepenots, viņa atvērs aploksni un mēs izlasīsim jūsu skaidrojumus par notikušo. Citādi jūs tagad stāstāt, bet pēc daudziem desmitiem gadu var arī nenoticēt.

Jautājums: kāpēc vēsturnieks Svetļišins, apspriežot ar Zukovu tik svarīgu jautājumu, tolaik neatstāja nekādus pierakstus? Aizsardzības ministrijas Militārās vēstures institūtam ir slepenie fondi. Pēc tikšanās ar Zukovu Svctļišinam bija pienākums ziņot institūta priekšniekam, ka viņam bijusi ārkārtīgi svarīga saruna ar Zukovu. Tūlīt pat visu detalizēti vajadzēja pierakstīt, apstiprināt, aizzīmogot ar zīmoglakas spiedogiem un nolikt glabāšanā līdz labākiem laikiem.

Ja cienām vēsturnieku Svetļišinu un gribam ticēt viņa stāstiem, tad mums ir tiesības jautāt par tik bezatbildīgu attieksmi pret vēsturiskās patiesības saglabāšanu. 1965. gadā viņš dokumentāli nefiksēja savu sarunu ar Zukovu, kāpēc mums vairāk nekā pēc ceturtdaļgadsimta būtu jātic šī bezatbildīgā cilvēka sacītajam?

Svetļišina teiktais taču ir vieni vienīgi murgi. Viņš noticēja Zukova memuāriem: Staļins par Ģenerālštāba lietām neinteresējās, Ģenerālštāba priekšnieku uzklausīja tikai retumis… Tāpēc Svetļišins savā stāstā ielika Staļina sekretāru Poskrebiševu, raugi, nabaga Zukovs nevarēja piekļūt Staļinam, viņš bija spiests nodot dokumentu nevis personīgi, bet izmantojot kāda cita palīdzību: nododiet, lūdzu, biedram Staļinam… Taču Žukovs, kā tagad zinām, kara priekšvakarā uzturējās Staļina kabinetā visai bieži un pavadīja tur daudzas, daudzas stundas. Kādēļ atdot dokumentu Poskrcbiševam, ja jebkurā dienā viņš to varēja nodot vadoņa rokās: lūk, biedri Staļin, ko mēs piedāvājam!

Ja bija iespēja personīgi nolikt dokumentu uz Staļina galda, bet Zukovs to nodeva caur kādu citu, tad tā ir gļēvuļa rīcība. Tā uzvedas ļaudis, kuriem nav drosmes personīgi ziņot par saviem ierosinājumiem. Lai netrāpītos priekšniekiem acīs, savus priekšlikumus viņi nodod ar citu palīdzību, bet pēc tam saimnieka lēmumu uzklausa 110 kunga rokaspuiša.

6

Žukova uzvedība ir vairāk nekā dīvaina. Jebkurš normāls cilvēks pirms grandioza projekta izstrādāšanas vispirms nodrošinātu vadības atbalstu. Sarunā ar vadoni Žukovam uzmanīgi vajadzēja dot mājienu par citiem iespējamiem variantiem: bet varbūt, biedri Staļin, rīkosimies nedaudz citādi? Saņemot noraidošu atbildi, skaidrs, ka nebija vērts nemaz sākt.

Sastādīt kara plānu nav joka darbs. Bez paša Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija dokumenta tajā pieminēti vēl seši dokumenti, ieskaitot "Kara gadījumā ar Vāciju paredzamās karadarbības plānu". Pagaidām neviens no šiem dokumentiem pētniekiem nav pieejams. Un, lūk, aina: Sarkanās armijas Ģenerālštābs Žukova un Timošenko vadībā sagatavojis Vācijas sagrāves rezerves plānu ar visiem teorētiskajiem izklāstiem, pamatojumiem, kartēm un aprēķiniem, iesniedz to Staļinam, bet pēc tam izrādījās, ka Staļinu tas nepavisam neinteresē. Vai tiešām pirms šī grandiozā projekta izveides Zukovs nevarēja painteresēties par Staļina viedokli un kara priekšvakarā nenoslogot visaugstākos un vistalantīgākos Ģenerālštāba ģenerāļus ar darbu, kas augstākajai priekšniecībai nav vajadzīgs?

Ne mazāk pārsteidzoša ir arī Staļina uzvedība. Žukovs uzturējās pie viņa ļoti bieži, bet Staļins (ja ticam Svetļišina stāstam) tā arī nav izteicis savu viedokli par piedāvāto plānu. Žukovam nav zināms ne plāna liktenis, ne Staļina pieņemtais lēmums. Rct savam sekretāram Poskrcbiševam "saniknotais" Staļins pavēlēja darīt zināmu Žukovam, lai tas turpmāk nenodarbojas ar blēņām.

Iztēlosimies: lūk, Staļina uzgaidāmajā telpā Poskrebiševs nodod Žukovam Staļina teikto. Tūlīt pat Žukovs ieiet "saniknotā" Staļina kabinetā un sākas ierasts darbs… Vai tiešām Staļins pats nevarēja pateikt Žukovam, lai viņš nenodarbojas ar blakus lietām? Kāpēc tas bija jādara caur Poskre- biševu?

7

Un paskaidrojiet man, kāpēc Žukovs Ģenerālštāba dokumentus sauca par "manu ziņojumu" vai "manu zīmīti"? Atkārtoju, runa ir nevis par vienu dokumentu, bet par komplektu, kurš nezināmu iemeslu dēļ līdz šim nav pieejams pētniekiem. Dokumentus gatavoja ģenerālmajors Vasilcvskis, laboja ģenerālleitnants Vatutins, zem dokumentiem ir aizsardzības narkoma maršala Timošenko un Ģenerālštāba priekšnieka armijas ģenerāļa Žukova uzvārds. Citiem vārdiem, šī projekta izstrādē piedalījās gan Žukova padotie, gan viņa tiešais priekšnieks. Kādēļ tad komplekts nosaukts par zīmīti, turklāt vēl manu''.

Uz dokumentu komplekta grifs: "Pilnīgi slepeni. īpaši svarīgi. Tikai personīgi". Pievērsīsim īpašu uzmanību pēdējiem diviem vārdiem: TIKAI PERSONĪGI! Tagad uz brīdi noticēsim Svetļišina sagudrojumiem: pārkāpjot pavēles 1111 instrukcijas par slepeno lietvedību, Žukovs atdeva svešās rokās pilnīgi slepenu īpaši svarīgu dokumentu komplektu, kuru viņam bija tiesības nodot rikai personīgi Staļinam. Tas ir noziegums. Ja šis fantastiskais sižets norisinājās īstenībā, tad Žukovs par savu noziedzīgo bezatbildību pelnījis nošaušanu. Šajā gadījumā Žukovs ir pārkāpis zvērestu, jo bija zvērējis glabāt valsts un kara noslēpumu. Viņš to neglabāja un nemācēja glabāt. Pret pilnīgi slepeniem īpaši svarīgiem dokumentiem izturējās kā pret nevērtīgiem papīriņiem. Cilvēkus nošāva par nolaidīgu attieksmi pret daudz mazsvarīgākiem noslēpumiem.

Nc mazāk izbrīna Staļina rīcība. Pieņemsim, ka viņš noraidīja Ģenerālštāba plānu. Taču ari noraidītam plānam jāpaliek pilnīgi slepenam, īpaši svarīgam. Pieņemsim, kādu iemeslu dēļ neesam iekļāvuši bruņojumā jaunu kodolmunīcijas veidu. Taču tas nepavisam nenozīmē, ka visai tehniskajai dokumentācijai tūlīt pat noņemams slepenības grifs. Bet, lūk, kā pie Staļina: pilnīgi slepenu īpaši svarīgu plānu viņš it kā noraidīja un tūlīt pat tā saturu izstāstīja Poskrebiševam. Un Poskrebiševs izsaka rājienu Zukovam: redz, līdz kam aizdomājies, Vācijai uzbrukt, turklāt vēl tuvākajā laikā! Bet mēs aizstāvēsimies un laika, lai sagatavotos, mums pietiek!

Un, ja uz mirkli noticējām Svctļišinam, lai tūlīt pat pieķertu viņu melos un muļķībā, tad rakstniekam N. N. Jakovļevam nevaram noticēt pat ne mirkli. Jakovļevs pavēstīja par "neticami stūrgalvīgo Padomju valsts galvu", kurš it kā noraidījis Žukova ģeniālo plānu. Bet neaizmirsīsim, ka vara pie mums piederēja tautai — strādniekiem un zemniekiem. Padomju valsts priekšgalā stāvēja kolektīva institūcija — Augstākā Padome. Nekādu stūrgalvību šī institūcija nekad nav demonstrējusi. Tā piekrita visam, ko darīja biedrs Staļins. Turklāt piekrita vienmēr, tūlīt un vienbalsīgi. Augstākās Padomes priekšgalā atradās Prezidijs. Taču arī tā stūrgalvība nav izslavēta. Bet Augstākās Padomes Prezidija priekšgalā atradās labais vectētiņš Kaļi- ņins. Galvenā rakstura iezīme — brīnumaini lokans mugurkauls. "Ar savu parakstu Kaļiņins sankcionēja visas Staļina darbības, nelikumības padarīdams par likumu." (K. A. Zaļcskis. Impērija Staļina: Biojjrajičeskijenciklo- pcdičeskijslovarj. Maskava: 2000, 203. Ipp.)

Aizmirsis par mūsu nenotikušo demokrātiju, N. N. Jakovļevs sauc Staļinu par valsts galvai. Kā vai- ticēt Jakovļcva paziņojumiem par "neticamu stūrgalvību", ja cienījamais pētnieks pat nezina, kādos amatos bija dižais vadonis?

Man saka: varbūt "Ledlauzī" viss ir pareizi, bet kur ir dokuments?

Atbildu: dokuments glabājas KF Aizsardzības ministrijas Centrālajā arhīvā (16. fonds, 2951. apraksts, 241. lieta, 1.—16. lapa).

Visi kara laika dokumenti jaunajā demokrātiskajā Krievijā ir atslepe- noti. Tā ir ļoti laba ziņa.

Ber, lūk, sliktā: no kara laiku dokumentiem noņemto grifu "Slepeni", "Pilnīgi slepeni", "Pilnīgi slepeni. īpaši svarīgi" un "Pilnīgi slepeni. Īpaši svarīgi. Tikai personīgi" vietā ieviests jauns nevainīgs grifs "Nav izsniedzams". Tā nu varat priecāties: nekādu noslēpumu par karu vairs nav. Tiesa, piekļuves visinteresantākajiem un vissvarīgākajiem kara dokumentiem kā nebija, tā ari nav. Krievu valodā šādām situācijām ir piemērots visai gudrs izteiciens: čto v lob, čto po Ibu. [8]

Bet, ja nopietni, esam vienīgā tauta pasaulē, kura pilnīgi neatceras Otro pasaules karu un neko par to nezina. iMēs esam vienīgie, kurus karš galīgi neskāra un neuztrauca. Oficiālā līmenī mums nav ne grāmatu, ne mācību grāmatu, ne pētījumu, ne rakstu, ne filmu par karu. Tādas falsifikācijas kā Sudjba čeloveka [9] nav ņemamas vērā. Karu nepētīja ne karaskolās, ne institūtos, ne militārajās akadēmijās, ne Zinātņu akadēmijā. Mēs esam vienīgā valsts pasaulē, kurā kara izpēte ir kategoriski aizliegta.

Kā var pētīt karu, ja Gorkovi, Gaidari, Pihojas, Primakovi un Bezimen- ski sēž arhīvu sardzē, izsniedzot mums tikai to, kas viņiem attiecīgajā brīdī ir izdevīgi?

10. NODAĻA

KĀ ŽUKOVS CENTĀS IZDABĀT STAĻINAM

Zukovs ir bīstams un pat briesmīgs cilvēks [..]. lis 30 gadus strādāju ar Zukovu. Viņš ir valdonīgs, despotisks, nežēlīgs cilvēks [..]. Es redzēju, cik neticami rupji Zukovs izturējās pret virkni cilvēku, ieskaitot ar stipru gribasspēku apveltītus cilvēkus.

Padomju Savienības maršals R. J. Maļinovskis

Georgij Zukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) pļenuma CK KPSS i drttgijc dokumenti. 487. lpp.

1

Sākot no "Ledlauža", visās grāmatās par karu rādu drausmīgas un ārprātīgas pretrunas Zukova memuāros. Kremļa oficiālie ideologi nepaliek parādā. Viņu galvenais arguments: mīļais, tu atpaliec no dzīves! Mēs jau sen esam noraidījuši sešus Zukova memuāru konjunktūras izdevumus un orientējamies tikai uz vienīgo pareizo un patieso septīto izdevumu, bet tu joprojām atsaucies uz pirmo izdevumu.

Gāja laiks. Tika noskaidrots, ka septīto izdevumu nolādētā cenzūra izkropļojusi tikpat lielā mērā, cik iepriekšējos. Tāds pats liktenis piemeklēja astoto un devīto izdevumu. Bet man atkal met ar proletariāta ieroci: mēs gan tveram laikmeta garu, naski pārrakstām vēsturi saskaņā ar desmito izdevumu, bet tu nekādi nevari atteikties no pirmā.

Nācās sev atzīt: mani iedzinuši strupceļā. Kā uzvarēt šajās sacensībās? Viņi atrodas Maskavā. Iznāk jaunākais Vospominaņija i razmišļeņija izdevums, kurš atspēko visus iepriekšējos, un izveicīgie Zukova cienītāji tūliņ pat izlabo savus uzskatus par kara gaitu saskaņā ar jaunākajiem norādījumiem. Bet es esmu tālu. Kamēr pie manis atnāk jaunais izdevums, Kremļa ideologi to jau pasludinājuši par konjunktūras izdevumu un strādā pie jauna, vispatiesākā.

Ko lai daru?

Izskatījās, ka izeja ir diezgan vienkārša: savākt visus Zukova memuāru izdevumus, izlasīt, salīdzināt, notvert tendenci un uz šī pamata atklāt attīstības prognozes. Zinot, kā memuāri deformējās vakar un aizvakar, var pareģot, kurā virzienā tie izlocīsies rit. Izmantojot elementāru analīzi, var ieskatīties nākotnē, var uzzināt, uz kuru pusi diženo memuāru rakstnieku aiznesīs nākamā diena. Visu laiku un tautu diženākais stratēģis spēja (ja viņam ticam) zinātniski pareģot. Lūk, šo pašu pareģošanu es paņēmu arī savā bruņojumā. To izmantojot, var nokļūt priekšā tiem, kuri vēl tikai gaida jaunākā, vienīgā pareizā izdevuma iznākšanu.

Tā es kļuvu par pareģi.

Un kas izrādījās? Izrādījās, ka šajā situācijā būt pareģim nav sarežģīti. Jauno, nezinu, kuru pēc skaita, diženākā karavadoņa memuāru izdevumu vēl tikai gatavo izdošanai, bet es jau tagad ieskatos necaurredzamajā nākotnes miglā un redzu gaidāmās pārmaiņas.

Atklāju gaišredzības noslēpumu: ir uzmanīgi jālasa tas, ko Zukova aizstāvji tagad raksta savās grāmatās, rakstos un disertācijās. Ir jāieskatās, jāielasās, jāieklausās viņu argumentos. Tā ir atslēga. Tas, ko Zukova aizstāvji šodien runā, rit noteikti tiks atrasts aizmirstos karavadoņa manuskriptos, un jaunākais izdevums tiks izlabots saskaņā ar laikmeta garu.

Izmantosim piemēru.

2

Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu ar Zukovu apsprieda ne tikai Svetļišins. Pēc viņa tikšanos ar vienīgo pestītāju atcerējās akadēmiķis An- filovs: "1965. gada sākumā es, tolaik pulkvedis, Ģenerālštāba Kara akadēmijas Kara vēstures un karamākslas katedras vecākais pasniedzējs, tikos ar G. K. Žukovu." (Krasnaja zvezda, 1996. gada 26. marts.) 1995.— 1996. gadā daudzās avīzēs un žurnālos Antilovs izstāstīja, ka Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu viņš uzracis nevis 60. gadu sākumā, bet vēl pirms Svetļišina— 1958. gadā. Un, lūk, saticis Žukovu 1965. gadā, Anfi- lovs it kā jautājis par šo dokumentu. Uz to Zukovs it kā atbildējis: "Mēs šo projektu neparakstījām, nolēmām vispirms par to ziņot Staļinam. Bet viņš gluži vai uzsprāga, izdzirdējis par brīdinājuma triecienu vācu spēkiem. "Vai jūs prātā jukuši, gribat izprovocēt vāciešus?" aizkaitināts izmetis Staļins. Mēs aizbildinājāmies ar situāciju, kas veidojas pie PSRS robežas, ar idejām, ko viņš pauda, uzstājoties 5. maijā… "Es taču to teicu, lai visus uzmundrinātu, lai viņi domātu par uzvaru, nevis par vācu armijas ncuz- varamību, par ko bazūnē visas pasaules avīzes," norūca Staļins." (Kuranti, 1995. gada 15.-16. aprīlis.)

Krasnaja zvezda, Vojenno-istoričeskij žurnal, daudzas citas avīzes un žurnāli daudzkārt atkārtoja Staļina vārdus: "Es taču to teicu, lai visus uzmundrinātu …" Un viss, varētu šķist, nostājās savās vietās: Zukovs piedāvāja plānu, aizkaitinātais Staļins sašutumā kategoriski to noraidīja. Vai ir par ko strīdēties?

Ir.

Elementārs godīgums no visiem, kas atkārto šīs blēņas, pieprasa paziņot lasītājiem, ka to nav teicis Staļins. To ir teicis Anfilovs, kuram it kā teicis Zukovs, kuram it kā teicis Staļins.

Pirms Anfilova tekstu atkārtošanas redaktoriem un izdevējiem vajadzēja uzdot gudrajam akadēmiķim joprojām tos pašus jautājumus: bet kāpēc tu klusēji 37 gadus — no 1958. līdz 1995. gadam? Sarakstīji kaudzi gramatu par kara sākumu un par Zukova diženumu, bet par šo sarunu klusēji. Labi, 1965. gadā nebija pieņemts par to runāt. Bet 80. gadu beigās, kad plosījās tā saucamā ļjlastnostj, varēja pļāpāt par ko vien vēlies. Kāpēc toreiz neizstāstīji? Lūk, tad sagruva Padomju Savienība, un pirmajos mēnešos vispār varēja darīt visu, kas iepatīkas. Taču tikai pēc tam, kad Karpovs bija publicējis Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu un parastie cilvēki, izlasījuši "Ledlauzi", varēja pienācīgi novērtēt šī dokumenta nozīmi, tikai tad Anfilovs atjēdzās. Tikai tad atcerējās, ka viņš par šo plānu zinājis jau sen, ka viņš ar Žukovu to apspriedis, ka Žukovs pastāstījis par Staļina uzsprāgšanu un rūkšanu.

Svarīgāks jautājums: kālab pēc tikšanās ar Žukovu 1965. gadā militārais vēsturnieks Anfilovs nekur nekādi nedokumentēja diženā karavadoņa paskaidrojumu? Ja viņš tolaik šo tēmu neuzskatīja par svarīgu, tad pēc 30 gadiem, 1995. gadā, nevajag sevi pasludināt par ekstraordināras nozīmes vēsturisku liecību glabātāju. Bet, ja viņš tolaik Zukova paskaidrojumu uzskatīja par svarīgu, tad vajadzēja pierakstāt sarunas saturu uz papīra un nodot Ģenerālštāba Kara vēstures nodaļas glabāšanā.

Un vēl. Anfilovam vajadzēja pateikt Zukovam: lūk, cs, kara vēsturnieks, izraku Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu, nav izslēgts, ka ari pēc manis kāds tam uzdursies, tādēļ, Georgij Konstantinovič, jums pašam tas būtu jāpastāsta memuāros, lai pēc tam kāds blēdis, kāds kurinātājs no ledlauža neiedomātos izkropļot mūsu slavas pilno vēsturi.

Nav saprotama arī Zukova izturēšanās. Pieņemsim, pie viņa 1965. gadā atnāk Svctļišins, runā par atrasto plānu. Pēc viņa tajā pašā gadā atnāk Anli- lovs, runā par to pašu plānu. Bet Žukovs tikko sācis rakstīt memuārus. Kā pilsonim un patriotam Zukovam bija jāreaģē uz tādām sarunām. Zukova pienākums bija ieviest skaidrību, lai pēctečiem nepaliktu ne mazākās iespējas aplami traktēt Padomju Savienības varonīgo vēsturi. Pat ne pieminot dokumentu, Žukovs varēja pateikt ko pietiekoši noteiktu: mums bija arī citi varianti un citas ieceres, taču Staļins tās noraidīja. Lūk, un viss. Tikai viens teikums.

Bet Žukovs to nepateica.

No tā var izdarīt tikai divus secinājumus.

Pirmais. Zukovam nerūpēja viņa Dzimtenes un viņa armijas gods. Viņš redzēja, ka uzpeldējis dokuments, kuru var iztulkot Padomju Savienībai pavisam neizdevīgā veidā. Taču Žukovs pilnīgi neko neizdarīja, lai nākamības nelabvēļiem izsistu no rokām trumpja dūzi. Neizdarīja neko, lai nākotnē komunisma ienaidniekiem atņemtu iespēju izmantot šo kliedzošo kompromatu kā visa komunisma un konkrēti staļiniskās diktatūras atmaskojošu materiālu un agresīvās būtības pierādījumu.

Otrais secinājums. Ne Anfilovam, ne Svetļišinam un nevienam citam tolaik nebija piekļuves plānam un dižo stratēģi viņi ar izvaicāšanu par šo tēmu netraucēja. Žukovs bija pārliecināts par komunisma nesatricināmību, tāpēc neuztraucās par to, ka liecības par iekārtas noziedzīgo raksturu jelkad varētu parādīties atklātībā. Lūk, tāpēc viņš neko nedarīja, lai padarītu nekaitīgu zem Padomju valsts varonīgās vēstures palikto bumbu ar laika degli.

Par pirmatklājējiem jāuzskata nevis Svetlišins un Anfilovs 50. gadu beigās un 60. gadu sākumā, bet Volkogonovs un Karpovs 80. gadu beigās. Viens par to ieminējās, bet otrs gandrīz pilnībā publicēja, nesaprotot, ka tas ir nevis pierādījums Zukova ģenialitātei, bet apsūdzība režīmam. Bet, kad apķērās, bija par vēlu.

Lūk, tāpēc sākās pavisam nepārliecinoši centieni paziņot, ka dokuments bijis gan, taču tas nav apstiprināts īstenošanai.

Tāpēc bija nepieciešami viltus liecinieku solo uznācieni: bet man, lūk, Žukovs, tēju dzerot, atklāja… Tiesa, es toreiz neatradu laiku pierakstīt viņa sacīto, bet tagad atminos gan…

3

Interesanti, ka oficiālā propaganda vienlaikus atsaucas gan uz Svctļišinu, gan uz Anfilovu: abi runāja ar Žukovu, abi 1965. gadā, abiem viņš izstāstīja, ka Staļins plānu noraidījis.

Pamatā abu dižo pētnieku stāsti sakrīt, bet detaļās atšķiras. Viņi viens otru atspēko un atmasko. Anfilovam Žukovs it kā teicis "mēs neparak- stijām", bet Svetļišinam — "mana zīmīte". Sīkums. Nieciņš. Ber nozīmes atšķirība — milzīga. Pirmajā gadījumā Žukovs runā par kolektīvu jaunradi, bet otrajā — sauc sevi par vienīgo autoru.

Svetļišinam Žukovs it kā izstāstījis, ka Staļins viņam savai lēmumu tā ari nav paziņojis, savu neapmierinātību "saniknotais" Staļins nodevis caur sekretāru Poskrebiševu. Bet, lūk, Anfilovam tas pats Žukovs tajā pašā gadā it kā stāstījis, ka Staļins savu neapmierinātību paudis personīgi. Turklāt "uzsprādzis" un "rūcis".

Saprotot, ka viltus liecinieku atmaskošana nesagādā nekādas grūtības, tēvijas ideoloģijas pīlāri vērsās pēc viedokļa pie "kara vēsturnieku vairākuma", kuri arīdzan apstiprināja: Staļins plānu noraidīja. Bet pierādījumi? Te viņiem atbilde gatava: nav Staļina paraksta!

Biedri zinātnieki, docenti un kandidāti, atcerēsimies vienkāršu lietu: visi pasākumi, kas ieplānoti Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija dokumentā, tika izpildīti.

Maija beigās un jūnija sākumā tika veikta slepena karaspēka mobilizācija, maskējoties ar rezervju mācību nometnēm. Papildus tika iesaukti 813 tūkstoši rezervistu. No valsts iekšienes viņus slepus pārveda uz rietumu pierobežas kara apgabaliem. Pateicoties tam, pulki, brigādes un divīzijas pierobežas rajonos bija nokomplektēti pēc kara laika prasībām.

Maskējot to kā izbraukšanu uz nometnēm, tika veikta slepena karaspēka koncentrēšana tuvāk rietumu robežai. Visas armijas, par kurām ir runa dokumentā, tika izveidotas valsts iekšienē un slepus pārvietotas uz rajoniem, kas norādīti Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānā. Lielākā daļa divīziju 1941. gada 22. jūnijā atradās ceļā — ešelonos vai pārgājiena kolonnās. Turklāt uz rietumu pierobežu pa dzelzceļu vienlaikus tika transportēti 47 000 militāro kravu vagonu.

Aviācijas pulki un divīzijas no attālākiem kara apgabaliem slepus tika pārsviesti uz lauku aerodromiem robežas tuvumā. Turpat tika izvērsta aviācijas aizmugure — simtiem tūkstoši tonnu aviācijas degvielas, bumbu, patronu, lādiņu, rezerves daļu, pārtikas un visa pārējā.

Maskējot to kā mācību nometnes un aizmugures manevrus, tika izveidota sauszemes karaspēka aizmugure un hospitāļu bāze. Lūk, viena no daudzām liecībām. Pirmajās kara dienās tikai Rietumu fronte Rietum- baltkrievijā zaudēja trīs armijas hospitāļu bāzes pārvaldes, 13 evakuācijas pieņemšanas punktus, trīs autosanitārās rotas, trīs sanitārās noliktavas, 44 hospitāļus, tajā skaitā 32 ķirurģiskos, piedevām evakuācijas hospitāļus ar 17 000 vietu un vēl 35 sanitārās daļas un iestādes (Medicīniskā dienesta ģenerālpulkvedis F. I. Komarovs. FZŽ, 1988, Nr. 8,43. lpp.). Turklāt tika zaudēts neuzskaitāms daudzums medicīniskā aprīkojuma: ķirurģiskie instrumenti, saites, medikamenti, hospitāļu teltenes un citas lietas. Baltkrievijas austrumu daļā nebija palicis praktiski nekas. "Formējamās frontes

sanitārās iestādes Austrumbaltkrievijas teritorijā palika bez aprīkojuma." (Turpat.)

Kādēj spriedelēt par to, vai dokuments ir vai nav parakstīts, ja viss, kas tajā ietverts, tika pildīts vai arī jau bija izpildīts?

Iedomājieties, ka jūs visus, cienījamie biedri zinātnieki, sadzinuši karjerā un nošāvuši par jūsu noziegumiem pret tautu, par mūsu vēstures sagrozīšanu un izkropļošanu, par meliem, par uzticamu kalpošanu sātaniskam, prettautiskam režīmam. Pēc tam pēkšņi izrādījies, ka spriedums nav parakstīts. Tas, protams, ir šausmīgi. Bet vai jums 110 tā vieglāk?

Viss, kas bija paredzēts Ģenerālštāba plānā, tika precīzi īstenots. Tāpēc nav nekādas nozīmes, vai Staļins parakstīja vai neparakstīja dokumentu, rūca vai nerūca pa to laiku. Parakstam vispār nav nekādas nozīmes. Tas ir liekulīgs arguments. To izmanto Hitlera un Staļina aizstāvji. Hitlers iznīcināja miljoniem cilvēku. Bet viņa paraksts nav atrodams. Vai tad ar to pietiek, lai pasludinātu viņu par nevainīgu jēriņu? Trīsdesmito gadu sākumā Staļins iznīcināja miljoniem cilvēku Padomju Savienībā. Bet paraksta nav. Un nav dokumentu, kuros viņš dotu rīkojumu iznīcināt miljoniem cilvēku. Ja nav paraksta un ja vispār nav tāda dokumenta, vai tas nozīmē, ka viņš ir nevainīgs? Vai to, ka nekādas iznīcināšanas nebija?

4

Un, lūk, vēl jautājums "vairākumam kara vēsturnieku": BKT KURŠ ŠO PLĀNU IZPILDĪJA?

Pieļausim un noticēsim, ka saniknotais Staļins aiz dusmām vārījās un rūca. Timošcnko un Žukovs guva mācību, no sava plāna tūlīt pat atteicās un vairāk pie šī jautājuma neatgriezās. Plāns bija uzrakstīts ar roku vienā eksemplārā. Plāns iegūla arhīvā. Par to zināja pieci cilvēki: Staļins, Timošcnko, Žukovs, Vatutins un Vasiļevskis. Ja ticam Svctļišina fantāzijām, tad plāna saturs bija zināms arī Staļina sekretāram Poskrebiševam. Pieņemsim, ka Timošcnko, Žukovs, Vatutins un Vasiļevskis, sabijušies no Staļina rūkšanas, no plāna izpildes atteicās un nekad vairs to nepieminēja. Kā

gan gadījās, ka tālo kara apgabalu komandieri Sibīrijā, Ziemeļkaukāzā, Urālos un pie Volgas, savā starpā nesarunājot, izveidoja septiņas jaunas armijas un nosūtīja tās uz valsts rietumu rajoniem saskaņā ar viņiem nezināmu plānu? Kā gadījās, ka kāds pacēla gaisā aviāciju Altajā un Tālajos Austrumos, Picvolgas, Maskavas, Arhangeļskas, Orlas un visos pārējos kara apgabalos un pārsvieda to uz pierobežas lidlaukiem? Kuram bija tiesības iesaukt simtiem tūkstošu rezervistu un pārvietot tos tūkstošiem kilometru līdz pašai robežai? Kurš pie robežas izveidoja noliktavas un glabātavas ar desmitiem tūkstošiem šāviņu un miljardiem patronu? Kurš un kāpēc piekrāva desmitiem tūkstošus vagonu ar militāro aprīkojumu un aizsūtīja uz rietumiem? Vietējā iniciatīva? Satiksmes tautas komisārs biedrs Kaganovičs taču nedotu vietējiem priekšniekiem tik daudz lokomotīvju un vagonu. Un Zukovam arī nedotu. Arī Timošenko. Viņš nebija viņiem padots. Viņš bija padots vienīgi Staļinam. Un tikai pēc viņa pavēles varēja veikt šo visas cilvēces vēsturē grandiozāko dzelzceļa operāciju.

Kas tad sanāk? Staļins rūc, vārās, dauza dūres un dipina kājas, bet apgabalu un armiju komandieri, pulku, brigāžu, divīziju un korpusu komandieri par spīti vadoņa aizliegumam īsteno plānus, kuri viņiem nav zināmi. Staļins paziņo, ka tāda plāna izpilde "būtu izdevīga tikai padomju varas ienaidniekiem", bet visa Sarkanā armija ir sacelta kājās un pilda plānu.

Bet varbūt viņi visi gāja, brauca un lidoja uz robežu aizsardzības dēļ?

Bet tas, lūk, vairs neatbilst zinātniskai pieejai. Tas jau ir pēkšņa uzbrukuma plāns Vācijai. Lai arī neparakstīts. Bet kur ir aizsardzības plāns? Parādiet to. Pieņemšu jebkuru melnrakstu, netīru, neviena neapstiprinātu un neparakstītu.

Man saka: "Ledlauzim" var piekrist, var strīdēties, bet kur ir apstiprinošs dokuments? Atļaujiet ar to pašu rungu iezvelt pa pieri "vairākumam kara vēsturnieku": bet kur ir dokuments, dārgie biedri? Kur ir aizsardzības kara plāns? Kur ir aizsardzības operāciju plāni?

Pret mani ar iznīcinošu rakstu sēriju, kurai dots skanīgs nosaukums Koņcc glolmļnoi lЈi, [10] uzstājās ģenerālpulkvedis J. A. Gorkovs. Ģenerālpulkvedis publicēja valsts robežas piesegšanas plānus karaspēka koncentrēšanas periodam un paziņoja: lūk, tic ir valsts aizsardzības plāni! Nelaimīgais ģenerālis vienkārši nesaprot atšķirību starp valsts aizsardzību un robežas pieseg- šanu. Vai tiešām ar robežas piesegšanas plāniem ir izsmelts mūsu stratēģisko ieceru krājums? Vai tiešām dižās lielvalsts aizsardzība aprobežojās ar robežas piesegšanu, t. i., ar armijas spēku atbalstu robežsargiem, turklāt tikai uz periodu, kamēr notiek galveno spēku koncentrēšana? Bet, kad galvenie spēki būs sakoncentrēti, pēc kādiem plāniem viņiem rīkoties?

O, biedri ģenerāli, o, cienīgākais no pretiniekiem, jūsu zināšanai: kamēr notika vācu spēku koncentrēšana pie mūsu robežas, tajā pusē spēkā bija tieši tāds pats piesegšanas plāns. Karaspēks ešelonos, gājiena kolonnās, izkāpšanas punktos ir ārkārtīgi ievainojams, gandrīz bezpalīdzīgs. Tāpēc koncentrēšanas rajoni ir jāpiesedz ar priekšējām vienībām, kas laikus ir izvirzītas priekšējā līnijā vai pie robežas. Tas nav pretrunā nodomam veikt negaidītu triecienu, bet tieši apstiprina to.

Tātad mīkla: kā varēja gadīties, ka Staļins, dusmās vāroties un rūcot, noraidīja Ģenerālštāba plānu, Timošcnko un Zukovs uzšāva roku pie cepures un no plāna atteicās, bet komandieri gan no visiem pierobežas, gan visiem iekšzemes kara apgabaliem, nezinot plānu un nenojaušot par tā esamību, visi kā viens pēkšņi metās to pildīt? Un tomēr to izpildīja. Tikai pavisam nedaudz nepaspēja. Hitlers iztraucēja. Kāds gan ir atminējums?

Šo rēbusu atminēja pats ģenerālpulkvedis Gorkovs tajā pašā atmaskojošo rakstu sērijā Koņecglobaļnoi Iii. Viņš izskaidroja, pēc kādiem plāniem rīkojās kara apgabalu komandieri, štābi un karaspēki. Ģenerālpulkvedis pavēstīja: "Stratēģiskais plāns, ko izstrādāja Sarkanās armijas Ģenerālštābs un 1941. gada 15. maijā apstiprināja mūsu valsts politiskā vadība, ieņem dominējošo pozīciju attiecībā pret kara apgabalu operatīvajiem materiāliem." ( VIŽ, 1996, Nr. 2, 2. lpp.)

Lūk, tā! Stratēģiskais plāns tika apstiprināts. Valsts politiskā vadība — tas ir biedrs Staļins. Tieši saskaņā ar stratēģisko plānu Staļins bija noteicis rīkoties visiem zemākajiem komandieriem un pavēlniecībām.

Lai nerastos aizdomas, ka pieļauta pārteikšanās, ģenerālpulkvedis Gorkovs to pašu domu atkārtoja citā rakstā: "īpaša loma šeit piešķirta pēdējam operatīvajam kara plānam |..], kas izstrādāts Sarkanās armijas Ģenerālštābā, vadoties pēc stāvokļa 1941. gada 15. maijā. Un tas ir dabiski. Jo tieši ar šo plānu mēs iestājāmies karā. Pēc tā vadījās apgabalu karaspēku komandieri un viņu štābi, rīkojās karaspēks." (Gotovil (i Stafin upreida- jtišiij udar protiv Gitļcra v 1941 godu. Grāmatā Voina 1939—1945. Dva podhoda. Maskava: 1995, 58. Ipp.)

Ģenerālpulkvedis Gorkovs pavēstīja, ka Staļins plānu apstiprināja, ka 1941. gada 15. maija plāns uzbrukumam Vācijai bija vienīgais, citu plānu nebija un ka tieši pēc tā vadījās Sarkanā armija pirmajās kara dienās. Un rikai pēc tam ģenerālis iegrima pārdomās par paša uzrakstīto. Un tikai pēc tam aptvēra, ka aizšāvis garām. Ko lai tagad dara? Vai ņemt savus vārdus atpakaļ? Nekādā gadījumā! Un nākošajās publikācijās ģenerālpulkvedis Gorkovs ierakstīja precizējumu: Staļins apstiprināja 1941. gada 15. maija stratēģisko plānu, taču no tā "tika izņemta nodaļa par brīdinājuma trieciena veikšanu".

Ak, biedri ģenerāli, ja man būtu jūsu izmanības talants! Izlasījis jūsu precizējumu, cs veicu eksperimentu. Aicinu jūs, biedri ģenerāli, un visus, kas vēlas, to atkārtot. Paņēmu 15. maija plānu un asu zīmulīti un sāku no tā izsvītrot visu, kas attiecas uz negaidītu uzbrukumu Vācijai un Rumānijai.

I ieko izsvītroju. Ber kas palika? Palika datums — 1941. gada 15. maijs — un ziņas par pretiniekiem. Vairāk nekas. Pamēģiniet paši atkārtot manu eksperimentu. Neaizmirstiet pavēstīt, kas palika, ja no uzbrukuma plāna Vācijai izvāc agresīvās uzbrukuma sastāvdaļas.

[1]

Tagad atgriezīsimies pie Anfilova paziņojumiem. 1941. gada 5. maijā Staļins teica runu kara akadēmiju beidzējiem. Pēc tam uzsauca dažus tostus, precizējot savu domu. Kopējais tonis: pietiek runāt par mieru, pietiek pļāpāt par aizsardzību, laiks ņemt iniciatīvu savās rokās, laiks pāriet uzbrukumā.

Ja ticam Anfilovam, tad Žukovs, izdzirdējis Staļina runas, tūlīt metās sastādīt negaidīta uzbrukuma plānu Vācijai. Bet pēc tam pēkšņi izrādījās, ka Staļins nebūt nav gribējis Vācijai uzbrukt, viņš tikai gribējis uzmundrināt pārbiedētos kara akadēmiju beidzējus.

Ja tam ticam, tad Staļins ir pilnīgs idiots. Viņš, kā stāstīja Žukovs, šausmīgi baidījās no kara. Sanāk, ka gan kara akadēmiju beidzēji, gan viss Sarkanās armijas komandējošais sastāvs, kas piedalījās pieņemšanā Kremlī, visi šie tūkstoši labāko virsnieku, ģenerāļu, admirāļu un maršalu arī bailēs trīcēja tik ļoti, ka viņus vajadzēja uzmundrināt. Taču tā vietā, lai noliktu savu armiju aizsardzībā, atlikušajās nedēļās un dienās izraktu ierakumus un tranšejas, izliktu mīnas, nostieptu dzeloņdrātis, nabaga Staļins paziņo: pie velna aizsardzību, pietiek! Mums nav vajadzīga aizsardzība!

Uzmundrināja…

Anfilovs skaidro nesaprašām: avīzes visā pasaulē bazūnēja par vācu armijas ncuzvaramību, un, lūk, Staļins nolēma uzmundrināt kara akadēmiju beidzējus, raugi, nav jau velns tik melns…

Seit ir tikai viena pretruna. Avīzes visā pasaulē varbūt ari bazūnēja, taču kara akadēmiju beidzējiem šīs avīzes nebija pieejamas. Un tolaik nebija naidnieku radioraidījumu. Un lielākajai daļai padomju cilvēku tajos laikos nebija radiouztvērēju, bet bija melnie reproduktoru šķīvīši. Tāpēc viņi varēja klausīties tikai visas pasaules proletāriešu himnu "Internacionāli", ar kuru sākās un beidzās darba diena. Un vēl viņi klausījās ziņas no laukiem, biedra Staļina un citu biedru runas, dziesmas par plašām ārēm un neuzvaramo Sarkano armiju. Arī tad, ja tajos laikos būtu ienaidnieku radioraidījumi un ja būtu radiouztvērēji, atceroties 1937. gadu, sarkanie komandieri bītos klausīties svešās balsis. Viņi lasīja izdevumus Pravda, Izvestija, Krasnaja zvezda, viņi lasīja visādus izdevumus, ieskaitot Krokodil un Murzilka, un varēja smelties informāciju tikai par Padomju Savienības varenību un par tās varonīgo, neuzvaramo Sarkano armiju.

Tādēļ biedram Staļinam uzrunā kara akadēmijas beidzējiem nebija vajadzības atspēkot to, ko bazūnēja avīzes visā pasaulē.

Bet tagad uz mirkli pieļausim, ka sarkanajiem komandieriem pēkšņi kļuvušas pieejamas visas pasaules avīzes. Frunzes Kara akadēmijas kursants no rīta pamostas, un viņam gultā pasniedz kafiju un svaigāko avīzīti. Pa taisno no Bagdādes. Atver, bet tur, lai ko lasītu, visi raksti par vācu armijas neuzvaramibu. Skaisti uzrakstīts. Arābu rakstā… Varbūt arī nav arābu rakstā, bet ar visai zināmajiem latīņu burtiem… Viņš atver zviedru avīzi. Vai, piemēram, paragvajiešu… Mums ir kara akadēmija, kura sagatavo Ģenerālštāba virsniekus ar labām valodu zināšanām, taču šīs akadēmijas beidzējiem pieņemšana Kremlī tiek rīkota atsevišķi. Un tajā tiek teiktas pavisam citas runas. Bet, lūk, atspēkot "visas pasaules avīžu" rakstīto visu pārējo deviņpadsmit akadēmiju abiturientu klātbūtnē biedram Staļinam nebija pamata. Un nebija iemesla uzmundrināt abiturientus no Staļina vārdā nosauktās Motorizācijas un mehanizācijas, Kaganoviča vārdā nosauktās Militārā transporta vai Budjonnija vārdā nosauktās Militāri elektrotehniskās akadēmijas, jo Staļins zināja: biedriem beidzējiem nav pieejamas "visas pasaules avīzes", bet, ja arī būtu, ne jau katrs 110 viņiem zina, kādā valodā runā Urugvajā un kādā — Brazīlijā.

Staļina 1941. gada 5. maija runa un tosti nav "visas pasaules avīžu" rakstu atspēkojums, jo 1941. gada pavasarī "avīzes visā pasaulē" par vācu armijas neuzvaramību nerakstīja. Tā laika britu avīzes pieejamas jebkuram pētniekam. Un jebkurš pētnieks, ccru, man piekritīs. Britu preses galvenā tēma: izturēsim! Lai Hitlers nekļūst pārāk uzpūtīgs! Un lai degunu neceļ pārāk augstu!

Šis tonis nav tukša lielība. Tā nav bravūra. Karaliskie Gaisa kara spēki atvairīja visus vācu VVS mēģinājumus iegūt virskundzību debesīs virs Britu salām. "Kauja par Britāniju" (kuru komunistiskā propaganda kļūdaini dēvē "Kauja par Angliju") noslēdzās ar britu VVS uzvaru. Galvenais nav ari tas, ka notriekto lidmašīnu un bojā gājušo ekipāžu daudzums bija par labu britiem. Galvenais ir tas, ka Hitleram bija jāpanāk pārsvars debesīs, bet viņam to neļāva — viņa aviāciju no britu gaisa telpas izsita un izmeta pilnīgi un galīgi. Un to redzēja visa pasaule. Bez pārsvara jūrās un gaisā Hitleram vairs nebija nekādu cerību uz uzvaru. Ilgstoša blokāde? Tā tikai smacētu viņu pašu. Viņam nebija laika blokādei, jo laiks darbojās pret viņu. Par to rakstīja avīzes ne tikai Lielbritānijā, Kanādā, Austrālijā un Dien- vidāfrikā, bet arī visā pārējā pasaulē. Un to ir diezgan viegli pārbaudīt ikvienam, kurš interesējas par šo vēstures periodu.

Aiz Lielbritānijas muguras stāvēja Savienotās Valstis. Un tur, Amerikā, bija pilnīgi skaidrs: bez resursiem var cerēt rikai uz zibenīgu karu, taču zibenskarš Hidcram acīm redzami nesanāca — viņš iesaistījās karā 1939. gadā, tagad pienācis 1941. gada pavasaris, bet "zibenskara" beigas vēl nav saskatāmas.

Varbūt par vācu armijas ncuzvaramību bazūnēja Ķīnas avīzes? Nezinu. Neesmu pārbaudījis. Taču nedomāju vis. Pārāk jau nu tālu gan Vācija, gan Eiropa. Un ķīniešiem savu raižu gana. Bet, lūk, Japānas avīzes, zinu noteikti, par to nebazūnēja. Atzīstos, ar japāņu valodas zināšanām man nc visai. Taču manas grāmatas Japānā ir publicētas. Tur arī bija diskusija. Tur arī bija interese. Un manu paziņu lokā ir japāņu vēsturnieki. Ir kam pajautāt. Pēc viņu sacītā, japāņu avīzēs 1941. gadā nekā tamlīdzīga nebija. Un, lūk, kāpēc. Japānas "draudzība" ar Vāciju bija visai dīvaina. 1939. gada augustā, tajās pašās dienās, kad Mongolijā norisinājās niknas kaujas starp padomju un japāņu spēkiem, Vācijas valdība, nebrīdinot Japānu, Maskavā parakstīja neuzbrukšanas paktu. No diplomātiskā, militārā un pat no tīri ētiskā viedokļa raugoties, tas bija kliedzošs sava sabiedrotā nodevības akts. Tāpēc japāņu avīzes bez sajūsmas aprakstīja Vācijas turpmākās militārās uzvaras. Bet 1941. gada pavasarī kļuva pavisam skaidrs, ka Vācija iekritusi lamatās.

Taču var arī nelasīt tā laika japāņu avīzes un neprasīt vēsturnieku viedokli, lai zinātu: japāņu avīzes nebazūnēja par vācu armijas neuzvara- mību. Un nemaz nevarēja bazūnēt. Vienkārši tāpēc, ka pēc Halhingolas Japānā loti skaidri saprata Sarkanās armijas neuzveicamo spēku.

Ir ari citi, pat vēl būtiskāki indikatori. Japāna, kā zināms, nepalika parādā Vācijai. 1941. gada 13. aprīlī Japānas ārlietu ministrs Josuke Macuoka Maskavā parakstīja padomju un japāņu līgumu par neitralitāti. Pikantumu situācijai piešķir tas, ka viņš brauca nevis uz Maskavu, bet Berlīni. Taču caur Maskavu. Maskavā Macuoka veica sākotnējās pārrunas ar Padomju valdību. Pēc tam ieradās Berlīnē, taču Hitleram par pārrunām Maskavā ne- pavēstīja. Atpakaļceļā no Berlīnes uz stundiņu ieskrēja Kremlī, parakstīja līgumu ar Padomju Savienību par neitralitāti, Jaroslavļas stacijā uz perona atvadījās no biedra Staļina un brauca mājās. Vācijā par gaidāmo līguma parakstīšanu neviens nenojauta. Tas bija japāņu "sabiedrotā" atbildes sitiens. Ribentrops uzdeva Vācijas sūtnim Tokijā pieprasīt 110 Japānas valdības paskaidrojumus…

Lūk, galvenā Vācijas "partnera" rīcība pāris mēnešus pirms Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai. Ja Japāna, Vācijai nezinot, vienojas ar Staļinu par neitralitāti, tad ko no tās gaidīt turpmāk?

Bet mums šis gadījums ir pierādījums tam, ka Japāna neuzskatīja vācu armiju par neuzvaramu un to nebazūnēja pa visu pasauli.

Par kādām "avīzēm visā pasaulē" tad mums stāsta akadēmiķis Anfilovs? Varbūt par Vācijas neuzvaramību rakstīja avīzes Hitlera okupētajā Eiropā? Bet kurš tad tās avīzes lasīja? U11 kurš tām ticēja?

Ne jau tikai politiķiem, ekonomistiem, diplomātiem un armijniekiem bija skaidrs, ka Hitlers jau pašā sākumā nokļuvis bezcerīgā strupceļā. Tas bija skaidrs arī vienkāršiem cilvēkiem. Kara veterāns Viktors Kogans tajos laikos bija students: "Atceros, kad Anglija palika aci pret aci ar Hitleru, Ļe- ņingradas Fizikas un tehnikas institūtā runāja, ka Hitlera stāvoklis ir spīdošs un… bezcerīgs." (Vesti, 1998. gada 8. jūnijs.)

Tātad visiem — no japāņu imperatora līdz Pēterburgas studentiem, no britu mājsaimniecēm līdz ASV prezidentam — bija skaidrs, ka Hitlera liktenis ir nolemts. Bet akadēmiķis Anfilovs mums stāsta, ka Staļinam, Sarkanās armijas augstākajam komandējošam sastāvam un kara akadēmiju abiturientiem tas nebija skaidrs. Padomju kara akadēmiju kadeti, pārlasī- jušies paragvajiešu un marokāņu avīzes, bija līdz tādai pakāpei iebiedēti ar stāstiem par vācu armijas neuzvaramību, ka Staļinam nācās viņus uzmundrināt … aicinot atteikties no aizsardzības.

Anfilova stāsti ir alkatīga, pērkama, ļauna un dumja cilvēka sagudrojumi.

Anfilova stāstā Žukovs izskatās vēl jo nepievilcīgāks. Viņš it kā uzskatījis, ka Sarkanā armija nav gatava agresijas atvairīšanai, ka aizsardzībai nav spēku. "Mums uz robežas nav pietiekoši daudz spēku pat piesegšanai. Mēs nevaram organizēti sagaidīt un atvairīt vācu karaspēka triecienu." ( Vospominaņija i razmišļcņija. Maskava: 2003, 1. sēj., 258. Ipp.) Bet, lūk, stratēģis izdzirdēja Staļina runu un, par spīti saviem uzskatiem, aizmirsis visas darīšanas un raizes, pastūma malā neatliekamos valsts aizsardzības uzdevumus un steigšus metās rakstīt jaunu kara plānu. Tikko sajuta jaunās vēsmas, tūlīt pat bez jebkādiem vadoņa norādījumiem, par spīti saviem uzskatiem, kā vēja rādītājs pagriezās pretējā virzienā un pēc desmit dienām nes gatavu uzbrukuma plānu, lai gan zina, ka ne vien aizsardzībai, bet pat piesegšanai nav spēku. Viņš nes Staļinam nevis to plānu, kuru uzskatīja par vajadzīgu, bet gan to, kurš varētu patikt Staļinam.

Bet — kāda vilšanās: netrāpīja!

Tālāk — vēl labāk. Žukovs neiebilda un no sava jaunā viedokļa tūlīt pat atteicās. Svarīga detaļa. Žukovs apgalvo, ka uzrakstījis jauno kara plānu, lai izdabātu Staļinam… bet nez kādēļ to neparakstīja.

Padomju Savienībā darbojās pieci zelta likumi, kurus ievērojot varēja izdzīvot jebkuros apstākļos.

Nedomā!

Ja padomāji, nerunā!

Ja pateici, neraksti!

Ja uzrakstīji, nepublicē!

Ja publicēji, atsakies!

Un, lūk, spīdošs piemērs šo baušļu ievērošanai.

No vienas puses, Žukovs lepni paziņo: mana zīmīte! No otras, — šī zīmīte rakstīta ar Vasilevska roku tin Žukova paraksta tajā nav.

No vienas puses, viņš no visas sirds cenšas izpatikt Staļinam, no pusvārda saprotot un iegaumējot vadoņa vārdus un domas un tūlīt pat iedzīvinot tās grandiozos plānos. No otras, — savu parakstu uz šiem plāniem atstāt aizmirsa. Tā, katram gadījumam.

Vai šim roklaižam jākalpo par atdarināšanas paraugu? Vai no viņa mums jāmācās pakalpīgi liekt muguru un uzšņāpt, kad pavēlēs?

8

īss rezumējums: dokuments par gatavošanos uzbrukumam Vācijai ir atrasts, publicēts un plaši zināms. Dokuments par valsts gatavošanos atvairīt ienaidnieka iebrukumu nav zināms, nav atrasts un nav publicēts.

Es pieņemšu arī neparakstītu. Bet kur tas ir?

Ja kādreiz to izdosies uziet, būs jāpaskaidro, kāpēc par spīti ģeniālajai plānošanai visa armija 1941. gada 22. jūnijā rīkojās bez plāniem. Un kāpēc pirmajās kara dienās neviens nedomāja par aizsardzību, bet Zukovs parakstīja direktīvas uzbrukumam. Vispārsteidzošākais: 1941. gada 22. jūnijā Zukovs parakstīja direktīvu par uzbrukumu vienlaikus trīs frontēs, kuru sastāvā bija trīspadsmit armijas. No Žukova stāstītā izriet, ka viņš parakstījis nevis pēc savas gribas, bet pēc Staļina pavēles.

Brīnumi:

1941. gada 5. maijā Staļins pieprasa kara akadēmiju beidzējiem un visam Sarkanās armijas augstākajam komandējošajam sastāvam pārstāt pat domāt par aizsardzību, bet gatavoties rikai uzbrukumam.

15. maijā sadusmotais Staļins it kā rūc uz Zukovu un par uzbrukumu pavēl aizmirst.

22. jūnijā Staļins pieprasa Sarkanajai armijai pāriet uzbrukumā. Par aizsardzību — ne vārda.

No šiem notikumiem pirmais un trešais ir daudzkārt dokumentāli apstiprināti.

Bet otrais, par rūcošo Staļinu, ir zināms rikai no daudzkārt melos pieķertā Svetļišina un Anfilova.

*

Šo nodaļu sāku ar paziņojumu par to, ka gaidāmās Žukova memuāru pārvērtības ir diezgan viegli paredzēt. Svetļišina un Anfilova liecības — pārāk jau nu atklāti meli. Bet nākamajām paaudzēm tomēr būs jāpierāda, ka Staļins noraidījis Sarkanās armijas Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu. Pareģoju: drīz tiks atrasts vēl viens teksta gabals, kuru savulaik neizlaida cauri cenzūra. Un, lūk, jaunākajā, vispatiesākajā diženākā karavadoņa memuāru izdevumā izlasīsim viņa paša versiju par notikumiem. Mirušajam Zukovam būs pašam jāizstāsta par Staļina neticamo stūrgalvību, par to, kā personīgi Staļinam paredzēto dokumentu Žukovs nodeva svešās rokās, un par to, kā sadusmotais Staļins vārījās un rūca.

11. NODAĻA

KURŠ GRIBĒTU NOLIKT SAVU GALVU?

Šeit atrodas memoriālais komplekss "Maršala Žukova Dzimtene", kura izveidotāji [.. | izvirzīti G. K. Žukova vārdā nosauktajai Krievijas Federācijas Valsts prēmijai. [.. J Un, lūk, mēs esam Žukova pilsētas Žukova muzejā.

Krasnaja zvezda, 1999. gada 19. februāris

1943. gadā Ktirskas lokā vācu karaspēkam bija smagie tanki. Karaspēka uzdevums — uzlauzt Sarkanās armijas aizsardzību.

Sarkanajai armijai vajadzēja apstādināt vācu armiju. Padomju karaspēks balstījās uz lauka nocietinājumiem, t. i., parastiem ierakumiem un tranšejām. Sarkanā armija bija nokomplektēta no neapmācītiem rezervistiem. Iebildīs: bet viņiem jau bija kauju pieredze. Iebildumu aizmēžam: lielākā daļa Sarkanās armijas karavīru, seržantu un jaunāko virsnieku, kuri karoja 1941. gada rudenī, nenodzīvoja līdz 1942. gadam. Bet tie, kuri karoja 1942. gadā, nenodzīvoja līdz 1943. gadam. Izdzīvoja tikai tie, kas bija aizmugurē un pasīvajos frontes iecirkņos. Viņiem bija ierobežota pieredze. Tā turpinājās arī pēc tam. 1944. gadā karoja neapmācīti rezervisti. Un ari 1945. gadā. Kaujas apakšvienībās karavīri, seržanti un virsnieki nedzīvoja ilgi, tāpēc viņiem nebija iespēju iegūt pieredzi. Piemērs: 1944. gada vasarā operācijā "Bagrations" Sarkanā armija zaudēja 765 813 cilvēkus, skaitot kopā nogalinātos, ievainotos un pazudušos bez vēsts. Krasnaja zvezda (2004. gada 22. jūnijs) skaidro iemeslu: karaspēku komplektēja no karavīriem, kuri "nebija iepriekš militāri apmācīti". Interesanti pievērst uzmanību ierakstam armijas ģenerāļa A. I. Jcrjomenko dienasgrāmatā 1945. gada martā: gaidāmas izšķirošas kaujas, bet karaspēks ļoti vāji sagatavots.

Taču 1941. gada jūnijā Sarkanajai armijai bija kadru sastāvs. Tā bija nokomplektēta no apmācīta personālsastāva, kas iesaukts divu iepriekšējo gadu laikā. Ja neapmācīti rezervisti Kurskas lokā apstādināja smagos vācu tankus, tad kadru armija 1941. gadā pilnīgi noteikti varēja apstādināt naidnieka uzbrukumu, jo vairāk tāpēc, ka nevienam pasaulē, izņemot Sarkano armiju, nebija smago tanku. Un 1941. gadā Sarkanā armija varēja balstīties nevis uz tranšejām, bet superspēcīgiem nocietinātiem rajoniem.

Kas tad atgadījās? Kāpēc 1943. gadā rezervisti parastos ierakumos un tranšejās spēja apstādināt smagos tankus, ber 1941. gadā apmācīta armija superspēcīgajās, ilgam laikam paredzētajās aizsardzības būvēs neaizturēja vieglos tankus? Kas par lietu? Lūk, kas:

"Ziņojiet tautas komisāra vajadzībām, uz kāda pamata KOVO1 nocietināto rajonu vienības saņēma pavēli ieņemt priekšējās pozīcijas. Tāda rīcība nekavējoties var izprovocēt vāciešus uz bruņotu sadursmi un izraisīt visādas sekas. Šādu rīkojumu nekavējoties atceliet un ziņojiet, kurš konkrēti deva šo patvaļīgo rīkojumu. Zukovs. 10.06.41."

Pēc Žukova pavēles jau 1941. gada maija sākumā karaspēks tika izvests no nocietinātajiem rajoniem. Zukovs uzmanīgi sekoja tam, lai ne UR2, ne tiem līdzās nebūtu padomju karaspēka. 11. jūnijā viņš aizsūtīja visiem rietumu kara apgabalu komandieriem norādījumus: "Priekšējo līniju bez īpaša rīkojuma ar lauka un UR karaspēka daļām neieņemt."

Un 22. jūnijā sanāca tā: visas rietumu robežas garumā nocietinātie rajoni — bez karaspēka, bet karaspēks — bez nocietinātajiem rajoniem, bez tranšejām un ierakumiem.

Zukovs ne tikai deva noziedzīgas pavēles, kuru izpilde kļuva par iemeslu kadru armijas bojāejai, bet viņš arī smacēja jebkuru padotā iniciatīvu: ziņojiet, kurš konkrēti deva tādu rīkojumu… Turklāt, Žukova zvērisko pavēļu krusas šaustīti, zemākie komandieri zaudēja patstāvīgas rīcības spēju. Pie Žukova izdzīvoja tas, kurš neko nedarīja. Tas, kurš darīja, nokļuva noziedznieku kategorijā. Vēlāk, pēc kara, Žukovs paziņoja: nocietinātie rajoni atradās pārāk tuvu robežai, karaspēks bija nestabils, krita panikā. Taču, ja nebūtu Žukova pavēļu, bet tās gāzās aumaļām, karaspēks atrastos dzelzsbetona fortifikācijas būvēs. Un tas būtu stabils, un tam nebūtu iemeslu krist panikā.

2

es nekādā ziņā nepārspīlēju, nosaucot Žukova darbības par noziedzīgām.

Žukova pavēles izpilde izvērtās par kadru Sarkanās armijas bojāeju un sagūstīšanu, bet tas kļuva par iemeslu milzīgu teritoriju zaudēšanai un desmitiem miljonu cilvēku bojāejai. KPFSR Kriminālkodeksa 58.-1 pants skaidri nosaka pazīmes, pēc kurām tā vai cita persona varētu tikt apsūdzēta pēc šī panta. Viena no šīm pazīmēm ir "PSRS ārējās drošības graušana vai vājināšana". Kā citādi kvalificēt Žukova pavēles? Tieši tā: gan ārējās drošības graušana, gan vājināšana.

Tā paša panta ceturtais punkts paredz "sociālās aizsardzības augstāko mēru — nošaušanu" par "jebkurā veidā sniegtu palīdzību tai starptautiskās buržuāzijas daļai, kura, neatzīstot vienlīdzību komunistiskajā sistēmā, kas nomaina kapitālisma sistēmu, tiecas to gāzt". Arī par to jebkura tribunāla priekšsēdētājs, ncpievelkot nekādus pierādījumus aiz matiem, varētu piespriest pilsonim Žukovam augstāko soda mēru bez apžēlošanas: Hitlers tiecās pēc komunistiskās varas gāšanas, bet Žukovs ar savām pavēlēm viņam pilnīgi apzināti palīdzēja.

Kā lai attaisnojam Žukova drausmīgo noziegumu, kas izraisīja desmitiem miljonu cilvēku bojāeju?

Dižais vēsturnieks Svctļišins atrada risinājumu. Viņš it kā Žukovu saticis, viņš it kā Žukovam jautājis, bet vienīgais Tēvijas glābējs viņam it kā atbildējis: "1941. gada 10. jūnijā aizsardzības riarkomu maršalu Timošenko un mani kā Ģenerālštāba priekšnieku izsauca pie Staļina, kurš asā formā mūs apsūdzēja kara provocēšanā. Turpat Staļina kabinetā un pēc viņa diktāta es uzrakstīju telegrammu, kas pēc tam tika aizsūtīta pierobežas kara apgabalu komandieriem. ļ..J es biju pārliecināts, ka tad, ja neparakstītu

Staļina nodiktēto telegrammu, tobrīd klatesošais Norija mani nekavējoties apcietinātu [..]." (N. A. Svctļišins. Krutijestupeņisudjbi. Habarovska: 1992, 55.—56. lpp.)

šajā stāstā pievērsīsim uzmanību tam, ka nav pieminēti Zukova iebildumi. Taču nebija arī draudu — ne Staļina, ne Berijas. Vienīgais Tēvijas glābējs bija vienkārši pārliecināts, ka viņu tūlīt pat apcietinās… Ar iekšlietu narkoma klātbūtni un paskatu vien bezbailīgajam karavadonim bija gana, lai bez protestiem un iebildumiem parakstītu pavēli, kas pazudināja kadru Sarkano armiju.

lai pārliecinātos, cik nopietni bija draudi Zukova personīgajai drošībai, atvērsim J. V. Staļina pieņemto personu reģistrācijas žurnālu. Citādi var gadīties, ka 1941. gada 10. jūnijā Žukovs bija Staļina kabinetā vienā laikā, bet bargais narkoms Berija, no kura tik ļoti baidījās bezbailīgais karavadonis, citā laikā.

Atvērām. Pārliecinājāmies.

1941. gada 10. jūnijā Berija uzturējās Staļina kabinetā no pulksten 22 un 30 minūtēm līdz 00 un 15 minūtēm. Zukova šajā laikā Staļina kabinetā nebija. Un todien Zukova vispār nebija Staļina kabinetā. Tātad savas noziedzīgās pavēles viņš nerakstīja Staļina kabinetā, nerakstīja pēc viņa diktāta un nerakstīja, apcietināšanas apdraudēts.

Staļina kabinetā Žukovs bija nākošajā dienā, 11. jūnijā. Divreiz. Taču todien tur neuzturējās Berija.

Bet pieņemsim, ka viss notika tā, ka izstāstīja Svctļišins. Kas tad sanāk? Vienā svaru kausā — valsts drošība un desmitiem miljonu cilvēku dzīvība, varbūt pat pilnīga tautas iznīcināšana, otrā svaru kausā — iluzora apcietināšanas varbūtība.

Un vienīgais Tēvijas glābējs tūlīt izlemj: pie velna to Tēviju, pie velna tos miljonus, lai tik mani neaiztiek.

Saprotot, ka ar Svctļišina paskaidrojumu Žukovu neattaisnot, Kras- najct zvezda (2001. gada 19. jūnijs) izmantoja citu triku: "1941. gada 10. jūnijā Ģcnštābs bija spiests nosūtīt KOVO kara padomei šādu telegrammu. [..]" Lūk, cik viss ir vienkārši: Ģcnštābs bija spiests… Bet kāpēc gan tas bija spiests dot idiotiskas pavēles? Kurš to piespieda veikt kait- nieciski graujošas darbības pret savu armiju, tautu un valsti? Un biedriem no Krasnaja zvczda sanāk, ka ģeniālajam Ģenerālštāba priekšniekam ar to nav nekāda sakara. Viss Ģenerālštābs vainīgs. Bet Ģenerālštābā ir tūkstošiem cilvēku. Kurš tad konkrēti ir ļaundaris un kaitnieks? Neviens. Šifrēto telegrammu parakstījis viens cilvēks: Žukovs, taču ar Krasnaja zvezda pūliņiem viņš nobīdīts ēnā, bet viss Ģenerālštābs atstāts muļķos.

labi. Pieņemsim, ka Žukovu kāds piespieda un gļēvais, ar vāju gribasspēku apveltītais karavadonis pakļāvās. Šim variantam arī ir iebildumi. 1957. gadā vadoņi kā nikni suņi saķērās kautiņā par varu. No varas augstumiem i/raidāmie paskaidroja, ka Staļina laikā nācās parakstīt noziedzīgas pavēles pret savu gribu: toreiz bija tāds laiks. Uz to lepnais Žukovs atbildēja, ka viņš nav tāds, ka viņš — izņēmums. Viņš pret savu gribu noziedzīgas pavēles nav parakstījis. Un, lūk, atklājas: parakstīja. Vien Žukova kaitnicciskā 10. jūnija šifrētā telegramma seku ziņā bija postošāka nekā simtiem Hruščova, Molotova, Maļcnkova un Kaganoviča pavēļu par masveida apšaušanu.

[1]

Jāpievērš uzmanība Žukova pavēles ārkārtīgajai muļķībai: "Tāda rīcība var nekavējoties izprovocēt vāciešus uz bruņotu sadursmi…" Murgs. Žukova loģika: ja mēs savus nocietinātos rajonus turēsim tukšus, ja tajos nebūs karaspēka, tad Hitlers neuzbruks. Jautāsim: nu, un kā? Vai piepildījās ģeniālā militārā domātāja pareģojumi? Lūk, Hitleram paziņoja, ka padomju nocietinātos rajonus neaizņem karaspēks, nu, un: vai viņš tūlīt atcēla lēmumu veikt operāciju "Barbarosa"?

Veselais saprāts nav Žukova pusē. Viss notika tieši otrādi. Iztēlosimies citu ainu: katrā nocietinātajā rajonā visas robežas garumā — pastāvīgi garnizoni. Katrā DOT— pa pieciem, desmit, piecpadsmit kareivjiem ar sakaru līdzekļiem, optiku, munīcijas, pārtikas, ūdens, medikamentu un pārējā rezervēm. Katram UR priekšpusē un flangos — prettanku grāvji, prettanku

šķēršļi, necaurlienami dzeloņdrāšu pinumi un necaurejami mīnu lauki. Turklāt, papildinot pastāvīgos garnizonus, katrā nocietinātajā rajonā ierakusies zemē strēlnieku divīzija, bet varbūt korpuss vai pat armija, kas trīs četru pirmskara mēnešu laikā izrakuši simtiem kilometru pārsegtu tranšeju, uzbūvējusi 1111 nomaskējusi simtiem blindāžu, simtiem ierakumu un aizsegu. Bet posmos starp nocietinātajiem rajoniem — karaspēka lauka aizsardzība: desmit līdz piecpadsmit tranšeju līnijas un atzarotas pozīcijas, prettanku un kājnieku šķēršļi, lielgabali aizsegā un zemē ierakti tanki. Bet padomju teritorijas iekšienē gar veco valsts robežu — vēl viena līnija ar nocietinātajiem rajoniem, kurus aizņem gan pastāvīgie garnizoni, gan lauka karaspēks. Bet Dņcprā — upes flotile. Bet Dņepras austrumu krastā — trešā stratēģiskās aizsardzības līnija… Šajā gadījumā Hitlers un viņa ģenerāļi vēl pārdomātu, vai viņiem uzbrukt vai atturēties. Savukārt pilnīgs aizsardzības trūkums atbilstoši ģeniālā militārā darbinieka ģeniālajiem lēmumiem — tieši tā ir provokācija. Tas ir aicinājums agresoram: uzbrūc — karaspēka mūsu nocietinātajos rajonos nav, mīnu laukus neesam izveidojuši, bet dzeloņdrātis paši pārgriezām, ieņem mūsu nocietinātos rajonus ar plikām rokām.

Zukova pavēles nedot ieganstu uzbrukumam un neatbildēt uz provokācijām ir vistīrākā šizofrēnija. Ja vācu karaspēkam nav pavēles sākt karu, tad varat viņus provocēt, cik vien vēlaties, viņi karu nesāks. Bet, ja viņiem ir pavēle sākt karu, varat, cik vien vēlaties, demonstrēt miermīlīgumu — nelīdzēs.

[1]

Pa to laiku pierobežas kara apgabalu un armiju komandieri bez apstājas prasīja atļauju ieņemt aizsardzības pozīcijas. Lūk, to pašu lūdz Rietumu īpašā kara apgabala komandieris armijas ģenerālis 1). G. Pavlovs. Bet! "1941. gada 20. jūnijā ar šifrētu telegrammu, ko parakstījis Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes priekšnieka vietnieks Vasiļevskis, Pavlovam tika paziņots, ka viņa lūgums ir nodots tautas komisāram un pēdējais neļāva

ieņemt lauka nocietinājumus, jo tas var izraisīt provokāciju no vācu puses." (Krasnaja zvezda, 2001. gada 24. jūlijs.)

Arī te viss ir tik vienkārši: Ģenerālštāba nodaļas priekšnieka vietnieks Vasiļevskis vainīgs un aizsardzības narkomsTimošenko vainīgs, bet Ģenerālštāba priekšnieks Zukovs nav minēts. Interesanti, ka armijas ģenerāļa Pavlova un citu pierobežas kara apgabalu komandieru prasības ieņemt aizsardzības pozīcijas ir fiksētas, bet līdzīgas Zukova prasības neviens nekādi nevar atrast. Par ko gan domāja armijas smadzenes un to ģeniālais, teju svētais priekšnieks?

Zukovs domāja par to, kā atņemt karaspēkam munīciju. Viņš deva atbilstošas pavēles: pirmā ešelona pulkiem un divīzijām konfiscēt patronas un lādiņus. Lai uz provokācijām neatbildētu.

Baltijas īpašā kara apgabala komandieris 18. jūnijā deva PVOspēkiem paaugstinātas gatavības pavēli. Zukova reakcija: "Jūs bez narkoma sankcijas esat devis pavēli PVO par priekšraksta nr. 2 stāšanos spēkā. [.. ļ jūsu rīkojums izraisa dažādas valodas un padara nervozu sabiedrību. Pieprasu nekavējoties atcelt šo rīkojumu, sniegt paskaidrojumu ziņojumam tautas komisāram. Zukovs."

Padomju Savienības Varonis rakstnieks Karpovs svētā ģēnija rīcību izskaidro šādi: "Ģenerālštāba priekšnieks Zukovs pret savu vēlmi un pārliecību par nepieciešamību izsludināt armijā pilnu kaujas gatavību bija spiests dot, lūk, tādus norādījumus…" (V. Karpovs. Manai Žukov. Jego soratņiki i protivņiki v dņi virini i mira. Ļiteraturnaja mozaika. Maskava: 1992,219. lpp.)

Un atkal atrasts attaisnojums: viņš bija spiests. Taču šī doma izsakāma vēl vienkāršāk: lupata! Visi, kuri pazina Zukovu, vienā balsī apgalvo: tas bija pilnīgs bezgribas tips, glumiķis, viņam nebija sava viedokļa. Lūk, tas Kir- povam bija atklāti un skaļi jāpasaka.

Staļina paraksta šajās pavēlēs nav. Un nav nekādu norāžu uz to, ka Staļins pieprasīja no Zukova sūtīt šādas pavēles uz karaspēka daļām. Taču Staļins ir vainīgs.

Šajos kaitnicciskajos šifrējumos nav ari aizsardzības tautas komisāra

Padomju Savienības maršala S. K. Timošenko paraksta, tāpat kā nav norāžu, ka viņš pieprasījis no Zukova pretēji viņa sirdsapziņai un situācijas izpratnei šis riebeklības rakstīt. Bet arī Timošenko ir vainīgs.

Šajos dokumentos nav iekšlietu narkoma Berijas nn valsts drošības narkoma Merkulova parakstu. Bet viņi ir vainīgi.

Visi, kas pildīja Zukova pavēles, — ari ir vainīgi. Bet viņi taču tikai palika uzticīgi karavīra zvērestam, jo 1939. gada 23. februārī zvērēja "bez ierunām pildīt kara reglamentu un visas komandieru, komisāru un priekšnieku pavēles". 1941. gada jūnijā par pavēļu pildīšanu Zukovs viņus nesaudzīgi nošāva, bet tagad tikpat nesaudzīgi izsmej: dumiķīši, līdz kam aizdomājušies, palika uzticīgi karavīra zvērestam, nu, vai nav muļķadesas!

Un tikai viens pats Zukovs, kura paraksts ir uz šīm pavēlēm, ne pie kā nav vainīgs.

5

Tātad Zukovs saprata, ka tūliņ sāksies karš, bet ar saviem kaitnieciskajiem rīkojumiem aizliedza armijai gatavoties dot pretsparu ienaidniekam. Zukovs līdz pašam pēdējam brīdim, piedraudot ar nāvi, neļāva pierobežas kara apgabalu un armiju komandieriem darīt vismaz kaut ko, lai sagatavotos hitleriešu iebrukuma atvairīšanai.

Bet ko Zukovs varēja izdarīt?

Tur jau tā lieta, ka nekas nebija jādara. Nebūtu Zukova pavēļu, gudrie rietumu pierobežas kara apgabalu komandieri Pavlovs, Kirponoss un citi paši tiktu galā, paši atvairītu iebrukumu. Ja tikai Zukovs viņus nebūtu savažojis aizliegumu važās.

Iebilst: bet Zukovam taču pieprasīja no augšas!

Lūk, te nu esmu spiests nepiekrist. Kurš pieprasīja? Staļins pieprasīja? Timošenko? Vai Berija? Nekādas Staļina prasību pēdas Zukova aizstāvjiem pagaidām nav izdevies atrast. Bet Zukova noziedzīgās pavēles — lūk, tās, kaudzītēm vien.

Pat ja Staļins būtu pieprasījis, arī tādā gadījumā neviens tribunāls šādu attaisnojumu neuzskatītu par pārliecinošu. Ja vada komandieris uzlicis parakstu zem noziedzīgas pavēles, tad viņš ari ir atbildīgs. Un nevienu neinteresē, vai rotas komandieris viņam mutiski pavēlējis vai arī nav pavēlējis. Tavs paraksts — atbildi. Pat ja bataljona komandieris mutiski ir pavēlējis, nodod tālāk viņa pavēli arī mutiski, bet kādēļ parakstīt?

Zukovam bija daudz paņēmienu nedarīt to, ko viņš uzskatīja par kaitīgu un pazudinošu.

Pirmais. Vajadzēja pieprasīt no aizsardzības tautas komisāra maršala Timošenko apstiprinošu parakstu: es, Zukovs, tādiem lēmumiem kategoriski nepiekritu, taču savas vājās gribas dēļ esmu spiests tos parakstīt, labi, parakstīšu, bet tikai pēc tevis, Semjon Konstantinovič.

Otrais. Jāpieprasa Staļina apstiprinošais paraksts: tādi lēmumi ved valsti, tautu un armiju uz bojāeju, es, bezgribas Zukovs, parakstu, bet rikai pēc jums, biedri Staļin, un pēc narkoma Timošenko.

Trešais. Varēja demonstrēt gribasspēku: jūs uzstājat, paši ari parakstiet, bet mani lieciet mierā.

Ar ko riskēja Zukovs? Ar karjeru? Ar dzīvību?

Bet pieņemsim, ka Staļins par nepakļāvību atstādina Zukovu no Ģenerālštāba priekšnieka amata. Kas gan tur slikts? Zukovs pats raksta, ka šis amats nav domāts viņam. Pats raksta, ka nav radīts darbam štābā, ka protestējis un centies atkauties, kad viņu iecēla šajā amatā. Ja reiz tā, lūk, tev iemesls aiziet: atbrīvojiet, biedri Staļin, neesmu spējīgs tikt galā ar tik sarežģītu lietu! Un arī Ģenerālštābam būtu vieglāk. Nav nekā briesmīgāka par komandieri, kurš ienīst savu darbu un skaidri saprot, ka tam nav piemērots.

[1]

1966. gada 13. augustā, uzstājoties Vojenno-istoričeskijžurnalredakcijā, Zukovs taisnojās par savu rīcību: "Kurš gribētu nolikt savu galvu? Lūk, pieņemsim, es, Zukovs, jūtot valstij draudošās briesmas, dodu pavēli: "Izvērsties." To paziņo Staļinam. Uz kāda pamata? Uz briesmu pamata. Nu, Berija, ņem viņu pie sevis pagrabā." (O/joņok. 1989, Nr. 25, 7. lpp.)

Žukovam neviens ar Beriju un pagrabu nedraudēja, taču piesardzīgais stratēģis paredzēja, ka var gadīties arī tāds pavērsiens, tāpēc prātīgi klusēja un padevīgi parakstīja noziedzīgas pavēles, kuru saturam it kā neesot piekritis. Viņš atkal un atkal uzšņāpa.

Taču, ja viņš patiesi paredzēja, ka tūlīt uzbruks, varēja arī riskēt — publiski nepiekrist Staļinam, un tad lai savāc pie Betijas uz pagrabu. Hitlers uzbruks, tad pateicīgā tauta pieminēs: jā, Georgijs Konstantinovičs bija drosmīgs cilvēks…

Žēl, stratēģis neizrādīja lielu varonību, tāpēc Zukova aizstāvji tagad ir spiesti izrakstīt viņa varoņdarbus no memuāriem vai sacerēt paši.

Bet tikmēr esmu spiests pievērsties dokumentam, zem kura Padomju Savienībā parakstījušies praktiski visi vīriešu kārtas pilsoņi. Šis dokuments ir karavīra zvērests. RKKA Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis G. K. Žukovs lauza karavīra zvērestu 1941. gada jūnijā. Viņš taču ari bija zvērējis aizstāvēt Dzimteni "vīrišķīgi, prasmīgi, cienīgi un godīgi, nesaudzējot savas asinis un pat dzīvību". Karavīra vīrišķība — iet uz priekšu karteču ugunī un pretī naidnieka durkļiem. Ģenerālštāba priekšnieka vīrišķība — personīgā viedokļa esamībā un tā aizstāvēšanā. Lai ko tas prasītu. Kopš 1941. gada pirmās puses desmitiem miljonu cilvēku glābšana bija atkarīga no Ģenerālštāba priekšnieka godīguma un principialitātes. Un no viņa personīgās drosmes. Viņš varēja izglābt visus. Viņš saprata, ka tūlīt uzbruks, bet neko nedarīja, lai aizstāvētu savu Dzimteni. Tieši otrādi, viņš ļaunprātīgi tai kaitēja. Viņa situācijā Dzimtenes aizsardzība pamatā izpaustos kā cienīga un godīga nostāšanās pret noziedzīgajām pavēlēm, kā to noteica karavīra zvērests. Sliktākajā gadījumā, kā neitralitātes saglabāšana attiecībā pret savu Dzimteni un savu tautu, neparakstot kaitnieciskas direktīvas.

Žukovam bija izvēle: vai aizstāvēt savu Dzimteni, nesaudzējot savas asinis un pat dzīvību, vai par armijas, valsts un tautas nodevības cenu glābt savu ādu. Žukovs izvēlējās Dzimtenes nodevību.

Žukovs izvairījās no Dzimtenes aizstāvēšanas. Pārkāpis zvērestu, Žukovs patvērās pasargājošā iztapībā: parakstīšu, ko pavēlēsiet, uzšņāpšu, kur liksiet, vien izdzīvot, vien neizteikt viedokli, kuram varētu nepiekrist Staļins.

Ja Žukovs nebūtu nobijies, ja nebūtu pārkāpis zvērestu, tad viņam būui bijusi cienīga un godīga izeja: šo riebeklību neparakstīšu! Un neiedomājieties mani biedēt ar Bcriju un pagrabu, pats nošaušos, taču manu parakstu uz kaitnicciskās pavēles, kas novedīs manu tautu, manu valsti un armiju pie bojāejas, jūs nepanāksiet pat ar spīdzināšanu. Savu tautu nc- nodošu!

Taču Žukovs nodeva.

Žukovs nosodīja ģenerālleitnantu Vlasovu par to, ka viņš nokļuva gūstā. So gadījumu apspriedīsim nedaudz vēlāk. Uzsvēršu, Žukovs nosodīja Vlasovu nevis par visām turpmākajām darbībām, bet gan tieši par to, ka krita gūstā. Žukovs uzskatīja Vlasovu par gļēvuli un uzstāja, ka viņam vajadzēja nošauties, pirms viņš nokļuva bezizejas stāvoklī.

Bet salīdzināsim Vlasova un Žukova rīcību. Vlasovs tika saņemts gūstā, taču tādējādi nevienam ļaunu nenodarīja. Bet Žukovs, izsūtot uz karaspēka daļām noziedzīgas pavēles, pazudināja kadru Sarkano armiju, atdeva pretiniekam neaprēķināmu daudzumu militāro rezervju un 85 procentus no valsts kara rūpniecības, tam sekoja miljoniem upuru, un tika sagrauts daudz no tā, ko valsts veidojusi gadsimtiem.

Un, ja kāds mudināja Žukovu parakstīt šīs neprātīgās pavēles, vajadzēja tikai pieprasīt atcelšanu no amata, sliktākajā gadījumā — jānošaujas. Bet te virsroku guva cita filozofija: kurš gribētu nolikt savu galvu…

Pēc Žukova, bezizejas stāvoklī Vlasovam bija jānošaujas. Ber pašam Žukovam, kad nebija nekāda bezizejas stāvokļa, par katru cenu jāglābj sava āda.

Pat samaksājot par to ar visas armijas, tautas un valsts bojāeju.

12. NODAĻA

KĀ ŽUKOVS MODINĀJA STAĻINU

Cits fakts: naktī uz 22. jūniju izsūtītā direktīva par kaujas gatavības izsludināšanu rietumu kara apgabalu karaspēkā un flotēs. Lai kā to tagad skaidrotu, to nedrīkst pielīdzināt tām vienkāršajām, precīzajām komandām "Pie ieročiem!", "Kaujai gatavoties!", kuras pārvērš dienestā esošo un karaklausībai pakļauto par kareivi, tam skaidrajam signālam "Valstij — mobilizācijas gatavība!", kas saceļ visu tautu karam. Tajā ir tik daudz neskaidrību. Tik daudz mulsinoša. Un tas — laikā, kad no visdažādākajiem avotiem pienāca informācija par precīzu ienaidnieka uzbrukuma datumu.

VIŽ, 1989, Nr. 6, 37. Ipp.

[1]

J. V. Staļina pieņemto personu reģistrācijas žurnāls atmasko nevis vienu, bet vairākas Žukova melu kaskādes.

Lūk, divi ģeniālā karavadoņa stāsti.

Pirmais. 21. jūnija vakarā viņš, ģeniālais stratēģis, it kā pilnīgi skaidri sapratis, ka vācu uzbrukums neizbēgami notiks tuvākajās stundās, jo "vācu pārbēdzēju sniegtās ziņas pilnībā izgaisināja visas ilūzijas" (VIZ. 1995, Nr. 3,41. Ipp.).

Otrais stāsts. "Pulksten trijos un 30 minūtēs Rietumu kara apgabala štāba priekšnieks ģenerālis V. J. Kļimovskihs ziņoja par vācu aviācijas uzlidojumu Baltkrievijas pilsētām. Aptuveni trīs minūtes vēlāk Kijevas kara apgabala štāba priekšnieks ģenerālis M. A. Purkajevs ziņoja par aviācijas uzlidojumu Ukrainas pilsētām. Pulksten trijos un 40 minūtēs piezvanīja Baltijas kara apgabala komandieris ģenerālis F. I. Kuzņccovs, kurš ziņoja

par naidnieka aviācijas uzlidojumiem Kauņai un citām pilsētām. Narkoms man pavēlēja zvanīt J. V. Staļinam. Zvanu. Klausuli neviens neceļ. Zvanu nepārtraukti. Beidzot dzirdu apsardzes pārvaldes dežurējošā ģenerāļa miegaino balsi." (Vospominaņija i razmisļenija. Maskava: 1969, 247. lpp.)

Ņemsim vērā gan pirmo, gan otro stāstu. Pēc tam ieskatīsimies žurnālā, kurā tika reģistrēti Staļina kabineta apmeklētāji.

2

1941. gada 21. jūnijā Zukovs uzturējās Staļina kabineta no 20.50 līdz 22.20. Kad tad pilnībā izgaisa visas ilūzijas un ģeniālais karavadonis saprata, ka uzbrukums ir nenovēršams?

Pieņemsim, ka Zukovs to saprata pirms ieiešanas Staļina kabinetā, t. i., pirms 20.50. Tādā gadījumā viņa izturēšanās ir neizskaidrojama. Stratē- ģis pēkšņi aptvēra, ka, lūk, tūlīt, pēc dažām stundām Padomju Savienība saņems nāvējošu triecienu, kura rezultātā aizies bojā desmitiem miljoni cilvēku, bet valsts noslīdēs pie atpalikušajām trešās pasaules valstīm, nekad nespēs atkopties no briesmīgā ievainojuma 1111 galu galā sadrups gabalos. Kā gan šādā situācijā dižais karavadonis ļāva Staļinam aiziet gulēt? Ja viņš pēkšņi saprata, ka karš tūlīt pat sāksies, tad bija jāķer Staļins aiz biksēm, jāsāk aurot un spiegt: Stāvi, riebekli! Neļaušu gulēt! Cel kājās armiju! Izsludini trauksmi!!!

Tagad pieņemsim, ka "pēdējās ilūzijas izgaisa" un doma par vācu uzbrukuma nenovēršamību apskaidroja Zukovu sapulces laikā Staļina kabinetā. Taču arī šajā gadījumā Zukovam vajadzēja rīkoties tāpat: ar jebkādiem vārdiem, pat lamām, ar jebkādu rīcību, pat kaušanos, jānotur Staļins kaujas postenī un jāpiespiež rīkoties saskaņā ar apstākļiem.

Kā Zukovs apraksta šo pēdējo vakaru Staļina kabinetā? Nekā neapraksta. U11 sanāk nejēdzīgi. Ja viņš, diženais, visu saprata, bet dumjais Staļins neko nesaprata, tad pēc loģikas bija jānotiek grandiozai sadursmei: Zukovs auro, Staļins auro, Zukovs pierāda, Staļins netic, Politbiroja locekļi, nokāruši galvas, baidās paskatīties uz divu satrakotu milžu saķeršanos.

Un memuāros šai ainai jāieņem centrālā, galvenā, nozīmīgākā un svarīgākā vieta.

Bet šīs ainas memuāros nav. Un sanāk, ka apķērīgi vērīgais Žukovs visu saprata, padevīgi atsēdēja pusotru stundu Staļina kabinetā, novēlēja vadonim arlabunakti, saldus sapņus un devās prom…

3

Un stratēģa stāsts sanāk pavisam jau nu smieklīgs, ja atceramies, ka 1941.gada 22. jūnijā pulksten 00.30 karaspēka daļām tika nosūtīta Timošenko un Zukova parakstītā direktīva nr. 1: "[.. ] Mūsu karaspēka uzdevums — neatbildēt ne uz kādām provokatīvām darbībām. |.. ļ Nekādus citus pasākumus bez īpaša rīkojuma neveikt."

Viņam, dižajam, visas ilūzijas ir izgaisušas, viņš saprata, ka tagad uzbruks, un tūlīt pat aizliedza savam karaspēkam atklāt uguni. Viņam, ģeniālajam, skaidrs, ka tūlīt valstij tiks dots nāvējošs trieciens, un, lūk, viņš ar savai direktīvu sasaista rokas visiem fronšu un armiju komandieriem, visiem korpusu, divīziju, brigāžu un pulku komandieriem un visiem citiem padotajiem, aizliedzot šaut, uzliekot aizliegumu JEBKĀDAI darbībai!

Pēdējais variants. Doma par nenovēršamu uzbrukumu Zukovam ienāca prātā pēc tam, kad viņš bija atvadījies no Staļina. 22.20 Žukovs iznāca no kabineta. Izgāja caur vairākiem apsardzes posteņiem, šķērsoja Ivana laukumu Kremlī, nonāca pie savas mašīnas, izbrauca no Kremļa (atkal caur kontroli), aizbrauca līdz Ģenerālštābam, uzkāpa līdz savam kabinetam, pārskatīja papīru kaudzi, izlasīja ziņojumus, salīdzināja, sastatīja un pēkšņi — apskaidrība: viņi taču tūlīt uzbruks!

Šis variants neies cauri. Žukovs stāstīja, ka visas ilūzijas pilnībā pagaisušas un viņš visu sapratis vakarā, bet šajā variantā jau tuvu pusnaktij.

Pat ja tā, ja Žukovs visu saprata, kad jau bija atvadījies no Staļina, kāpēc viņš uzreiz nepiezvanīja? Kādēļ parakstīja kaitniecisko direktīvu?

Viņš ne to vien ir stāstījis! 22. jūnijā pulksten 00.30 Žukovs telefoniski ziņojis Staļinam, ka direktīva, kura aizliedza visu rangu komandieriem jebko uzsākt, ir nosūtīta karaspēkam (skat.: Vospominaņija i razmišfeņija. Maskava: 2003, 1. sēj., 263. Ipp.). Pēc desmitiem gadu kopš tiem notikumiem saviem cienītājiem viņš lepni vēstīja: 21. jūnija vakarā es visu sapratu, man pagaisa visas ilūzijas! Bet 1941. gada 22. jūnijā pulksten 00.30 diženākais karavadonis runāja ar Staļinu, taču par pagaisušajām ilūzijām nez kādēļ nolēma neziņot. Acīmredzot negribēja vadonim pirms naktsmiera bojāt noskaņojumu. Un biedrs Staļins aizgāja gulēt.

Izskaidrojiet man situāciju, apskaidrojiet: 21. jūnija vakarā Zukovs saprata, ka uzbrukums ir nenovēršams, bet Staļinu ar tālruņa zvaniem sāka modināt 22. jūnijā pēc pulksten 3.40… Turklāt centās sazvanīt nevis pēc savas iniciatīvas, bet tāpēc, ka viņam pavēlēja aizsardzības tautas komisārs Timošcnko.

4

Iztēlojos tādu pašu situāciju Amerikā. Lūk, kāds stratēģiskais ģēnijs plātās: es nu gan esmu tik ļoti saprātīgs, es un gan esmu tik loti viltīgs, 2001. gada 10. septembra vakarā neviens neko nezināja 1111 nesaprata, bet es, gudrinieks, aptvēru, ka rīt no rīta pašnāvnieki noteikti sagrābs lidmašīnas 1111 uzbruks Ņujorkai un Vašingtonai. Visu vakaru nosēdēju prezidenta kabinetā, taču neko viņam neteicu, pēc tam viņš aizgāja gulēt, bet cs uzskri- celēju direktīvu, lai neviens pret teroristiem neko nepasāk un neatbild uz viņu provokācijām, un no rīta — viņi uzbruka! Kā jau biju paredzējis. Prezidentam nebiju grasījies zvanīt, taču mans augstākais priekšnieks pavēlēja: pamodini un iepriecini…

Lūk, jūs smejaties, bet man smiekli nenāk. Jo tieši to mums stāsta dižais stratēģis Zukovs. Pievieno vēl to, ka jau sen grasījies uzskicēt Staļinam stratēģisko situāciju, taču nav radusies tāda iespēja, jo Staļins par Ģenerālštāba lietām maz interesējies.

Man ir divi Žukova rīcības izskaidrojumi. Lai katrs izvēlas to, kurš patīk.

Pirmais izskaidrojums: Zukovs ir noziedznieks. Viņš zināja, ka uzbrukums nenovēršami sāksies tuvākajās stundās, taču ar savu gļēvo bezdarbību un noziedzīgo direktīvu pēdējās miera stundās nolēma armiju, valsti un visu tautu nāvējošam triecienam. Par šādu rīcību, precīzāk, bezdarbību pienācās nošaušana pēc KPFSR Kriminālkodeksa 193. panta (varas bezdarbība).

Otrais izskaidrojums. Zukovs ir lielībnicks. 1941. gada 21. jūnija vakarā viņš par vācu uzbrukuma iespēju nenojauta. Tikai pēc kara atklājās viņa brīnumainais vērīgums.

Ar atpakaļejošu datumu.

13. NODAĻA

VIŅAM NEBIJA PILNVARU!

Uz jautājumu par Hruščova lomu atbildēja: "Viņš ieņēma tādu amatu, ka nevarēja nepieņemt lēmumus par represijām."

"Bet vai tev bija kāda saistība ar tām?" pajautāju. "Nē. Nekad," skatoties man acīs, stingri atbildēja tēvs.

F.Ua Zukova. Era i Ella Zukovi. Mar'sal pobedi.

Vospominaņija i razmisļeņija. Maskava: 1996, 149. lpp.

1

Tātad 1941. gada 21. jūnija vakarā dižais stratēģis saprata: tūlīt uzbruks! Uz to grāmatā "Uzvaras ēna" es lēnprātīgi atzīmēju: ja reiz tā, tad jārīkojas. Jāizsludina karaspēkā trauksme. Ja ilūzijas izgaisušas, kāpēc viņš neko nedarīja?

Komunistiskie ideologi arī tam atrada izskaidrojumu: viņam taču nebija pilnvaru!

Dārgie biedri, ja mēs zinām, ka māja ir mīnēta un kuru katru bridi sprāgs, ja mēs zinām, ka mājā ir cilvēki, tad kādas pilnvaras nepieciešamas, lai saceltu trauksmi?

Ja mums ir pavēlēts precīzi turēt kursu, bet redzam, ka kuģis tūlīt ietrieksies aisbergā, vai tiešām nerausim stūri sāņus, cenšoties izvairīties? Vai tiešām vispirms skriesim lūgt pilnvaras un tikai pēc tam mainīsim kursu?

Ja zinām, ka debesskrāpī tūlīt ietrieksies lidmašīna, vai tiešām kādam prasīsim atļauju ieslēgt sirēnu un izdzīt cilvēkus no ēkas?

Pieņemsim, mums ir zināms: analfabētiska un nevīžīga atomreaktora operatora darbība var izraisīt sprādzienu, kurā cietīs simtiem tūkstoši cilvēku, bet miljoniem kvadrātkilometru liela teritorija simtiem un tūkstošiem gadu nebūs derīga cilvēkiem un dzīvniekiem, — vai patiesi gaidīsim formālu atļauju veikt nozieguma novēršanai nepieciešamās darbības?

1941. gada 21. jūnijā nebija runa ne par mājas uzsprāgšanu, ne par kuģi, lai arī milzīgu, ne par debesskrāpi un pat ne par Černobiļas reaktoru. Izšķīrās jautājums par desmitiem miljonu cilvēku dzīvību, milzonīgiem zaudējumiem un postījumiem. Teikšu vairāk: tas bija milzīgas valsts un tajā dzīvojošo tautu pastāvēšanas jautājums. Dižais stratēģijas ģēnijs, kā viņš sludina, skaidri saprata, ka katastrofa nepielūdzami un strauji tuvojas, bet neko nedarīja tās novēršanai, jo viņam trūka pilnvaru.

Zukovam bija pilnvaras dot karaspēkam noziedzīgas pavēles, bet neatradās pilnvaras, lai atceltu paša uzliktos aizliegumus.

2

Naktī uz 22. jūniju Zukovs, kurš it kā bija pilnībā sapratis, ka uzbrukums ir nenovēršams, paraksta direktīvu nr. 1: "Neatbildēt ne uz kādām provokatīvām darbībām. [.. ] nekādus citus pasākumus bez īpaša rīkojuma neveikt." Šī direktīva tieši noliedza izsludināt valsts robežas piesegšanas plāna stāšanos spēkā un trauksmes izsludināšanu karaspēkā: būs īpašs rīkojums no Maskavas — izsludiniet trauksmi, nebūs — šķirsictics no galvas, ja izsludināsiet.

Un tādām darbībām Zukovam pilnvaras arī bija, bet, lūk, izrādījās, ka atcelt savas pavēles viņam pilnvaru nav.

Ar šo viltīgo rakstu Zukovs atkratījās no atbildības: no vienas puses, karaspēkam būt gatavībā, no otras — nekādus pasākumus neveikt! Lai notiktu, kas notikdams, Zukovs stāv maliņā: viņš ir devis gan tādus, gan pilnīgi pretējus rīkojumus. Bet komandieri jebkurā gadījumā ir vainīgi: izsludināji trauksmi — nošaušana, neizsludināji — arī nošaušana.

Ģenerālpulkvedis I. V. Boldins 1941. gadā bija ģenerālleitnants, Rietumu frontes komandiera vietnieks. Viņš pavēstīja par sarunām ar Maskavu 22. jūnija agrā rītā. Frontes komandieris armijas ģenerālis D. G. Pavlovs kliedza klausulē: "Karš! Dodiet atļauju rīkoties! Dodiet atļauju atklāt artilērijas uguni! Dodiet atļauju notriekt vācu lidmašīnas!"

Bet atbilde: nepadodies provokācijām!

Pēc kāda laika seko otra saruna ar Maskavu. Atbilde tā pati: nepadoties! Rietumu frontes izlūkošanas priekšnieks pulkvedis Blohins ziņo: pret Rietumu fronti šobrīd vienlaikus karo vairāk nekā trīsdesmit kājnieku, piecas tanku, divas motorizētās un viena desanta divīzija, četrdesmit artilērijas un picci aviācijas pretinieka pulki. Tā nav provokācija!

Taču Maskava stingri turas pie sava.

Pēc kāda laika trešā saruna ar Maskavu. Tad — ceturtā.

Frontes komandiera armijas ģenerāļa Pavlova vietā ar Maskavu runā ģenerālleitnants Boldins.

Bet atbildes joprojām tādas pašas: artilērijas uguni atklāt aizliegts, nekādas darbības neuzsākt! Uz provokācijām neatbildēt! (I. V. Boldins. Straņici žizņi. Maskava: 1963, 84.-85. lpp.; VIŽ, 1961, Nr. 4, 65. lpp.)

Un tad Rietumu frontes komandieris armijas ģenerālis Pavlovs veic varoņdarbu. Viņš vairs nelūdz pilnvaras. Viņš vienkārši atsakās pildīt Maskavas pavēles. Personīgi uzņēmies visu atbildību, viņš deva pavēli, kas būtībā bija atbildes kara pieteikums Vācijai. Bez šī varonīgā lēmuma padomju karaspēka sagrāve būtu vēl milzīgāka. Par šo varoņdarbu Pavlovam vajadzēja piešķirt otru "Zelta zvaigzni". Taču "Zelta zvaigzne" tika Zuko- vam, kurš it kā jau 21. jūnija vakarā zināja, ka uzbrukums ir neizbēgams, bet turpināja spītīgi pieprasīt, lai karaspēks nepadodas provokācijām.

1941. gada 22. jūnijā pulksten 7.15 Zukovs uzrakstīja direktīvu nr. 2, kas atļāva karadarbību, tiesa, ar ierobežojumiem.

Pulksten 21.15 karaspēkam tika nosūtīta Timošenko, Maļcnkova un Zukova parakstītā direktīva nr. 3, kurā no Ziemeļrietumu, Rietumu un Dienvidrietumu frontes tika pieprasīts nekavējoties pāriet uzbrukumā. Ziemeļrietumu un Rietumu frontei tika dots uzdevums "līdz 24.06. dienas beigām ieņemt Suvalku rajonu". Dienvidrietumu fronte saņēma uzdevumu "līdz 24.06. dienas beigām ieņemt Ļubļinas rajonu".

Pcc kara Zukovs paziņoja: ienaidnieks bija stiprāks! Zukovs stāstīja, it kā jau 1940. gada vasarā viņš sapratis, ka ienaidnieks ir stiprs, liet mēs neesam gatavi karot. Ja reiz tā, pavēli aizsargāties! Bet, ja spēku nav arī aizsardzībai, pavēli atkāpties. Krievija ir liela, velties var kaut līdz pat Maskavai, pamazām novārdzinot ienaidnieku. Taču kara pirmajā dienā Zukovs līdz ar Maļenkovu un Timošenko parakstīja pašnāvniecisku pavēli sagrābt Polijas pilsētas — Suvalkus un Ļubļinu, turklāt bez sagatavošanās, fantastiski īsā laikā. Šai pavēlei nebija un nevarēja būt citu rezultātu kā vien Sarkanās armijas bojāeja un negods. Un Zukovam bija pilnvaras parakstīt arī šādu noziedzīgu pavēli.

Arī te var iebilst: bija tāds laiks, nācās parakstīt noziedzīgas pavēles pret savu gribu… Taču Zukovs pats to arīdzan atspēko. Pēc viņa stāstiem, Staļins 22. jūnijā it kā bijis apjucis, nevienā lietā viņš nav uzstājis, jo nav zinājis, ko darīt. Ja tā, tad, nelūdzot pilnvaras, Zukovam bija jāņem vadības groži savās rokās un jārīkojas. Bet — nē.

Gudrām lietām Zukovam nebija pilnvaru, bet dumjām un noziedzīgām — cik vien vēlaties.

Ja meklējam būtisko, tad Zukova pavēles ar mērķi izvest karaspēku 110 nocietinātajiem rajoniem, pazemināt pretgaisa aizsardzības gatavības pakāpi, neatbildēt uz provokācijām un neveikt nekādus pasākumus ir nāves spriedums Krievijai.

[1]

1957. gadā Zukovs īstenoja valsts apvērsumu. PSKP CK Prezidija (tā tolaik tika dēvēts Politbirojs, t. i., augstākā komunistiskās diktatūras institūcija) locekļu vairākums sacēlās pret Hruščovu. Bet Zukovs nostājās viņa pusē. Zukovs izdzina komunistiskā Olimpa visietekmīgākos vadoņus: Molo- tovu, Maļenkovu, Kaganoviču un Šepilovu, kurš bija viņiem pievienojies. Un stratēģis nevienam nelūdza pilnvaras. Viņš vienkārši un saprotami paskaidroja, ka Bruņotie Spēki ir viņa personīgajā pārziņā un tiek pilnībā kontrolēti.

Lai niknais zvērs nemestos virsū saimniekam, viņu ved divās saitītēs: ja viņš rausies pa labi, no kreisās puses viņu noturēs, metīsies pa kreisi — viņu pavilks pa labi. Tieši tā komunistiskā diktatūra elastīgās saitītēs turēja Bruņotos Spēkus. No vienas puses — īpašās nodaļas, no otras — politda- ļas. No vienas puses — GK kontrole, no otras — partijas kontrole.

Pēc sava drauga un asiņainā cīņu biedra Berijas un viņa tuvāko personu iznīcināšanas, pēc masīvas asiņu notecināšanas kompetentajās iestādēs un to novājināšanas Zukovam par katru cenu bija nepieciešams PSKP 20. kongress. Un viņš to aizvadīja savienībā ar Hruščovu. Šajā kongresā tautai parādīja kaut ko no biedra Staļina nodarījumiem, ar to uztriepjot dubļus un asinis gan vienmēr modro iestāžu mundierim, gan partijas, ko biedrs Staļins vadīja 30 gadu, pusmilitārajam frencim. Abas noturošās saitītes atslāba, un, lūk, Zukovs paziņoja apstulbušajiem vadoņiem, ka viņa vadītie Bruņotie Spēki nav vairs pakļauti ne Centrālajai komitejai, ne tās Prezidijam. Un kompetentajām iestādēm tic arī negrasās pakļauties: Zukovs pavēlēs — tanki mals un plosīs, pavēlēs — sastings, un neviens neizkustēsies no vietas. Paziņojis, kurš mājā ir saimnieks, Zukovs sāka padzīt no varas virsotnēm nevēlamos un nepaklausīgos. Gāšana notika zem "sociālistiskā likumīguma un partijas dzīves ļeņinisko normu atjaunošanas" karoga.

Taču Zukovs nebija iepazinies ar dižā Nikolo Makjavclli darbiem, kur ieteikts: sit nāvējoši! Sitienam jābūt nāvējošam vai arī jāatturas sist.

Zukovs to nezināja. Viņš atlaida Prezidija vairākumu, bet mazākumu Hruščova personā atstāja. 1957. gada 22. jūnijā CK plēnumā Zukovs uzstājās ar savu vēsturisko runu. Uzstāšanās bija nejēdzīga. Zukovs naivi atklāja savas kārtis. Cita starpā viņš paziņoja: "Partijas 20. kongresā, kā zināms, CK Prezidija uzdevumā biedrs Hruščovs ziņoja par nelikumīgām masveida represijām un apšaušanu, ko izraisīja Staļins, ļaunprātīgi izmantojot varu. Taču tad, biedri, zināmu apsvērumu dēļ kā partijas un padomju kadru apcietināšanas un nošaušanas galvenie vaininieki netika nosaukti Maļenkovs, Kaganovičs un Molotovs." (GeorgijZukov. Stenogramma ok- tjabrskogo (1957g.) pļenuma CK KPSS i drugije dokumenti. 157. lpp.)

Visiem klātesošajiem šie vārdi bija jāsaprot šādi: 1956. gatia februāri Hruščovs un Zukovs atmaskoja Staļinu kā vislielāko ļaundari. Bet toreiz kaut kādu apsvērumu dēļ neaizskāra viņa tuvākos līdzgaitniekus. Tagad, 1957. gada jūnijā, pienākusi viņu kārta un nu atcerējās ari viņu noziegumus. Bet kas būs tālāk? Jebkurā brīdī Hruščovs 1111 Zukovs var atcerēties par jebkuru. Jo 1957. gada jūnija CKplēnumā visi klātesošie taču ir Staļina putnēni. Visus Staļins personīgi izraudzījās. Visiem nopelni pie Staļina. Visi asinīm notašķījušies.

Un tūlīt pat gudrais Zukovs to paziņo: "Biedram Hruščovam, tāpat kā mums visiem, ir savi trūkumi un dažas kļūdas, par kurām ar visu viņam raksturīgo tiešumu un vaļsirdību Hruščovs pastāstīja Prezidijā. Bet Hruš- čova kļūdas, biedri, es teiktu, nav devušas nevienu iemeslu apsūdzēt viņu kaut mazākajā novirzē no partijas vadlīnijas."

Žukovam pietika prāta iespert pat Hruščovam, savam vienīgajam sabiedrotajam cīņā par varu. Sanāca, ka visi ir mēslos, tikai Gcorgijs Konstan- tinovičs — baltās drānās tērpts. Sasmērējušics ir visi, sākot ar Hruščovu, bet nevainīgais Zukovs viņam pagaidām augstsirdīgi ir piedevis.

Hruščovam no Zukova runas bija jāsecina: pirms gada Staļina līdzgaitnieki Molotovs, Kaganovičs un Maļenkovs netika nosaukti par noziedzniekiem, bet tagad Zukovs atcerējies viņu noziegumus. Šodien Zukovs nesauc Hruščovu par noziedznieku, lai gan viņš ir tikpat asiņains Staļina līdzgaitnieks, cik pārējie vadoņa tuvāko lokā. Kas notiks, ja rīt Zukovs savu viedokli mainīs?

Noslēgumā Zukovs paziņoja: "Jāatzīst, ka vainīgi ir arī citi biedri, bijušie Politbiroja locekļi. Pieņemu, biedri, ka jūs zināt, par ko ir runa, bet jūs zināt, ka šie biedri ar savu godīgo darbu un tiešumu pelnījuši, ka partijas Centrālā komiteja un visa mūsu partija viņiem uzticas, un esmu pārliecināts, ka turpmāk viņus atzīsim par vadītājiem tiešuma un vaļsirdīgās atzīšanās dēļ." Plēnums atbildēja ar vētrainām ovācijām. Bet Zukovs par grēkāžiem piebilda: "Šeit, plēnumā, viņiem neslēpjot jāpasaka viss, bet pēc tam mēs skatīsimies, ko ar viņiem darīt." (Turpat, 161. lpp.)

Tieši tādā veidā savulaik galu dabūja Robcspjērs. Savus līdzgaitniekus viņš dzina uz giljotīnu pa vienam un grupās, bet bailīgais vairākums tautas izredzēto atbildēja ar sajūsmas brēcieniem. Katrs trīcēja par savu ādu un, kad atklājās, ka šodien ir ticis cauri sveikā, no laimes līksmoja un spiedza. Un, lūk, reiz Robcspjērs pavēstīja: esmu atklājis mūsu vidū vēl dažus tautas ienaidniekus, kuriem jau sen bija laiks nogriezt galvu, rit mēs to izdarīsim, bet pagaidām es vārdus nesaukšu.

Pats par sevi saprotams, ka katrs tādu piezīmi attiecināja uz sevi. Tāpēc visās pagaidām vēl nenogrieztajās galvās vienlaikus ienāca pirmajā acumirklī šķietami paradoksāla doma: bet kāpēc lai nenogrieztu galvu Robes- pjēram? Tā arī tika nolemts.

Zukovs devās pa to pašu taciņu: lūk, šos es padzenu, bet ari pārējie ir vainīgi, vārdus nenosaucu, jūs paši, biedri, viņus pazīstat, lai notiek, šodien viņiem piedodu, lai viņi pagaidām ir vadītāji, vēlāk skatīsimies.

Zukovs nesaprata, ka kopš tā brīža visi PSKP CK plēnumā klātesošie (bet tie bija 265 aizkulišu cīņās rūdīti kareivji) kļuva par viņa nāvīgākajiem ienaidniekiem, bet vētrainās ovācijas — bara baiļu izpausme. Tomēr tieši šīs bailes saliedēja viņus naidīgā barā, tieši bailes viņus vienoja vēlmē atbrīvoties no Zukova.

Zukovs sevi iedomājās par saimnieku. Savējo lokā, pat ģimenē, viņš neslēpa, ka nākamais būs Hrušcovs. Un ari Zukova kulta mūslaiku priesteri neslēpj: viņš grasījās novest līdz galam PSKP CK 20. kongresa līniju, t. i., atmaskot visus noziedzniekus. Taču noziedznieki bija visi partijas vadoņi — no Centrālās komitejas līdz pašai apakšai un nomalēm.

20. kongresa līnijas novešana līdz galam nozīmēja tikai vienu: Zukovs plānoja nomainīt visu valdošo slāni, jo visus vadītājus bija izvēlējies Staļins, visi bija iesaistīti viņa varas asinsdarbu līdzdalībnieku lokā.

Skaidrs, ka izņemot dižo stratēģi, kurš, kā viņš paziņoja, nekādus noziegumus Staļina laikā nav veicis.

[1]

Zukovam turpat, PSKP CK plēnumā, rika izvirzīta apsūdzība: pats tāds! Ja parakņātos arhīvos, tad uz noziedzīgām pavēlēm atrastos ari tavs paraksts!

Uz to stratēģis lepni atbildēja: "Rakņājieties! Manu parakstu jūs tur neatradīsiet!" Bet savām meitām acīs skatīdamies, dižais karavadonis stingri atbildēja, ka ar represijām viņam nav bijusi nekāda saistība. Nekad!

Un Zukova aizstāvji atguva sparu: lūk, kāds viņš mums nevainīgs! Tīri vai svētais!

Iebildīsim: ja noziedznieks noliedz vainu, tas nebūt nenozīmē, ka viņš ir nevainīgs. Vēl vairāk tāpēc, ka apsūdzības viņam izvirzītas bez pierādījumiem.

"Manu parakstu neatradīsiet!" Zukovs kliedza 1957. gada jūnijā, bet 1953. gadā gāza Betiju par to, ka viņš gribēja pārtraukt sociālisma celtniecību Austrumvācijā. Zukova recepte: apspiest tautu ar tankiem, līdz saprot sociālistiskās ražošanas metodes priekšrocības. Viņš šausmīgi gribēja atmaskot iepriekšējā vadoņa noziegumus: Staļinam bija slikts sociālisms, bet man būs labs! Sociālistisko eksperimentu turpināšu par katru cenu un nevienu 110 krātiņa neizlaidīšu.

1956. gada 25. februārī Maskavā noslēdzās PSKP 20. kongress, kurā it kā tika nosodīts Staļina personības kults, bet jau 9. martā Zukovs deva pavēli apšaut miermīlīgu demonstrāciju Tbilisi. Tā paša 1956. gada novembrī stratēģis parakstīja pavēli par katru cenu nospiest uz ceļiem Ungāriju. Pie reizes — arī Poliju.

Ja uzdrīkstētos uzrastics vēl kāds, arī to viņš samaltu zem tankiem.

Savu pirmo ordeni dižais Tēvijas glābējs saņēma par soda ekspedīcijām. Krievu zemnieku nogalināšanu viņš nepieskaitīja represijām. Ja neņemam vērā pensionāriem paredzētos grabuļus, tad pēdējo apbalvojumu kaujas postenī — ceturto Ļeņina ordeni un ceturto Varoņa "Zelta zvaigzni" — Zukovs saņēma 1956. gada 1. decembri. Oficiāli — jubilejā, bet īstenībā par to, ka četras nedēļas iepriekš noslīcināja asinīs Ungāriju. Arī to viņš nepieskaitīja represijām.

Pievērsīsim uzmanību sīkai detaļai: PSKP CK plēnumā "kristālgodīgais karavadonis atmaskoja slcpkavniekus uz viņam atlasīto materiālu pamata". (N. Jakovļevs. Maršal Zukov. Maskava: 1995, 278. lpp.) īpašu uzmanību pievēršu vārdiem: viņam atlasīto materiālu.

Galvenais, lūk, kas: Žukovs nebūt neapgalvoja, ka nav parakstījis noziedzīgus dokumentus. Centrālās komitejas līdzgaitniekiem plēnumā viņš teica ko citu: nokavējāt, puiši! 1953. gadā es gāzu Beriju, lai kompetento iestāžu priekšgalā ieliktu savu draugu Vaņu Serovu. Un, lūk, viņš laiku lieki nezaudēja, par jums visiem ieviesa mapītes 1111 trīs gadu laikā savāca tajās dokumentus ar jūsu parakstiem. Un tagad mēs ar Vaņu sāksim atmaskot visus, kuri mums nav pa prātam. Bet viss, ko esmu parakstījis, un viss, ko pats Vaņa parakstījis, ir sadedzis. Tāpēc rakņājieties vien, neatradīsiet!

Taču atrada.

Mēs nedaudz aizsteidzāmies notikumiem priekšā. Hronoloģiski vēl esam 1941. gada jūnijā. Bet 1957. gada notikumos ieskatījāmies tikai tādēļ, lai parādītu: Zukovam nebija pilnvaru atcelt savas pavēles, kuras liedza armijai aizstāvēt valsti un tautu. Pavēlēt tankiem doties triecienā pret agresoru nav pilnvaru, bet pavērst tankus pret kaimiņtautām un valsts augstākajām amatpersonām — to gan var.

14. NODAĻA

BALSTOTIES UZ DOKUMENTIEM

Aizkustina, ka, sapņojot par "objektīvu vēsturi", "dokumentiem" bruņoti, vēstures "centru" un "akadēmiju" vadītāji izzīž "faktus" no Zukova memuāriem un "Lielā Tēvijas kara saīsinātās vēstures".

Vladimirs Bešanovs.

Desjatjstaļinskih udarov. Minska: 2003, 753. lpp.

1

Dižais romiešu vēsturnieks Kornēlijs Tacits izsmēja kara vēstures falsifi- katoru iecienīto paņēmienu: ar varoņdarbiem piesegt negodu un noziegumus. Tā vietā, lai aprakstītu patieso kara gaitu, falsifikatori apraksta konkrētus varoņdarbus. Un nelaime nav tā, ka šie varoņdarbi ir piepušķoti vai vienkārši izdomāti, bet gan tā, ka ar notikušo vai izdomāto varoņdarbu aprakstiem viņi aizsedz, aizēno un aizstāj īsto vēsturi. Viltīgais galminieks, kurš sacer varai tīkamu versiju, gadījumā, ja faktus nevar sagrozīt, tos izlaiž. Viņš noklusē par kara iemesliem, pušu spēku samēriem, karaspēka stāvokli un izvietojumu, karavadoņu nodomiem un plāniem, zaudējumiem, kauju un karagājienu rezultātiem. Tā vietā: varoņdarbi, varoņdarbi, varoņdarbi.

Viss, ko Tacits izsmēja, divus tūkstošus gadu vēlāk pilnībā un aptveroši tika izmantots kara vēsturē, kuru daži, ļauna nodoma vadīti vai vientiesības dēļ, sauc par "lielo" un pat "tēvijas". Kopš pirmās kara dienas un nu jau vairāk nekā 60 gadu mums stāsta par varonību, varonību un vēlreiz varonību, bet kara vēstures uzrakstīšanai tā ari nav atradies laiks. To kara vēsturi, kuru rakstīja Staļina laikā, par pieklājīgu uzskatīja rikai viņa klātbūtnē. Atlika Staļinam aiziet, un tūlīt to aizmirsa. Turklāt aizmirsa aizdomīgi ātri. Šo vēstures variantu vienkārši nepieminēja. It kā tāda varianta nemaz nebūtu bijis.

Hruščova laikā tie paši galma vaiduļi Deborini—Minci—Teļpuhovski sacerēja jaunu, šoreiz objektīvu un patiesīgu kara vēsturi. Taču arī tā bija patiesa un objektīva tikai līdz brīdim, kad nometa "mūsu dārgo Ņikitu Sergejeviču". Un tūlīt pat atklājās, ka kara otrā versija ir melīga un neobjektīva. Kauna lieta. Jo ātrāk to aizmirsīs, jo labāk mūsu pašsajūtai.

Brcžņeva laikā izdomāja trešo versiju. Bet visiem bija skaidrs: ilgāk par Brežņevu tā nedzīvos. Nomirs kopā ar viņu. Un to izsmies. Tā arī notika.

Kopš tiem laikiem mums nav nevienas oficiālas kara vēstures, lai gan tas bija visbriesmīgākais un visasiņainākais karš cilvēces vēsturē. Apbrīnojami: karš it kā "lielais" un pat it kā "tēvijas", bet kara vēsture nez kāpēc nepieklājīga. Taču uzrakstīt pieklājīgu nesanāk. Ja saliktu kopā visas grāmatas par šo karu, tad pēc fizikas likumiem kaudzes virsotni segtu sniegs un apņemtu migla, bet pa nogāzēm slīdētu ledāji. Varbūt pat izdotos salikt grāmatas kopā, taču sakarīgu vēstures salikumu no visām tām nevar izveidot vai izrakstīt, par spīti pusgadsimtu ilgajiem pūliņiem, ko ieguldījuši daudzi zinātniskie kolektīvi un bariem rakstnieku, režisoru, aģitatoru un propagandētāju, par spīti iztērētajiem miljardiem rubļu un dolāru.

Šāda situācija sāk uztraukt pat akmcnscietākos komunistus. Padomju Savienības Varonis rakstnieks V. V. Karpovs: "Skumji un nav saprotams kas cits. Krievijā līdz pat šim brīdim nav īstas un patiesas Tēvijas kara vēstures, lai gan drīz svinēsim Lielās Uzvaras 60. gadskārtu." (Ļiteraturnaja gozēta, 2004, Nr. 17.)

Vladimir Vasiļjevič Karpov, pareģoju: kara, kuru jūs saucat par "tēvijas", vēsture netiks uzrakstīta nekad. Vienkārši tāpēc, ka parādība vispirms ir jāizpēta, pēc tam jāizdara secinājumi un jādod šai parādībai nosaukums. Bet pie jums notiek otrādi. Vispirms izdomājāt nosaukumu, bet pēc tam cenšaties piemērot tam faktus. Tomēr daudzi fakti nav savietojami ar jēdzienu "tēvijas karš", tiem šajā nosaukumā vienkārši nav vietas, tic kliedz un laužas ārā no tā. Konfūcijs teicis: pareizi nosaukt nozīmē pareizi saprast.

Ierosinu: nesvaidīsimies ar augstiem apzīmējumiem. Šī kara pareizo nosaukumu varēs atrast tikai pēc arhīvu atvēršanas, pēc tumsības kliedē- šanas. Tikai tad tiks uzrakstīta kara vēsture. Tāda vēsture, kurā viss saskan. Tāda vēsture, par kuru nesmiesies. Tāda vēsture, kura nesmirdēs pēc meliem.

Ja atmetam valstisko patriotismu, situācija izskatās diezgan vienkārša: divas pasaulē pirmās sociālistiskās valstis rāvās pēc vispasaules kundzības. Tās bija līdzīgas viena otrai kā divi smagi teļādas zābaki. Tikai vienam zābakam purngals, kā jau pienākas, pagriezts nedaudz pa kreisi, bet otram — nedaudz pa labi.

Interesanti, ka abu šo valstu fīreri valkāja zābakus. Varbūt kāds izdomās precīzāku nosaukumu, bet pagaidām labāka nosaukuma trūkuma dēļ piedāvāju šo karu saukt par Pirmo Sociālistisko.

2

Melot par karu sāka jau no pirmās dienas. Un jau sešus gadu desmitus nevar un nevar rimties. 1941. gada 22. jūnija vakarā diktors Jurijs Levi- tāns pērkondimdoŠā balsī visai valstij un visai pasaulei nolasīja mikrofonā "Sarkanās armijas Virspavēlniecības pārskatu par 1941. gada 22. jūniju". Pamatjēga: Urā! Mēs lauztin laužamies! Vācieši liecas!

Nākamajā dienā izskanēja vēl viens Virspavēlniecības pārskats. No 24. jūnija sāka pārraidīt nevis Virspavēlniecības pārskatus, bet gan Padomju Informācijas biroja paziņojumus. Pa vienam paziņojumam dienā. Sovinformbjuro tika izdomāts, lai tauta nesmietos par Sarkanās armijas Virspavēlniecību.

No 29. jūnija līdz kara beigām pārraidīja pa diviem Informācijas biroja paziņojumiem. Katru dienu dārdēja rīta paziņojums. Tajā tika apdziedāti varoņdarbi. Pēc tam sekoja vakara paziņojums. Tajā tika apdziedāti jauni varoņdarbi. Bieži starp rīta un vakara paziņojumu bija vēl ari ārkārtējs paziņojums. Tajā apdziedāja…

Lūk, pats pirmais un vispieticīgākais pārskats no šīs prātam neaptveramās sērijas. Tas pats, kurš izskanēja 1941. gada 22. jūnija vakarā: "Līdz ar 1941. gada 22. jūnija rītausmu Vācijas armijas regulārais karaspēks uzbruka mūsu pierobežas karaspēka daļām frontē no Baltijas lidz Melnajai jūrai un dienas pirmo pusi tika noturēts. Otrajā dienas pusē Vācijas karaspēks sastapās ar Sarkanās armijas karaspēka avangarda vienībām. Pēc niknām kaujām ar lieliem zaudējumiem pretinieks tika atsists. Tikai Grodņas un Kristinopolcs [11] virzienā pretiniekam izdevās gūt nenozīmīgus taktiskus panākumus un ieņemt Kalvārijas, Stojanuvas un Cehanovecas miestu (pirmie divi — 15 kilometru, pēdējais— 10 kilometru no robežas). Pretinieka aviācija uzbruka virknei mūsu lidlauku un apdzīvoto vietu, bet visur sastapa mūsu iznīcinātāju un zenītartilērijas pretsparu, kas sagādāja pretiniekam lielus zaudējumus. Mēs esam notriekuši 65 pretinieka lidmašīnas." (Soobščeņija Sovetskogo Informbjuro. Sovinformbjuro izdevums. Maskava: 1944, 1. sēj., 3. Ipp.) Par mūsu zaudējumiem netika ziņots. Jādomā, ka 1941. gada 22. jūnijā Sarkanajai armijai zaudējumu nebija.

Bet tagad noskaidrosim: kas sacerēja šos tik skarbos un patiesos paziņojumus? Jurijs Lcvitāns tikai nolasīja to, kas viņam tika iedots. Viņš tikai ieskaņoja, kā teiktu jaunizcepti izteiksmīgas runas apoloģēti. Taču lcvitāns to visu neizdomāja. Skarbās un rūgtās patiesības straume plūda no Sarkanās armijas Virspavēlniecības dzīlēm. Bet konkrētāk? No Ģenerālštāba. Visas ziņas par savu un pretinieka karaspēku, par veiksmēm un neveiksmēm, par karaspēku sastāvu un to pārvietošanos, par zaudējumiem saplūst Ģenerālštābā un tur tiek apstrādātas. Jo Ģenerālštābs — armijas smadzenes.

Lūk, šīs smadzenes, noskaidrojušas apstākļus, novērtējušas, vispusīgi izanalizējušas un apsvērušas radušos situāciju, pirmās PSRS un Vācijas kara dienas beigās nāca klajā ar patiesās un objektīvās informācijas sākuma porciju.

Jāpiebilst, ka Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieks 1941. gada 22. jūnijā bija armijas ģenerālis Gcorgijs Konstan- tinovičs Zukovs. Tieši viņš kļuva par galveno patiesības aizstāvi. Tieši viņš atvēra krānus, no kuriem, žirgti čalojot, straumītēs un strūkliņās izplūda tīra, mirguļojoša patiesība par kaujām un cīņām.

Sic krāni nekad vairs netika aizvērti.

Bet, lūk, tikai gabaliņš no 23. jūnija pārskata: "ļ..ļ Visi pretinieka uzbrukumi Vladimiras—Voliņskas un Brodu virzienā tika atsisti, sagādājot tam lielus zaudējumus. Sauļu un Ravarusskajas virzienā pretinieks, no rīta iedzinis ķīli mūsu teritorijā, otrā dienas pusē ar mūsu karaspēka pretuzbrukumiem tika sakauts un atsviests aiz valsts robežas; turklāt Sauļu virzienā mūsu artilērija iznīcinājusi līdz 300 pretinieka tanku. Gaisa kaujās un ar zenītartilērijas uguni dienas laikā mūsu teritorijā notriekta 51 pretinieka lidmašīna; vienu lidmašīnu mūsu iznīcinātāji piespieda nosēsties aerodromā Minskas apkaimē. 22. un 23. jūnijā mūsu karaspēks saņēmis gūstā apmēram piecus tūkstošus vācu karavīru un virsnieku. Pēc precizētām ziņām 22. jūnijā kopumā tika notriektas 76 pretinieka lidmašīnas, nevis 65, kā tas tika norādīts Sarkanās armijas Virspavēlniecības pārskatā par 1941. gada 22. jūniju." (Soobščeņija Sovetskojļo Informbjuro. Sovinform- bjuro izdevums. Maskava: 1944, 1. sēj., 3. lpp.)

Tātad tikai 23. jūnijā iznīcināti līdz 300 vācu tanku. Tikai Sauļu virzienā. Bet tā ir desmitā daļa no visiem tankiem, kurus Hitlers trieca pret Padomju Savienību. Taču ari citos virzienos mūsu brašā armija todien dedzināja un drupināja vācu tankus. Ja tā turpināsies, Hitleram tanku nepietiks pat nedēļai. Bet par mūsu zaudējumiem atkal ne vārda. Viss ir labi, ak, daiļā marķīze.

l iesa, tajā pašā 23. jūnija pārskatā klusi teikts, ka "pēc niknām kaujām pretiniekam izdevās atspiest atpakaļ mūsu piesegšanas vienības un ieņemt Kolno, Lomžu un Brestu". Mūsu vienības ir nevis aplenktas un sakautas, bet atspiestas atpakaļ. Un nevis galvenie spēki ir atspiesti atpakaļ, bet tikai piesegšanas vienības. Lūk, tūliņ galvenie spēki ieradīsies… Interesanti arī kas cits: pretinieks ieņēma nevis Brestu, Kolno un Lomžu, bet nevienam nezināmo Kolno un Lomžu un kopā ar tām valsts vārtus — Brestu. Tā notiks arī turpmāk: mūsu karaspēks atstāja Zahudalovku, Tmutarakaņu… un Smoļensku; Všivarcvku, Ņikudiškino… un Kijevu.

Un tūlīt pat aiz ātrrunas par atstātajām pilsētām — paziņojums par

neticamajiem Vācijas zaudējumiem. Bet pie mums — bez zaudējumiem. Bet pie mums — vienīgi nebeidzama varonība. Bet pie mums — varoņdarbi, varoņdarbi, varoņdarbi.

Man iebilst, ka kara pirmajā dienā pēc Staļina pavēles Žukovs izlidoja uz Dienvidrietumu fronti. Viņš nebija Maskavā. Pirmie Virspavēlniecības paziņojumi tika gatavoti viņa prombūtnes laikā. Kas iebilstams?

Pirmkārt, Ģenerālštāba priekšnieks bija Žukovs. Un tieši viņš bija atbildīgs par visu, kas notiek Ģenerālštābā gan viņa klātbūtnē, gan viņa prombūtnē. Kas gan tas par priekšnieku, ja viņa klātbūtnē viss ir brīnišķīgi, bet atliek viņam spert soli pār slieksni un padotie metas uzdzīvē un sastrādā nejēdzības.

Otrkārt, visa valsts klausījās radio, visa valsts lasīja avīzes. Pat atrodoties aiz galvaspilsētas robežām, Žukovam bija jādzird Maskavas balss un jāreaģē — jāpaceļ tālruņa klausule un jāuzrēc saviem padotajiem Ģenerālštābā: pārtrauciet melot! Vai nu runājiet patiesību, vai klusējiet! Taču Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Žukovs nekādā veidā nereaģēja uz optimistisko relāciju sacerētāju atklāsmēm. Un Žukova laikā iesāktais process turpinājās.

Mani aicina rakstīt, balstoties uz dokumentiem. Tā arī daru: citēju pašus oficiālākos dokumentus. "Sarkanās armijas Virspavēlniecības pārskats par 1941. gada 22. jūniju" — labāk neizdomāsi. Netieku gudrs: kāpēc mani cienījamie oponenti nebalstās uz tik cienījamu avotu? Kāpēc šī grumbuļainā, skaudrā patiesība par pirmajām kaujām necirkulē zinātniskajā apritē?

4

Tālāk mēs redzēsim, ka 1941. gada 22. jūnijā Žukovs tomēr uzturējās Maskavā.

Versija par viņa braucienu uz Dienvidrietumu fronti kara pirmajā dienā ir izdomāta ar atpakaļejošu datumu, lai izvairītos no atbildības par valsts un armijas augstākās vadības bezatbildīgajām, noziedzīgajām un kait- nieciskajām darbībām kara visdramatiskākajā brīdī. Sī versija neiztur nevienu pārbaudi.

Visiem, kuri lipina Žukovam pieminekli, silti iesaku granīta postamentā iekalt pilnu "Sarkanās armijas Virspavēlniecības pārskatu par 1941. gada 22. jūniju". Vienkārši apliecinot cicņu vēstures patiesībai. Šādā gadījumā dižā karavadoņa nemirstīgā slava stāvēs droši — nevis varoņteikās, kuras viņš pats laida klajā, bet uz monolīta dokumentāla fundamenta. Tie būs lauri, balstoties uz dokumentu.

Un būtu pavisam labi, ja ekskursiju vadītāji, norādot ar roku uz Vienīgā skulpturālo tēlu zirga mugurā, stāstītu ziņkārīgajiem par sekām, ko izraisīja "Sarkanās armijas Virspavēlniecības pārskata par 1941. gada 22. jūniju" publicēšana un pārraide ēterā.

Pirmkārt, Sarkanā armija jau pašā kara sākumā pilnībā zaudēja uzticēšanos savai Virspavēlniecībai. Kareivji un komandieri savām acīm redzēja, kas notiek frontē, uz savas ādas izbaudīja ģeniālo stratēģu gudrību, un tūlīt pat viņi dzirdēja saldas runas par lielām uzvarām, par notriektām vācu lidmašīnām un sadedzinātiem tankiem. Komunisti bija mānījuši zemniekus kopš 1917. gada. No vienas puses, "Dekrēts par mieru", liet no otras — "Pārvērtīsim imperiālistisko karu par pilsoņu karu!". No vienas puses — zemi zemniekiem! No otras — prodrazvjorstka [12] . Zeme tava, tikai visu, kas uz tās izaugs, pievāks komisāri. Pēc tam arī zemi atņēma… Kuru gadu zemniekus mānīja. Un katru dienu. Viņiem meloja par ražu un par partijas rūpēm. Viņiem meloja par dižiem sasniegumiem un par gaišo rītdienu, kas nepienāca un nepienāca. Viņu bērni pietūka no bada, bet viņiem meloja par strādnieku ciešanām Parīzē un Amsterdamā. Un, lūk, 22. jūnijā pār liesmojošajiem aerodromiem, sadegušu tanku gūzmām, pār pamestu šāviņu un patronu krāvumiem, pār bēgošu kareivju un komandieru ordām iešķindējās priecīgās vēstis par jaunām uzvarām… Un sākās kadru Sarkanās armijas masveida labprātīga padošanās gūstā. Karavīri padevās pa vienam un grupās. Padevās veseli vadi un rotas. Padevās simtiem, tūkstošiem. Padevās brigādes, divīzijas un korpusi. Padevās desmiti un simti tūkstoši. Žēl tikai, ka diženākais stratēģis savos memuāros Vos- pominaņija i razmisļeņija to nav gribējis ne atcerēties, ne padomāt par to.

1941. gada vasarā četrus miljonus lielā kadru Sarkanā armija padevās bez īpašas pretošanās, padevās arī tāpēc, ka ar vienu paziņojumu tika iedragāta kareivju uzticēšanās komandieriem un pavēlniekiem, sākot no vada komandiera līdz Virspavēlniekam.

Bet pār valsti dimdēja priecīgas ziņas. Valsts iedzīvotāji tika apzināti de- zorientēti. Ja kolhoza priekšsēdētājam (ceha priekšniekam, rajona komitejas sekretāram, NKVD rajona nodaļas priekšniekam) paziņo, ka situācija ir smaga, tad viņš attiecīgā veidā rīkojas un pieņem nepieciešamos lēmumus. Bet, ja Maskava triumfējoši paziņo, ka viss ir vislabākajā kārtībā, ka draudu nav un tie nav gaidāmi, tad priekšsēdētājs (un visi pārējie) pieņem pavisam citus lēmumus un rīkojas pavisam citādi.

Žukova vadītā Ģenerālštāba meli uz īsu bridi pacēla tautas entuziasmu. Tieši tā litrs izdzerta šņabja var radīt pārliecību par saviem spēkiem un nebijušu drosmi, palielināt cīņas sparu un izdzēst no prāta raizes. Uz laiku. Bet nav briesmīgāku paģiru par tām, kad no rīta galva plīst pušu, kad pēkšņi ataust atmiņā kādi vakar notikuši visai nepatīkami atgadījumi.

Bez "Virspavēlniecības pārskata", kas atklāti tika izsūtīts visai pasaulei, tajā pašā dienā, 1941. gada 22. jūnijā, 21.15 pa slepenajām līnijām piecu fronšu komandpunktiem tika nosūtīta pilnīgi slepena direktīva nr. 3. Tajā fronšu komandieriem tika paziņots: "Pretinieks, veicot uzbrukumus no Suvalku izvirzījuma uz Alitu un 110 Zamostjcs rajona Vladimiras—Voliņ- skas, Radzehovas frontē palīguzbrukumus Tilzītes, Sauļu un Scdlccs, Volkoviskas virzienā 22.06. laikā, ciešot lielus zaudējumus, guva nelielus panākumus minētajos virzienos.

Pārējos robežas ar Vāciju iecirkņos un visā valsts robežas ar Rumāniju garumā pretinieka uzbrukumi atsisti, sagādājot tam lielus zaudējumus, ļ..]" Pie šīs direktīvas atgriezīsimies vēlāk. Tagad vēršu uzmanību tikai uz to, ka Staļina paraksta uz tās nav. Taču ir Žukova paraksts. Dižais stratēģiskais dezinformators mānīja ne tikai tautu pa atklātajām līnijām, bet ari savus tuvākos padotos pa valdības sakaru slepenajām līnijām.

Ja fronšu un armiju komandieriem pateiktu patiesību par sagrāvi no jūras līdz jūrai, tad viņi pieņemtu attiecīgus lēmumus. Bet Zukovs viņus piemānīja. Un visi domāja: tikai man ir problēma, bet blakus frontes notur pozīcijas. Ja reiz tā, par flangiem var nerūpēties.

Veselu armiju un pat fronšu aplenkumi 1941. gada vasarā bez visa pārējā bija iespējami ari tāpēc, ka Ģenerālštābs apzināti un tīšām mānīja augstākā ranga kaujas vienību komandierus.

Šīs pašas kaitnieciskās Ģenerālštāba direktīvas skubināja frontes komandierus uz personīgiem meliem. Ja visiem ir panākumi, bet man sagrāve, vai nebūtu labāk nesteigties ar ziņojumu? Raugi, rīt, kad vāciešus visā frontē līdz Berlīnei sāks trenkt, man kļūs labāk. Frontes komandierus mānīja, tāpēc viņi nerūpējās par karaspēka atvilkšanu. Tāpēc viņi laikus nesagatavoja aizmugures pozīcijas. Tāpēc viņi negrieza apkārt ešelonus ar munīciju un neizveda visu to, kas bija savākts pie robežas. Visi dzīvoja, gaidot lūzumu tuvākajās dienās un stundās.

Mānot fronšu un armiju komandierus, Ģenerālštābs pats kļuva par melu upuri. Meli vairoja melus, kas tika paslēpti zem jauniem meliem.

[1]

Pēc pieciem kara mēnešiem, 1941. gada 26. novembri, Padomju Informācijas birojs pavēstīja, kā tika ziņots, "neapgāžamus datus": "no 22. jūnija līdz 21. novembrim Vācijas armija padomju—vācu frontē zaudējusi aptuveni 6 000 000 cilvēku, kas nogalināti, ievainoti un sagūstīti, vairāk nekā 15 000 tanku, aptuveni 13 000 lidmašīnu un līdz 19 000 lielgabalu". Pārsteidzoši, bet pēkšņi izrādījās, ka ari mums ir bijuši daži zaudējumi. Tos paziņoja atklāti un skaidri, neslēpjot: "Nogalināti 490 tūkstoši, ievainoti līdz 1112 tūkstošiem, bez vēsts pazuduši 520 tūkstoši. Zaudēti tanki —

[1] 900. Lidmašīnas — 6 400. Lielgabali — 12 900." (Soobščeņija Sovetskogo Informbjuro. Sovinformbjuro izdevums. Maskava: 1944, 1. sēj., 375. lpp.)

Šos triumfālos skaitļus atkal un atkal pavadīja paziņojumi par varoņdarbiem, varoņdarbiem, varoņdarbiem. Varoņdarbus aprakstīja ar mīlestību.

Ar smēķi. Piemēram, tādus. "Seržanta biedra Poroseņkova vads vienas kaujas laikā trīs reizes devās tuvcīņā ar pretinieku un iznīcināja vairāk nekā 150 vācu fašistisko okupantu. Biedrs Poroscņkovs šajā kaujā nodūra 11 naidnieka karavīrus." ('l'nrpat, 412. Ipp.)

"Sarkanarmietis biedrs Vorobjovs piezagās pie vācu blindāžas un ar trāpīgiem šāvieniem iznīcināja divus sargkareivjus. No blindāžas izskrējušos vāciešus Vorobjovs nomētāja ar granātām. Šajā kaujā drosmīgais sarkanarmietis iznicināja 25 fašistiskos karavīrus." (Turpat, 419. Ipp.) Pats viņš, saprotams, dzīvs un vesels. Gatavojas jaunām kaujām. Jauniem varoņdarbiem un veikumiem.

Bet, lūk, vēl: "Sarkanarmiešus pavārus Cadinu un Ivanovu aplenca desmit vācu aiitomātisti. Drosmīgie sarkanarmieši uzsāka kauju ar ienaidniekiem. Biedrs Cadins nodūra ar durkli trīs vācu karavīrus, bet biedrs Ivanovs nošāva virsnieku, pārējie ienaidnieki metās bēgt." (Turpat, 447. Ipp.)

Biedrs Cadins, meistarīgi apiedamies ar šautenīti, kurai slīpēts durklis, rindas kārtībā kā sivēnus nodūra pārbiedētos vācu okupantus, bet tie, lempji, neattapa nc reizīti izšaut no automāta.

Un tādā pašā garā — seši sējumi. 2384 lappuses. Masveida varonība milzīgos apmēros.

Un arī tas vēl nav viss. Seši sējumi Padomju Informācijas biroja paziņojumu, kuri izdoti 1944. gadā, — tā jau ir attīrīta patiesība, pārpalikums. Tas, ko ziņoja pa radio un drukāja avīzēs 1941. gadā, pēc trim gadiem tika pārfiltrēts un publicēts daudz pieklājīgākā izskatā. 1944. gadā tika pilnībā aizmirsti tūkstošiem neiedomājamu varoņdarbu un veikumu, ar kuriem kara sākumā padomju ģenerāļi un komisāri pārsteidza pasauli. Katrs pats par to var pārliecināties. Jāpašķirsta 1941. gada, 1942. gada Pravda un Krasnaja zvezda — atklājas pilnīga fantastika. Mūsu varonīgie kareivji gāja pret vācu tankiem cīņā viens pret vienu, ar cirvjiem lieca lielgabalu stobrus, ar grābekļiem apstādināja ar ložmetējiem bruņotus motociklistus, pusaudži ar dakšām un izkaptīm ņēma gūstā veselus automātistu vadus. Ak, kā gan tur tik nebija! 1944. gadā sešu sējumu izdevumā neiekļuva visvaronīgākie (t. i., vissmieklīgākie) pirmo divu kara gadu darbi.

Pamazām tika aizmirsts arī tas, kas tika publicēts 1944. gadā. Vēsturi noslīpēja līdz žilbinošam mirdzumam. Un nekas tajā nepalika, izņemot varoņdarbus. Tiesa, no simtiem tūkstošiem izvēlējās desmit šķietami visticamākos.

Bet par epopejas prelūdiju kļuva Brestas cietokšņa varonīgā aizstāvēšana.

6

Par Brestas cietokšņa aizstāvēšanu sarakstīts tonnām grāmatu, uzņemtas vairāk nekā desmit mākslas un dokumentālās filmas, cietoksnim piešķirts nosaukums Krepostj-geroj (Varoņcietoksnis), tā teritorijā izveidots gran diozs memoriālais komplekss. Pasūtinātājs nav skopojies. Naudu, cementu un tēraudu iedevis atliku likām. Un arhitekti arī pacentušies: debesīs iedūruši simtmetrīgu slīpētu durkli, visapkārt sasēdinājuši ciklopiska izmēra varoņu monumentus, Muhavecas upes krastā izvārdzis milzīga izmēra dzelzsbetona kareivis smeļ ķiverē ūdeni… Monumenta nosaukums ir "Slāpes". Cietokšņa aizstāvjiem trūka ne tikai šāviņu un patronu, ne tikai maizes un saišu, bet arī ūdens. Par katru ūdens malku nācās maksāt ar spaini kareivju asiņu. Filmā Ressmertnij garņizon [13] šis moments spilgti parādīts: ievainotie kareivji atgriežas no uzdevuma un pazemes hospitālī izliek uz galda apmēram desmit blašķes ar ūdeni. Medmāsa: jūs, ko! Man ir simtiem ievainoto! Ar to nepietiks ne padzirdīšanai, ne ievainojumu izskalošanai. Un tad izlūku komandieris: vai tu zini, cik mūsu cilvēku krita pie upes, lai šīs blašķes piepildītu?!

Ar Brestas cietokšņa aizstāvju varoņdarbu izaudzinātas veselas padomju cilvēku paaudzes. Ks bērnībā ari skatījos Ressmertnijgarņizon, es arī spēlēju kariņus, aizstāvēju fortus un kazemātus no uzbrūkošajiem ienaidniekiem. Ar gadiem interese par Brestas cietokšņa aizstāvēšanu nekļuva mazāka, bet gan pieauga. Skaidrības vairāk nekļuva. Tieši pretēji, tā zuda. Tā gaisa. Bet nesaprašana auga.

Sāksim, lūk, ar ko. kas tas tāds par titulu krepostj-gcroji Māte varone, un krepostj [14] jābūt varonei. Kā gan citādi, ja sieviešu dzimte?

Labi, šī piekasīšanās neattiecas uz galveno. Pievērsīsimies galvenajam: kāpēc Brcstas cietoksnis tika pamests tik ātri, tik nemākulīgi un kaunpilni? Kāpēc garnizons ncapstādināja, neaizturēja un nenodarīja pāri ienaidniekam? Kāpēc par cietokšņa aizsardzību ir skaidrs tikai tiktāl, līdz nav zināmas detaļas? Kāpēc rodas apvērsta proporcija: jo vairāk zini par šo varonīgo epizodi, jo mazāk saproti notikušo?

7

Komunistiskie aģitatori paskaidroja vienkārši: cietoksnis novecojis, 19. gadsimts, spēku bija maz, bet vāciešiem — nospiedošs pārākums.

Apšaubīsim.

Cietoksnis tik tiešām ir celts 19. gadsimtā. Taču gan agrākā, gan turpmākā pieredze pierāda: visparastākās tranšejas var kļūt par nepārvaramu šķērsli. Viss Pirmais pasaules karš ir tam piemērs. Līdz Otrā pasaules kara sākumam daudz kas mainījās. Taču, ja divīzija atrodas tranšejās, tad tanki tai nav bīstami un arī ar aviāciju kājniekus tranšejās nenobaidīt. Un ar artilēriju arī. Piemērs — Kurskas loks. Otrajā pasaules karā vācu haubiču artilērija praktiski neatšķīrās 110 artilērijas Pirmajā pasaules karā. Ar tādas artilērijas palīdzību kājniekus no tranšejām ncizsist. Bet lielgabalu šaudīšanās ieraktam karaspēkam ir jo mazāk bīstama.

Bet, ja starp mūsu tranšejām gadījās kādas izturīgas būves vai celtnes — ķieģeļu mājas ar pagrabiem, kanalizācijas tuneļi, mūra sētas, dzelzceļa uzbērumi utt. —, tad kājniekiem pavisam viegli noturēties aizsardzībā. Jebkuras izturīgas celtnes padara vieglākus aizsardzības apstākļus un sarežģī uzdevumu uzbrūkošajai pusei. Piemērs: Staļingradas drupas. Vai — Berlīnes drupas. Parastas dzīvojamās mājas, dzelzceļa stacijas, rūpnīcu un cietumu korpusi, pat gandrīz pilnībā sagrauti, ja tos aizstāv prasmīgi un vīrišķīgi, kļūst par nepārvaramu šķērsli uzbrūkošajam pretiniekam. Berlīni aizstāvēja sirmgalvji, invalīdi un bērni, bet viņi sadedzināja tik daudz sar- kanzvaigžņoto tanku, sakropļoja un nogalināja tik daudz padomju karavīru un virsnieku, ka Sarkanās armijas Berlīnes stratēģisko uzbrukuma operāciju var droši uzskatīt par zaudētu. Tagad iztēlosimies, ka Berlīnē vai tai līdzās bez mājām, pilīm, stacijām, cietumiem un rūpnīcām atrodas arī īsts cietoksnis ar simtiem kazemātu, ar bastioniem un betona fortiem, ar bagātīgām munīcijas, pārtikas un visa pārējā rezervēm. Kādus tad zaudējumus no Sarkanās armijas prasītu šis kaunpilnais uzbrukums?

Vai arī iztēlosimies, ka Kurskas lokā līdzās tranšejām, kas nosegtas ar pērnā gada kukurūzas stublājiem un žagariem vai vispār nav pārsegtas, Sarkanajai armijai ir arī īsts cietoksnis ar 40 kilometru garu ārējās aizsardzības perimetru, ar pazemes nocietinājumiem, kurus nevar sagraut neviena bumba, neviens lādiņš, ar necaursitamām sienām, ar desmit metru augstiem zemes vaļņiem, kuru pieejas piesedz dziļi kanāli un grāvji. Nu, izlemjam, kā būtu vieglāk aizsargāties, — ja ir tranšejas un cietoksnis vai ja ir rikai tranšejas?

Un agrākā pieredze brēc par to pašu. 1939 /1940. gada ziemā Sarkanā armija karoja Somijā. Padomju komandieriem bija pietiekami daudz iespēju pārliecināties: vieglāk uzbrukt tur, kur nav nekādu būvju, nevis tur, kur ir parastas akmens vai ķieģeļu mājas. Katra tāda māja, ja to aizsargā pat pavisam neliels garnizons, var pārtapt par atbalsta punktu. Nav nemaz tik viegli ar to tikt galā.

Bet Brestā — ne akmens māja, ne sagrauta rūpnīca, bet gan cietoksnis! īsts. Cietokšņa iekšējais centrs — citadele uz salas. Citadeles priekšā — kuģojama, tātad diezgan plata, Rictumbugas upe. No aizmugures un sāniem citadeli apskalo Muhavecas attekas. Upe šajā vietā ietek Rictum- bugā. Starp citu, Muhaveca arī ir kuģojama. Tātad apkārt ūdens. Jau tas vien padara citadeli gandrīz nepieejamu. Pamēģiniet tikt pāri dziļiem ūdensšķēršļiem, ja pa jums bliež no simtiem ambrazūrām necaursitamās sienās. Bet citadeles sienas tiešām bija nccaursitamas. Centrālo salu visā perimetra garumā apļveidīgi ieskāva vienota divstāvu ķieģeļu celtne. Sī apļa garums — apmēram divi kilometri. Sienu biezums — gandrīz divi metri. Apļa galvenajā celtnē vien bija 500 kazemātu, kuros varēja izvietot 12 000 karavīru ar visām rezervēm, kas nepieciešamas ilgstošai aizsardzībai. Zem kazemātiem atradās vēl viens pazemes stāvs, kas varēja kalpot par glabātavu rezervju krājumiem un patvērumu personālsastāvam. Vēl dziļāk, otrajā pazemes stāvā, bija izraktas pazemes ejas zem citadeles, zem upēm un piesegšanas nocietinājumiem uz blakus salām. Šīs ejas ļāva pārvietot rezerves no jebkuras cietokšņa daļas uz jebkuru tās daļu. Daži pazemes tuneļi veda vairākus kilometrus ārpus cietokšņa teritorijas.

Brestas cietoksnis tika uzskatīts par inženierccltniccības mākslas šedevru. Vācu ģenerāļi to dēvēja par Austrumu Verdenu vai par Krievu Kartāgu. Citadeles celtniecībā tika izmantotas tolaik vismodernākās tehnoloģijas. Cietokšņa sienu mūrējums bija tāds, ka sienas arī gadsimtu pēc celtniecības pabeigšanas varēja izturēt praktiski jebkura artilērijas šāviņa trāpījumu. Sienās bija izveidoti šauri šaujamlodziņi, kas krustugunī ļāva apšaudīt ūdens virsu visos virzienos. Citadeles mūri bija izvirzīti pustorņi ar šaujamlogiem, lai no sāniem apšaudītu piekļuvi mūra pakājei.

Centrālo salu no visām pusēm piesedza trīs salas: llobcžsala (Rietumu), Hospitāļsala (Dienvidu) un Ziemeļu sala. Uz katras salas bija izbūvēti nocietinājumi, ko veidoja varenu 15 metru augstu bastionu ķēde. Starp bastioniem bija uzbērts zemes valnis, kura kopējais garums pārsniedz sešus kilometrus, bet augstums ir virs desmit metriem. Otrpus vaļņiem un bastioniem zem zemes bija izveidotas noliktavas, komandpunkti, patvertnes personālam, ugunspunkti, kas ļāva apšaudīt visu teritoriju cietokšņa priekšā daudzu kilometru attālumā. Visi piesedzošie nocietinājumi izmēru ziņā pārspēja citadeli, visos varēja izvietot vairākus tūkstošus karavīru un visu ilgstošai aizsardzībai nepieciešamo. Piekļuvi bastioniem un valnim savukārt aizšķērsoja upju attekas un caurtcccs, kanāli un plati, ar ūdeni pildīti grāvji. Visas piekļuves bastioniem un valnim bija apšaudāmas ar daudzkārtēju krustuguni no dažādām pusēm. Trīs priekštiltu nocietinājumu bastioni un vaļņi piesedza citadeli, liedzot pretiniekam apšaudīt to tiešā tēmējumā. Lai izlauztos līdz citadelei, pretiniekam bija jāforsē nevis viens, bet vairāki ūdensšķēršļi: sākumā pār kanāliem un grāvjiem vajadzēja izlauzties līdz kādam no nocietinājumiem, triecienā to ieņemt un tikai pēc tam forsēt galveno ūdensšķērsli, lai kāptu krastā pie citadeles, sienu pakājē, kur nav piesega no iznīcinošās apšaudes, kas nāk no visām pusēm.

Papildus tam bastionus un vaļņus daudzos virzienos piesedza vēl viens desmit metru augsts valnis un dziļš, ar ūdeni pildīts grāvis. Brestas cietoksnis pelnīti tika uzskatīts par vienu no spēcīgākajiem cietokšņiem Eiropā. Virkne rietumu fortifikācijas korifeju lika to pirmajā vietā.

Cietoksnis nepārtraukti tika pilnveidots. 19. gadsimta beigās tam apkārt uzcēla deviņus fortus. Tie visi bija kā patstāvīgs cietoksnis ar apļveida aizsardzību. Sic fbrti bija paredzēti, lai neļautu pretiniekam tuvoties cietoksnim un apšaudīt to no tuva attāluma. Visiem fortiem bija pietiekoši spēcīga artilērija. Visi bija sagatavoti ilgstošai aizsardzībai pilnīgas izolācijas apstākļos. Visi varēja atbalstīt ar uguni kaimiņu fortus un visu cietoksni.

20. gadsimta sākumā 6—7 kilometru attālumā no cietokšņa pamat- kodola tika izveidots otrs aplis, šoreiz ar dzelzsbetona fortiem. Kopējais aizsardzības apļa līnijas garums palielinājās līdz 45 kilometriem.

Brestas cietoksnis bija izcils savam laikam. To atzīst pat Sovetskaja vojcnnajn enciklopēdija (1. sēj., 590. lpp.).

Un izcils 20. gadsimta sākuma cietoksnis nevarēja novecot līdz 1941. gadam. Kēnigsbcrgas fbrti un bastioni taču nenovecoja līdz 1945. gadam. Un, raugi, cik daudz asiņu sarkanajiem maršaliem nācās izliet, ieņemot šos bastionus. Otrā pasaules kara beigās Sarkanajai armijai nācās ieņemt tādas cictokšņpilsētas kā Brcslavu, Brombergu, Budapeštu, Glagovu, Grudz- jondzu, Gubeni, Kustrinu, Krakovu, Kelei, Kolbergu, Kotbusu, Lētceni, Lodzu, Marienburgu, Mlavu, Modlinu, Neisu, Neištctinu, Opelnu, Pilavu, Poznaņu, Radomu, Ratiboru, Rumclsburgu, Spalu, Toruņu, Helmno, Hmcļņiku, Fordonu, Forstu, Ferstenbcrgu, Frankfurti, Sneidemīli, Stolpu, Sprembergu, Sčecinu, Elbingu un citas, ieskaitot to pašu Brestu. Un par katru cietoksni nācās izliet asinis, asinis un asinis. Un, lūk, vismaz kāds no padomju maršaliem būtu kaut vienu no šiem cietokšņiem nosaucis par novecojušu! Taču vienīgi Kēnigsberga spēka ziņā varēja sacensties ar Brestas cietoksni. Pārējie — vājāki un senāki.

Par to, ka Brestas cietoksnis nav novecojis, padomju komandieri pārliecinājās 1939. gada septembrī, PSRS—Vācijas kopīgi veiktās Polijas sadalīšanas laikā. Brestas cietoksni aizsargāja varonīgs poļu garnizons, bet hitlerieši un staļinieši Gudēriana un Krivošcjcva vadībā tam uzbruka. Un, kad jums rādīs Brestas drupas, atcerieties: tās nav tikai 1941. gada uzbrukuma, bet arī 1939. gada "atbrīvošanas karagājiena" sekas. Sienas bojātas ne tikai ar vācu šāviņiem. Šeit ciešā sadarbībā ar hitleriešu artilēriju godam pastrādājusi arī Staļina artilērija.

1944. gadā Brestas cietoksnim uzbruka Rokosovskis. Tas jau bija krietni sagrauts. Bet divu dienu uzbrukums apsīka padomju karavīru izlieto asiņu straumē. Jo arīdzan sagrauts Brestas cietoksnis saglabā varenu spēku.

Bet 1941. gadā vācu kājnieki ielauzās citadelē pirmās kara dienas rītā.

Atkārtoju: jebkurš cietoksnis, jebkurš forts, elevators un klosteris der aizsardzībai. Tur, kur ir cietoksnis, aizsargāties vieglāk nekā tur, kur cietokšņa nav. Vēl piemērs: Šliselburgas cietoksnis. Vieta zināma kā Orešeka, arī kā Noteburga. Šis cietoksnis tika uzcelts 14. gadsimtā, pēdējo reizi cietokšņa funkciju veikšanai modernizēts 17. gadsimta sākumā. Kopš 18. gadsimta sākuma Šliselburgas cietoksnis kalpoja par cietumu. Bet, lūk, Otrā pasaules kara laikā to atkal nācās aizstāvēt. Cietoksnis — cietums izturēja ielenkumu no 1941. gada 8. septembra līdz 1943. gada 18. janvārim, un vācu spēki to tā arī neieņēma. Šliselburgas cietoksni nemaz nevar salīdzināt ar Brestas cietoksni. Tas patiesi ir sens un novecojis cietoksnis. Taču to noturēja. Pārsteidzoši, bet Šliselburgas cietoksnim neviens nepiešķīra varoņa nosaukumu. Kāpēc tāds gods Brestas cietoksnim?

Tāpēc, ka Brcstā ar varoņa nosaukumu bija jāpiesedz briesmīgs kauns.

15. NODAĻA

VARONĪGAIS KAUNS

Padomju valsts vēsture ir pilna nelietīgiem noslēpumiem un nejēdzībām, kuras, tuvāk aplūko tas, izveido baisu, taču patiesu ainu.

Viktors Kovaļčuks Segodņa (Kijeva), 2001. gada 29. maijs

1

1941. gada jūnijā pie Brestas atradās tā pati padomju 4. armija, kura 1939. gada septembrī devās triecienuzbrukumā Brcstas cietoksnim, bet pēc tam uzvaras maršā gāja pa Brestas ielām kopā ar Gudēriana divīzijām.

1941. gada jūnijā otrpus robežai joprojām atradās tas pats Gudērians.

Karam sākoties, ģenerālmajora A. A. Korobkova komandētās 4. armijas sastāvā bija divi korpusi (28. strēlnieku un 14. mehanizētais), divas atsevišķās strēlnieku un viena aviācijas divīzija, 62. nocietinātais rajons, brigādes PVO rajons Kobrinā, 120. RGK haubiču artilērijas pulks.

Kopumā 4. armijas sastāvā bija astoņas divīzijas: četras strēlnieku (6., 42., 49., 75.), divas tanku (22., 30.), viena motorizētā (205.), viena aviācijas (10.). Brcstas nocietinātais rajons spēka un nozīmes ziņā arī rika pielīdzināts divīzijai, nocietinātā rajona komandants — ģenerālmajors. Bez tam Brcstā atradās kara apgabala pakļautībā esošais 33. inženiertehniskais pulks, apgabala kara hospitālis, daudzas aizmugures daļas un noliktavas, kā arī NKVDdaļas.

4. armijas operatīvais dalījums — divos ešelonos. Pirmajā — viena tanku un četras strēlnieku divīzijas, otrajā — tanku un motorizētā divīzija. 10. jauktās aviācijas divīzijas aerodromi bija pievirzīti gandrīz pie pašas robežas. Daži atradās astoņu kilometru attālumā no robežstabiem.

Bet komunistiskie vēsturnieki nerimstas. Viņi apgalvo, ka Brestas cietoksnis bija ar kaunu jāpamet tāpēc, ka nebija kam to aizstāvēt. Lūk, viņu daiļrades paraugs: "Smags stāvoklis izveidojās Rietumu frontes kreisajā spārnā. Četrām 4. armijas strēlnieku divīzijām, kas paredzētas robežas aizsardzībai Brestas rajonā, gāzās virsū desmit armiju grupas "Centrs" labējā spārna divīzijas, to skaitā četras tanku divīzijas." (Istorija Vefikoi Oteicst- vennoi voitii Sovetskogo Sojuza. Maskava: 1961, 2. sēj., 18. lpp.)

Varētu šķist, ka pretinieks ir stiprāks: desmit ienaidnieka divīzijas, to skaitā četras tanku divīzijas, pret četrām padomju strēlnieku divīzijām. Taču viltīgie vēsturnieki, stāstot par nospiedošo vācu karaspēka pārsvaru, šajā gadījumā "aizmirsa" par 22. padomju tanku divīziju, kura atradās Brestā, par 62. nocietināto rajonu un par pašu Brestas cietoksni. Un aiz "četrām padomju strēlnieku divīzijām" arī nav tukšums. Aizmugurē — 30. tanku divīzija un 14. mehanizētā korpusa 205. motorizētā divīzija, RGIC smago haubiču artilērijas pulks un brigādes PVO rajons ar 85 mm zenīt- lielgabaliem, kas vācu tālaika tankiem blieza cauri no jebkura attāluma.

Tātad:

desmit divīziju, to skaitā četras tanku un viena kavalērijas, — vācu pusē;

nocietinātais rajons, cietoksnis un septiņas divīzijas, to skaitā divas tanku un viena motorizētā (ar tankiem), — padomju pusē.

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs, kurš 1941. gadā bija pulkvedis, 4. armijas štāba priekšnieks, atzīst: "No minētajiem datiem redzams, ka armijas rīcībā bija lieli spēki. Ja ņemam vērā, ka armijas nosedzamās valsts robežas posma garums nepārsniedza 150 kilometru, no kuriem 60 km bija gandrīz nepiemēroti karaspēka manevriem, armija varēja izveidot aizsardzību ar lielu karaspēka un tehnikas blīvumu uz vienu frontes kilometru." (L. M. Sandalovs. Pervije dņi voini. Maskava: 1989, 55. lpp.)

2

Kad mums stāsta par desmit vācu divīzijām, kuras Brestas rajonā darbojās pret padomju 4. armiju, tad aizmirst precizēt, ka vācu tanki nevarēja

forsēt Rietumbugu pirmajā ešelonā. Vācijas armijā vispār nebija peldošu tanku. Bet visā Vācijas armijā bija 168 tanki, kuri spēja forsēt ūdensšķērsli pa tā dibenu. Pēc i/braukšanas krastā tanks bija jādehermetizē. Tam bija nepieciešamas 30 minūtes. Šajā laikā tanki bija pilnībā neaizsargāti. Pārsvarā tie bija Pz-IlI F. Bruņojums — 37 mm lielgabals. Bet "visnovecoju- šākajam" padomju tankam T-26 bija 45 mm lielgabals. Viņu tanki neaizsargāti mūsu krastā, bet mūsu tankiem nav jālien zem ūdens — ielādē un šauj!

Ūdcnsšķēršļa, jo īpaši kuģojamas upes forsēšana uzbrūkošo pusi vienmēr noliek ārkārtīgi neizdevīgā stāvoklī. Bet pusei, kura aizsargājas, tā sniedz papildu un visai būtiskas priekšrocības.

Vācu tanku, kā ari kājnieku divīzijām bija milzīgas un noslogotas aizmugures vienības. Visām tanku kolonnām sekoja daudzas reizes garākas kolonnas ar kravas automašīnām, kurām ir ļoti zema caurcjamība. Daži tanki varbūt varēja tikt pāri upei pa tās dibenu, bet lielākajai daļai tanku, visām kravas automašīnām un pajūgu transportam bija nepieciešami tilti.

4. armijas iecirknī pāri Rictumbugai bija divi dzelzceļa (Bresta un Sem- jatiče) un četri automašīnu tilti (Drohičina, Kodeņa, Domačcva, Vlodava). "Šos tiltus apsargāja 89. (Brestas) robežsardzes nodaļa, kura |.. ļ nesaņēma nekādu uzdevumu sagatavot šos tiltus sagraušanai. Rezultātā jau pirmajā kara dienā pretinieks sagrāba visas pārceltuves un tiltus darba kārtībā." (L. M. Sandalovs. Pervijc dņi voini. 47. lpp.)

Pat ja uzskatām, ka Brestas virzienā Vācijas pusei bija pārspēks, tad jāatceras: bez tiltiem šīs priekšrocības nebija iespējams izmantot. Tikai vācu kājnieku pārcelšanās vien bez tankiem, artilērijas, štābiem, aizmugures apakšvienībām un visa pārējā, Brestas cietokšņa, nocietinātā rajona, četru strēlnieku 1111 vienas tanku divīzijas apšaudītai, nozīmētu katastrofu vācu karaspēkam. Godīgam cilvēkam jāmeklē Brestas rajonā piedzīvotās padomju karaspēka sagrāves iemesls nevis Vācijas skaitliskajā pārspēkā, bet apstāklī, ka Sarkanā armija neuzspridzināja tiltus pār Rietumbugu.

1941. gada 22. jūnijā pulksten 4 un 10 minūtēs sākās Brestas un Brestas cietokšņa apšaude. Artilērijas sagatavošanos veica vācu 45. kājnieku divīzijas un 12. armijas korpusa artilērija. Papildus cietoksni apšaudīja deviņas vieglās un trīs smagās baterijas, baterija ar lielu jaudu un trīs mortīru divizioni (11. S. Irinarhovs. Zapadnijosobij. Minska: 2002,227. Ipp.). Spēks, jāatzīst, milzīgs, taču ari padomju karaspēkam Brestā bija ar ko atgaiņāties.

Brestā atradās 4. armijas 28. strēlnieku korpusa štābs. Korpusa sastāvā — divas strēlnieku divīzijas (6. un 42.), divi korpusa artilērijas pulki (447. un 455.), zenītartilērijas divizions, izlūkošanas eskadriļa un citas vienības. Katram korpusa artilērijas pulkam bija pa trīsdesmit sešām 152 mm haubicēm un lielgabalhaubicēm. 447. korpusa artilērijas pulks atradās Brestā, Ziemeļu kara pilsētiņā. 455. — apgabala artilērijas poligonā piecu kilometru attālumā uz dienvidiem no Brestas. Divos pulkos — 18 smagās baterijas. Korpusu artilērijas pulki paredzēti kaujai pret baterijām. Cīņa ar pretinieka artilēriju ir to pamatlietojums. Ar šiem diviem pulkiem pilnībā pietika, lai noslāpētu vācu mortīras un smagās haubices. Pēc tam Brestas cietoksnim vairs nekas nedraudētu. Ar mīnmetējiem un vieglajām haubicēm cietoksni neieņemt. Un tanki arī tam nav bīstami.

Tepat Brestā atradās 6. un 42. strēlnieku divīzijas štābs. Katrai strēlnieku divīzijai — pieci pulki (trīs strēlnieku un divi artilērijas — lielgabalu un haubiču), divi atsevišķie divizioni (prettanku un zenītartilērijas) un pieci atsevišķie bataljoni (izlūkošanas, sapieru, sakaru, autotransporta, medicīniski sanitārais).

Tepat Brestā— 14. mehanizētā korpusa 22. tanku divīzijas štābs. Šajā divīzijā ietilpst četri pulki (divi tanku, artilērijas, motorizēto strēlnieku) un septiņi atsevišķie bataljoni un divīzijas.

Tātad pilsētā, cietoksnī un tuvākajā apkaimē atradās septiņi artilērijas pulki — divi korpusu un pieci divīziju sastāvā. Turklāt — prettanku divizioni, trīspadsmit pulku lielgabalu un prettanku artilērijas baterijas, 372 pulku, bataljonu un rotu mīnmetēji.

Vienkāršāk sakot, artilērijas bija pietiekami. Vairāk nekā pietiekami. Un munīcijas arī. Piemēram, 6. strēlnieku divīzijai, kas atradās Brcstas cietoksnī, bija pusotras reizes vairāk munīcijas nekā noteikts, turklāt — 34 vagoni munīcijas virs jebkuras normas. Arī turpat dislocētajai 42. strēlnieku divīzijai bija pusotras reizes vairāk munīcijas nekā noteikts, kā ari deviņi vagoni virs normas (L. M. Sandalovs. Pervije dņi voini, 47. lpp.).

Brcstā atradās 62. nocietinātā rajona pārvalde. Nocietinātā rajona sastāvā bez visa cita bija pieci artilērijas ložmetēju bataljoni, katrā pa 1500 cilvēku. (Turpat, 55. lpp.)

Taču arī tas vēl nav viss. Nedaudz uz ziemeļiem no Brcstas atradās 49. strēlnieku divīzija. Uz dienvidiem — 75. divīzija. Un katrā arī pa pieciem pulkiem, to skaitā pa diviem artilērijas.

Bet varbūt divīzijas nebija pilnībā nokomplektētas? Nē, tā nebija. "Strēlnieku divīzijas, kas atradās robežjoslā, bija gandrīz pilnībā nokomplektētas, un tām bija statusam noteiktais bruņojums." (R. S. Irinarhovs. Za- padnij osobij. 30. lpp.) "Līdz 1941. gada jūnijam 4. armijas sastāvā esošo vienību un daļu personālsastāvs un kara tehnika pārsvarā bija nokomplektēta atbilstoši normām." (L. M. Sandalovs. Pervije dņi voini. 55. lpp.)

Lūk, šīs normas: katrā strēlnieku divīzijā — 14 483 kareivji un komandieri, 16 peldošie tanki, 13 bruņumašīnas, 78 lielgabali un haubices kalibrā no 76 līdz 152 mm, 12 zenīdielgabali ar 37, 76 mm kalibru, 54 prettanku lielgabali ar 45 mm kalibru, 150 mīnmetēju ar 50 un 120 mm kalibru, 392 rokas 1111 166 balsta ložmetēji, 558 automašīnas, 99 traktori, 3039 zirgi.

Bez Sarkanās armijas daļām un apakšvienībām Brcstas cietoksnī atradās NKVD robežsardzes vienība un 132. atsevišķais NKVD konvoja bataljons. Robežsardzes vienība ir skaitliski līdzvērtīga strēlnieku pulkam. Tie ir 2500—3000 cilvēki. Tomēr robežsardzes vienības komplektēja no krietni labākiem cilvēkiem. Vidēji katrai piektajai robežsardzes vienībai, kura 1941. gadā atradās pie valsts robežas Baltkrievijā, bruņojumā bija 1300 pašielādes šauteņu, 500 automātu, 80 rokas un 40 balsta ložmetēju, 80 automašīnu (R. S. Irinarhovs. Zapadnij osobij. 111. lpp.).

"Vardu sakot, Brestā sanāca milzīgs daudzums karaspēka." (L. M. San- dalovs. Nn moskovskom napravļeņiji. Maskava: 1970, 58. lpp.)

Bet, ja kādam vēl rēgojas nospiedošs vācu pārspēks Brestas rajonā, atgādināšu, ka 1941. gada pavasari 4. armijas aizmugurē pieveda 480 liclgabal- haubices ML-20 ar 152 mm kalibru (F/Ž 1971, Nr. 7, 19. lpp.). ML-20 svēra 7270 kg. Maksimālais šāviena attālums — 17 400 metru. Katrs lādiņš — 43,6 kg. 480 liclgabalhaubiccs veido 120 smagās baterijas. Nekā līdzvērtīga vai līdzīga ne skaitliskā, ne kvalitatīvā ziņā vācu pusē nebija.

Katram no šiem lielgabaliem bija sagatavoti desmit kaujas komplekti. Viens kaujas komplekts — 60 šāviņi un 60 lādiņi. Kopējo šāviņu un lādiņu skaitu, kas paredzēts visiem lielgabaliem, ir viegli aprēķināt. Vienu kaujas komplektu ar 60 lādiņiem un 60 šāviņiem sareizinām ar 10. Bet pēc tam — ar 480.

Ar šīm 480 lielgabalhaubicēm un desmit sagatavotajiem kaujas komplektiem pietika, lai ātri un pilnībā sakautu pretinieka grupējumu. Jo vairāk tāpēc, ka pretējā pusē nebija ne cietokšņa, ne nocietinātā rajona.

[1]

Un, lūk, neraugoties uz tik lielu padomju karaspēka sakopojumu (un masveida, kā mums stāstīja, varonību), pirmajās kara stundās notika visai liels pārsteigums: "Līdz pulksten septiņiem vācu 12. armijas korpusa 45. un 34. kājnieku divīzijas vienības ieņēma Brestu." (I.. M. Sandalovs. Pcrvije dņi voini. 84. lpp.)

Viņiem divas kājnieku divīzijas, ber mums Brestā divas strēlnieku un viena tanku divīzija.

Viņiem kājnieku divīzijās ir pa vienam artilērijas pulkam, bet pie mums strēlnieku divīzijās — pa diviem artilērijas pulkiem un vēl viens artilērijas pulks tanku divīzijā.

Viņiem divīziju un korpusu artilērijas bruņojumā — nedaudz modernizētas Pirmā pasaules kara laika haubices. Padomju divīzijās vismūsdienīgākie lielgabali, kuriem līdzīgu tolaik nebija nevienam pasaulē.

Viņiem smagi, viņi uzbrūk. Mums viegli — mēs aizsargājamies.

Viņiem trīskārt smagi, viņi nevis vienkārši uzbrūk, viņi forsē lielu ūdens- šķērsli — Rietumbugu. Viņiem upe ir grūti pārvarams šķērslis. Bet mums ir pavisam viegli, mums upe ir ērta aizsardzības līnija.

Pirmajam uzbrukuma vilnim nav līdzi smago ieroču un munīcijas krājumi nevarētu būt lieli. Bet mūsu karaspēkam — visi smagie ieroči. Un munīcijas krājumi neizsmeļami. Bresta un Brestas cietoksnis ir pilni ar pulku, divīziju, korpusu, armijas, apgabala un centrālās pakļautības noliktavām.

Viņiem kājnieku divīzijās nav neviena tanka, mums strēlnieku divīzijās tanki ir. Turklāt mums ir vesela tanku divīzija! Lūk, izdevība! Lūk, iespēja papriecāties. Mīņāt ar tankiem neaizsargātos vācu kājniekus!

Bet kur tā ir, Rietumu frontes 4. armijas 14. mehanizētā korpusa 22. tanku divīzija?

5

Ass jautājums: kā padomju tanku divīzija varēja pieļaut, ka vācu kājnieki forsē Rietumbugu?

Atbildi sniedz ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs: "Artilērijas sagatavošanās laikā vācu 34. kājnieku divīzija sagādāja lielus zaudējumus mūsu 22. tanku divīzijai, kas bija izvietota Brestas Dienvidu kara pilsētiņā 2,5—3,5 km attālumā no valsts robežas. Šī pilsētiņa atradās līdzenā vietā un bija labi pārskatāma no pretinieka puses, [..ļ Aizgāja bojā un guva ievainojumus lielākā daļa personālsastāva, ļ.. ļ To veicināja sablīvētais divīzijas daļu novietojums. [..] Tāpat divīzija zaudēja lielāko daļu tanku, artilērijas, automašīnu, vairāk par pusi autocisternu, darbnīcu un virtuvju. No pretinieka uguns aizdegās un pēc tam uzsprāga artilērijas noliktava un divīzijas degvielas un smērvielu noliktava. ļ..ļ Nozīmīgu divīzijas artilērijas daļu iznīcināja pretinieka apšaude vai arī tā vilcēju trūkuma dēļ palika stāvlaukumos." (L. M. Sandalovs, Per vije dņi voirti, 76.—77. lpp.) "Neveiksmīgā 22. tanku divīzijas dislokācija un nesaprātīgi ieplānotā divīzijas izvirzīšana uz Zabinkas rajonu kara pirmajās stundās izraisīja milzīgus personālsastāva zaudējumus un lielākās daļas divīzijas tehnikas un rezervju iznīcināšanu."(Turpat, 35. Ipp.)

Ģenerālpulkveža Sandalova grāmata atslepenotā variantā iznāca 1989. gadā. Bet viņš to rakstīja 1961. gadā. Tolaik viņš nevarēja teikt visu patiesību. Patiesība atklājas tagad. 22. tanku divīzija atradās nevis 2,5— 3,5 kilometru attālumā no valsts robežas, bet "pie pašas robežas". (R. S. Iri - narhovs. Zapadnijosobij. 52. Ipp.)

Par Brestas cietokšņa aizstāvju varonību stāstīts daudz. Pat pārāk daudz. Bet mēs parunāsim par tā sauktās Brestas cietokšņa aizsardzības ārprātīgo negodu. Kur un kad vēl kas tāds redzēts, ka kājnieku divīzija sasit lupatu lēveros tanku divīziju?! Turklāt ņemot vērā, ka tanku divīzija atradās maksimāli izdevīgā situācijā — tai priekšā plata, kuģojama upe.

Mums ir tiesības jautāt: kā vispār tanku divīzija varēja gadīties pie pašas robežas un kāda jēga to tur turēt? Uz šiem jautājumiem komunistiskie aģitatori izdomāja atbildi: tanku divīzija (tāpat kā visas pārējās) atradās pie pašas robežas vienīgi tāpēc, lai atvairītu naidnieka iebrukumu.

Tāda atbilde paredzēta psihiski slimiem cilvēkiem. Normāls cilvēks jautās: ja divīzijas uzdevums ir atvairīt iebrukumu, kāpēc tad tā neatvairīja? Un vai tas vispār ir iespējams? 22. jūnijā tanku divīzija bija nolikta tādā situācijā, kurā nekādi atbildes gājieni pat teorētiski nav iespējami. Visa divīzijas kaujas tehnika atradās atklātā vietā pie robežas. Pretinieks redz gigantisku tanku, artilērijas, transporta mašīnu, noliktavu un visa pārējā sakopojumu. Pretiniekam atliek atklāt pēkšņu uguni pat no pavisam viegliem mīnmetējiem, un neviens padomju tankists nevarēs aizkļūt līdz savam tankam. Var iztikt rikai ar ložmetējiem. Tieši to arī izdarīja 34. vācu kājnieku divīzijas komandieris. Viņš sagrāva 22. tanku divīziju ar intensīvu ložmetēju, mīnmetēju un haubiču uguni. Taču ne jau tāpat vien vācu kājnieku divīzija sagrāva padomju tanku divīziju. Tā sagrāva to trīs stundās.

Iebilst: pilsētai, cietoksnim un milzīgajam karaspēka sablīvējumam tika dots ne tikai spēcīgs artilērijas, bet ari aviācijas trieciens. Tā ir taisnība. Taču arī aviācijai bija ko likt pretī. Visu padomju strēlnieku, tanku un motorizēto strēlnieku pulku sastāvā bija pa vienai zenītložmctēju rotai. Lielākajai daļai 22. tanku divīzijas tanku uz torņiem bija zenītložmetēji. Katrai no 4. armijas pirmā ešelona piecām divīzijām bija savs zenītartilērijas divizions. Turklāt 28. strēlnieku korpusa komandierim bija vēl arī otrs zenītartilērijas divizions. Papildus tam Brcstu un tās apkaimi piesedza brigādes PVO rajons Kobrinā. Tā sastāvā — 11. gaisa novērošanas, trauksmes sistēmas un sakaru bataljons un seši zenītartilērijas divizioni — 69., 202., 218., 296., 298. un 301.

Piedevām 10. jauktā aviācijas divīzija: 241 kaujas lidmašīna, tai skaitā 138 iznīcināji. Papildus šai aviācijas divīzijai "karadarbībai Brestas—Bara- noviču virzienā varēja piesaistīt līdz vienam apgabala pakļautības bumbvedēju (aptuveni 180 vidējo bumbvedēju) aviācijas divizionam un pusi iznīcinātāju (apmēram simt iznīcinātāju) no apgabala aviācijas divīzijām". (L. M. Sandalovs. Pervije ciņi voini. 55. Ipp.)

Tomēr vācu aviācijas trieciens izrādījās iznīcinošs.

Tostarp brīnumi turpinājās: "Līdz pulksten 9.00 cietoksnis bija pilnībā aplenkts." (11. S. Irinarhovs. Zapadnijosobij. 228. Ipp.)

Kā gan tas varēja notikt?! Pagājušas tikai piecas kara stundas, un, lūk, pilsēta jau ieņemta, bet milzīgais cietoksnis ir aplenkts. Bet divi fortu loki ap cietoksni? Bet divas strēlnieku un viena tanku divīzija Brestā un pašā cietoksnī? Ko tad tās darīja?

"45. kājnieku divīzijas vienības forsēja Bugu un iebruka Rietumu un Dienvidu salā. Tās aizstāvēja tikai pa retai robežsargu ķēdītei, ļ ,. ļ Blīvas automātistu rindas pārpludināja salas." (Turpat.)

"24. jūnijā tika izveidots cietokšņa aizsardzības štābs un vienota pavēlniecība ar komunistu kapteini I. N. Zubačevu un pulka komisāru J. M. Fo- minu priekšgalā." (SVE. 1. sēj., 590. Ipp.) Komisāru te piepinuši, lai uzsvērtu Komunistiskās partijas vadošo un virzošo lomu. Tā paša nolūka dēļ atcerējās arī kapteiņa Zubačeva partejiskumu. Taču šie triki un brī- numstiķi nevar noslēpt galveno: aizsardzību pirmklasīgajam cietoksnim, kurš Eiropā ir viens no spēcīgākajiem un kura ārējās aizsardzības kopgarums ir 45 kilometri, komandēja kapteinis, bet aizsardzības štābs tika izveidots trešajā kara dienā.

Kā to saprast? Cietoksnis tika pakļauts artilērijas uzbrukumam kara pirmajās minūtēs. Patiesību sakot, tieši ar to karš sākās. Kāpēc tad aizsardzības štābs tika izveidots trešajā dienā? Bet par ko domāja pirms kara? Un kāpēc cietokšņa aizsardzību komandē kapteinis? Kur divu strēlnieku un vienas tanku divīzijas komandieri un štābi? Kur nocietinātā rajona komandants? Kur sešu strēlnieku, četru artilērijas, divu tanku, viena motorizēto strēlnieku un viena inženiersapieru pulka komandieri un štābi? Kur robežsardzes vienības komandieris un štābs? Kur 46 bataljonu un 19 arti lērijas divizionu komandieri un štābi?

Bet kur augstākā pavēlniecība? 6. un 42. strēlnieku divīzija ir 28. strēlnieku korpusā. Korpusa komandierim vajadzētu vadīt aizsardzību. Kur gan viņš bija? Un ko darīja viņa štābs?

1941. gada 22. jūnijā Brestā atradās:

ģenerālmajors V. S. Popovs, 28. strēlnieku korpusa komandieris;

divīzijas komisārs F. I. Slikovs, 4. armijas Kara padomes loceklis;

ģenerālmajors M. 1. Puzirevs, 62. nocietinātā rajona komandants;

artilērijas ģenerālmajors M. P. Dmitrijcvs, 4. armijas artilērijas priekšnieks;

ģenerālmajors I. S. Lazarcnko, 42. strēlnieku divīzijas komandieris;

tanku karaspēka ģenerālmajors V. P. Puganovs, 22. tanku divīzijas komandieris.

Turpat ģenerāļu posteņos bija pulkveži:

P. S. Seregins, 28. strēlnieku korpusa komandiera vietnieks;

G. S. Lukins, 28. strēlnieku korpusa štāba priekšnieks;

M. A. Popsujs-Sapko, Sarkankarogotās Orlas 6. strēlnieku divīzijas komandieris.

Un, lūk, jums varonīgā epizode: Brestas pilsētas aizsardzību nevadīja neviens, bet Brestas cietokšņa aizsardzību — kapteinis. Taču, kā ziņo enciklopēdija, "centralizētā vadība drīz tika pārtraukta" (SVH. 1. sēj., 590. lpp.). Citiem vārdiem, Brestas cietokšņa aizsardzību ari neviens nevadīja.

Ekskursiju vadītāji varoņeietoksnī jums par to visu nestāstīs.

Jums stāstīs par varoņdarbiem.

7

Tagad atvērsim visu laiku un tautu diženākā karavadoņa G. K. Zukova grāmatu. Bresta — valsts vārti. Par kauju Brestas rajonā visos Zukova grāmatas izdevumos — 13 rindiņu. Par ko? Par nospiedošo vācu pārākumu un par padomju karaspēka bezprecedenta varonību. Ztikovs ir spiests atzīt, ka bez divām padomju strēlnieku divīzijām Brestas apkaimē un divām strēlnieku divīzijām pašā Brestā pilsētā atradās arī 22. tanku divīzija. Bet, lūk, par to, kāpēc tā tur nokļuvusi, un par to, kā to sakāva vācu kājnieku divīzija, Zukovs aizmirsa pastāstīt.

Pretiniekam (ja ticam Zukovam) šajā rajonā bija piecas sešas reizes lielāks pārspēks. Šo paziņojumu būtu labi pamatot ar skaitļiem, bet dižākajam karavadonim nav laika sīkumiem. Viņš par varonību: "Tomēr salauzt Brestas cietokšņa aizstāvju pretošanos naidniekam neizdevās, ielenktie varoņi izradīja pienācīgu pretsparu. Vāciešiem Brestas epopeja bija kas pilnīgi negaidīts. Gudēriana grupas bruņutanku karaspēks un 4. vācu regulārā armija bija spiesta apiet pilsētu." ( Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 266. lpp.)

Te nu dižākais karavadonis nedaudz sameloja. Vācu divīzijas nevis apgāja Brestas pilsētu, bet gan ieņēma to. Jebkurš kara vēstures uzziņu izdevums sniedz oficiālu datumu: Sarkanā armija pameta Brestu 1941. gada 22. jūnijā. Bet tās dienas notikumu dalībnieki tikpat oficiāli precizē: pulksten septiņos no rīta. Vēl vairāk: gan šis datums, gan laiks ir dokumentāli apstiprināti. 4. armijas štābs 22. jūnijā pulksten 11.55 no rīta nosūtīja uz

Rietumu frontes štābu un Ģenerālštābu "Kaujas ziņojumu nr. 5", kurā ziņoja: "6. sd [15] līdz 1941. gada 22. jūnija 7.00 bija spiesta ar kaujām atdot Brestu." (VIŽ; 1989, Nr. 5.)

Ja neticam šim dokumentam, noticēsim pašam Zukovam. Viņa vadītais Ģenerālštābs "Sarkanās armijas Virspavēlniecības pārskatā par 1941. gada 23. jūniju" oficiāli visai pasaulei pavēstīja par to, ka Bresta ir atstāta. Mēs tikko iepriekšējā nodaļā lasījām: "Pēc niknām kaujām pretiniekam izdevās atspiest atpakaļ mūsu sedzējvienības un ieņemt Kolno, Lomžu un Brestu."

Neko teikt… sedzējvienības.

Bet, lūk, ceturtdaļgadsimtu vēlāk Georgi js Konstantinovičs pēkšņi at- ģidās un paziņoja, ka "ielenktie varoņi izrādīja pienācīgu pretsparu", ka vāciešiem Bresta nebija pa spēkam, viņi it kā nav varējuši to ieņemt un bijuši spiesti apiet.

Un tomēr Žukovs ne vienmēr falsificē. Dažreiz viņš saka patiesību: "Vāciešiem Brestas epopeja bija kas pilnīgi negaidīts." Zelta vārdi. Svēta patiesība.

Brestas rajonā bija seši tilti pār Rietumbugu, to skaitā divi dzelzceļa tilti. Un tie visi neskarti nokļuva Vācijas armijas rokās. To vācu armija nekādi nebija gaidījusi.

Padomju artilērija, neņemot vērā nospiedošo skaitlisko un kvalitatīvo pārākumu, pirmajās kara stundās uguni neatklāja. Jo pildīja Zukova pavēli: uz provokācijām neatbildēt. Arī to vācieši nepavisam nebija gaidījuši.

Padomju tanku divīzija atradās pie pašas robežas. Vācu kājnieku divīzija sakāva to dažu stundu laikā. To vācieši negaidīja.

Padomju lidlauki atradās pie pašas robežas. Tie bija pārblīvēti ar lidmašīnām. Taču lidotājiem bija pavēlēts uguni neatklāt, tā vietā ar spārnu vēcināšanu jāpiespiež naidnieka lidmašīnas nosēsties. To vācu lidotāji nebija gaidījuši. Uz tādām darbībām viņi atbildēja, pavicinot ar…

Pie pašas robežas neaizsargātajā Brestas pilsētā izrādījās padomju korpusa štābs, nocietinātā rajona štābs, tanku divīzijas un divu strēlnieku divīziju štābi. Un tie visi tika sagrābti vienā triecienā. Kopš pirmās minūtes Brestas rajonā karaspēku neviens nevadīja. To vācieši itin nemaz nebija gaidījuši.

Pēc straujas trīs dienu virzīšanās, kurai būtībā neviens nelika šķēršļus, apgabala poligonā Baranoviču apkaimē vācu karapulki sagrāba 480 jaunas, tikko kā no rūpnīcas piegādātas 152 mm liclgabalhaubices ML-20 un pa desmit kaujas komplektiem katrai no tām. Maijā šos jaunveidotajiem Virspavēlniecības rezerves artilērijas pulkiem paredzētos lielgabalus nogādāja poligonā, bet personāls vēl nebija paspējis ierasties. Tās bija īstas bagātības. Vācu artilēristiem — pilnīgi negaidīti. Padomju liclgabalhaubices ML-20 vācu artilēristi izmantoja visās frontēs līdz pašai pēdējai kara dienai.

Un, lūk, Ģenerālštāba priekšnieks Zukovs par visām šīm nejēdzībām noveļ atbildību uz 4. armijas komandieri ģenerālmajoru Korobkovu.

It kā Korobkovs, nevis Zukovs noteicis divīziju un to štābu dislokācijas vietas.

It kā Korobkovs izvēlējies vietas jauno lidlauku celtniecībai.

It kā Korobkovam būtu tiesības miera laikā virzīt tanku divīzijas uz pierobežu. Tieši pa sitienam. Tieši sakaušanai.

It kā nevis Zukovs, bet Korobkovs aizsūtījis uz pierobežas rajonu simtiem smago lielgabalu jaunveidojamiem Virspavēlniecības rezerves pulkiem, bet nav parūpējies par to nodrošināšanu ar apkalpi un vilcējtransportu.

It kā Korobkovam, nevis Zukovam jāprasa no valdības savlaicīgs lēmums par aizsardzības karā nevajadzīgo robcžtiltu iznīcināšanu.

It kā Korobkovs, nevis Zukovs parakstījis direktīvas: "Nekādus citus pasākumus bez īpaša rīkojuma neveikt."

It kā Korobkovs, nevis Zukovs nodevis tribunālam visus, kuri pārkāpa drakoniskās pavēles neatbildēt uz provokācijām, atbildes uguni neatklāt, šaušanas vietā vicināt spārniņus.

16. NODAĻA

KURŠ UN KĀ GATAVOJA BRESTAS AIZSARDZĪBU?

Apgabala un armijas plānu galvenais trūkums ir to nereālums.

Ģenerālpulkvedis L. M. Sandalovs Pervije du i voitii. Maskava: 1989, 31. Ipp.

1

Tūristus vadā pa Brestas cietoksni: paskatieties pa labi, paskatieties pa kreisi, tā ir citadele, tā — Robežsala, bet tā — Hospitāļsala…

Viss ir skaidrs, viss saprotams. Tikai, lūk…

Uz Robcžsalas Brestas cietokšņa Terespoles nocietinājumos Rietum- bugas rietumu krastā atradās NKVD karaspēka 132. atsevišķais bataljons. Cietokšņa aizsardzības muzejā jums pastāstīs par šī bataljona specifiku. Tas bija konvoja bataljons. Jebkurš uzziņu izdevums (piemēram, Veļikaja Ote- čestvennaja Voina. Enciklopēdija. Maskava: 1985, 110. Ipp.) šo informāciju apstiprina. Attālums no NKVD 132. atsevišķā konvoja bataljona kazarmām līdz valsts robežai bija mērāms desmitos soļu.

Es neko nesaprotu. Lai vismaz kāds man paskaidro, kādēļ cietumsargi nosēdināti tuvāk robežai nekā robežsargi? Ja gatavojās pēkšņam iznīcinošam uzbrukumam Vācijai, tad viss skaidrs. Gadījumā, ja Sarkanā armija uzbruktu Vācijai, šeit tiktu izveidots karagūstekņu un šķiriski svešu elementu pieņemšanas un pārsūtīšanas punkts. Cietokšņa grāvji, kazemāti un bastioni — būves, kuru konstrukcija un gars ir radniecīgs cietumu un katorgas centrālēm. Jau izsenis cietokšņi kalpojuši par cietumiem. Tā Pētera Pirmā uzceltais Petropavlovskas cietoksnis kļuva par cietumu vēl viņa dzīves laikā. Taču neviena diža darba un varoņdarba tā dienesta lapā nav.

Brcstas cietoksnis noteikti būtu noderējis par pārsūtīšanas punktu. Un gūstekņu transportēšana no Brcstas nesagādātu grūtības. Bresta — Padomju Savienības vārti. No šejienes varena maģistrāle ved taisni uz Maskavu, kur ir pasaulē vislielākais dzelzceļa transporta krustojums. Otru tik milzīgu dzelzceļa mezglu uz šīs planētas neatrast. No Brcstas uz Maskavu un tālāk, kurp vien vēlies, lopu ešelonos var dzīt kaut simt tūkstošus ienaidnieku, kaut miljonu. Līdzās Brcstas pārsūtīšanas punktam varētu izveidot filtrācijas lajīpunktus [16] . Divi fortu loki ap cietoksni noteikti derētu šim nolūkam. Sienas tur ir biezas, necaursitamas. lai auro moku kamerās, neviens nesadzirdēs. Šeit varētu sameklēt ari vietas nošaušanai. Uročišče Borki [17] vai Vedjmi Ļisji uz dienvidiem no Brcstas ir pašas dabas radītas šādai vajadzībai. Var, protams, ienaidniekus šaut tālāk no robežas. Starp citu, ja pa šo maģistrāli dotos uz austrumiem, tieši līdzās tai atrastu visslavenākās (no zināmajām) nošaušanas vietas Padomju Savienībā: Kuropati pie Minskas, Katiņa pie Smoļenskas.

Bet, ja uzbrukums Vācijai netika gatavots, tad NKVD 132. atsevišķā konvoja bataljona norīkojums, bet galvenais, tā izvietojums ir pilnīgs idiotisms, ja ne kaitniecība.

2

Līdzās Robežsalai ir Hospitāļsala. Uz tās atradās Rietumu īpašā kara apgabala centrālais hospitālis. Kā tas būtu jāsaprot? Valsts zināja: robeža ir slēgta. Visi atcerējās: labāk turēties no robežas tālāk — Staļina robežsargi kā cietumsargi lēģerī šauj bez brīdinājuma. Ber uz Brcstas cietokšņa Hos- pitāļsalas kara priekšvakarā pretēji loģikai un sociālisma garam notika kas neiedomājams. Aplūkosim: taisni robežas joslā gar robežupes krastu pastaigājas jauni vīrieši hospitāļa halātos un baltās čībiņās. Bet ja nu kāds ienirst liii aizpeld pa taisno pie šķiras ienaidniekiem? Kurš ko tādu atļāva? Kurš pieļāva? Kurp, piedodiet, skatījās vienmēr modrie dienesti?

Mums stāsta, ka Vācijas uzbrukums bija pēkšņs, t. i., padomju vadoņi pārskatāmā nākotnē karu negaidīja un paši, skaidra lieta, uzbrukumu neplānoja un neperināja. Vienkārši mierīgi dzīvoja. Noticēsim. Miera laikā personālsastāva ārstēšana organizēta pēc parastas divpakāpju shēmas: pulka (reizēm divīzijas) sanitārā daļa — apgabala kara hospitālis. Karavīrs ir jauns, veselīgs puisis, nekādu nopietnu slimību viņam nevar būt. Tāpēc karavīru parasti ārstē turpat daļā. Un tikai tad, ja nepieciešama sarežģīta ārstēšana, piemēram, ķirurģiska iejaukšanās, viņu nosūta uz apgabala kara hospitāli.

Miera laikā Rietumu īpašā kara apgabala sastāvā bija četras armijas: 3., 4., 10. un 13. Bez tam arī četri strēlnieku, viens gaisa desanta un divi mehanizētie korpusi, seši nocietinātie rajoni un dažas atsevišķās divīzijas, brigādes, pulki un bataljoni, kuri nebija iekļauti armiju sastāvā, bet bija tiešā apgabala komandiera pakļautībā. Un, lūk, iedomāsimies situāciju. 100. strēlnieku divīzijā, kura atrodas Minskas rajonā, ierindniekam Iva- novam iekaisis apendikss. Vietējais dakteris raksta nosūtījumu: Ivanovu nogādāt robežjoslā uz steidzamu operāciju…

Līdz vācu iebrukumam uz apgabala kara hospitāli Brcstas cietokšņa Hospitāļsalā kareivjus un komandierus veda vairāk nekā 400, 500 un 600 kilometru no Vitebskas, Mogiļevas un Smoļenskas, no dziļas aizmugures līdz pat robežstabiem.

Tādu Rietumu īpašā kara apgabala centrālā hospitāļa novietojumu mums skaidro vienkārši: tā izveidojās vēsturiski… Nekā tamlīdzīga! Līdz 1939. gada septembrim apgabala kara hospitālis atradās Minskā. Bet pirms tam — Smoļenskā. Pēc "atbrīvošanas karagājiena" Bresta kļuva par padomju pilsētu un apgabala kara hospitālis steigšus tika pārcelts uz turieni. Kādēļ?

Kad uzzināju par šo hospitāli un tā, maigi sakot, neparasto novietojumu, nodomāju: acīmredzot biedrs Staļins pēc 1939.—1940. gada "atbrīvošanas karagājieniem" ir iecerējis liberalizāciju — lai jau tauta veras uz aizrobežas plašumiem, lai robeža ir caurskatāma! Taču viss nav tik vienkārši.

Ja ir runa par cilvēkēdāju režīma paradumu mīkstināšanu, tad kādēļ tajā pašā cietoksnī blakus salā jātur cietumsargu bataljons?

Arī no militārā viedokļa šis tas te nav kārtībā. Vai jūs kaut kur kādreiz esat redzējuši, ka valsts lielāko kara hospitāli izveido taisni uz robežas ar kaimiņvalsti? Un ne vien uz robežas, bet uz centrālās maģistrāles, kas savieno divas galvaspilsētas. Taisni līdzās robežsardzes posteņiem. Vai tas maz aptverams: miera laikos Pakistānas armija novietotu lielu stacionāro hospitāli simt metru attālumā no robežas ar Indiju? Un tieši tur, kur robežu šķērso ceļš starp abu valstu galvaspilsētām. Vai, pieņemsim, uz robežas ar draudzīgo Izraēlu uzradies sīriešu kara hospitālis. Kāpēc gan? Vai tiešām viņiem Sīrijā maz vietas?

Arī es, lūk, domāju: vai tiešām biedram Staļinam Krievijā trūka vietas, ka kara hospitālis jānovieto blakus robežstabiem?

Tagad iedomāsimies to pašu situāciju, taču samazināsim mērogus. Iztēlojieties sevi par korpusa vai visu ieroču šķiru armijas štāba priekšnieku. Kara varbūtība nav izslēgta. Jūsu divīzijas gatavojas aizsardzībai. Katra divīzija aizņem 30 kilometru garu un 20 kilometru dziļu frontes joslu. Un, lūk, kādas divīzijas komandieris nolēmis izvietot divīzijas hospitāli tieši priekšējā līnijā un nevis frontes iecirkņa vidū, bet gan kreisā spārna pašā galā.

Sanāk, ka aizsardzības kaujā, pretinieka apšaudītiem, ievainotie būs jāved gar fronti no labā uz kreiso spārnu. Trīsdesmit kilometru. Ja arī aizvedīsim nabadziņu, viņu vajadzēs ārstēt taisni priekšējā līnijā. Joprojām pretinieka apšaudītiem.

Iedziļinieties situācijā un kā augstāka štāba priekšnieks novērtējiet padoto rīcību…

Tagad atgriezīsimies pie patiesā mēroga.

Visām divīzijām ir pa medicīniski sanitārajam bataljonam, visām armijām kara laikā ir hospitāļu bāze, kuras sastāvā ir vairāki evakuācijas un ķirurģiskie hospitāļi. Turklāt kara apgabalam, kurš kara gadījumā pārtop par fronti, ir pašam sava hospitāļu bāze — līdz desmit un vairāk hospitāļu. Un, lūk: galveno no visiem šiem hospitāļiem izvietoja Brcstas cietoksnī, Rietumu frontes kreisā spārna pašā galā, simt metru attālumā no valsts robežas. Rietumu fronte — 470 kilometru no ziemeļiem līdz dienvidiem, no Lietuvas robežas līdz Ukrainas robežai. Kreisā spārna pašā galā — Rietumu frontes centrālais hospitālis. Ja tika gatavota aizsardzība, tad šī hospitāļa izvietojuma izvēle ir noziegums. Kā uz šejieni atvest ievainotos no blakus armijām? 200, 300 vai 400 kilometru gar fronti? Cauri lādiņu sprādzieniem? Cauri šķembu krusai? Turklāt slimie un ievainotie būs ne tikai priekšējā līnijā, bet arī aizmugurē. Piemēram, bombardēšanā cietušie. Un kas tad būtu jādara: jāved ievainotie no dziļas aizmugures uz priekšējo līniju? Vai vispār ir jēga cilvēkus ar īpaši bīstamiem ievainojumiem vest uz Brestas cietoksni, ja jebkurā gadījumā ienaidnieks to apšaudīs jau no aizsardzības kara pirmajām minūtēm.

3

Rietumu frontes komandieris armijas ģenerālis D. G. Pavlovs, kā mums mācīts, neizcēlās ar īpašām prāta spējām. Nestrīdēsimies. Bet Pavlovu varēja savaldīt. Virs viņa bija augstāks štābs. LJn tas nebija kaut kāds, bet gan Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas Ģenerālštābs. Sī štāba priekšgalā — visu laiku un tautu diženākais karavadonis armijas ģenerālis Žukovs. Atļaujiet painteresēties: kuiļi raudzījās Ģenerālštābs? Par ko domāja tā ģeniālais priekšnieks?

Kara priekšvakarā un tā sākumposmā aizmugures vadību īstenoja karaspēka štābi. "Štābu priekšnieki bija personīgi atbildīgi par aizmugures darbu, organizējot karadarbībā iesaistīto spēku vispusīgu nodrošināšanu. Sarkanās armijas Ģenerālštāba sastāvā bija Aizmugures iekārtošanas un apgādes pārvalde. [.. J Ar aizmugures iekārtošanu saprata aizmugures rajonu noteikšanu, aizmugures daļu un iestāžu izvietošanu, satiksmes sagatavošanu un izmantošanu." TilSovetskib vooružonnihsil v Vcļikoi Otečestvennoi voiņe. Armijas ģenerāļa S. K. Kurkotkina vispārējā redakcijā. Maskava: 1977, 46. lpp.)

Sarkanās armijas aizmuguri veidoja apgādes un nodrošinājuma dienesti: autobruņutanku, artilērijas, inženiertehniskie, ķīmiskās aizsardzības, sakaru, intendantu (pārtikas un lopbarības, kā arī mantu un pajūgu saimniecības), degvielas, sanitārie, veterinārie un finanšu.

Par šo aizmugures dienestu izveidi un darbu bija atbildīgi bataljonu, pulku, brigāžu, divīziju, korpusu, armiju, kara apgabalu un fronšu štābu priekšnieki. Atbildības piramīdas pašā augšā gozējās Ģenerālštāba priekšnieks. Tā laika instrukcijās un norādījumos uzsvērts, ka šī atbildība ir personāla. Par Rietumu īpašā kara apgabala (kara laikā — Rietumu frontes) aizmuguri personāli atbildīgs bija kara apgabala (frontes) štāba priekšnieks ģenerālmajors V. J. Kļimovskihs. Tieši viņš noteica rajonus kara apgabalam pakļautajām aizmugures daļām, to skaitā arī apgabala kara hospitāļa izvietojumu Brestas cietoksnī. Bet par visu Sarkanās armijas aizmuguri, ieskaitot Rietumu īpašo kara apgabalu, personāli atbildīgs bija Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs. Augstāka priekšnieka darba pamatā ir padoto darba kontrolēšana un virzīšana. Un, ja padotie dara muļķības, priekšnieka pienākums ir nevis norādīt uz kļūdām, bet pieprasīt tās labot.

Izsaku viedokli, un varat nepiekrist. Varat atspēkot. Man tā vien šķiet, ka pirms kara nākamās Rietumu frontes centrālo hospitāli robežupes krastā izveidoja tikai tāpēc, ka bija nolemts robežu nedaudz, pārbīdīt. Turklāt pārskatāmā nākotne. Ja tika gatavots uzbrukums Vācijai, labāku vietu Rietumu frontes galvenajam hospitālim neatrast. Maskava—Smoļcnska— Minska—Baranoviči—Brcsta—Varšava—Berlīne — tas ir kara galvenais stratēģiskais virziens. Tā ir centrālā ass. Tā ir galvenā maģistrāle. Pa to uz aktīvo armiju plūdīs kravu pamatstraumc. Pa to pretējā virzienā — kara- gūstekņu un ievainoto straume. Tāpēc tieši uz šīs maģistrāles, tieši Brestā pie pašas robežas, padomju zemes pašā maliņā jāliek vislabākais Rietumu frontes hospitālis. Otrpus valsts robežai, sekojot strauji uz priekšu aizejošajam karaspēkam, dosies pārvietojamie hospitāļi. Bet šeit — stacionārais. Izveidots jau miera laikā. Lai nebūtu jāved līdz Minskai, Smoļcnskai un Maskavai, ja vajadzīga steidzama un ļoti sarežģīta operācija…

Taču, ja Sarkanās armija pavēlniecības agresīvie nolūki 1111 nodomi tiek noliegti, tad ne tikai ģenerālmajors Kļimovskihs, bet arī armijas ģenerālis Zukovs ir uzskatāms par kretīnu 1111 noziedznieku.

Vēl jautājums: kā gadījās, ka milzīgais cietoksnis ar ārējo perimetru 45 kilometru garumā tika aplenkts dažās stundās?

Pirms paša Padomju Savienības sabrukuma atbildi uz šo jautājumu sniedza PSRS Bruņoto Spēku Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks armijas ģenerālis M. A. Garejevs: "80—100 kilometru garā iecirknī uz ziemeļiem un dienvidiem no Brestas vispār nebija karaspēka." (Muzestvo, 1991, Nr. 5, 256. lpp.)

Lūk, aplenkšanas iemesls. No vienas puses, "Brestā sablīvējās milzīgs karaspēka daudzums" (L. M. Sandalovs. Na moskovskom napravļeņiji. 58. lpp.), no otras — uz labo un kreiso pusi no Brestas desmitiem kilometru tālu — neviena. Mežonīga gūzma centrā, bet flangi atvērti. Ar tādu izvietojumu padomju karaspēks Brestā bija nolemts aplenkumam un sagrāvei.

Ar ko tad šie karapulki nodarbojās? Ja pilsētas labajā un kreisajā pusē simt kilometru garumā robežu neapsargāja neviens, tad varbūt karaspēks Brestā gatavoja pašas pilsētas un cietokšņa aizsardzību?

Nemaz ne. "Paša cietokšņa aizsardzībai pēc kara apgabala plāna bija paredzēts tikai viens strēlnieku bataljons ar artilērijas divizionu." (Turpat, 52. lpp.)

1941. gadā strēlnieku bataljonā bija 827 cilvēki. Ja, protams, tas ir pilnībā nokomplektēts. Taču padomju ģenerāļi un vēsturnieki uzplečos mums apgalvoja, ka visur bijis šausmīgs iztrūkums.

Artilērijas divizions — 12 lielgabali un 220—296 cilvēki atkarībā no lielgabalu tipa un vilcējspēka.

Ja izliekam vienu bataljonu un artilērijas divizionu Brestas ārējā perimetrā, tad uz katru no 45 kilometriem sanāk vairāk nekā divdesmit kareivju. Bet tas ir teorētiski. Īstenībā viņu būs mazāk. Jo ne jau visi strēlnieku bataljonā ir streļķi ar šautenēm. Strēlnieku bataljonā ir mīnmetēju rota un prettanku vads. Tic jātur tuvāk komandpunktam, lai īstajā brīdī pagrieztu pareizajā virzienā. Un arī artilērijas divizionā ne jau visi karavīri ir pie lielgabaliem. Kā bataljonā, tā ari artilērijas divizionā ir gan mediķi, gan pavāri, gan sakarnieki, gan rotu un bateriju staršinas, gan rakstveži štābos, kādam jāsēž kaptjorkā [18] , jāskaita zābaki, bet kādam jānodrošina personālsastāvs ar naudu un tabakas izstrādājumiem, kādam jāapgādā ar patronām un lādiņiem, jāpieved maize un putra, kādam ir jārūpējas par zirgiem vai jāapkalpo mašīnas. Kādam ir jākomandē, jāvada bateriju uguns, jāveic novērošana, jānovērtē situācija, jāpieņem lēmumi, jādod pavēles, jāseko to nevainojamai izpildei. Izlūkošanai ir jāstrādā. U11 sanāk, ka strēlnieku bataljonā īstu kājnieku ar šautenēm un rokas ložmetējiem — 36 nodaļas pa 12 cilvēkiem katrā. Ja šīs nodaļas pilnībā nokomplektētu un sasēdinātu ārējā perimetrā, tad sanāktu vairāk par kilometru uz nodaļu. Taču tad cietokšņa iekšpusē — citadelē, trīs priekštiltu nocietinājumos, bastionos un fortos vispār nepaliks kājnieki. Un bataljona komandierim rezervē nepaliks ne kājnieku vads, 11c nodaļa. Ar ko viņš piesegs caurumus aizsardzībā? U11 kā nabaga bataljona komandieris lai vada šo karapulku, ja pa perimetru sēž šķidra ķēdīte? Vai sūtīt ziņnešus ar riteņiem? Cietoksnis taču viscaur ir izvagots ar upēm, kanāliem un grāvjiem. Līdzīgi kā Venēcijā.

Un 12 lielgabali uz visiem. Ja nepiemirstam bataljona prettanku vadu, tad būs 14 lielgabali. Vai arī izvietot pa perimetru? Sanāks ne visai blīvi. Vai savilkt dūrē? Pašvaka tā dūrīte sanāk. Un kā lai regulē apšaudi? Vai uz visām pusēm izsūtīt artilērijas novērotājus? Divizionā viņu taču nav tik daudz.

Tātad milzīgajā cietoksnī un tam līdzās ir liela karaspēka gūzma, bet cietokšņa aizsardzībai iedalīts tik maz karaspēka, ka teju pietiek sardzes posteņu izvietošanai. Bet kādēļ visus pārējos atdzina tiz šejieni? Ja ne aizsardzībai, tad kāpēc?

Varbūt pārējie bataljoni, pulki un divīzijas gatavoja aizsardzību nevis cietoksnī, bet tam apkārt?

Atkal jau — nē. "Ierakumi galvenokārt tika taisīti kā atsevišķas taisnstūra šūniņas vienam diviem cilvēkiem bez sakaru ejām, bez maskējuma;

prettanku aizsprosti, kurus veidoja tikai noteiktos iecirkņos, izpaudās kā prettanku grāvji un nadolbi. Prettanku aizsprosti netika mīnēti. Bija pavisam nenozīmīgs skaits komandpunktu, novērošanas punktu un patvertņu." (L. M. Sandalovs. Pervije dņi voini. 46. lpp.)

No šī citāta uzzinām divas svarīgas lietas.

Pirmkārt, sprāgstoši mīnu aizsprosti vispār netika izmantoti. Ne prettanku, ne kājnieku. Dzelzbctona stabi un grāvji labi der pret tankiem. Bet tikai tad, ja aiz tiem ir ierakumi un tranšejas. Un nevis tukšas, bet gan ar karaspēku, kas ar savu uguni nelaiž naidnieka sapierus pie aizsprostiem. Bet, ja neviens grāvjus un nadolbusneapsargā 1111 ar uguni nepiesedz, tad no tiem nav nekāda labuma. Pienāks ienaidnieka sapieri, nesteigdamies uzstādīs spridzekļus, uzspridzinās nadolbus vai sabrucinās grāvju malas. Darbs desmit minūtēm. Vai — piecām. Vēl vienkāršāk: pretinieks tādus aizsprostojumus var apiet. Jo vairāk tāpēc, ka tie ir nevis nepārtraukti, bet gan tikai dažos virzienos. Kā precizē ģenerālpulkvedis Sandalovs, "aizspros- tojumu skaits bija nenozīmīgs". Galvenais, tādus aizsprostojumus redz pretinieks. Gan uz zemes, gan no gaisa. Pretinieks tiem nelīdīs virsū. Bet prettanku mīnas nav redzamas. Turklāt tās ne tikai apstādina pretinieku, bet arī to nogalina un sakropļo. Tas tik būtu skats: Gudēriana tanki izlien no upes un taisni virsū mīnu laukam. Taču prettanku mīnu lauku nebija. Tāpat arī kājnieku mīnu. Varēja aptīt nadolbus ar dzeloņdrātīm 1111 piepildīt ar prettanku mīnām, lai ienaidnieka sapieriem dienests nešķistu pārāk salds. Bet arī ar to neviens nenodarbojās.

Otrkārt, Brestas rajonā četras padomju strēlnieku un viena tanku divīzija tranšejas neraka. Strēlnieku šūniņas pāris cilvēkiem nebija savstarpēji savienotas ar tranšejām un sakaru ejām. Bet, ja tā, tad pret stipru pretinieku noturēt tādu "aizsardzību" nav iespējams. Kā apgādāt strēlniekus ar patronām? Kā viņus ēdināt? Kā nomainīt miega 1111 atpūtas laikā? Kā iznest ievainotos? Kā pārsviest rezerves turp, kur ienaidnieks acīm redzami gatavo izlaušanos? Kā komandēt strēlniekus? Kā nodaļas komandierim pārbaudīt, vai kareivis savā ierakumā nav aizmidzis? Vai viņš piedalās kaujā? Citādi taču viltnieks sarausies kamoliņā savas strēlnieka šūniņas dibenā, un, kamēr pārējie atsit nešķīsteni, viņš, nelietis, neizbāzīs galvu virs brust- vēra. Ja ierakumus savieno tranšejas, tad problēmu nav. Nodaļas komandieris var noiet pa tranšeju, parunāt ar katru, katram dot uzdevumu, katru pārbaudīt, katru nolamāt. Pa tranšeju gan dziednieks var noskriet, gan kareivis patronu kasti vai termosu ar putru pienest. Bet kā bez tranšejām? Ja tranšeju nav, tad nodaļas komandieris ir spiests pa lauku skraidīt vai rāpot. Daudz nepaskraidīsi. Nošaus. Un ari rāpot ilgi neļaus. Bet kā lai vada komandieris izrīko nodaļas? Un kā rotas komandieris lai komandē vadus?

Un arī karavīram nav saldi vienam pašam sēdēt tādā šūniņā. Padomju Savienības maršals K. K. Rokosovskis pirmajās kara dienās, kad viņš vēl bija ģenerālmajors, veica eksperimentu. Viņš ielīda vienvietīgā strēlnieka šūniņā, kuru ar citām šūniņām nesavienoja tranšejas, un bridi tur pasēdēja. Atzīstas: bijis baisi. Sēdi un nezini, vai pa labi un pa kreisi no tevis kāds ir vai neviena vairs nav. Varbūt kaimiņi jau sen nogalināti. Vai, nebūdami muļķi, aizlaidušies, bet tu viens te noturi fronti…

Par to, ka tāda "aizsardzība" ar vienvietīgām un divvietīgām šūniņām bez tranšejām nevarēja noturēties vairākas stundas un arī netika paredzēta tik ilgam laikam, var spriest pēc pavisam vienkāršas detaļas…

Krievu armija kopš Sevastopoles aizsardzības 1854. gadā izmantoja tranšejas visos turpmākajos karos. Tranšejas aizsargāja karavīrus no lodēm un šķembām. Tranšejās nodaļas un vada pozīcijās tika veidots viss cilvēku dzīvei un darbam nepieciešamais: pārsegtas spraugas, nišas pārtikai un munīcijai, aizsegi, blindāžas, komandpunkti 1111 novērošanas punkti. Bez visa pārējā lauka fortifikācijā noteikts, ka katras nodaļas pozīcijās jābūt nekur nevedošam tranšejas atzarojumam, kura oficiālais nosaukums ir othožij rovik [19] . Tagad iztēlosimies jebkuru padomju divīziju 1941. gada 22. jūnijā pie pašas padomju robežas. I.iclākā daļa karavīru piedalās pirmajā kaujā. Tās laikā cilvēkiem rodas nepieciešamība nokārtot dabiskās vajadzības. Starp cini, tās reizēm rodas ari bez kaujas. Kā tēvi — komandieri — iedomājās pirmās kaujas? Ja no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai nebija nevienas tranšejas, attiecīgi nebija arī aklo atzarojumu. Kur liksiet aizsardzības karā nokārtot dabiskās vajadzības? Lēkt kareivim vai nelēkt ārā no vienvietīgās vai divvietīgās strēlnieku šūniņas? Kā pirms kara Ģenerālštābs bija iecerējis risināt šo problēmu? Par ko, piedodiet, domāja tā ģeniālais priekšnieks?

Pusbēda, ja šīs vienvietīgās šūniņas būtu strēlnieku aizņemtas. Iztiktu bez atejas grāvīšiem. Taču, nē! Divīzijas uzturējās pastāvīgās dislokācijas vietās — kara pilsētiņās. Un kas būtu jādara, ja rīt sāktos karš? Uzcelt divīziju ar trauksmi un dzīt to skriešus 20, 30 vai 50 kilometru uz viņu vienvietīgajām vai divvietīgajām strēlnieku šūniņām? Mīnmetēju apšaudes laikā?

Ja divīzijas atrastos tālu no robežas. Kaut vai desmit kilometru attālumā. Vai — divdesmit. Bet tās ir pie pašas robežas. Tās tiek apšaudītas no pašas pirmās kara minūtes. Nebija nekādu iespēju ieņemt savas nožēlojamās vienvietīgās vai divvietīgās šūniņas.

Mūsu ģeniālie stratēģi acīmredzot cerēja nevis uz bateriju uguni, tranšejām, dzeloņdrāšu rindām un mīnu laukiem, bet gan uz masveida varonību.

Pēc kara Zukovs vainoja mūsu nesalaužamos karavīrus: karaspēks nebija noturīgs. Karaspēks krita panikā.

Atgādne Zukova gudrības aizstāvjiem: karaspēks, kuram nav kaujas pieredzes, krīt panikā rikai klajā laukā negaidīta uzbrukuma gadījumā. Ja karaspēks atrodas tranšejās, tīri psiholoģisku iemeslu dēļ tas nebēg, bet stingri aizsargā savas pozīcijas. Jo tranšejās cilvēks jūtas lielākā drošībā nekā klajumā. Virsū lienošs tanks, kura stobrs tēmē taisni dvēselē, no tranšejām tiek uztverts pavisam citādi nekā klajā laukā. Pat kaujas dārdoņa no tranšejām tiek uztverta citādi: lodes nespindz tik briesmīgi un šķembas svilpj draudzīgāk. Ja negaidīts uzbrukums pārsteidzis kaujās nerādītu karavīru klajā laukā, tad viņam viens no variantiem ir glābšanās bēgot. Bet, ja negaidīts uzbrukums viņu pārsteidzis laikus iekārtotos lauka nocietinājumos, tad, lai aizbēgtu, karavīram no drošās tranšejas jālec ārā klajumā — apšaudē, mīnu un bumbu sprādzienos, ložu un šķembu krusā. Zem tanku kāpurķēdēm. Bēgšana viņam ir sliktāks variants nekā sēdēšana ierakumos. Ja pamatmasa nav aizlaidusies no pozīcijām, tad drīz kāds sāks šaut uz pretinieku. Viņam piebiedrosies arī pārējie.

Kad Zukovs atmaskoja drošsirdīgās Sarkanās armijas divīzijas un apsūdzēja tās gļēvumā un nenoturībā, vajadzēja jautāt: bet ko Ģenerālštāba priekšnieks ir izdarījis, lai karaspēks nekristu panikā? Ko viņš pasāka, lai ar garantiju nodrošinātu karaspēka noturību pirmajās aizsardzības kaujās?

5

Brestas rajonā vēl bija arī nocietinātais rajons. Celtniecības stadijā. Tam bija pirmā un otrā pozīcija. "Pirmā pozīcija tika cclta Rietumbugas austrumu krastā un atveidoja krasta līniju. 1941. gada jūnijā cēla tikai nocietinātā rajona pirmās pozīcijas būves. Šī rajona iekšienē būvniecība vēl nebija sākusies. Tā kā būves cēla gar upes krastu, priekšlauka josla netika veidota." (L. M. Sandalovs. Pervijc dņi voini. 45. lpp.) "Ilglaicīgu būvju celtniecība un nocietināto rajonu ārējās pastiprināšanas darbi daudzos iecirkņos tika veikti tieši gar robežu vācu robežsardzes posteņu acu priekšā. Pirmās pozīcijas betonētie ugunspunkti un dzoti bija pārskatāmi no vācu novērošanas punktiem." (Turpat, 12. lpp.)

Tālāk var necitēt. Un nav jābūt nevaldāmai fantāzijai, lai iztēlotos to, kas notika 1941. gada 22. jūnijā agri no rīta.

Pretinieks zināja, kur tieši tiek celti doti, zināja katra precīzu atrašanās vietu, zināja katras ambrazūras apšaudes sektoru. Dotu priekšā nebija priekšējā lauka joslas: ne dzeloņdrāšu, ne mīnu lauku. Turklāt dotos neatradās karaspēks. Nav jābūt ģeniālam stratēģim, lai aptvertu: pēkšņa uzbrukuma gadījumā pretinieks laivās pārcelsies pāri upei un ieņems dotus, pirms padomju karavīrus būs pamodinājusi trauksme un viņi būs paspējuši atskriet. No kazarmām ceļš ir pagarš. Reizēm pat līdz desmit kilometriem.

Gudērians atceras: "Krasta nocietinājumus gar Bugas upi krievu karavīri nebija ieņēmuši."

Citos virzienos — rāpat kā pie Brestas. "Doti pie Grajevas izrādījās bez personālsastāva, un tos ieņēma ienaidnieka diversanti." (R. S. Irinar- hovs. Zapadnij osobij. 183. lpp.)

Visai svarīgi, ka nocietinātajiem rajoniem nebija lauka pastiprinājuma, t. i., nebija parastu kājnieku, kuri sēž ierakumos un tranšejās starp dotiem, tiem priekšā un aizmugurē. Dots ir briesmīgs krokodils. Taču, ja uzsēžas krokodilam uz muguras, tas neiekodīs. Dotam ir neķerlauks, kuru nevar apšaudīt no tā ambrazūrām. Tāpēc dotus būvē grupās. Viena dota neķer- lauku piesedz ar blakus dotu apšaudes sektoriem. Ja vienā dotā uzturas garnizons, bet kaimiņos esošie ir tukši vai vēl nav gatavi, tad riskējam kļūt par krokodilu, kam mugurā sēž onkulis ar cirvi. Ja ir tikai viens dots, ienaidnieka sapieri var pienākt 110 neķerlauka puses, uzstādīt uz jumta parastus vai virzītas darbības spridzekļus vai aizbāzt ventilācijas atveres ar dūmu svecēm. Sapieri vispār ir izdomas bagāti, spējīgi uz daudzām viltībām. Situāciju var glābt kareivji no lauka pastiprinājuma. Viņi atsirīs ienaidnieka sapierus. Bet, ja ir viens dots bez riņķveida apšaudes (bet tādi ir lielākā daļa), kaimiņdotu uguns neaizsargāts vai vismaz vienas ierakumos un tranšejās ap dotu izvietotas strēlnieku nodaļas nepiesegts, tad dota garnizonam labāk iznākt ārā. Vismaz apkārtne pārredzama, var šaut uz visām pusēm. Uzskatāms piemērs: "Uz dienvidiem no cietokšņa, pie Mitku un Bernadu ciema, aizsargājās leitnanta I. M. Borisova 2. rota. Vienlaidus aizsardzības līnijas šeit nebija. Doti stāvēja pa vienam un nebija uzcelti līdz galam. Pēc dažām kaujas stundām hitlerieši tos bloķēja un uzspridzināja kopā ar garnizoniem." (Turpat, 192. lpp.)

6

"4. armijas iecirknī kara apgabals vienai strēlnieku divīzijai noteica 30 stundu termiņu Brestas nocietinātā rajona ieņemšanai, otrai — 9 stundas." (L. M. Sandalovs. Pervije dņi voini. 12. lpp.) Plāns vienkāršs un saprotams: ja vācieši pēkšņi uzbruks četros no rīta, tad viena padomju divīzija ieņems aizsardzību ap dotiem, kuri stāv taisni gar robežupes krastu, līdz pulksten 13.00, bet otra divīzija — pēc diennakts, līdz nākamā rīta 10.00. Ģenerālpulkvedis Sandalovs piebilst, ka "mācību trauksmēs tika noskaidrots, ka šie termiņi ir pazemināti". Citiem vārdiem, termiņi ir nereāli. Tik fantastiski īsā laikā divīzijas vienkārši nepaspēja ieņemt aizsardzību nocietinātajā rajonā. Ja reiz tā, dotu garnizoni un lauka karaspēks būtu jātur nevis kazarmās, bet uz lauka, tur, kur nāksies karot.

Lūk, stāsts rikai par vienu Brestas nocietinātā rajona rotu. "Gandrīz visu 1941. gada aprīli personālsastāvs nepārtraukti atradās dotos. Taču maija sākumā pienāca pavēle un garnizoni tika izvesti no dotiem. Kareivjus no- mitināja kazarmās, pārtiku un munīciju aizveda atpakaļ uz rotas noliktavu. Tāpēc kara sākumā ugunspunktos nebija ne pārtikas, ne munīcijas, izņemot dažas patronu kastes sardzes vada dotā. Kopš hitleriešu uzbrukuma sākuma uz dotiem devās zem apšaudes. No Saņkova dota 18 kareivjiem līdz dotam nokļuva tikai pieci. Pēc šāviņiem un patronām nācās lavīties uz rotas noliktavu, taču drīzumā tai trāpīja šāviņš un tā uzlidoja gaisā." (R. S. Irinarhovs. Zapadnij osobij. 192. lpp.)

Komunistiskie propagandisti desmitiem gadu stāstījuši par to, ka padomju fortifikācijas celtnes bija vārgas, slikti bruņotas, tām bija slikta optika, galvenokārt bija ložmetēji, bet maz lielgabalu. Tā nebija. Un ir pietiekami daudz liecību, kas atspēko visu sugu Teļpuhovskus un Deborinus. Ukraiņu vēsturnieks Aleksandrs Kuzjaks veica milzīgu pētniecisko darbu tieši notikumu vietā, precīzāk, 1. nocietinātajā rajonā (Kijevas). Silti iesaku iepazīties ar viņa rakstiem ukraiņu žurnāla Scržant2. gada 13.—15. numurā un poļu almanahā Forteca. Visi, kuriem ir vēlme, paši var sākt zinātnisku pētniecību Korosteņas, Novogradas—Voliņskas, Sepetovas, Minskas un desmitiem citos pamestos padomju nocietinātajos rajonos un personīgi pārliecināties par oficiālo Kremļa—Lubjankas pasaku teicēju melīgumu. Bet atgriezīsimies Brestas nocietinātajā rajonā: "Daudziem dotiem bija pa vienam vai vairākiem lielgabaliem, ar piemetinātiem ložmetējiem. Lielgabali darbojās pusautomātiski. Militārās celtnes bija apgādātas ar ļoti labu optiku." (11. S. Irinarhovs. Zapadnij osobij. 231. lpp.)

Nelaime ir tā, ka garnizoni nepaspēja ieņemt dotus, nevis tā, ka tic bija neizturīgi vai slikti apbruņoti. Lūk, piemērs no kaimiņu Dienvidrietumu frontes 6. nocietinātā rajona (Ravarusskaja) aizsardzības. Divstāvu dots Medvedj. Divās artilērijas ambrazūrās — 76 mm lielgabali ar piemetinātiem ložmetējiem, bez tam divas ložmetēju ambrazūras ar balsta ložmetējiem. 1941. gada 22. jūnijā šajā dotā uz diviem lielgabaliem un četriem ložmetējiem bija trīs cilvēki. "Katrs dots [..] bija kā nepieejams bastions ienaidnieka ceļā. [.. J Dotā Medvedj bez viņa, Scrlovjova, bija tikai divi kareivji — Pavlovs un Karačincevs. Solovjovs nostājās pie viena lielgabala, Pavlovu viņš nolika pie otra, kas atradās kreisajā pusē, Karačincevam pavēlēja vajadzības gadījumā šaut pēc kārtas no diviem ložmetējiem." (God 1941. Juņo-Zapadnij front. Ļvova: 1975, 67.—69. lpp.) Apdomāsim: viens cilvēks pie lielgabala. Visu darbu pratējs: viņš gan komandieris, gan tēmētājs, gan lādētājs, gan šāvējs un munīcijas pienesējs. Un pie otra lielgabala tāda pati aina. Bet ložmetējnieks skraida no viena ložmetēja pie otra. Riņķveida novērošanu neveic neviens: nav neviena, kam skatīties periskopos ("ļoti laba optika"). Lielgabalu un ložmetēju uguni neviens nekoordinē. Un neviens neuztur sakarus ar kaimiņu dotiem. Atkal jau — nav kam. Ari strēlniekus no lauka pastiprinājuma neviens nekomandē. lai gan lauka pastiprinājuma strēlnieku jau no sākta gala nemaz nav bijis.

Iztēlosimies, ka šajā dotā ir nevis divi, bet četri pazemes stāvi, nevis divi, bet pieci lielgabali, nevis četri, bet desmit ložmetēju. Vai jums no tā kļūs vieglāk, ja dotā ir trīs kareivji štatā paredzēto vairāku desmitu vietā? Ja lauka pastiprinājuma vada vietā tranšejās ap dotu nav ne dvēseles? Ja līdzās nav arī tranšeju?

Un visas robežas garumā — tāda pati situācija. Stāsta pulkvedis D. A. Mo- rozovs, kurš sagaidīja karu pavisam citā virzienā: "Padomju karaspēks neieņēma spēcīgās celtnes savlaikus un neattaisnoja tās cerības, kuras uz to bija likusi pavēlniecība. Pirmajās kara stundās nocietinājumi nonāca pretinieka aizmugurē. Bet mūsu divīzija, tāpat kā dažas citas, palika bez sapieru bataljona." (Oņih ņe upominalosj vsvodkab. Maskava: 1965,9. lpp.)

Un, lūk, sarkanā propaganda stāsta sirdi plosošus stāstus par vienu šauteni uz trijiem, bet algoti draugi ārzemēs šos stāstus ar smēķi atkārto. Līdz "vienai šautenei uz trijiem" mēs vēl nonāksim. Bet, ja patiešām bija tādi apstākļi, tad tic, kuriem nav šautenes, bija jāliek par ložmetējniekiem dotos, par lādētājiem un izšāvējiem pie lielgabaliem, jānorīko pie perisko- piem un tālruņiem.

Vaina nav ieroču trūkumā, bet gan ģeniālajā plānošanā, ko veica kāds teju svēts Ģenerālštāba priekšnieks, kuram pierobežas lidlaukos uz katru lidotāju bija pa divām lidmašīnām, bet iekšējos kara apgabalos atklājās vairāk nekā SIMT TŪKSTOŠI pilotu bez lidmašīnām.

Pavēli izvest garnizonus no dotiem un atdot visus krājumus atpakaļ noliktavā Zukovs deva 1941. gada 2. maijā. Ne jau tikai vienā rotā doti palika bez personālsastāva, bez lādiņiem, patronām un pārtikas, un bieži ari bez cilvēkiem, bet gan visās. No Baltijas jūras līdz Donavas grīvai.

Vārdu sakot, Brestas nocietinātais rajons ne ar ko neizcēlās, ienaidnieku neapstādināja un neaizturēja un skādi tam nenodarīja. Līdzekļus, kurus izgāza tā celtniecībai, zaudēja ne vien velti. Tie deva labumu Hitleram, ļaunumu — Sarkanajai armijai un Padomju Savienībai. Ja nocietināto rajonu pie robežas neceltu, tad vismaz celtnieki ar visu tehniku, kā arī simtiem sapieru bataljonu pašā kara sākumā nebūtu krituši gūstā.

Brestas nocietinātais rajons nav vienīgais. Visā robežas garumā notika tieši tas pats. Un vācu priekšpulku ķetnās krita tūkstošiem augstas kvalifikācijas celtnieku, celtniecības tehnika, simtiem tūkstoši tonnu būvmateriālu, dotu bruņojums un optika, munīcija un viss pārējais, kas bija nepieciešams aizsardzībai, bet glabājās nevis dzelzsbetona dotos, bet no koka celtās noliktavās vai vienkārši aiz dzeloņstieplēm zem klajas debess nomaļus no nocietināto rajonu pretošanās mezglpunktiem.

Galvenais ir tas, ka aizsardzības karā Brestas un visi citi nocietinātie rajoni Padomju Savienības rietumu pierobežā bija nolemti tieši šādam liktenim.

Bet aiz Brestas un citiem nocietinātajiem rajoniem sagatavotu aizsardzības līniju nebija ne 4., ne ari kādai citai armijai. Visās pārējās Pirmā stratēģiskā ešelona armijās viss notika tieši tāpat.

"Līdz 22. jūnija vakaram vācu tanku vienības, pavirzījušās no robežas 50—60 kilometru, ieņēma Kobrinu. Šeit, kā arī frontes labajā spārnā sakarā ar savlaikus izvērstu rezervju trūkumu aizmugures aizsardzības pozīcijās ienaidnieka karaspēks izveidoja reālus dziļa pārrāvuma un Rietumu frontes galveno spēku kreisā spārna aplenkuma draudus." (Istorija Vefikoi Otečestvennoi voini Sovetskogo Sojuza. Maskava: 1961, 2. sēj., 20. lpp.)

Tā rakstīja oficiālo vēsturi pūlim. Tajos pašos gados mūsu maršali un daudzzvaigžņotie ģenerāļi rakstīja citu, slepenu vēsturi ierobežotam cilvēku lokam. Ģenerāļi un maršali arī slepenajās grāmatās taupīja uz patiesības rēķina, taču pavēstīja vairāk detaļu. Dažas no ģenerāļu grāmatām tika at- slepenotas, kad bija pagājusi puse gadsimta kopš kara sākuma. Tātad oficiāli tautai: "sakarā ar savlaikus izvērstu rezervju trūkumu aizmugures aizsar dzības pozīcijās". Bet ierobežotam cilvēku lokam tika pavēstīts, ka aizmugures aizsardzības pozīcijās ne tikai nebija rezervju, bet nebija ari pašu aizmugures aizsardzības pozīciju (L. M. Sandalovs. Bojevije deistvija voisk 4-oi armiji Zapadnojjo fronta v nacaļnijperiod Veļikoi Otečestvennoi voini. Maskava: 1961, 106. lpp.). Ģenerālleitnants V. F. Zotovs karoja kaimiņu frontē: "Mīnētu aizsprostojumu nebija. Stiepļu aizžogojumi pret kājniekiem tika izveidoti, taču to arī acīm redzami trūka. Aizmugures pozīciju celtniecība pēc plāna diemžēl nebija gaidāma." (Na Severo-Zapadnom fronte (1941—1943). Kaujas operāciju dalībnieku rakstu krājums P. A. Zi- ļina redakcijā. Maskava: 1969, 175. lpp.)

Oficiālā vēsture par detaļām nevēstīja. Mums ātrrunā pateica, ka 22. jūnija vakarpusē tika ieņemta Kobrina, un galopā aiznesās tālāk. Tad nu gan, kaut kāda Kobrina!

Bet mēs uzkavēsimies.

Kobrinā atradās 4. armijas štābs. Šo armiju, kā arī visas pārējās Pirmā stratēģiskā ešelona armijas neviens nevadīja kopš pašiem pirmajiem kara mirkļiem vienkārši tāpēc, ka aizsardzības karš nebija iecerēts, nebija plānots un netika iepriekš paredzēts. Kobrinas krišana nozīmēja to, ka pretinieks sagrābis 4. armijas štābu, komandpunktu un sakaru mezglu. Bet tas savukārt nozīmēja, ka 22. jūnija vakarā 4. armijas vadība tika zaudēta pilnīgi un galīgi.

Turpat, Kobrinā, bija izvietots 14. mehanizētā korpusa štābs. 4. armijas štābs nevadīja savus korpusus, taču arī abi korpusi nevadīja savas divīzijas: 28. strēlnieku korpusa štābs tika sagrauts 22. jūnijā agri no rīta Brcstā, 14. mehanizētā korpusa štābs — tās pašas dienas otrajā pusē Kobrinā.

Runā, ka Rietumu frontes 4. armijai bija maz lidmašīnu. Svēta patiesība. Taču viss izzināms salīdzinājumā. 4. armijai Brestas rajonā vienai pašai bija vairāk lidmašīnu, nekā to bija pēkšņajā Japānas uzbrukumā Pērlhār- borai. 4. armijas aviācija — tā ir 10. jauktā aviācijas divīzija. Štābs — arī turpat Kobrinā. Turpat Kobrinā — divīzijas pamatlidlauks un 123. iznīcinātāju aviācijas pulks.

Agri no rīta vācu aviācija sabombardēja visus 10. jauktās aviācijas divīzijas lidlaukus. Pirmajās kara stundās tika sagrābts Visokojes aerodroms ar visiem krājumiem. Dienas beigās tika sagrauts aviācijas divīzijas štābs un ieņemts lidlauks Kobrinā. Kopš tā brīža 4. armijas aviāciju neviens vairs nokomandēja, neviens to vairs nevadīja.

Turpat Kobrinā atradās brigādes PVO rajona štābs. Pēc tā sagrāves un sagrābšanas gaisa novērošanas, trauksmes sistēmas un sakaru dienests pārstāja darboties. Neviens vairs nebrīdināja 4. armijas karapulkus par ienaidnieka lidmašīnu tuvošanos, nevadīja zenītartilērijas uguni un nekoordinēja to ar iznīcinātāju aviācijas darbību.

Turpat Kobrinā atradās armijas hospitāļi. Un ari tos sagrāba pretinieks. Lai gan interesanti: armijas hospitāļi — 50—60 km no robežas, bet frontes centrālais hospitālis, t. i., augstākas instances hospitālis, — Brestas cietoksnī pie pašas robežas. Kā tas izskaidrojams? Ļoti vienkārši: armijas aizmugure ir pārvietojama. Hospitāļiem un visām pārējām armijas aizmugures daļām un iestādēm bija paredzēta virzīšanās uz priekšu. Nav liela atšķirība: vai tās uzbrukuma gaitā noies pa ienaidnieka zemi 500 kilometru no pašas robežas vai 560 kilometru, sākot pārvietošanos no padomju teritorijas iekšienes. Bet "frontes aizmugure bija paredzēta stabila, ar stacionārām noliktavām, bāzēm, medicīniskās palīdzības, tehniskās apkopes un citām daļām un iestādēm". (Ģenerālpulkvedis G. P. Pastuhovskis. VIZ. 1988, Nr. 6, 19. Ipp.) Tā kā augstākas instances hospitāli bija paredzēts atstāt savā vietā, to laikus izvirzīja tuvāk robežai, lai tas neizrādītos pārāk tālu no kauju norises vietām.

Turpat Kobrinā bija milzīgas munīcijas, degvielas, pārtikas, inženiertehniskā aprīkojuma u. c. rezerves. Vienkāršāk sakot, līdz 22. jūnija vakaram 4. armija tika sakauta un Brcstas virziens pilnībā atsegts. Daļa 4. armijas karaspēka bija bloķēta Brcstas cietoksnī.

8

Lūk, vēl mīkla. Trīsdesmit gadus pēc kara Brcstas cietoksnī atklāja memoriālo kompleksu. Daudzi sajūsminājās. Bet es neko nesapratu. Man visneizskaidrojamākais monuments ir "Slāpes". Ciklopiska izmēra dzelzsbetona karavīrs stiepjas pēc upes ūdens… Bet kāpēc tad slāpes? Visapkārt ūdens. Cietoksnis — uz salām. Cietoksnis uzcelts vietā, kur Muhavccas upe ietek Rietumbugā. Caurtekas, kanāli, ar ūdeni pildīti grāvji un grāvīši — vieni no cietokšņa aizsardzības pamatelementiem. Cietoksnis šeit bija ari agrāk. Veco nojauca, uzcēla jaunu. Tūkstoti gadu pirms vācu iebrukuma šo vietu izvēlējās cietoksnim tieši tāpēc, ka tā ir grūti pieejama, jo to ieskauj ūdens. Un visa tuvākā apkārtne ir zema, vietām purvaina. Gruntsūdeņi tuvu virsai. Kurš tad un kā gatavoja Brestas cietoksni aizsardzībai? Katrā pulkā — sapieru rota. Bet pulku Brestā, kā jau redzējām, pārpārēm. Turklāt katrā divīzijā — sapieru bataljons. Un korpusa komandierim vēl viens sapieru bataljons. Bez tam pašā cietoksnī — 33. inženiertehniskais pulks.

Vai tiešām pirms kara neviens neatrada laiku šai sapieru masai dot uzdevumu cietoksnī izrakt akas? Ūdens taču blakus. Tas taču nav tuksnesis.

Šai mīklai arī ir atminējums. Turklāt gaužām vienkāršs. Kā jau zinām, 24. jūnijā tika izveidots cietokšņa aizsardzības štābs un notika pirmā sapulce: kapteinis Zubačevs, pulka komisārs Fomins un vecākais leitnants Semeņkovs. "Tika pieņemts lēmums izlauzties no cietokšņa ar kauju." (R. S. Irinarhovs. Zapadnij osobij. 231. lpp.) Kādēļ lauzties? Jums taču ir cietoksnis! Vai tiešām klajā laukā ir labāk nekā cietoksnī?

Kaut kad pavisam sen, kad man bija desmit gadu, 1957. gada rudens vakaros klausījos radiopārraidi "Stāsti par varonību". Raidījumu vadīja rakstnieks Sergejs Smirnovs. Viņš stāstīja par Brcstas cietoksni. Vadīja meistarīgi, elpa rāvās ciet. Ne jau es vien klausījos. Visa valsts līdz ar mani. Televīzijas plašām tautas masām tolaik nebija, bet Smirnova uzstāšanās bija patiešām interesantas. Tomēr viena frāze mani satrieca. Tieši šī: 24. jūnijā tika izveidots cietokšņa aizsardzības štābs, tika pieņemts lēmums izlauzties… Kā tad tā? Ja izveidots aizsardzības štābs, tad tam ir jāpieņem lēmums par aizsardzību. Bet, ja reiz štābs savā pirmajā sapulcē pieņem lēmumu pamest cietoksni, tad tas nav aizsardzības štābs. Sis štābs ir jāsauc kaut kā citādi.

Tikmēr gan Brestas cietokšņa aizsardzības muzejā, gan daudzos rakstos un grāmatās tūkstoškārt atkārtots: tā sauktais cietokšņa aizsardzības štābs vispirms pieņēma lēmumu izlauzties no cietokšņa. Vienkāršāk runājot, aizsardzības štābs nav izveidots aizsardzībai un par to nedomāja.

Iespējams, tika izveidots kaut kāds štābs. Bet aizsardzības štābu kategorijā to ar atpakaļejošu datumu iecēla rakstnieks Sergejs Smirnovs.

Var smieties, var raudāt, bet fakts paliek: lēmumu par cietokšņa aizsardzību neviens nebija pieņēmis ne pirms kara, ne ari pēc tam, kad karš sākās.

Bija vien lēmums par izlaušanos, taču no cietokšņa neizlauzīsies. Nikolaja Pirmā kara inženieri to izveidojuši pamatīgu.

Vācu 45. kājnieku divīzija aplenca Brestas cietoksni, uzlika aizklājus izejām un blieza pa citadeles kazemātiem no mortīrām. Bet Brestas cietoksnis klusēja. Neraugoties uz milzīgo padomju artilērijas kvalitatīvo un skaitlisko pārsvaru, cietoksnis tā arī neatsaucās.

Brestas cietokšņa "varonīgā aizsardzība" nav izcilas plānošanas vai mērķtiecīgas gatavošanās rezultāts. Nemaz ne. "Liels daudzums no 6. un 42. strēlnieku divīzijas daļu personālsastāva palika cietoksnī nevis tāpēc, ka tam bija uzdevums aizsargāt cietoksni, bet gan tāpēc, ka nevarēja no tā izkļūt." (F/Ž 1988, Nr. 12, 21. lpp.)

"Pretinieka brāzmainās apšaudes ieslēgti, šo divīziju pamatspēki nespēja iznākt 110 cietokšņa, tic bija nokļuvuši liesmojošā maisā." (R. S. Irinar- hovs. Zapadnij osobij. 219. Ipp.)

Brcstas cietokšņa necaursitamie bastioni un torti tika celti, lai noturētu pretinieku spiedienu. Un, lūk, šīs sienas, vaļņi un grāvji padomju divīzijām kļuva par lamatām.

Izcilie krievu inženieri, kuri cēla cietoksni, protams, paredzēja pietiekošu aku skaitu. Akas bija, un tās tur ir joprojām. Visi par to var pārliecināties, apmeklējot citadeli. Taču cietoksnis bija paredzēts centralizētai pretestībai. Lūk, tad ūdens visiem būtu pieticis. Taču vācu kājnieki jau 22. jūnijā ne tikai pārvaldīja fortus un visus trīs priekštiltu nocietinājumus, bet bija ielauzušies ari citadelē. Lielākas un mazākas padomju kareivju un komandieru grupas tika izolētas dažādās cietokšņa daļās. Vienotas centralizētas aizsardzības nebija. Bija atsevišķi pretošanās punkti. Tur, kur bija ūdens un patronas, cilvēki turējās ilgi. Taču ne jau visiem paveicās. Kāda grupa bija iespundēta pagrabā ar lādiņiem. Bet kāpēc tic vajadzīgi, ja atklātajos laukumos lielgabali iznīcināti? Cita grupa aizstāvējās kaze- mātos, kas pārtaisīti par mantu noliktavu. Tūkstošiem zābaku pāru un šineļu, tikai patronu nav. Kādam paveicās nokļūt pārtikas noliktavā. Ēd, cik vēlies. Tikai ūdens nav. Ūdeni noliktavā neglabāja. Aka varētu būt blakus kazemātā. Aiz sienas. Bet sienas tak nccaursitamas. Lūk, tāpēc ir slāpes.

Un dižie inženieri, kuri cēla fortifikācijas mākslas pērli, nevarēja iedomāties, ka pirmklasīga cietokšņa aizsardzība jau kara pirmajās minūtēs sadrups atsevišķos punktos. Cara inženieri nevarēja paredzēt, ka ienaidnieks būs spējīgs ielauzties citadelē jau pirmajā dienā. Tādu negodu neviens no viņiem nevarēja pat iztēloties.

[1]

Jautājums paliek: ja 4. armijas (un visu pārējo padomju armiju) pulki, divīzijas un korpusi nenodarbojās ar gatavošanos agresijas atvairīšanai, ko tad tie darīja?

Atbilde nav tālu jāmeklē.

"1940. gada rudenī [..] kara apgabalā sākās komandieru 1111 štābu lauka nodarbību 1111 karaspēka mācību periods. Paraugdemonstrējumu, kā jāveic karaspēka mācības, galvenajos kara apgabalos organizēja pats aizsardzības narkoms Padomju Savienības maršals S. K. Timošenko, un to pamatā bija PSRS un Somijas kara pieredze. Mūsu 4. armijai nodarbība par tēmu "Strēlnieku pulka uzbrukums" notika artilērijas poligonā Brcstas pievārtē. Atminos, cik nepierasts mums šķita tuksnesīgais lauks, kurā pēc dažām minūtēm bija jāsākas taktiskajām mācībām. Un, lūk, šīs minūtes bija pagājušas, un iedārdējās artilērija. Tās aizsegā pie stiepļu aizžogojumiem un mīnu laukiem (bija uzstādītas mācību mīnas) līšus piekļuva sapieri un sāka veidot ejas. Tad no dziļiem ierakumiem cēlās kājnieki un, spiežoties virsū šāviņu eksplozijām, metās uzbrukumā. Kopā ar kājniekiem devās tanki un arī šāva ar kaujas lādiņiem.

Šo mācību rezumējumā S. K. Timošenko daudzkārt uzsvēra:

— Karaspēks jāmāca rīkoties kā karā un jāmāca tikai tas, kas būs nepieciešams karā." (L. M. Sandalovs. Na moskovskom napravļeņiji. 55. Ipp.)

"Visu pirmskara mācību nolūks un izpilde orientēja karaspēku galvenokārt uz nocietinātu pozīciju pārraušanu." (L. M. Sandalovs. Pervije ciņi voini. 39. Ipp.)

"Komandieru un štābu mācības un nodarbības laukā visu ziemu un 1941. gada pavasari tika veiktas vienīgi par uzbrukuma tēmām…" (Turpat.)

Dažreiz mācību un kara spēļu tēma dažādības labad bija nevis uzbrukums, bet pretuzbrukums. Ienaidnieks, tā sacīt, uzbrucis, bet mēs veicam atbildes triecienu. Ja tā, tad pirms atbildes trieciena būtu jāatsit pretinieka uzbrukums. Taču tieši tas vienmēr palika aiz kadra: "1940. gada rudenī pēc Ģenerālštāba iestrādnēm un tā vadībā Baltkrievijā notika liela štāba karaspēle apvidū ar sakaru līdzekļiem. [..) Šai karaspēlei bija liels trūkums. Uzmanība pamatā tika pievērsta nevis pretinieka uzbrukuma atvairīšanas organizēšanai, bet pretuzbrukuma veikšanai…" ('Turpat, 41. Ipp.)

Un ari te viss ir saprotams un izskaidrojams. Karaspēku mācīja veikt "pretuzbrukumu" pēc Ziemas kara pieredzes Somijā: nelietīgie somi uzbruka, bet mēs atvairījām viņu iebrukumu, pēc tam veicām atbildes triecienu… Padomju maršali un ģcnerā|i plānoja tieši tādu pašu "aizsardzības" karu arī pret Vāciju. "Uzbrukuma atvairīšana" — lapiņa starp marmora kājām. Senie grieķi domāja, ka, picmcistarojot priekšā lapiņu, neviens pat iedomāties nevarēs, kas zem tās paslēpts. Tā ari padomju stratēģi dažreiz ar lapiņu piesedza savu mācību mērķi. Tomēr ātri vien atgriezās pie uzbrukuma tēmu slīpēšanas. "1941. gada martā un aprīlī 4. armijas štābs Minskā piedalījās kara apgabala operatīvajā spēlē uz kartēm. Izstrādāja frontes uzbrukuma operāciju no Rictumbaltkricvijas teritorijas Belostokas—Varšavas virzienā." (Turpat.)

"Maija beigās tika veikts armijas lauka izbraukums, kuru noslēdza ka- raspēle uz kartes. Tika izspēlēta uzbrukuma operācija…" (Turpat.)

"1941. gada 21. jūnijā beidzās armijas štāba rīkotās divpusējās komandieru un štāba mācības par tēmu "Strēlnieku korpusa uzbrukums ar upes pārvarēšanu"." (Turpat.) 28. strēlnieku korpusa štābs, kā atceramies, atradās Brestā, pašā Rictumbugas krastā. Tepat — abas tā divīzijas un abi korpusa artilērijas pulki. Mēģināsim uzminēt, ar kādu mērķi tika slīpēta šāda tēma.

Pēc Staļina nāves viduvējiem padomju ģenerāļiem (līdz ģenerālpulkvežiem, tos ieskaitot, bet ne augstāk) pavēlēja rakstīt paskaidrojumus par viņu darbību 1941. gada vasarā. Ģenerālpulkvedis V. S. Popovs, bijušais 4. armijas 28. strēlnieku korpusa komandieris, 1953. gada 10. marta paskaidrojumā uzrakstīja: "Es, 28. strēlnieku korpusa komandieris, netiku iepazīstināts ar valsts robežas aizsardzības plānu." (VIZ. 1989, Nr. 3, 65. lpp.) Tātad 28. strēlnieku korpuss, kurš atradās taisni pašā robežupes krastā, slīpē tēmu "Strēlnieku korpusa uzbrukums ar upes pārvarēšanu", taču nevienam šajā korpusā, sākot no komandiera, valsts robežas aizsardzības plāni nebija zināmi, neviens tādus plānus pat nebija redzējis.

"Uz. pēdējo jūnija nedēļu kara apgabala štābs sagatavoja spēli ar 4. armijas štābu ari par uzbrukuma tēmu." (L. M. Sandalovs, Pervije dņi voini, 40.—41. lpp.)

"Uz dienvidiem no Brestas izvietotajā armijas artilērijas poligonā armijas štābs 22. jūnija rītā bija iecerējis kara apgabala pārstāvju klātbūtnē rīkot apgabala ieplānotās paraugizmēģinājuma mācības par tēmu "Nocietinātā rajona otrās joslas pārvarēšana"." ( Turpat, 57. Ipp.) Uz šīm mācībām bija jāierodas Aizsardzības tautas komisariāta pārstāvjiem.

Nav jāskaidro, ka mūsu teritorijā nav un nemaz nevar būt pretinieka nocietināto rajonu. Tie ir tikai upes pretējā krastā.

Kā redzams, mācības 4. armijā notika nepārtraukti, pārklājoties cita ar citu. Tās notika pa dienu un naktī. Rudenī, ziemā, pavasari un vasarā. Ikdienā un svētku dienās. Tie bija manevri pulka, divīzijas, korpusa, armijas 1111 frontes līmenī. Ari Sarkanās armijas Ģenerālštābā gatavojās tikai aizsardzības pārraušanai, ūdensšķēršļu forsēšanai, triecienuzbrukumam nocietinātajiem rajoniem, gaisa desanta iemešanai un straujai virzībai dziļā pretinieka aizmugurē. Un tam Sarkanā armija bija gana sagatavojusies.

Bet aizsardzību neizstrādāja nevienā līmenī.

17. NODAĻA

VISā VAINOJAMS VOJENTORGS

Gcorgijam Konstantinovičacn Zukovam piemita retas spējas paredzēt. Viņš mācēja paredzēt un pareģot notikumus reālā, dabiskā attīstībā.

Našsovremeņņik, 1993, Nr. 5, 11. lpp.

1

1941. gada 21. jūnijā Staļins apstiprināja lēmumu par Ziemeļu, Ziemeļrietumu, Rietumu, Dienvidrietumu un Dienvidu frontes izveidošanu. Piecas frontes kopā ar trim flotēm veidoja Sarkanās armijas Pirmo stratēģisko ešelonu.

Stratēģiskās konstrukcijas centrā bija Rietumu fronte. Pēc Polijas sadalīšanas 1939. gada rudenī robeža starp Vāciju un Padomju Savienību kļuva viļņaina. "Viļņi" sanāca diezgan lieli. Rietumbaltkrievijā, Belosto- kas rajonā, robeža asā lokā izliecās Vācijas virzienā. Bclostokas izvirzījums ietiecās dziļi Vācijas okupētajā teritorijā. Lūk, tieši šajā izvirzījumā tad ari bija sakoncentrēti Rietumu frontes galvenie spēki.

Belostokas izvirzījums ir padomju ķīlis, kas dziļi ietriekts Hitlera pakļautās Polijas miesā. Uz ķīļa asmens atradās superspēcīgā Rietumu frontes 10. armija. Armiju komandēja ģenerālmajors K. D. Golubevs. Nekā līdzvērtīga šai armijai tolaik nebija ne Hitleram, ne Rūzveltam, ne Cērči- lam un ne Japānas imperatoram.

10. armijas sastāvā bija pieci korpusi: divi mehanizētie (6. un 13.), viens kavalērijas (6.) un divi strēlnieku (1. un 5.). Bez tam 10. armijas sastāvā bija 66. nocietinātais rajons, 155. strēlnieku un 9. jauktā aviācijas divīzija. Kopējais divīziju skaits 10. armijā: četras tanku, divas motorizētās, sešas strēlnieku, divas kavalērijas, viena aviācijas, viens nocietinātais rajons.

Par 10. armijas varenību var spriest pēc šādām detaļām. Tikai 9. aviācijas divīzijā vicu bija 435 iznīcinātāji. Novecojuši, saka komunisti. Nemaz ne.

Šīs divīzijas 41. iznīcinātāju aviācijas pulkam bija 100 MiG-3 un 19 I-15bis.

124. iznīcinātāju aviācijas pulkam — 78 MiG-3 un 29 1-16.

126. iznīcinātāju aviācijas pulkam — 68 MiG-3 un 23 1-16.

129. iznīcinātāju aviācijas pulkam — 57 MiG-3 un 61 1-16.

9. aviācijas divīziju komandēja pieredzējis lidotājs Padomju Savienības Varonis aviācijas ģenerālmajors A. S. Cernihs. Varoņa nosaukumu viņš ieguva Spānijā.

Pēc 22. jūnija sakāves visa kara laikā nevienai aviācijas divīzijai nebija tāda lidmašīnu daudzuma. Reti kurš aviācijas korpuss varēja palielīties ar tādu skaitu. Gadījās, ka arī gaisa armijai nebija tik daudz.

Vajadzētu rēķināties arī ar 10. armijas 6. kavalērijas korpusu. Tā sastāvā bez visa pārējā bija 112 tanku. 1941. gadā padomju kavalērija nebija vis huzāru, bet gan dragūnu tipa. Tic nebija cirtēji ar zobeniem, bet gan uz zirgiem sasēdināti kājnieki, kas pārvietojās ar zirgiem, bet cīņā devās kājnieku kaujas ierindās. Atšķirībā no kājniekiem šāda veida kavalērijai bija milzīgs triccienspēks, jo tā bija apgādāta, pat pārapgādāta ar ložmetējiem un varēja vest līdzi lielas munīcijas rezerves. Pārvietošanās ātruma ziņā manevriem pilnā karā kavalērija krietni vien pārspēja kājniekus, bet caur- ejamības ziņā — tanku karaspēku. Pēkšņa padomju uzbrukuma gadījumā kavalērijai bija milzīgs spēks. Darbojoties aiz tanku masām, veicot triecienus atklātiem neaizsargātiem flangiem, pārvietojoties pa grūti caurcjamām vietām nost no ceļiem, mežos, purvainos apvidos, kavalērija varēja tikt cauri tur, kur nevarēja tanki. Un kavalērija to spēja izdarīt daudz ātrāk nekā kājnieki.

Starp cini, pretinieka pusē, Gudēriana tanku grupā, bija viena kavalērijas divīzija. Tanku tās sastāvā, tiesa, nebija, tomēr, darbojoties ari bez tankiem, rajā pašā apvidū tā sevi pierādīja vislabākajā veidā. Vācu pavēlniecība, pētot savas vienīgās kavalērijas divīzijas pieredzi, nonāca pie secinājuma, ka kavalērijas loma mūsdienu karā ir novērtēta par zemu, un pieņēma lēmumu par steidzamu kavalērijas divīziju formēšanu Vērmahtā un SS karaspēkā.

Padomju pusē 10. armijas sastāvā bija nevis divīzija, bet kavalērijas korpuss ar tankiem.

Ļoti spēcīgi bija arī abi pilnībā nokomplektētie 10. armijas strēlnieku korpusi. Kopējais pulku skaits 1. strēlnieku korpusā — seši strēlnieku un seši artilērijas. 5. strēlnieku korpusā — deviņi strēlnieku un astoņi artilērijas. Būtībā tic nebija strēlnieku, bet gan artilērijas strēlnieku korpusi.

10. armijas krāšņums un lepnums — 6. mehanizētais korpuss. Tā sastāvā: 1021 tanks, 229 bruņumašīnas, to skaitā 127 BA-10ar smagajiem lielgabaliem, 163 mīnmetēji, 76 122—152 mm kalibra haubices, 24 lauka, 36 prettanku un 36 zenītartilērijas lielgabali ( VIZ, 1989, Nr. 4, 25. lpp.). Kopumā bija 114 ATVun 238 T-34 tanki. Smago lielgabalu bruņumašīnas BA-10 varēja veiksmīgi cīnīties ar jebkuriem tā laika vācu tankiem. To lielgabali spēja caursist jebkuru ienaidnieka tanku. Tik spēcīga mehanizētā korpusa nebija nevienam pasaulē ne kara sākumā, ne tā laikā un ari ne Otrā pasaules kara beigās.

Hitlers uzbrukumam Padomju Savienībai bija apvienojis bruņutanku karaspēku četrās tanku grupās, katrā 110 tām bija pa dažiem tanku korpusiem. Taču neviena tanku grupa nevarēja sacensties ar 10. armijas 6. mehanizēto korpusu. 352 jaunākie tanki /CKun T-34 padarīja 6. mehanizēto korpusu ne tikai spēcīgāku par jebkuru no vācu tanku grupām, bet arī spēcīgāku par visu vācu bruņutanku karaspēku kopā. Un pat vēl vairāk: 10. armijas 6. mehanizētais korpuss spēka ziņā bija pārāks par visu pasaules valstu tanku armijām kopā.

Starp citu, galvenais Sarkanās armijas triecienspēks 1945. gadā Tālajos Austrumos bija 6. gvardes tanku armija. Tanku tajā bija mazāk nekā 1941. gadā 6. mehanizētajā korpusā — 1019. Ar šo daudzumu pietika iznīcinošam triecienam pa japāņu karapulkiem Mandžūrijā. Japāņu karaspēka sakāve 1945. gadā — visspīdošākā, visstraujākā, visriskantākā 1111 visskaistākā operācija karamākslas vēsturē, — izrāviens no padomju robežas līdz okeānam 1100 km attālumā 11 dienu laikā cauri tuksnesim, kurā nav ūdens, pāri nepārejamajai (teorētiski) Lielā Hingana kalnu grēdai un cauri risa laukiem. Tad, lūk, 6. gvardes tanku armijā 1945. gada augustā nebūt nc visi tanki bija jaunakic. Šīs armijas sastava bija 110 "novecojušo" T-26 un 31 BT-7.

1941. gadā 10. armijas 6. mehanizētais korpuss visai noteikti varēja paveikt ko līdzīgu pret Vāciju, par laimi, nc tuksnešu, ne kalnu grēdu, nc risa lauku tā priekšā ceļā uz okeānu nebija.

Man iebilst, ka tas viss tā ir, bet, lūk, 10. armijas 13. mehanizētais korpuss nebija līdz galam nokomplektēts: tajā bija "tikai" 294 tanki, 34 bruņumašīnas, 144 lielgabali un 148 mīnmetēji. Piekrītu. Taču ar vienu pašu 6. mehanizēto korpusu un tā nccaursitamajiem KVpietiktu vācu frontes pārraušanai, apgādes ccļu nogriešanai, štābu samīņāšanai, aizmugures izpostīšanai un lidlauku apgriešanai kājām gaisā. Bet 13. mehanizētais korpuss ir palīgspēks. To varēja papildināt kauju gaitā. Karā tā vienmēr darīts: ja ir divīzijas, korpusa vai armijas galva un skelets, tad to ātri papildina ar daļām, kas ierodas no aizmugures. Dažu dienu laikā.

2

10. armijas vājums meklējams citur.

Šī armija atradās uz ķīļa asmens, kas iedurts ienaidnieka teritorijā. Pat miera laikā 10. armiju no trim pusēm ielenca vācu divīzijas. Tālu aizmugurē armijas flangos pie ķīļa pamatnes atradās nosacīti vājas armijas: ģenerālleitnanta V. I. Kuzņccova 3. armija labajā un ģenerālmajora A. A. Ko- robkova 4. armija kreisajā spārnā. Aiz 10. armijas — 13. armija, bet tā bija formēšanas stadijā.

Flangu armiju vājums ir nosacīts. Tikai pēc padomju standartiem, tikai salīdzinājumā ar centrālo 10. armiju tās var uzskatīt par vājām. 4. armijas piemērs mums parādīja, ka uzbrukuma atvairīšanai karapulku pietika. Taču flangu armiju, tāpat kā centrālās 10. armijas, spēki bija sakoncentrēti triecicngrupējumos, nevis izvērsti gar robežu.

10. armijas vājums bija tas, ka tās lidlauki bija pievirzīti pie pašas robežas, bet aerodromos — blīvā masā jaunākās lidmašīnas MiG-3. Visvārgākajā pulkā — 91 iznīcinātājs, ieskaitot 68 jaunākos. Pārējos pulkos —

vairāk nekā simt iznīcinātāju katrā. Iztēlojieties simt iznīcinātājus vienā lidlaukā un izrēķiniet, cik ilgs laiks nepieciešams, lai no viena skrejceļa gaisā paceltos viss pulks. Tam pievienojiet Žukova pavēli: uz provokācijām neatbildēt! Neaizmirstiet: par pavēles pārkāpšanu — nošaušana.

Ja lidotājs ncpacelsies gaisā, viņam nekas nedraud. Ja pacelsies un sāks atsist pretinieka uzbrukumu, tad vai nu vācieši notrieks, vai čekists nošaus pēc atgriešanās aerodromā. Lai citiem neienāktu prātā atbildēt uz provokācijām.

10. armijas vājuma pamatā bija tas, ka divīzijas atradās pie pašas robežas, bet tām nebija tiesību ieņemt aizsardzības pozīcijas. Vājuma pamatā bija tas, ka patronas un lādiņi atradās noliktavās. Apsargātās. Vājuma pamatā bija tas, ka tankos pēc Žukova pavēles neļāva turēt kaujas komplektu.

10. armija bija nolemta sakāvei. Trieciens tika veikts pa tās lidlaukiem, štābiem 1111 noliktavām. Bet tanku uzbrukums — pa flangu armijām, pa

un 4., nevis 10. armiju. Hots un Gudērians apgāja 10. armiju no divām pusēm un noslēdza aplenkuma loku tās aizmugurē.

3

armija Rietumu frontes kreisajā flangā tika sakauta 1941. gada 22. jūnijā. Bet tas, kā redzams, ir traģēdijas sākums, nevis beigas. No valsts vārtiem — Brestas — caur Baranovičiem, Minsku un Smoļensku uz Maskavu ved galvenā stratēģiskā dzelzceļa maģistrāle. Visas tās stacijas un starpstacijas bija pieblīvētas ar padomju degvielas, munīcijas 1111 pārtikas ešeloniem. Gar šo maģistrāli uzbruka Gudērians. Un ņēma trofejas. Baranoviču apkaimē, kā atceramies, viņu gaidīja dāvana — 480 lielgabalhaubices ML-20 ar munīcijas krājumiem, taču bez tēmēkļiem un vilcējiem. Te nu nav grēks atkal pieminēt gan plānotāja ģenialitāti, gan vaimanas par "vienu šauteni uz trijiem". Tos, kuri bez šautenēm, ja tādi tiešām bija, vajadzēja nolikt pie lielgabaliem. Taču ģeniālais stratēģis līdz tam neaizdomājās.

Bet tas nav galvenais. Baranoviču rajona Obozļcsjnas stacijā atradās slepens Rietumu frontes komandpunkts. Gudērians ieņēma Baranovičus

27. jūnijā. Kopš tā brīža Rietumu frontes vadība bija pilnībā zaudēta. Ceļš uz Minsku bija vaļā. Minskas rajonā Gudēriana 2. tanku grupa satikās ar Hota 3. tanku grupu, nogriežot apgādes un atkāpšanās ceļus. Aplenkumā nokļuva superspēcīgā 10. armija, atliekas un atlūzas no 3., 4. un 13. armijas, daži atsevišķie korpusi un divīzijas, vārdu sakot, visa Rietumu fronte. Pretinieks saņēma gūstā 324 000 padomju kareivju un virsnieku, ieguva 3332 tankus un 1809 lielgabalus. Piedevām nenosakāmu daudzumu automašīnu, traktoru, zirgu, rezerves daļu, pārtikas, inženiertehniskā aprīkojuma, degvielas, ložmetēju, mīnmetēju, šauteņu un automātu, munīcijas, lokomotīvju, vagonu, tālruņa kabeļu, miljoniem zābaku pāru, simtiem tūkstošu šineļu un telteņu, desmitiem hospitāļu ar pilniem medicīniskā aprīkojuma komplektiem un vēl daudz ko citu. Turklāt neņemot vērā iznīcinātās lidmašīnas, tankus un lielgabalus, nodedzinātos krāvumus un uzspridzinātās glabātavas, neskaitot tos, kuri aizgāja bojā, un tos, kuri samuka mežos.

Staļinam nekavējoties bija jāatrod Rietumu frontes sakāves vaininieki un pienācīgi tie jāsoda. Uz Baltkrieviju steidzami izlidoja armijas pirmā ranga komisārs Ļ. Z. Mehliss, kurš tobrīd bija SNK [20] priekšsēdētāja vietnieks, valsts kontroles tautas komisārs un aizsardzības narkoma vietnieks. Pacelšanos pa karjeras kāpnēm viņš sāka kā Staļina personīgais sekretārs "pustumšo lietu" jautājumos. Ieradies Baltkrievijā, Mehliss uz trim bloknota lapām sarakstīja telegrammas tekstu Staļinam. Telegrammu parakstīja arī Baltkrievijas K(b)P CKpirmais sekretārs P. K. Ponomarcnko un PSRS aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals S. K. Ti- mošenko, kurš ari ieradās notikuma vietā.

Lūk, telegrammas teksts:

"Maskava, Kremlis, Staļinam.

Kara padome atklājusi vairāku amatpersonu noziedzīgo darbību, kuras rezultātā Rietumu fronte cieta smagu zaudējumu.

Kara padome nolēma:

arestēt bijušo štāba priekšnieku Kļimovskihu, bijušo frontes VVS komandiera vietnieku Tajurski 1111 artilērijas priekšnieku Kļiču; nodot kara tribunālam tiesāšanai 4. armijas komandieri Korobkovu, 9. aviodivīzijas komandieri Cernihu, 42. sd komandieri Lazarenko, tanku korpusa komandieri Oborinu;

esam apcietinājuši frontes sakaru priekšnieku Grigorjevu, frontes topogrāfiskās daļas priekšnieku Dorofejevu, frontes komplektēšanas daļas nodaļas priekšnieku Kirsanovu, VVSštāba militārās sagatavotības inspektoru Jurovu un vojcn torija priekšnieku Šeinkinu;

nodoti tiesāšanai ABTU [21] nodaļas priekšnieka palīgs Berkovičs, 8. disciplinārā bataljona komandieris Dikmans 1111 viņa vietnieks Krols, Min- skas kara apgabala sanitārās noliktavas priekšnieks Beļavskis, apgabala kara veterinārās laboratorijas priekšnieks Ovčiņikovs, artilērijas pulka diviziona komandieris Sbiraņņiks.

TIMOŠENKO. MKHLISS. PONOMARENKO. 06.07.41."

Biedrs Staļins tajā pašā dienā apstiprināja valsts kontroles tautas komisāra, aizsardzības tautas komisāra 1111 Baltkrievijas K(b)P CK pirmā sekretāra lēmumu. Lūk, Staļina atbilde:

"Timošenko, Mehlisam, Ponomarenko.

Valsts aizsardzības komiteja atbalsta jūsu veikto Kļimovskiha, Obo- rina, Tajurska un pārējo apcietināšanu un sveic šo rīcību kā vienu no pareiziem frontes atveseļošanas paņēmieniem.

Nr. 7387

1941. gada 6. jūlijs. J. Staļins"

4

Telegrammā nav runa par Pavlovu, jo Rietumu frontes komandieris Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis Dmitrijs Grigorjevičs Pavlovs tika arestēts agrāk — 1941. gada 4. jūlijā. Viņu nošāva 22. jūlijā. Kopā ar viņu rika nošauti: Rietumu frontes štāba priekšnieks ģenerālmajors V. J. Kļimovskihs, Rietumu frontes artilērijas priekšnieks artilērijas ģenerālleitnants N. A. Kļičs, Rietumu frontes sakaru priekšnieks sakaru karaspēka ģenerālmajors A. T. Grigorjevs, Rietumu frontes 4. armijas komandieris ģenerālmajors A. A. Korobkovs, 14. mehanizētā korpusa komandieris ģenerālmajors S. I. Oborins un citi.

Rietumu frontes WS komandieris aviācijas ģenerālmajors I. I. Kopecs nošāvās, tāpēc galva zem Staļina cirvja bija jāliek viņa vietniekam aviācijas ģenerālmajoram A. I. Tajurskim.

No visiem Mehlisa telegrammā uzskaitītajiem dzīvs palika tikai Bres- tas cietoksnī iespundētās 42. strēlnieku divīzijas komandieris ģenerālmajors I. S. Lazarenko. Viņam rika piespriests nāves sods nošaujot, taču spriedumu mīkstināja. Laba gan kārtība bija Staļinam un Zukovam: par bezdarbību— nošaušana, par jebkuru rīcību — ari nošaušana. 1941. gada 22. jūnijā pulksten 00.30 uz karaspēka daļām tika nosūtīta direktīva nr. 1. To bija parakstījuši Timošcnko un Zukovs. Direktīva kategoriski pieprasīja: "Nekādus citus pasākumus bez īpaša rīkojuma neveikt." Pavlovs, Kļimovskihs, Tajurskis, Kopecs, Korobkovs, lazarenko un visi pārējie izpildīja Timošcnko un Žukova pavēli. Lūk, un par to viņiem tribunāls un pants par nošaušanu. Nāves sods nošaujot nevis tiem, kuri sūtīja noziedzīgās direktīvas, bet gan tiem, kuri pildīja. Un komunistiskie vēsturnieki par viņiem ņirgājas un smejas: paskat, plānprātiņi, līdz kam nonākuši! Maskavas pavēli pildīja! Bet vajadzēja nepildīt! Vajadzēja neklausīt pavēlēm!

Armija bez. disciplīnas — bruņots pūlis. Priekšnieka pavēle padotajam ir likums. Pavēle jāpilda bez ierunām, precīzi un laikus. Armijai jādarbojas kā precīzam datoram — nospied taustiņu un saņem vēlamo rezultātu. Taču disciplīna uzliek augstākajiem komandieriem ārkārtīgi lielu atbildību: nedot muļķīgas pavēles, spiest tikai tos taustiņus, kuri jāspiež konkrētajā mirklī. Bet, lūk, situācija: Zukovs devis muļķīgas pavēles, padotie, kā noteikts reglamentā, tās izpildījuši un par to viņus pasludina par kretīniem un noziedzniekiem. Ģeniālais Zukovs nospieda nepareizos taustiņus, dators no tādas komandas uzsprāga un sadega, taču mums skaidro: bija gadījies muļķīgs dators, bet operators gan bija ģēnijs.

Degradētajam ģenerālim Lazarenko, kurš pēc sprieduma divus mēnešus nosēdēja nāvinieku pagrabā, paveicās. Nošaušanu viņa spriedumā nomainīja pret 25 gadiem ieslodzījumā. 1942. gadā viņu nosūtīja uz fronti par ierindnieku. 1943. gadā atjaunoja pulkveža pakāpē, 1944. gadā — ģenerālmajora pakāpē. Nevainojami komandēja 369. strēlnieku divīziju. Tajā pašā 1944. gadā gāja bojā kaujā.

Daudziem Rietumu frontes komandieriem 1941. gada vasarā izdevās izvairīties no nošaušanas tāpēc, ka pirms apcietināšanas viņi paguva aiziet bojā. To skaitā:

pulkvedis M. A. Popsujs-Sapko, Brestas cietoksnī iespundētās 6. strēlnieku divīzijas komandieris;

tanku karaspēka ģenerālmajors V. P. Puganovs, Brcstā sakautās 22. tanku divīzijas komandieris;

ģenerālmajors M. I. Puzirevs, 62. Brestas nocietinātā rajona komandants.

Un tomēr Staļina loģiku bez noteiktas prāta piepūles mums nesaprast. Rietumu frontes sakāves "vaininieku" saraksts pirmajā acumirklī ir neizskaidrojams. Kā šajā sarakstā iekļuvis 10. armijas 9. jauktās aviācijas divīzijas komandieris Padomju Savienības Varonis aviācijas ģenerālmajors A. S. Cernihs? Vai tad viņš pats izvēlējās vietu lidlaukiem? Vai tad viņš pats gribēja tos būvēt pierobežas joslā vācu bateriju artilērijas uguns zonā? Vai pēc savas gribas viņš turēja simtiem lidmašīnu katrā lidlaukā? Vai tad viņš deva pavēli nenotriekt vācu lidmašīnas, bet ar spārnu mājienu palīdzību piespiest tās nosēsties?

Bet kā šajā sarakstā iekļuva vojentorņa, sanitārās noliktavas un veterinārās laboratorijas priekšnieks?

Un kā tajā neiekļuva 28. strēlnieku korpusa komandieris, 4. armijas štāba priekšnieks un 3. armijas komandieris?

28. strēlnieku korpuss atradās Brcstā. Sī korpusa komandieris ģenerālmajors V. S. Popovs bija vecākais militārais priekšnieks Brcstā un garnizona priekšnieks. Pilsēta tika pamesta pēc trīs stundām kopš kara sākuma. Par to visus augstākos komandierus — nošaut. Aizmugurē esošo tāda paša korpusa komandieri Oborinu — arī nošaut. Zemākstāvošajam ģenerālim Lazarenko piesprieda nāves sodu nošaujot, ko nomainīja ar 25 gadiem tuptūzī. Bet ģenerālmajoram Popovam — paaugstinājums. 1941. gada septembrī viņš tika iecelts par 50. armijas komandiera vietnieku. Vēl pēc pieciem mēnešiem viņš kļuva par jaunformējamās 10. armijas komandieri. Popova komandētie spēki piedalījušies daudzās stratēģiskās operācijās no Maskavas līdz Berlīnei. īpaši izcēlās Brestas atbrīvošanas laikā 1944. gadā. V. S. Popovs beidza karu kā ģenerālpulkvedis, Padomju Savienības Varonis un 70. armijas komandieris.

Pavisam nesaprotams ir pulkveža L. M. Sandalova liktenis. Viņš bija 4. armijas štāba priekšnieks. Visas iepriekš aprakstītās nejēdzības Brestas virzienā plānoja tieši viņš. Viņš pats atzīst, ka robežas piesegšanas plāniem bijis neliels trūkums — tic bija nereāli, bet plāns pēc trauksmes izvest no Brestas 22. tanku divīziju — nesaprātīgs. Tad, lūk, 4. armijas komandierim lodi pakausī, bet štāba priekšniekam neticams paaugstinājums. Sakautās 4. armijas nožēlojamās paliekās iepumpēja svaigas divīzijas un korpusus, kurus komandēja ģenerāļi, bet par armijas komandieri 1941. gada 8. jūlijā ielika pulkvedi Sandalovu. Pēc divām nedēļām —jauns paaugstinājums: pulkvedis Sandalovs tiek iecelts par Centrālās frontes štāba priekšnieku. Karu viņš beidza kā ģenerālpulkvedis, 4. Ukrainas frontes štāba priekšnieks.

Vojcn torņa priekšnieks Minskā izrādījās vainīgs Rietumu frontes sakāvē. Skaidrs ienaidnieks — kareivjiem un virsniekiem prjaņikus un trīskāršo odekolonu pārdeva kaitnicciskā veidā. Viņam, neģēlim, neapšaubāmi bija ļauni nolūki: tā organizēt adatu un gutalīna tirdzniecību, lai Hotam un Gudērianam atvieglotu visu PSRS Rietumu frontes armiju aplenkšanu un sakāvi. Taču ne pie kā nav vainīgs 4. armijas štāba priekšnieks, lai gan tā tika sakauta vienas dienas laikā, trīs stundu laikā pameta Brestu, pirmšķirīgu cietoksni un neizmērojamu daudzumu militāro krājumu. Atkāpšanās un bēgšanas mēneša laikā pulkvedis Sandalovs divas reizes saņēma paaugstinājumu, paceļoties tada augstumā, kādā pulkvedim vienkārši nav iespējams pacelties.

5

Izskaidrojams tas ir vienīgi šādi: vaininieku šajā līmenī nebija. Tie bija jāatrod. Izvēlējās uz labu laimi. Rietumu frontes komandiera armija ģenerāļa Pavlova kandidatūra ir saprotama un skaidra, bet pārējie — kurš gadīsies pa ķērienam. Rietumu frontes labajā flangā atradās ģenerālleitnanta V. I. Kuzņecova 3. armija. To sakāva tikpat apkaunojoši un ātri, cik 4. armiju kreisajā flangā. Iemesli un sekas tādas pašas. Hota tanku grupa izgāja caur Kuzņecova 3. armijas kaujas ierindām tikpat viegli, cik viegli cauri Korobkova 4. armijai bija izgājusi Gudēriana tanku grupa. 4. armijas komandieri Korobkovu — nošaut! Ja tā, tad ar 3. armijas komandieri Kuzņccovu bija jādara tieši tas pats. Taču viņu nenošāva, neietupināja, nepazemināja. Kāpēc tā? Te ir ļoti nopietns iemesls. Brīdī, kad valsts kontroles tautas komisārs armijas pirmā ranga komisārs biedrs Mchliss veica Rietumu frontes sakāves "vaininieku" apcietināšanu, sakari ar 3. armijas štābu pazuda. Tāpēc neizdevās izsaukt uz nošaušanu 3. armijas komandieri ģenerālleitnantu V. I. Kuzņccovu. Bet disciplinārā bataljona komandieris kopā ar vietnieku, sanitārās noliktavas priekšnieks un pārējie — lūk, te viņi ir, draudziņi. Viņus tad arī novāca.

Apcietināto "vaininieku" skaitu biedrs Staļins atzina par pietiekamu, tāpēc 3. armijas komandieri neviens vairs neatminējās un Rietumu frontes sakāves vaininieku pulkā neieskaitīja. Turpmākais V. I. Kuzņecova liktenis ir apbrīnojami līdzīgs 28. strēlnieku korpusa komandiera V. S. Popova liktenim. Arī V. I. Kuzņecovs pabeidza karu Berlīnē, arī kā Padomju Savienības Varonis, arī armijas komandiera amatā un arī ģenerālpulkveža pakāpē. Ģenerālpulkveža V. I. Kuzņecova 3. triecienarmija sturmēja Rcihs- tāgu un Impērijas kanceleju. Bija labs ģenerālis. Tikai nav skaidrs, kas ar viņu notika 1941. gada vasarā? Kāpēc viņam nekas nebija tā, kā vajag? Pareizāk, viss bija tāpat kā pārējiem.

Ir viegli saprotams un loģiski izskaidrojams trīs cilvēku trūkums nošaujamo Brcstas negoda vaininieku sarakstā. Tas ir pats biedrs Staļins. Tajā dramatiskajā situācijā vispasaules proletariāta vadonis, tautu tēvs taču nevarēja pats sevi pasludināt par vaininieku. Tāpat viņš nevarēja uzvelt vainu savam aizsardzības komisāram Padomju Savienības maršalam S. K. Timo- šenko un Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim G. K. Zukovam. Ja apsūdzētu Timošenko un Zukovu, tad ēna kristu arī uz pašu Staļinu. Pajautātu: kurp gan Staļins skatījās, kad viņam līdzās uzdarbojās kaitnieki?

Tāpēc vaininieku saraksts bija jāapcērt pie visaugstākā komandiera, kurš darbojās perifērijā, neiekļaujot tajā nevienu, kas strādāja galvaspilsētā. Tā arī izdarīja.

Staļina vaina ir acīm redzama un pierādīta. Staļins vainu atzina lakoniski, bet Staļinam raksturīgi maksimāli precīzi. 1945. gada 24. maijā Kremlī pieņemšanas laikā par godu Sarkanās armijas komandieriem viņš teica tostu "Uz krievu tautas veselību". Valdības vadītājs Staļins teica: "Mūsu valdībai bijis ne mazums kļūdu, mums bijuši kritisku situāciju brīži 1941.-—1942. gadā." Staļins paziņoja, ka vadoņi par tādu kara vadību būtu jāpadzen: "Cita tauta teiktu valdībai: jūs neattaisnojāt mūsu gaidas, ejiet prom…"

Staļins visai konkrēti izteicās, ka viņš pats un viņa vadītā valdība pilnībā pelnījusi spērienu pa pēcpusi. Bet atstādināšanai sekotu citi sodi. Staļins pateicās krievu tautai par uzticību. Pateicās par to, ka krievu tauta nepadzina viņu no posteņa 1941. un 1942. gadā.

Tikpat acīm redzama arī aizsardzības tautas komisāra Padomju Savienības maršala Timošenko vaina. Semjons Konstantinovičs Timošenko savu vainu saprata un iekšēji apzinājās. Viņš kategoriski atteicās rakstīt memuārus. Viņš klusēja. Vēsturnieki un memuāristi lamāja viņu vissliktākajiem vārdiem, viņš neatbildēja. Viņš klusēja tā, kā, lūkojoties grīdā, klusē nogrēkojies karavīrs, kuru ierindas priekšā komandieris lamā rupjiem vārdiem. Viņš klusēja kā tiesājamais, kuram nav ko iebilst.

Bet, lūk, pēdējais no šīs trijotnes vainu neatzina un vainīgs nejutās. Padomju Savienības maršals G. K. Zukovs pasludināja sevi par diženu karavadoni. Savu vainu Sarkanās armijas sakāvē, precīzāk. Rietumu frontes sagrāvē, 1941. gadā Zukovs novēla uz augstākstāvošo Staļinu un padotajiem: Pavlovu, Korobkovu, Kļimovskihu, Oborinu, Tajurski un pārējiem. Kaut jel reizi būtu pateicis: Pavlovs vainīgs, Kļimovskihs vainīgs, taču, lūk, i'ojentoņja priekšnieks Scinkins, iespējams, ir vainojams kaut kādos savos sīkajos nedarbiņos, bet par stratēģisko sakāvi Baltkrievijā viņu apsūdzēja velti. Tomēr dižais stratēģis biedrs Zukovs to nepateica. Tāpēc līdz pat šim brīdim par grandiozā zaudējuma vaininiekiem joprojām tiek uzskatīti disciplinārā bataljona komandieris kopā ar vietnieku un veterinārās laboratorijas vadītājs kopā ar vojentorņa priekšnieku. Viņi vainīgi, bet Ģenerālštāba priekšnieks par sakāvi nav atbildīgs. Bet Ģenerālštāba priekšnieks tiek pieskaitīts ģēnijiem un pat svētajiem. Un tika iesniegts pilnīgi oficiāls priekšlikums: nodibināt Krievzemē monarhiju un Gcorgiju, visu laiku un tautu diženākā stratēģa mazdēlu, kronēt par caru. Tāpēc, ka dižā ģēnija pēcnācēji varu Krievijā saņēma kā dēla mantojumu no tēva.

7

Pēc kara pilnīgi dabiski radās jautājumi par Staļina rīcības motivāciju vācu iebrukuma priekšvakarā. Un Zukovs sniedza izsmeļošu atbildi. 1966. gada 13. augustā, uzstājoties Vojenno-istoriceskijžurnalredakcijā, Zukovs vēstīja: "Galvenais, protams, kas vēdīja ap viņu, ap visiem viņa pasākumiem, kuri ietekmēja ari mūs, — tās, protams, bija bailes no Vācijas. Viņš baidījās no Vācijas bruņotajiem spēkiem." (Ogoņok, 1989, Nr. 25, 7. lpp.) Par Staļina bailēm Zukovs apgaroti vēstīja gan pilnām klausītāju zālēm, gan šaurā lokā. Zukova stāstus par to, ka Staļins baidījies no Hitlera, pateicīgajiem pēctečiem saglabāja gan Konstantīns Simonovs, gan ģenerālleitnants Pavļcnko un akadēmiķis Anfilovs. Zukovam jautāja par Staļina uzvedības iemesliem, bet stratēģijas ģēnijs izsacīja rūgto patiesību: "Staļins baidījās no kara, bet bailes ir slikts padomdevējs."

Taču nevajadzētu domāt, ka komunistiskās propagandas dziesmas par Staļina bailēm izgudroja Zukovs. Tā domāja Gebelss. Lūk, 1940. gada 14. septembra ieraksts viņa dienasgrāmatā: "Staļinam ir pārāk lielas bailes no Vērmahta." Pēc Staļina nāves marksisti pārņēma daudzus hitleriskās propagandas sagudrojumus. Esmu pārliecināts, ka Zukovs nav lasījis Gebclsu. Taču Žukova memuāru uzrakstīšanā piedalījās viss Padomju Savienības ideoloģiskais aparāts galvenā komunisma ideologa Suslova vadībā, tātad priekšāteicēji bija. Un Zukovs pārķēra tēzi. Turklāt uz Staļina "gļēvuma" fona spilgtāk izcēlās Žukova varonība.

Atšķirība starp Zukovu un Gebelsu ir tāda, ka Gebelss ļoti ātri mainīja viedokli. Pietiek pāršķirstīt viņa dienasgrāmatas. Bet Zukovs plati nemainīja. Viņš tāpat turpināja: Staļins — zaķpastala, taču es esmu ne tikai ģēnijs, bet ari drosminieks. Staļins baidījās, bet es ne. Staļins vainīgs, bet kāds man ar to sakars?

Savu nevainību Zukovs pierādīja vienkārši. Viņš paziņoja, ka no 1941. gada janvāra līdz 22. jūnijam vienkārši nepaspēja iedziļināties situācijā. (Kras- naja zvezda, 1996. gada 30. novembris.) Stāstus par to, ka viņam nepietika ar pusgadu, lai saprastu situāciju un pieņemtu pareizus lēmumus, Zukovam patika atšķaidīt ar stāstiem par to, ka viņam pieticis viena acu uzmetiena kartei, lai aptvertu jebkuru, pat vissamudžinātāko situāciju.

Kāds Vasilijs Sokolovs, kurš sevi dēvē par rakstnieku, bija ticies ar Zukovu 1972. gada septembri. Rakstnieks uzdeva dižajam karavadonim daudz jautājumu. Piemēram, šādus: "Kā jums tomēr izdevās nekļūdīgi un, taisnību sakot, ģeniāli atrisināt ideju?" (Našsorrcmcņņik, 1993, Nr. 5, 12. Ipp.)

Ģeniālais neslēpa savu meistarību, dāsni dalījās pieredzē, ar daudziem piemēriem rādīja rakstniekam, kā viņam izdevās "atrisināt idejas".

Taču rakstniekam nav gana. Rakstnieks nerimstas: "Padalieties, Geor- gij Konstantinovič, iespaidos, kā toreiz brieda jūsu domas, idejas un plāni, vai te kāda loma bija intuīcijai vai, vienkāršāk sakot, tas bija karavadoņa paredzējums?"

Uz to diženais sacīja: "Zinātniskā situācijas analīzē balstītai paredzēšanai bija svarīga, ja ne izšķiroša loma… Vilks zina, vai nu karā man veicās, vai arī biju radīts armijnieka darbam, katrā gadījumā arī šoreiz paveicās, tiku galā ar pārmērīgi smagu nastu." (Turpat.)

Tā jau nu pats ņēma un pats tika galā.

Granītstingrais Gcorgijs Konstantinovičs pirms kara it kā esot paziņojis: "Nocietinātie rajoni tiek būvēti pārāk tuvu robežai, un tiem ir pavisam neizdevīga operatīvā konfigurācija, īpaši Belostokas izvirzījuma rajonā. Tas ļauj pretiniekam no Brestas un Suvalkiem dot triecienu visa mūsu Belostokas grupējuma aizmugurei. Bez tam nelielā dziļuma dēļ UR nevar ilgi noturēties, jo tos viscaur apšauda artilērija." ( Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 194. Ipp.)

Pārsteidzoša tālredzība. Lai neteiktu vairāk.

Tātad, ja ticam Žukovam, Staļins bijās no kara, bet ģeniālais Zukovs skaidri saredzēja, kādā veidā vācieši īstenos Rietumu frontes sagrāvi. Ja tā, tad Žukovam vajadzēja izmantot Staļina bailes. Vajadzēja saprotami paskaidrot Staļinam: Belostokas izvirzījums ir lamatas. Izvedīsim 10. armiju no lamatām! 3. un 4. armijai arī nekas nav darāms uz. robežas. Bet 13. armiju labāk formēt aiz Volgas, nevis robežas tuvumā. Kad būs gatava, tad aizsūtīsim uz fronti. Kāpēc tā negatava vajadzīga Baltkrievijā?

Taču Žukovs, saprotot, ka Belostokas izvirzījums ir lamatas padomju armijām, nepieprasīja Staļinam izvest karaspēku ārpus varbūtējā trieciena zonas. Tieši pretēji. Pirms kara Zukovs pieprasīja dzīt uz Belostokas izvirzījumu arvien vairāk un vairāk karaspēka. 10. armijas 13. mehanizētais korpuss tika izveidots pēc Zukova prasības, par spīti Staļina šaubām. Žukovs par to raksta. Tas pats attiecas uz 4. armijas 14. mehanizēto korpusu, 3. armijas 11. mehanizēto korpusu, 17. un 20. mehanizēto korpusu, par kuriem nav skaidrs, kādēļ tic atradās izvirzījumā.

Staļins bija ne tikai pret mehanizēto korpusu izvietošanu Belostokas izvirzījumā un pie tā pamatnes, viņš vispār šaubījās par to izveides lietderību. Armijas ģenerālis D. G. Pavlovs kategoriski iebilda pret mehanizēto korpusu izveidi. Viņš saprata, ka šis drausmīgais cilvēku, tanku, lielgabalu un automašīnu sablīvējums aizsardzības kara gadījumā nozīmēs bojāeju un sakāvi. Taču Zukovs uzstāja par to izveidi.

Iznākums ir zināms.

Mēs redzējām 14. mehanizētā korpusa 22. tanku divīzijas sakāvi Brestā pašās pirmajās kara stundās. Var novelt vainu uz Rietumu frontes komandieri armijas ģenerāli Pavlovu: nepareizā vietā izvietoji divīziju.

Taču ir ari attaisnojums. Par divīzijas dislokāciju atbild Ģenerālštābs. Un tā priekšnieks. 22. tanku divīzijas izveidi ar uzstājību panāca Zukovs. Un ne tikai šīs. No Rietumu frontes desmit tanku divīzijām astoņas pieprasījis izveidot Žukovs. Un pēc viņa pavēles rās izvietotas tur, kur tās tika iznīcinātas kara pirmajās dienās. Tāpat kā daudzas aviācijas, strēlnieku, kavalērijas un citas divīzijas un korpusi.

Standarta aina. Lūk, Rietumu frontes 6. mehanizētā korpusa 4. tanku divīzija. Tās štābi, noliktavas, kazarmas un autoparki bija līdzās robežai. 1941. gada 22. jūnijā šeit notikumi risinājās pēc rāda paša scenārija kā visas robežas garumā: "Liesmoja tanku stāvlaukumi. Kādu laiku bezspēcības izmisumā svaidījušies, gandrīz neapbruņotie tankisti kopā ar kājniekiem un robežsargiem Jāva, kā izteicās senos laikos, kājām vaļu. Uz ceļiem bija sajukums. Vācu lidotāji nesaudzīgi un nesodīti bombardēja un apšāva cilvēkus pļaujošā lidojumā. Sakari karaspēkā bija pārtraukti, vadība zaudēta." (Krasnaja zvezda, 1999. gada 19. marts.)

Ir runa par vienu no spēcīgākajām Sarkanās armijas divīzijām, kuras sastāvā bija 357 tanki, tostarp 176 visjaunākie ATKun T-34.

Zukovs atcerējās kādus nenosauktus neprāšus, kuri būvēja nocietinātos rajonus nepareizā vietā. Taču viņš aizmirsa pavēstīt, ka tas nav galvenais iemesls, kāpēc pretinieks tik ātri ieņēma nocietinātos rajonus. Galvenais iemesls, ka nocietinātajos rajonos, lai arī nepabeigtos, nebija izvietojies karaspēks, dotus nepiesedza drāšu aizžogojumi un mīnu lauki, dotos nebija ne garnizonu, ne munīcijas, ne pārtikas un ūdens. Tas viss saskaņā ar Žukova 1941. gada 2. maija pavēli.

Un, ja Zukovs visā vaino grēkāžus, tad vismaz vojmtoņja priekšnieku būtu izslēdzis no vaininieku saraksta.

18. NODAĻA

NEPARASTAIS CEĻOJUMS UZ TERNOPOLI

Napoleonam neizdevās, kā viņš parasti darīja, uztiept mums ģenerālkauju pie robežas, neizdevās aplenkt krievu armiju.

Kāpēc? Tāpēc, ka tā laika krievu karavadoņi pazina pretinieku, tā paradumus un darbības paņēmienus un attiecīgi varēja paredzēt notikumu gaitu. Un, lūk, būtībā tajā pašā teritorijā Lielā Tēvijas kara pirmajās dienās tika aplenkti un saņemti gūstā apmēram četri miljoni cilvēku, organizētu cilvēku, kas apvienoti pulkos, divīzijās, korpusos un armijās. Īstenībā viņiem uzbruka pusotra divi miljoni, pārējie veidoja otro ešelonu. Kāpēc viņi nespēja efektīvi pretoties "no iekšpuses", aplenkumā? Kāds vispār ir 1941. gada notikumu cēlonis?

Kramaja zvezda, 2001. gada 16. jūnijs

Sīs mīklas atminējums, domājams, var tikt atrasts, ja neatgaiņājas no visai skaidras lietas, kuru atspēkot nav iespējams: visu, kas Sarkanajā armijā stratēģiskā mērogā tika plānots un pasākts no 1940. gada rudens līdz pašam kara sākumam, noteica nevis aizsardzības mērķi, bet uzbrukuma uzdevumi.

P. N. Bobiļevs

Otečcstvcnnaja istorija. 2000, Nr. 1,41. Ipp.

1

"22. jūnijā aptuveni pulksten 13.00 man piezvanīja ). V. Staļins un teica: — Mūsu fronšu komandieriem ir nepietiekama kaujas operāciju vadīšanas pieredze, un acīmredzot viņi ir nedaudz apjukuši. Politbirojs ir nolēmis sūtīt jūs kā Virspavēlniecības Stavkas pārstāvi uz Dienvidrietumu fronti.

Uz Rietumu fronti sūtīsim Šapošņikovu un Kuļiku. Hs viņus izsaucu pie sevis un sniedzu attiecīgus norādījumus. Jums nekavējoties jāizlido uz Kijevu, bet no turienes kopā ar Hruščovu jādodas uz frontes štābu Ternopolē.

Es pajautāju:

Bet kurš vadīs Ģenerālštābu tik sarežģītā situācijā?

J. V. Staļins atbildēja:

Atstājiet savā vietā Vatutinu.

Pēc tam mazliet aizkaitināti piebilda:

Nezaudējiet laiku. Mēs te kaut kā iztiksim.

Es piezvanīju uz mājām, lai mani negaida, un pēc minūtēm 40 jau biju gaisā.

Tikai tad atcerējos, ka kopš vakardienas neesmu neko ēdis. Izlīdzēja lidotāji, uzcienājot mani ar stipru tēju un sviestmaizēm.

Dienas beigās nokļuvu Kijevā, UK(b)P CK, kur mani gaidīja Ņ. S. Hruš- čovs. Viņš teica, ka tālāk lidot ir bīstami. Vācu lidotāji cenšas noķert transporta lidmašīnas. Jābrauc ar mašīnām. Saņēmuši pa VČ' no N. F. Vatutina jaunāko informāciju par stāvokli, mēs izbraucām uz Ternopoli, kur tobrīd bija Dienvidrietumu frontes komandiera ģenerālpulkveža M. P. Kir- ponosa komandpunkts.

Komandpunktā ieradāmies vēlā vakarā un tūlīt pat apspriedāmies pa VČ ar N. F. Vatutinu…

N. F. Vatutins teica, ka J. V. Staļins apstiprinājis tautas komisāra direktīvas nr. 3 projektu un pavēlējis uzlikt manu parakstu.

Par ko ir direktīva? — jautāju.

Direktīva paredz mūsu armiju pāreju pie pretuzbrukuma manevriem ar uzdevumu sakaut pretinieku vissvarīgākajos virzienos, turklāt ar pāriešanu pretinieka teritorijā.

Bet mēs vēl precīzi nezinām, kur un ar kādiem spēkiem pretinieks uzbrūk, — es iebildu. — Vai nebūtu labāk līdz ritam tikt skaidrībā, kas notiek frontē, un tikai tad pieņemt nepieciešamos lēmumus.

1 VC — visokije častoti (augstas frekvences). Ar VČ saprot slēgtu augstfrekvenču sakaru līniju.

Ks piekritu jūsu viedoklim, taču tas jau ir izlemts.

labi, — teicu, — lieciet manu parakstu.

Šo direktīvu Dienvidrietumu frontes komandieris saņēma ap pulksten 24.00. Kā jau biju gaidījis, tā izraisīja asus frontes štāba priekšnieka M. A. Purkajeva iebildumus, kurš uzskatīja, ka frontei nav spēku un līdzekļu tās īstenošanai." (Vospominaņija i razmišļeņijā. Maskava: 2003, 1. sēj., 268. lpp.)

2

Viss it kā saskan. Taču pievērsīsim uzmanību neievērojamiem sīkumiem.

Sanāk, ka nevis Maskava vainīga 22. jūnija sagrāvē, nevis augstākā vadība un Ģenerālštābs, bet vietējie komandieri. Izrādās, ka Sarkanās armijas kaunpilnās bezdarbības iemesls ir nevis tas, ka direktīva nr. 1, ko Timo- šenko un Zukovs parakstīja 22. jūnijā pulksten 00.30, kategoriski aizliedza fronšu un armiju komandieriem uz uguni atbildēt ar uguni un vispār sākt jelkādas darbības, bet iemesls, sanāk, ir tas, ka dumjajiem fronšu komandieriem "ir nepietiekama kaujas operāciju vadīšanas pieredze un acīmredzot viņi ir nedaudz apjukuši". Un, lūk, Staļins viņiem sūta palīgos dižo Zukovu, kurš ir gana pieredzējis un nekad neapjūk.

Skaisti tas viss skan… Vienīgi tādas telefonsarunas Zukovam ar Staļinu 22. jūnijā pa dienu nebija. Un nemaz nevarēja būt.

Lūk, kāpēc.

Staļins gatavoja iznīcinošu uzbrukumu Vācijai un Rumānijai. 1941. gada 21. jūnijā tika pieņemts Politbiroja lēmums par fronšu izveidi. Pieci pierobežas kara apgabali slepus pārtapa par frontēm.

Ar šo pašu lēmumu tika noteikta vienota pavēlniecība septiņām Otrā stratēģiskā ešelona armijām. Par "otrās līnijas armiju" komandieri rika iecelts aizsardzības narkoma pirmais vietnieks Padomju Savienības maršals S. M. Budjonnijs, par kara padomes locekli — Politbiroja loceklis G. M. Maļenkovs, par štāba priekšnieku — aizsardzības narkoma ģene- rāladjutants ģenerālmajors A. P. Pokrovskis. Štābs — Brjanskā.

Šajā pašā lēmumā bija teikts: "Uzticēt Ģenerālštāba priekšniekam biedram Zukovam Dienvidrietumu un Dienvidu frontes kopējo vadību, dodoties uz izpildes vietu. Uzticēt biedram Mereckovam Ziemeļu frontes kopējo vadību, dodoties uz izpildes vietu."

Politbiroja lēmumu ar roku rakstīja personīgi Maļenkovs. Zukovs atradās Staļina kabinetā un iepazīstināja visus izpildītājus ar dokumenta saturu, ciktāl tas attiecās uz viņiem. Pirmā lieluma politisko un armijas līderu došanās uz rietumu pierobežu tika izlemta nevis 22. jūnijā pēc vācu uzbrukuma, bet 21. jūnijā pirms uzbrukuma.

Mcrcckovs nekavējoties izbrauca uz Ļeņingradu, Pokrovskis — uz Brjan- sku, bet Maļenkovu, Budjonniju un Žukovu aizkavēja Staļins. 21. jūnijā Zukovs jau deva pavēles par Politbiroja lēmuma izpildi un pats gatavojās to pildīt. Tāpēc Staļinam nebija iemesla "22. jūnijā aptuveni pulksten 13.00" zvanīt Zukovam un otrreiz paziņot Politbiroja lēmumu. Zukovs jau sen zināja par šo lēmumu, un Staļins zināja, ka Zukovs zina.

3

Zukovs ir aizdomīgi precīzs: aptuveni pulksten 13.00… Pēc minūtēm 40 jau biju gaisā…

īsāk, 14.00 Zukovs (pēc viņa stāstītā) jau lidoja. Kāpēc jāpaziņo mums šīs detaļas? Vai nav vienalga, Staļins piezvanīja pulksten 10, 12 vai 15? Kāda gan atšķirība, vai stratēģis bija pacēlies gaisā pēc 40 minūtēm vai pēc pāris stundām?

Izbrīna te, lūk, kas. Direktīva nr. 3, kura, kā raksta Zukovs, "paredz mūsu armiju pāreju pie pretuzbrukuma manevriem ar uzdevumu sakaut pretinieku vissvarīgākajos virzienos, turklāt ar pāriešanu pretinieka teritorijā", ir ārkārtīgi svarīgs dokuments. Līdz 1941. gada 22. jūnija dienas beigām Padomju Savienības vadība, atjēgusies no pirmā satricinājuma, fronšu armiju komandieriem deva pirmo konkrēto pavēli: kas kuram jādara. Memuāros Ģenerālštāba priekšnieks Zukovs atcerējās, ka visu dienu neko nav ēdis. Viņš atcerējās labsirdīgos lidotājus, stipro tēju un sviestmaizes, bet aizmirsa ievietot visnozīmīgākā kara dokumenta tekstu.

No Žukova stāsta vien uzzinām, ka:

direktīvu nr. 3 viņš nav rakstījis;

viņš to nav lasījis;

direktīva nr. 3 bija neizpildāma, t. i., muļķīga un noziedzīga;

viņš šaubījās par direktīvas nr. 3 saprātīgumu, viņš piedāvāja tikt skaidrībā ar situāciju un tikai pēc tam dot pavēles;

lēmumu nosūtīt direktīvu nr. 3 karaspēkam nepieņēma viņš, viss tika izlemts bez viņa, viņam promesot;

stratēģa paraksts parādījās uz direktīvas nr. 3 ne pēc viņa gribas, bet tāpēc, ka tā pavēlēja Staļins, tāpēc, ka viss jau tik un tā bija izlemts.

Bet paanalizēsim: vai kara pirmajā dienā Ģenerālštāba priekšnieks neizturas pārāk vieglprātīgi, parakstot direktīvu, kuru nav lasījis? Vai sevi cienošs cilvēks parakstītu dokumentu, kura saturu telefoniski viņam izstāsta divos vārdos, neieslīgstot sīkumos?

Žukovs it kā neesot piekritis direktīvas saturam, bet parakstījis nepaskatoties. Kur tad palikusi stratēģijas ģēnija izslavētā principialitāte? Un nestāstiet mums, ka jautājums jau tik un tā bija izlemts, tāpēc nebija svarīgi, vai uz direktīvas Žukova paraksts ir vai tā nav. Tas jāstāsta nevis mums desmitiem gadu pēc kara, tas bija jāsaka TOREIZ tiem, kuri direktīvu sacerēja: ja reiz jūs, dārgie biedri, jautājumu esat izlēmuši, paši to ari parakstiet. Ja reiz mans paraksts tik un tā neko nemaina, tad iztiksim bez tā. Ar jūsu parakstiem, mīļie draugi, pietiks.

4

Tagad atgriezīsimies pie Žukova brauciena uz Ternopoli.

Tātad, padzēris stipru tēju un iestiprinājies ar sviestmaizēm, Žukovs, kā viņš ziņo, lidoja uz Kijevu. Laika aprēķinus katrs var veikt patstāvīgi. Cik laika būs nepieciešams propelleru duglasam, lai aizlidotu līdz Kijevai? Attālums — 860 kilometru. Maksimālais ātrums pie zemes 330 km/h, augstumā — 350 km/h. Savu atrisinājumu neuzspiežu, rēķiniet paši. Taču lidmašīna nevar visu laiku lidot ar maksimālo ātrumu. No sākuma ir jāuzņem augstums, pēc tam — nolaišanās. Lūk, atlidojām. Piezemējāmies. Aizstūrējām. Pagaidījām, kamēr apstāsies propelleri. Izkāpām zālītē. Pieripoja mašīnas. Iesēdāmies. Braucam. Kijeva nav Maskava. Lidlauka pilsētas centrā nav. Un ceļš nav no tuvajiem. Asfaltēts tas ir tagad, mūsdienās. Toreiz nebija. Mūsu ceļiem, kā zināms, ir augšup mētājošs spēks. Neieskricsies. Kara pirmā diena tuvojas izskaņai. Karastāvoklis jau izsludināts. Tāpēc uz tiltiem un krustojumos NKVDkordoni: Stāt! Kur lien?! Rādi dokumentus!

Te divi varianti.

Pirmais: Brauciet!

Otrais: Ak, fašistiskie nelieši, paša biedra Staļina parakstu uztaisījuši!

"Diversiju zinību profesors" pulkvedis Starinovs stāstīja, ka NKVD patruļas viņam sagādājušas daudz nepatikšanu tieši tāpēc, ka viņa dokumentus bija parakstījis maršals Timošenko. Lūk, tieši tas radīja aizdomas. Tāpēc viņu nekur nelaida garām. Tāpēc viņu gandrīz pielika pie sienas.

Lai paliek. Iebraucām Kijevā. Kā raksta Zukovs, "dienas beigās". Kad bija runa par izlidošanu no Maskavas, stāstā vīdēja stundas un minūtes. Te skaidrība samazinās. Un ne jau velti. Vēlāk redzēsim iemeslu. Neuzņemos spriest, kas ir "dienas beigas". 22. jūnijs — visgarākā diena gadā. Pulksten 4.00 diena jau rit pilnā sparā. Un nebija arī iespējams, izlidojot no Maskavas ap 14.00, nokļūt līdz Kijevas lidlaukam ap 16.00. Un ap 17.00 arī apšaubāmi. Bet pēc tam vēl aizkļūt līdz CK. Pēc tam tikās ar Hruščovu. Parunājās. Piezvanīja uz Maskavu, vēl parunājās.

Tagad ar mašīnām uz Ternopoli.

īsākais ceļš — 431 kilometrs (Atlasavtomobiļnih dorogSSSR. Maskava: 1983, 21. lpp.). Stratēģim bija jātraucas cauri Kaļinovkai, Vasiļkovai, Ksa- verovkai, Grebcnkiem, Belaja Cerkovai, Samrajevkai, Skvirai, Ružinai, Kazatinai, Komsomoļskai, Kordeļevkai, cauri vēl vienai Kaļinovkai, Viņ- ņicai, Ļitinai, Ļetičevai, Medžibožai, Proskurovai, Voitovcicm, Voločis- kai un Podvoločiskai, neskaitot daudzos ciemus un viensētas. Mūsu ceļi neveda apkārt, bet visu laiku tiecās caur centru, caur ciemiem, pa kuriem vakaros dzen ganāmpulkus, caur pilsētām, kurās ne jau visus krustojumus var šķērsot bez apstāšanās. Dņcpras labējā krastā ciemi ir kupli. Brauc kā pa Manhetcnu. Tikai mājas mazākas augumā. Un vistas skraidelē pār ce|u. Bet atvēziens tāds pats. Zukovs kaut kā dikti ātri izspruka cauri visiem šiem ciemiem un pilsētām. Dienvidrietumu frontes komandpunktā Terno- polē "ieradāmies vēlā vakarā".

Ceļi akmeņiem bruģēti. Labākajā gadījumā. Bruģētie ceļi bedraini. Ne- bruģētie — ar dziļām sliedēm smiltīs vai arī izkaltušā mālā. Tiltu daudz. Tilti no koka. Ar caurumiem. Uz tiltiem NKVD patruļas. Atkal un atkal: Stāt! Citādi šaušu! Kas jūs tādi? Uzrādi dokumentus!

Parēķināsim, cik ilgs laiks Zukovam bija nepieciešams, lai tikai izbrauktu no Kijevas? Kurš tur nav bijis, informēju: pilsēta nav no mazajām. No Centrālās komitejas līdz nomalei ātri neaizbrauksi. Cik ilgu laiku Zukovam vajadzēja izbraukšanai cauri Belajai Cerkovai? Bet cauri Viņņicai un Proskurovai?

Iespējams, stratēģa ceļš veda caur Žitomiru un Berdičevu uz Viņņicu. Taču no tā vieglāk nekļūst.

Uz ceļiem juceklis. Uz ceļiem sastrēgumi. Kirš pārsteidza visas Kijevas kara apgabala aizmugures divīzijas ceļā. Taisni pa tiem ceļiem, kurus braucienam izvēlējās Zukovs, uz pierobežu tika virzīts 31., 36. un 49. strēlnieku korpuss. Katrā korpusā trīs divīzijas. Katrā korpusā 50 tūkstoši karavīru, 23 tūkstoši zirgu, 900 lielgabalu un mīnmetēju, 2500 automašīnu, 400 traktoru. Jums gadījumā nav nācies apdzīt karaspēka kolonnas uz mūsu ceļiem? Pamēģiniet iztēloties kaut tikai 23 tūkstošus zirgu uz viena ceļa. Ar ratiem. Ar artilērijas priekšratiem un lielgabaliem. Ar lādiņu kastēm. Un, ja uz ceļa ir nevis viens, bet divi korpusi, kā tad? Taču to ir trīs, nevis divi. Uz pierobežu tika pārvietoti arī mehanizētie korpusi — 9., 19. un 24. Desmitiem tūkstoši karavīru, tūkstošiem tanku un mašīnu, simtiem traktoru ar picāķēticm lielgabaliem.

Tie ir ziediņi.

Izbraucot no Kijevas, visas stacijas pilnas ar armijas ešeloniem, bet ceļi — ar karaspēka kolonnām. Šeit izkrāva no Ziemeļkaukāza ieradušos Koņeva 19. armiju. Turklāt taisni uz vietām, kur notika 19. armijas izkraušana, pārvietojās trīs strēlnieku, divas tanku un viena motorizētā divīzija no Har- kovas kara apgabala. Šīs divīzijas bija plānots iekļaut 19. armijas sastāvā, lai to pastiprinātu.

Bet, ja pabrauksi nedaudz tālāk, nokļūsi Lukina 16. armijas divīziju virpulī, kas slepus pārsviesta no Aizbaikāla. Šajā armijā tanku vien ir vairāk nekā 1200. Taču ari šo armiju taisni izkraušanas vietās pastiprināja ar 217. strēlnieku divīziju no Orlas un diviem strēlnieku korpusiem no Maskavas kara apgabala. Visas šīs karaspēka masas piepildīja ceļus nevis dienā, kad sākās karš, bet jau 13. jūnijā. Tās plūda nebeidzamās straumēs uz robežu. Šīs masas aizdambēja, pieblīvēja un pārblīvēja visus ceļus. Simtiem tūkstoši cilvēku un desmitiem tūkstoši mašīnu. Pie katra tilta sastrēgums. Un pretī jau bēgļu pūļi…

Uz ko tēmēju?

Uz to, ka Zukovs nevarēja "dienas beigās" būt Kijevā, bet "vēlā vakarā" — 431 kilometra attālumā uz rietumiem, Ternopolē, ar mašīnu noskrējis gandrīz pustūkstoti kilometru.

Pat tad, ja visi ceļi būtu tukši.

Pat tad, ja viņa zobens šķindētu gar telegrāfā stabiem, kā velkot gar žogu.

5

Pēc Staļina nāves Žukovs pēkšņi pārvērtās par niknu staļinisma pretinieku. Ar spīdīgajiem maršala zābakiem viņš drošsirdīgi metās spārdīt mirušā Staļina ēnu: "Mūsu pienākums gūt no tā visas nepieciešamās mācības, turpināt uzstājīgi skaidrot personības kulta antiļeņinisko būtību, pārvarot bailes atklāt faktus, kas traucē likvidēt personības kultu." Šie vārdi ir no Zukova uzstāšanās projekta PSKP CK plēnumā 1956. gada maijā (GeorgijŽukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) plēnuma CK KPSS i drugije dokumenti, 137. lpp.).

Dižais strateģis kaismīgi un pašaizliedzīgi cīnījās pret Staļina personības kultu… un piepūta pats savējo. Tajā pašā runā CK plēnumā, "pārvarējis bailes atklāt faktus", Zukovs pastāstīja par to, cik muļķīgi Staļins vadīja karu: "Tā vietā, lai nekavējoties organizētu Virspavēlniecības vadošo grupu karaspēka pārvaldei, Staļins otrajā kara dienā Ģenerālštāba priekšnieku pavēlēja nosūtīt uz Ukrainu, Ternopoles rajonu, ar uzdevumu palīdzēt Dienvidrietumu frontes komandierim." (Turpat, 141. Ipp.)

Lūk, tā! Staļins aizsūtīja Zukovu uz Ternopoli nevis kara pirmajā, bet gan otrajā dienā. Tad viss saskan. Tad, atlidojot no rīta uz Kijevu, līdz 23. jūnija vakaram varēja nokļūt Ternopolē.

1956. gadā Zukovs neapdomājis "atklāja faktus, kas traucē likvidēt personības kultu"… Pēc tam attapās: ja Staļins pavēlēja viņam braukt uz Ternopoli 23. jūnijā, tad kurš kopā ar Staļinu ir atbildīgs par pirmās kara dienas neprātīgajām direktīvām?

I.ai izgrozītos un izvairītos no atbildības par 22. jūniju, Žukovam bija nepieciešama jauna, "patiesāka versija" par notikumiem un fantastiskais brauciens uz Ternopoli nevis otrajā, bet nu jau kara pirmajā dienā. Viņš pēkšņi attapās: ak, jā! Pareizi! Staļins aizsūtīja mani uz Ternopoli nevis 23., bet 22. jūnijā! Jā, jā, sāku atminēties! Ap pulksten 13.00 piezvanīja un aizsūtīja mani uz Dienvidrietumu fronti. Es gan tiepos: bet kurš tad vadīs Ģenerālštābu? Taču viņš man dusmīgi: ātrāk lido! Mēs te paši tiksim galā!

Uz noziedzīgās pašnāvnieciskās direktīvas nr. 3, kura uzskatāma tikai un vienīgi par nāves spriedumu Sarkanajai armijai un Padomju Savienībai, nav Staļina paraksta.

Toties ir Žukova paraksts.

Tāpēc dižais stratēģis, kurš pazudināja Padomju Savienību un daudzus miljonus tās iedzīvotāju, cenšas izlocīties kā čūska uz pannas. Viņam jāizvairās no atbildības par valsts un desmitiem miljonu cilvēku bojāeju, kurus viņš nolika Hitleram pa cirtienam. Lūk, tāpēc viņš "vispatiesākajā grāmatā" atceras, ka veselu dienu (teju līdz diviem dienā) neko nav ēdis. Ja valdības lidmašīnā neatrastos sviestmaizes, pavisam novājētu. Stāsts par sviestmaizēm nepieciešams, lai aizpildītu tukšumu, lai memuāros lieku reizi nepieminētu direktīvu nr. 3 un nepublicētu tās tekstu.

Lūk, tādēļ izdomāta saruna ar Staļinu "22. jūnijā aptuveni pulksten 13.00" un pacelšanās gaisā pēc 40 minūtēm.

Izrādās, Staļins dzinis Žukovu prom no Maskavas. Staļins, savā ziņā aizkaitināts, ir kā pavēlējis: ātrāk dodies prom, bez tevis iztiksim!

Lūk, tādēļ izdomāts fantastiskais, neticamais brauciens līdz Ternopolei: manis, diženā, Maskavā nebija! Es nesacerēju direktīvu. Viņi iztika bez manis. Tas bija Staļins, kurš pavēlēja uzlikt manu parakstu. Bet es pa to laiku galopā rikšoju uz Ternopoli. Taču es protestēju. Es iebildu. Bet viss jau bija izlemts. Bez manis. Mans paraksts neko neizšķīra.

Taču stratēģis nepadomāja par to, ka manuskripti nedeg.

6

Žukovs stāsta, ka Staļins 22. jūnijā bijis šausmīgi apjucis un nav zinājis, kas jādara. Bet pats Zukovs, saprotams, bija mērķtiecīgs un koncentrējies. Tomēr nez kādēļ pirmo uzdevumu VVS pavēlniecībai Zukovs deva dienas otrajā pusē. Sī iemesla dēļ lielākā padomju aviācijas daļa dienas pirmajā pusē kaujās nepiedalījās. Bet, kad Zukovs beidzot atjēdzās un deva VVS pavēlniecībai uzdevumu, padomju fronte jau bija sagrauta, vācu tanki izrāvušies tālu priekšā, tagad izdzīvojusī aviācija bija steidzami jā- pārbāzē uz nesagatavotajiem aizmugures lidlaukiem, kur nebija ne munīcijas, ne degvielas, ne apsardzes, ne zenītartilērijas piesega, ne štābu un tehniskā personāla. Lidmašīnas aizlaidās austrumu virzienā, bet tehniskais personāls, štābi un sakaru iekārtas palika pierobežas aerodromos. Un nokļuva Gudēriana, Manšteina, Klcista, Buša un Hota ķetnās. Bet lielākā daļa padomju aviācijas atkal nespēja karot. Pamēģini karot bez patronām, bez lādiņiem, bez aviobumbām, bez štābiem 1111 tehniķiem. Tas viss līdzsvaroja nelielo vācu VVS un gigantiskās padomju aviācijas spēku samēru.

Kaujas uzdevums, ko Zukovs deva VVS pavēlniecībai dienas otrajā pusē, ir vēl viens pierādījums tam, ka 22. jūnijā visas dienas garumā viņš atradās Maskavā. Viņš taču nevarēja triekt "auto pa bezceļiem un nolaidību" un vienlaikus sūtīt pavēles padotajiem. Tolaik tādu sakaru līdzekļu nebija. U11 arī no lidmašīnas viņš nevarēja vadīt VVS darbību. No lidmašīnas varēja sūtīt ziņojumus, bet nekādā gadījumā pilnīgi slepenu direktīvu par visas padomju aviācijas kaujas operācijām. Un Žukovs arī ncatccras, ka būtu no lidmašīnas sūtījis direktīvas un vadījis aviācijas operācijas.

Viņš atminējās tikai par sviestmaizēm.

Pēc Žukova stāstītā, 22. jūnijā apmēram ap pulksten 14.00 viņš jau noteikti lidojis. Bet, lūk, J. V. Staļina pieņemto personu reģistrācijas žurnāls tiksē Zukova klātbūtni Staļina kabinetā 1941. gada 22. jūnijā no pulksten 5.45 līdz 8.30 un no 14.00 līdz 16.00.

Ja Staļins zvanīja Zukovam 22. jūnijā 13.00, tad darīja to ne jau tāpēc, lai dusmīgā balsī aizsūtītu no Maskavas, bet gan tāpēc, lai izsauktu uz savu kabinetu, kur Zukovs tad arī uzrakstīja direktīvu, kas pazudināja Sarkano armiju.

Un ne jau tikai Staļina sekretāru pieraksti atmasko Zukovu elementārā laktu sagrozīšanā. Stratēģis pats izpļāpājās, turklāt daudzkārt. Viņš atstāsta Staļina teikto 22. jūnijā: "Politbirojs nolēma sūtīt jūs uz Dienvidrietumu fronti kā Virspavēlniecības Stavkas pārstāvi."

Tas rakstīts trīspadsmitā izdevuma 268. lappusē.

Bet tās pašas grāmatas 312. lappusē tas pats Zukovs paziņo, ka "Virspavēlniecības Stavka tika izveidota 1941. gada 23. jūnijā".

Kā Politbiroja locekļi 22. jūnijā varēja iecelt Zukovu par Virspavēlniecības Stavkas pārstāvi, ja nekāda Virspavēlniecības Stavka vēl nepastāvēja?

No tā izriet, ka Staļins 22. jūnijā nevarēja būt sūtījis Zukovu uz Tcr- nopoli. Bet no tā savukārt izriet, ka 22. jūnijā Zukovs uzturējās Maskavā un tāpēc ir pilnībā atbildīgs par neprātīgo direktīvu straumi, kas no Maskavas kabinetiem gāzās pār Sarkanās armijas ģenerāļiem, virsniekiem un karavīriem.

19. NODAĻA

UZBRUKUMS VAI PRETUZBRUKUMS?

Pretuzbrukums — īpašs uzbrukuma veids, kurā pēc pretinieka uzbrukuma atvairīšanas pāriet karaspēks, kurš aizsargājies.

Sorctskaja vojennaja enciklopēdija, 4. sēj., 318. lpp.

1

Kāpēc "vispatiesākajā grāmatā par karu" mēs uzzinām par fantastisko braucienu? Kāpēc godīgākā karavadoņa memuāros ir tas, kas nevarēja notikt?

Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, mums jāizlasa direktīva nr. 3, kuru fronšu armiju komandieri saņēma 1941. gada 22. jūnijā dienas beigās un kuru Žukovs parakstīja, kā viņš saka, nepaskatoties, bet kuru aizmirsa publicēt savā grāmatā.

Lūk, tā:

"1. Pretinieks, veicot uzbrukumus no Suvalku izvirzījuma uz. Alitu un no Zamostjes rajona Vladimiras—Voliņskas, Radzchovas frontē, palīguzbru- kumus Tilzītes, Sauļu un Scdlces, Volkoviskas virzienā, 22.06. laikā, ciešot lielus zaudējumus, guva nelielus panākumus minētajos virzienos.

Pārējos iecirkņos uz valsts robežas ar Vāciju un valsts robežas ar Rumāniju visā garumā pretinieka uzbrukumi atsisti, sagādājot tam lielus zaudējumus.

2. Par tuvāko uzdevumu 23.—24.06. nosaku:

ar koncentriskiem koncentrētiem Ziemeļrietumu un Rietumu frontes armiju triecieniem aplenkt un iznīcināt pretinieka Suvalku grupējumu un līdz 24.06. dienas beigām ieņemt Suvalku rajonu;

ar spēcīgiem koncentriskiem mehanizēto korpusu, visas Dienvidrietumu frontes aviācijas un citiem 5. un 6.A karapulku triecieniem aplenkt un iznīcināt pretinieka grupējumu, kurš uzbruk Vladimira»— Voliņskas, Brodu virzienā. Līdz 24.06. dienas beigām ieņemt Ļubļinas rajonu.

PAVĒLU:

Ziemeļu frontes armijām turpināt stingru valsts robežas piesegšanu.

Robeža kreisajā pusē — iepriekšējā.

Ziemeļrietumu frontes armijām, stingri noturot Baltijas jūras piekrasti, no Kaunas rajona veikt spēcīgu prettriecienu pretinieka Suvalku grupējuma flangam un aizmugurei, iznīcināt to sadarbībā ar Rietumu fronti 1111 līdz 24.06. dienas beigām ieņemt Suvalku rajonu.

Robeža kreisajā pusē — iepriekšējā.

Rietumu frontes armijām, noturot pretinieku Varšavas virzienā, ar vismaz divu mehānisko korpusu un aviācijas spēkiem veikt spēcīgu prettriecienu Suvalku grupējuma flangam un aizmugurei, iznīcināt to sadarbībā ar Ziemeļrietumu fronti un līdz 24.06. dienas beigām ieņemt Suvalku rajonu.

Robeža kreisajā pusē — iepriekšējā.

Dienvidrietumu frontes armijām, stingri noturot robežu ar Ungāriju, veicot koncentriskus triecienus kopējā virzienā uz Ļubļinu ar 5. un 6.A, vismaz piecu mehānisko korpusu un visas frontes aviācijas spēkiem aplenkt un iznīcināt pretinieka grupējumu, kurš uzbrūk Vladimiras— Voliņskas, Kristinopoles frontē, līdz 26.06. dienas beigām ieņemt Ļubļinas rajonu. Spēcīgi nodrošināt sevi 110 Krakovas virziena.

Dienvidu frontes armijām nepieļaut pretinieka iebrukumu mūsu teritorijā. Pretiniekam mēģinot veikt triecienu Cernovcu virzienā vai forsēt Prutu 1111 Donavu, ar spēcīgiem sauszemes spēku triecieniem pa flangiem sadarbībā ar aviāciju iznīcināt to; naktī uz 23.06. sakoncentrēt divus mehāniskos korpusus Kišiņevas rajonā un mežos Kišiņevas ziemeļrietumos.

Frontē 110 Baltijas jūras līdz robežai ar Ungāriju atļauju valsts robežas šķērsošanu un manevrus, nerēķinoties ar valsts robežu.

Virspavēlniecības aviācijai:

a) atbalstīt Ziemeļrietumu fronti ar vienu DD 1. av. korp. izlidojumu un Rietumu fronti ar vienu Dl) 3. av. korp. izlidojumu laika periodā, līdz viņu uzdevuma iznīcināt pretinieka Suvalku grupējumu izpildei;

iekļaut Dienvidrietumu frontes sastāvā DD 18. aviodivīziju un atbalstīt Dienvidrietumu fronti ar vienu DD 2. av. korpusa izlidojumu laika periodā, līdz viņu uzdevuma iznīcināt pretinieka Ļubļinas grupējumu izpildei;

atstāt manā rīcībā DD 4. av. korpusu gatavībā palīdzēt Dienvidrietumu frontes galvenajam grupējumam un daļai no Melnās jūras kara- flotes.

PSRS aizsardzības tautas komisārs Padomju Savienības maršals TIMOSENKO Galvenās Kara padomes loceklis MAĻENKOVS Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis ZUKOVS."

2

Ja jums sit ar cirvi pa galvu, tad jāatlec nost. Sliktākajā gadījumā ar kaut ko jāaizsedzas. Mūsu gadījumā, ja pretinieks veic briesmīgu triecienu Sarkanajai armijai, tad jāpakāpjas atpakaļ, lai trieciens trāpa tukšumā. Sliktākajā gadījumā jāaizsedzas no sitiena, t. i., jānostājas aizsardzībā.

22. jūnija agrā rītā Hitlers veica iznīcinošu triecienu pa Sarkanās armijas galvaskausu un to pāršķēla. Sarkanā armija neatlēca nost un neaizsedzās. Jo tai bija aizliegts ko pasākt. Jo rokas un kājas tai bija sasaistījusi direktīva nr. 1.

22. jūnijā no rīta karaspēkam tika nosūtīta Timošenko, Maļenkova un Zukova parakstītā direktīva nr. 2. Par to viss izstāstīts grāmatā "Uzvaras ēna". Arī šajā direktīvā nebija neviena vārda ne par aizsardzību, ne atkāpšanos. Sarkanajai armijai atkal nebija noteikts nekas, kas to būtu pasargājis no kaunpilnās sakāves.

Bija pilnīgs pamats domāt, ka 23. jūnijā Hitlers ar to pašu cirvi veiks atkārtotu triecienu pa Sarkanās armijas pārsisto galvu. Kaut vai tagad bija jādod pavēle Sarkanajai armijai atlēkt malā vai kaut aizsegties, t. i., sākt atkāpšanos vai vismaz nostāties aizsardzībā. Tā vietā 22. jūnijā vēlu vakarā armijas saņēma direktīvu nr. 3. Un atkal tajā nebija nekā par to, ka jāizvairās no trieciena. Un nekā par to, ka jāaizstāvas. Tā vietā Sarkanajai armijai tika dota pavēle atvēzēties…

Ja jūs noasiņojat, ja jūsu galvaskausu līdz ausīm ir pāršķēlis iepriekšējais svilpjošais cirvja trieciens, tad atvēziens un sitiens jums tik un tā nesanāks. Ja jūs atvēzējaties brīdī, kad jums atkārtoti sit, jūs esat neaizsargāti un ievainojami.

Sarkanajai armijai aiz muguras bija divas pamestu nocietināto rajonu joslas. Taču direktīva nr. 3 tās nepiemin un nedod karaspēkam uzdevumu patverties šajos rajonos. Sarkanajai armijai aiz muguras simtiem un tūkstošiem upju. Katra no tām — dabiska aizsardzības josla, kura viegli pasargā no trieciena, kuru viegli nosargāt, pār kuru pretiniekam grūti veikt triecienu. Taču direktīva nr. 3 nedod karaspēkam uzdevumu apturēt triecienu, izmantojot daudzo ūdensšķēršļu krasta līnijas.

Sarkanā armija vienas nakts laikā varētu izrakt ierakumus un tranšejas un sagaidīt ienaidnieka triecienus ar uguni no pozīcijām. Taču arī to neatļāva izdarīt. Uz priekšu! Tikai uz priekšu! Uz Suvalkicm! Uz Ļubļinu! Nodrošināt sevi no Krakovas virziena!

3

Pat oficiālā (un melīgā) Istorija Veļikoi Oteccstvcnnoi voini Sovetskoņo Sojuza. 1941—1945 (2. sēj., 30. lpp.) ir spiesta atzīt, ka direktīva nebija izpildāma, tāpēc pazudinoša: "Direktīva no karaspēka prasīja pāriet pie uzbrukuma darbībām galvenajos virzienos ar mērķi sakaut ienaidnieka trieciengrupējumus un pārcelt karadarbību ienaidnieka teritorijā. ļ..| Sī iecere bija nereāla, jo netika ņemts vērā šī uzdevuma izpildīšanai paredzēto spēku stāvoklis un spējas. Grūti pat iedomāties, ka operācijā iesaistāmie karapulki tik īsā laikā spētu sakoncentrēt spēkus paredzētajos virzienos un organizēti veikt masīvus triecienus ienaidniekam, f..] Ciestie zaudējumi, izjauktā armijas pārvalde un neapmierinoši organizētais operatīvās aizmugures darbs radīja nepārvaramas grūtības lielu uzbrukuma operāciju veikšanai 100—150 kilometru dziļumā, kā to pieprasīja direktīva. [..] laika trūkuma dēļ triecieni tika gatavoti steigā un nebija pietiekami pārdomāti un nodrošināti. Mūsu lielus zaudējumus cietusī aviācija nespēja labi pasargāt savu karaspēku no ienaidnieka bumbvedēju uzlidojumiem, tāpēc, kad mehanizēto korpusu tanku un motorizētās divīzijas virzījās uz uzbrukuma izejas pozīcijām, tās kļuva par mērķi masīviem uzlidojumiem un cieta lielus zaudējumus. Ļoti grūti organizējams izrādījās artilērijas atbalsts uzbrukumam. Mehanizēto korpusu un dažādu ieroču šķiru apvienoto spēku artilērijai, kurai ļoti trūka vilcējtchnikas, nebija iespēju ātri sakoncentrēt spēkus izšķirīgajos virzienos. Mūsu ar autotransportu nenodrošinātās apvienotās armijas ari nespēja laikus nokļūt tām norādītajos rajonos. Tā visa rezultātā 23.—25. jūnijā saskaņā ar direktīvu nr. 3 sāktās padomju armijas uzbrukuma darbības Ziemeļrietumu un Rietumu frontes joslā izvērtās par slikti organizētiem un savstarpēji nesaskaņotiem mehanizētu vienību pretsitieniem. Prettriecienu operatīvais rezultāts, neraugoties uz karaspēka pašaizliedzīgo cīņu, bija nenozīmīgs, bet zaudējumi — pārāk lieli. [.. | Ziemeļrietumu frontes pavēlniecības mēģinājumi īstenot flanga prettriecienu vācu 4. tanku grupai no rajona Kaunas ziemeļrietumu pusē noslēdzās ar neveiksmi. [..]" Utt., utt.

Šajā fragmentā lūdzu pievērst uzmanību terminiem uzbrukuma darbības, lielas uzbrukuma operācijas. Un vēlreiz — uzbrukuma darbības.

4

Ja jūs metat uzbrukumā nelielu armijas daļu, piemēram, simt tūkstošus, arī šādā gadījumā jādod noteikts sagatavošanās laiks. Kaut vai nedēļa. Vispirms ir jāzina, kur atrodas pretinieks, kādi ir viņa spēki, ko viņš dara un ko grasās darīt. Štābiem ir jāsaplāno karadarbība un jādod norādījumi padotajiem. Jāorganizē sadarbība un sakari. Visu pakāpju komandieriem jāapmeklē gaidāmās karadarbības norises vietas un jāprecizē dabā visas detaļas. Inženieriem ir jāizlūko un jānosaka karaspēka izvirzīšanas maršruti, štābiem jāsaplāno un vispusīgi jāorganizē kolonnu pārvietošanās, īpašs darbs aizmugures dienestiem: turp, kur nepieciešams, pievest milzīgu daudzumu munīcijas. Un ne jau vienkārši, bet uz šejieni — lādiņus 122 mm haubicēm, šeit — munīciju prettanku lielgabaliem, šeit un šeit — patronas šautenēm, bet šeit — lādiņus 37 mm zeriītlielgabaliem. Jāizvērš hospitāļu bāze. Jāorganizē ūdens apgāde. Iepriekš sagatavotās vietās jākoncentrē degvielas un eļļu krājumi. Nedrīkst aizmirst montāžas un bojātās tehnikas remonta punktus. Jānodrošina armija ar kartēm. Un jāpadara vēl daudzi svarīgi darbi, jo katrs no tiem, ja tam pievērsts par maz uzmanības, var izraisīt visas grandiozās ieceres izgāšanos kopumā. Svarīgākais — karaspēks jāpievelk karadarbības rajoniem. Lai nesanāktu tā, ka vieni jau metušies kaujā, kamēr citi vēl nav ieradušies. Un turklāt nav visai gudri tikko pienākušo karaspēku uzreiz sviest kaujā. Ļaujiet karavīram pēc gājieniem un pārgājieniem pirms kaujas vismaz 15 minūtes atvilkt elpu.

Bet mūsu dižajam stratēģim viss ir kājām gaisā. Karaspēkā izsludināja trauksmi 22. jūnijā agri no rīta. Visiem līdzi tikai tas, ko paguva paķert. Vieniem nav ieroču, citiem nav munīcijas. Trešie palikuši bez remonta daļām. Praktiski nevienam nav sapieru. Pirms vācu iebrukuma visas sapieru vienības rika pārsviestas pie pašas rietumu robežas, kur pirmajās kara dienās aizgāja bojā vai tika sagūstītas. Praktiski visi korpusi un divīzijas bija palikuši bez zenītartilērijas. Pulki un divīzijas sajaukušies kopā. Komandieri bez karavīriem, karavīri bez komandieriem. Štābi zaudējuši vadību. Sakaru nav. Visu dienu viņus bombardējusi ienaidnieka artilērija un aviācija. Viņus mīcīja tanki un apšāva 110 tālākas un tuvākas distances. Dodiet viņiem kaut vienu nakti, lai sakārtotos! Ļaujiet karavīriem nomazgāties. Paēdiniet viņus! Iedodiet viņiem ūdeni. Ļaujiet viņiem pagulēt kaut vai 30 minūtes. Dodiet tankistiem laiku uzpildīt tankus, papildināt kaujas komplektu, pārbaudīt tehniku. Bet, nē! Naktī uz 23. jūniju direktīva nr. 3 aiztrieca uzbrukumā miljoniem karavīru. Visi uz priekšu! Neēduši, nedzēruši! Ievainotos pamest 11/, ceļa un mežmalā! Maršēt visu nakti! Līdz ar rītausmu — kaujā! Nezinot, kur ir pretinieks. Bez gaidāmo kauju rajonu kartēm. Ncizlūkojot maršrutus un rajonus, kur iesaistīties kaujās. Iepriekš nesagatavojot ne sakaru līnijas, ne savstarpējo sadarbību. Bez jebkādiem plāniem. Nepaņemot līdzi nekādas rezerves: ne lādiņus, ne patronas, ne degvielu un eļļas. Bez izlūkošanas un piesega no gaisa.

Ja artilērijai nav vilcējtehnikas, liec to aizsardzībā. Ja nav autotransporta, lai pārvadātu kājniekus un visu kaujās nepieciešamo, liec kājniekus aizsardzībā, turklāt tuvāk artilērijai 1111 tām vietām, kur izvietotas stratēģiskās rezerves. Taču nekas tāds netika izdarīts.

23. jūnijā rītā kājnieku kolonnas, nomocītas un nāvīgi nogurušas pēc bezgalīgajiem pārgājieniem, tālu atpalika no tankiem. Cilvēki nebija gulējuši 24 stundas un ilgāk. Un neko nebija ēduši. Artilērija atpalika no tankiem vai palika savā vietā. Tanku kolonnas bez kājniekiem, bez artilērijas, bez aviācijas piesega bezgalīgās rindās lauzās robežas virzienā. Un tās nesodīti bombardēja un apšaudīja no gaisa. Pie kauju uzsākšanai paredzētajām līnijām padomju tanku divīzijām beidzās degviela. Un tās apstājās. Tūkstošiem tanku, kurus valsts, dzīvojot pusbadā, būvējusi gadiem, tika pamesti dažu dienu laikā. Desmitiem tūkstoši apmācītu tankistu nokļuva gūstā. Pēc viņiem tanku karaspēkā karoja vāji apmācīti cilvēki…

Vācu aviācija netraucēti apšaudīja arī kājniekus, kuriem nebija tanku un artilērijas (un munīcijas).

Artilērija bez kājnieku un tanku piesega vispār ir neaizsargāta…

23. jūnijā Sarkanā armija atkārtoti saņēma sadragājošu triecienu pa to pašu jau ielauzto galvaskausu. Un akmens sāka neapturami ripot no kalna. Kadru Sarkanā armija aizgāja bojā un tika saņemta gūstā…

5

Krasnnja zvezda (2001. gada 24. jūlijs) nosauc iemeslus, kas izraisīja super- spēcīgās padomju Rietumu frontes sagrāvi. Starp iemesliem: "Frontei nebija rezervju un aizsardzības līnijas gar Sčaras upi, un naktī 110 pirmās uz otro kara dienu no tās tika noņemts karaspēks, kā rezultātā pretinieks, netraucēti to ieņemot, izveidoja labvēlīgu situāciju 3. un 10. armijas spēku aplenkšanai, 13. armija novēloti ieņēma UR līnijas gar veco valsts robežu."

Citiem vārdiem, 22. jūnijā vajadzēja dot karaspēkam pavēli nostāties aizsardzībā otrpus upēm, bet 13. armijai, kura atradās Rietumu frontes otrajā ešelonā, nekavējoties ieņemt pamestos nocietinātos rajonus gar veco valsts robežu. Tā vietā karaspēks saņēma pavēli: bez sagatavošanās — uz priekšu! Urā! Dodiet šurp Suvalkus!

Un Krasnaja zvezda atrada vaininieku. Laikraksts sniedz viedokli, ko paudis ģenerālpulkvedis V. I. Kuzņccovs, kurš tobrīd bija ģenerālleitnants, Rietumu frontes 3. armijas komandieris: "Kuzņccovs pavēstīja, ka neuzskatīja par pareizu Kuļika rīkojumu par armijas vienību prettrieciena organizēšanu 24. jūnijā kopējā virzienā uz Grodņu un Suvalkiem, lai no ziemeļiem nodrošinātu frontes trieciengrupu, kuras sastāvā ir 10. armija un Hackelcviča mehanizētais korpuss. Korpusam tobrīd bija degvielas tikai pusotrai uzpildei, frontes aviācija bija sakauta, frontes flangi atvērti."

Tātad Krasnaja zvezda visā vaino Padomju Savienības maršalu G. I. Ku- ļiku, it kā viņš būtu tas, kurš deva pavēli veikt pašnāvniecisko uzbrukumu.

Taču šis numurs biedriem no Krasnaja zvezda neies cauri. Padomju Savienības maršals Grigorijs Ivanovičs Kuļiks muļķīgo direktīvu nr. 3 neparakstīja. Uz šīs noziedzīgās direktīvas, kura pazudināja Sarkano armiju un visu Padomju Savienību, ir trīs paraksti. Tostarp Zukova paraksts.

6

Interesanti, kā pats Zukovs vērtē šo dokumentu un ko vaino.

"Jānorāda uz vēl vienu Virspavēlniecības un Ģenerālštāba pieļauto kļūdu, par kuru jau fragmentāri esmu stāstījis. Runa ir par pretuzbrukumu saskaņā ar 1941. gada 22. jūnija direktīvu nr. 3. Uzdodot pretuzbrukuma uzdevumu, Virspavēlniecības Stavka nezināja patieso situāciju, kas izveidojās 22. jūnija vakarā. Situāciju nezināja arī fronšu pavēlniecības. Virspavēlniecība savā lēmumā balstījās nevis uz reālās situācijas analīzi un pamatotiem aprēķiniem, bet gan uz intuīciju un vēlmi panākt aktivitāti, nerēķinoties ar karaspēka iespējam, ko nekādā gadījuma nedrīkst darīt atbildīgos bruņotas cīņas brīžos." (Vospominaņija i razmišļcņija. Maskava: 1969, 264. lpp.)

Mani atkal un atkal satriec Zukova neatkārtojamā atsvešinātība: to visu viņi, Virspavēlniecības Stavka un Ģenerālštābs, kas pieļāva nepiedodamas kļūdas. Bet pašam ģeniālajam Ģenerālštāba priekšniekam, kurš parakstīja direktīvu, ar to nav pilnīgi nekā kopīga. Un Zukovs tūlīt pat rāj Virspavēlniecības Stavku un Ģenerālštābu: tā nedrīkst, dārgie biedri! Nedrīkst! Atbildīgos bruņotas cīņas brīžos jārīkojas citādi.

Tostarp nav iemesla vainot "Virspavēlniecības Stavku'" par direktīvām, kas izsūtītas 22. jūnijā, jo minētā Stavka tika izveidota 23. jūnijā. Un to mums pavēstīja pats Zukovs.

Par direktīvas nr. 3 galveno autoru Zukovs nosauc Staļinu. Neprasot padomu dižajam karavadonim, Staļins ir kā pats visu izlēmis un pavēlējis uzlikt Zukova parakstu… Lai gan Zukovs stāsta, ka 22. jūnijā redzējis Staļinu apjukušu un nomāktu. Bet apjucis un nomākts cilvēks, kurš nezina, ko darīt un ko pasākt, nevar būt uzstājīgs.

Taču arī tas nav galvenais.

Zukovs mums stāsta par kaut kādu pretuzbrukumu, lai gan direktīvā nr. 3 nav tāda termina. Ne par kādu pretuzbrukumu toreiz nebija runa. Un pat oficiālā Istorija Vclikoi Otečestvmnoi voini Sovetskogo Sojuza. 1941—1945 spiesta atzīt, ka karaspēku trieca nevis pretuzbrukumā, bet uzbrukumā, kas pēc tam izvērtās par neveiksmīgiem prettriecieniem. Citiem vārdiem: iecerēja vienu, sanāca cits. Ber Zukovs stāsta par to, ka sākotnēji bija iecerēts pretuzbrukums.

Vai gan liela atšķirība?

Liela.

Pretuzbrukums ir pāreja no aizsardzības izšķirošā uzbrukumā ar mērķi pilnībā sakaut uzbrūkošo pretinieku, kuru novājinājušas iepriekšējās kaujas un kurš zaudējis spējas attīstīt veiksmīgu uzbrukumu. Pretuzbrukums atšķirībā no parasta uzbrukuma tiek sagatavots aizsardzības kauju un cīņu gaitā, kad aizsardzībā esošā puse ir maksimāli nogurdinājusi un novārdzinājusi uzbrūkošo ienaidnieku." (Kratkij slovarj opcrativno-takticcskih i obšče- vojennih slov (terminov). Maskava: 1958, 142. Ipp.)

Oficiālais vēstures variants, kā iepriekš redzējām, runā nevis par pretuzbrukumu, bet gan par uzbrukumu. Un tikai no Zukova grāmatas var uzzināt, ka armijām tika uzdots tieši pretuzbrukums. Zukova melu jēga attiecas, lūk, uz ko. Ar terminu "pretuzbrukums" domātas atbildes darbības. Taču to nebija. Sarkanās armijas pavēlniecība trieca Ziemeļrietumu, Rietumu 1111 Dienvidrietumu fronti uzbrukumā pretinieka teritorijā, pūloties rīkoties pēc pirmskara uzbrukuma plāniem (jo citu nebija). Abi agresori, gan sarkanais, gan brūnais, uzbruka vienlaikus. Taču Hitleram bija pārsvars: viņš iecirta pirmais. Un vēl: padomju uzbrukums rika gatavots uz 1941. gada jūlija sākumu. Taču to pavēlēja sākt 23. jūnijā. Pašā pēdējā brīdī pirms jebkuras grandiozas norises pastāv pilnīgas negatavības mirklis. Stundu pirms finālmača visi hokejisti atrodas garderobē bez biksēm. Dienu pirms kāzām — steiga, jezga, galdi nav klāti, bet pīrāgus vēl pat nav sākuši cept. Divas nedēļas pirms negaidīta uzbrukuma pretiniekam karaspēka miljoni ir vagonos, uz ceļa vai pierobežas mežos, miljoniem tonnu munīcijas, degvielas, rezerves daļu — ceļā, mierlaika sakaru sistēmas vairs nedarbojas, bet kara laika sakaru sistēmas vēl nedarbojas, štābi jau slepus pametuši pastāvīgās dislokācijas vietas, bet vēl nav pilnībā iekārtojušies kara laika komandpunktos, mašīnām — pēdējie remonti, tanku dzinēji izjaukti, notiek noregulēšana, picrcgulēšana, saregulēšana.

Hitlers pārsteidza Sarkano armiju tā, kā slepkava tiek pārsteigts pēdējā brīdī pirms slepkavības. Kad klusinātājs, aizslēgs, magazīna un patronas izkārtotas uz galda. Kad stobrā slauķis ar ciešu lupatu.

7

Izmantojot melīgu, šim gadījumam nepiemērotu terminu "pretuzbrukums", Žukovs cenšas radīt ilūziju, ka Sarkanās armijas manevri bija atbilde uz uzbrukumu. Bet atbilde uz Hitlera iebrukumu tajā situācijā varēja būt vienīgi lielākās padomju karaspēka daļas pāriešana aizsardzībā galvenajos virzienos savienojumā ar mazākās karaspēka daļas prettriecieniem. Un tikai tad, kad pretinieks ir nogurdināts un novārdzināts, galvenajiem spēkiem jāiet uz priekšu, uz Varšavu, Berlīni, Vīni, Bukaresti un Parīzi. Lūk, tas būtu īsts pretuzbrukums.

Bet pretinieks nebija nogurdināts un novārdzināts iepriekšējās kaujās, tam nebija laupītas uzbrukuma spējas. To nemēģināja izdarīt, un Virspavēlniecības pirmās direktīvas to neparedzēja. Sarkano armiju trieca nevis pretuzbrukumā, pirms tam nogurdinot pretinieku ar aizsardzību, bet parastā uzbrukumā, kas pārvērtās par neorganizētām sadursmēm.

Un atkal Zukovam pūlis aizstāvju. Viņi izdomāja, lūk, kādu triku: mēs negatavojām triecienu Vācijai! Pēc Zukova ieceres, pretinieks bija steigšus jāapstādina, jāizmet no mūsu teritorijas un tūlīt pat jāpāriet izšķirīgā uzbrukumā pretinieka zemē. Lūk, bruņutanku karaspēka maršala O. 1.osika solo numurs par šo tēmu: "Jā, tajos laikos patiešām valdīja nepareizs priekšstats par aizsardzības operāciju raksturu kara sākumposmā. Šīs operācijas šķita īslaicīgas, vien kā ievads izšķirīgam uzbrukumam. Bet tikai uz rupjiem sagrozījumiem, minējumiem un falsifikācijām spējīgs cilvēks šāda veida stratēģiskos maldus var uzdot par apsteidzošu preventīvo triecienu gatavošanu." (Krasnaja zvezda, 2000. gada 21. novembris.)

Neapķērīgajiem: tie ir akmentiņi manā dārziņā.

Nākas atbildēt.

Biedri bruņutanku karaspēka maršal, kur tad ir īslaicīgas aizsardzības operācijas? Ja Zukovs tās bija iecerējis, kāpēc nedeva pavēli to veikšanai? Kāpēc tūlīt galopā? Kāpēc jau no paša sākuma viņš karaspēkam deva pavēles par uzbrukumu, pilsētu ieņemšanu svešā teritorijā? Stratēģis deva riko- jumu par Suvalku un Ļubļinas ieņemšanu, arī par Varšavas un Krakovas virzieniem, bet par Brestas, Grodņas, Minskas, Kobrinas, Slonimas, Ļvo- vas, Viļņas un Liepājas aizsardzību — ne vārda, ne mājiena.

Un man stāsta, ka viņam nebija pilnvaru.

Sanāk, ka svešu pilsētu ieņemšanai pilnvaras bija, bet dzimtās zemes aizstāvēšanai — nebija.

20. NODAĻA

Gudrais sapratīs?

Padomju Bruņotajos Spēkos lieli karakungi, nemaz nerunājot par aizsardzības ministru, paši memuārus nerakstīja. Augsti stāvošam memuāru autoram uztaisīja labu sagatavi, bet viņš izlēma, kas grāmatai piemērots, kas jāmet ārā.

Krasnaja zvezda, 1998. gada 20. oktobris

1

Par Žukova memuāriem nav mazāk leģendu kā par viņu pašu. Leģendas izdomāja gan pats biedrs Žukovs, gan citi biedri.

Leģendu pamatmotīvs: Vospominaņija i razmišļeņija ir ne vien labākā grāmata par karu, tas ir unikāls garadarbs, kurš ar savu mirdzumu ne tikai aizēno visas pārējās grāmatas, bet ari aizstāj tās. Visas pārējās var nelasīt, ja izlasīta Vospominaņija i razmi'sļeņija. Jo tajā jau ir viss.

Šajos paziņojumos joprojām džinkst tā pati ideja: dižais stratēģijas ģēnijs bija ne rikai vienīgais Tēvijas glābējs, viņš turklāt arī vienīgais spēja izstāstīt patiesību par karu. Lūk, uzskatāmam piemēram daži paraugi.

A. Ivaščenko: "Vienīgi līdz ar G. Žukova memuāru, kaut ari ļoti izfiltrētu, iznākšanu sāka noskaidroties šāda tāda patiesība par kara sākuma periodu." (Veeerņaja Moskva, 1995. gada 6. maijs.) Teiktais nozīmē: ak, ja dižajam karavadonim netraucētu rakstīt, ja nebūtu filtrējuši memuārus, tad mēs uzzinātu visu patiesību.

V. Morozovs: "Zukova grāmatai lemts uz ilgu laiku kļūt par vienīgo avotu, kurā ir pilnībā visa, neizpušķotā patiesība par Lielo Tēvijas karu." (Krasnaja zvezda, 1994. gada 15. janvāris.)

Arī Žukovs uzskatīja tāpat: bez viņa, diženā, neviens patiesību nav stāstījis un nekad neizstāstīs. Sergejs Markovs, pēdējais Žukova apsardzes priekšnieks, vēsta: "Pēc oktobra plēnuma, lai tas trīsreiz nolādēts, Žukovs palūdza vadībai trīs mēnešus ilgu atvaļinājumu. |..J Reiz pastaigas laikā viņš man teica: "Atceros, Sergej Petrovič, vēl Bedova laikā bija saraksts ar maniem braucieniem uz fronti: kur un kad es uzturējos. Atrodiet man šo sarakstu, aiz gara laika ķeršos klāt papīra darbiem. Gribu atcerēties, kāds mūsu armijai un tautai bija karš. Iespējams, pēc manas nāves kāds arhivārs izlasīs un uzzinās patiesību par karu."" (Krasnaja zvezda, 1996. gada 30. novembris.)

Situācija: topošais arhivārs dzīvo pilnīgā tumsībā un tumsonībā, un grāmatniecības un avīžniecības tuksnesī nav avota, no kura viņš, nelaimīgais, varētu pasmelt veldzējošu patiesību, taču, lūk, reiz viņam trāpās putekļains stratēģa manuskripts un tūlīt pat paveras neaizsniedzamās tāles 1111 pie horizonta iemirdzas patiesības un zinību gaisma.

Bet nu grūti gan stratēģijas ģēnijam bija dabūt cauri šo patiesību par karu!

Armijas ģenerālis M. A. Garejevs: "Ar lielām grūtībām Gcorgijam Kon- stantinovičam izdevās izdot savu slaveno un vispatiesāko grāmatu par karu Vospominaņija i razmišļeņija." (Krasnaja zvezda, 2000. gada 28. aprīlis.) "Ar lielām grūtībām, pārvarot visus iespējamos birokrātiskos spaidus, viņam izdevās uzrakstīt savu tagad slaveno grāmatu Vospominaņija i raz- mtšļeņija. Viņa daiļradei tika likti dažādi šķēršļi, viņa raksti gandrīz nemaz netika publicēti." (Krasnaja zvezda, 1998. gada 18. februāris.)

Jautājums ģenerālim Garejcvam: bet kas jums, biedri ģenerāli, Kara zinātņu akadēmijas prezidentam, tagad traucē publicēt diženā stratēģiskā ģēnija rakstus? Šķērslis, ja nekļūdos, ir tikai viens: Georgijs Konstantino- vičs sevi ne visai apgrūtināja ar to sacerēšanu. Rakstu nav. Karamākslas ģēnijs neatstāja nekādu teorētisko mantojumu.

"Mokoši smagi Georgijs Konstantinovičs cīnījās par katru manuskripta rindiņu, taču ne vienmēr guva uzvaru. To, kas neiekļāvās no augšas noteiktajos ierobežojumos, bez žēlastības izsvītroja." (VIZ, 1988, Nr. 11, 57. lpp.)

Žukovs it kā bildis: "Grāmata man ir dzīvības jautājums." (Ļiteratur- najagazeta, 1996. gada 27. novembris.)

Mēs atradīsim vēl ļoti daudz paziņojumu par to, ka Žukovam it kā traucēts runāt un rakstīt. Taču, lūk, V. G. Komolovs, kurš bija Zukova memuāru autoru kolektīva vadītājs, reiz izpļāpājās. Viņš pavēstīja, ka Vospo- minaņija i razmišļeņija tika izdoti, "uz ģenerālsekretāra norādījumu pamata", t. i., pēc L. I. Brežņeva pavēles (Krasrtaja zvezdn, 1989. gada 12. janvāris). Un es gribētu gan paskatīties uz to drosminieku, kurš iedomātos traucēt Zukova memuāru autorus īstenot viņu cēlos centienus.

Par to pašu Žukovam rakstīja A. D. Mirkina, viena 110 galvenajiem Vospotninaņija i razmišļeņija autoriem: "Augsti godājamais Georgij Kon- stantinovič! [..] saku Jums ar pilnu atbildību: neviens netraucē grāmatai, tieši pretēji, tiek darīts viss, lai tā ātrāk iznāktu." (Oļjoņok, 1988, Nr. 19, 20. lpp.)

2

Visiem, kuri lasījuši Zukova grāmatu, neizbēgami radies jautājums: vai tiešām maršals nevarēja izvairīties no šīs kaunpilnās nodarbošanās? Ikviens normāls cilvēks vienmēr ir sapratis, ka prettautiska sātaniska vara piespiedīs jebkuru memuāru rakstītāju apmelot savu Dzimteni, savu tautu. Ikviens saprata, ka komunisti neļaus rakstīt patiesību. Tāpēc katram patiesības meklētājam bija izvēle: vai nu memuārus nerakstīt, vai arī pakļauties Kremļa ideologiem un viņu vadībā radīt savas valsts, savas tautas un armijas apmelojumu.

Iebilst: visus padomju ģenerāļus, admirāļus un maršalus komunisti uzpirka un iebiedēja, izvairīties nebija iespējams. Tam es gandrīz piekritu. Tomēr ir arī nelokāmības piemēri. Pat starp padomju ģenerāļiem un maršaliem dažreiz — tiesa, ļoti reti — bija sastopami cilvēki, kuri nciztir- goja Dzimteni, kuri kategoriski paziņoja: dariet ko vēlaties, bet memuārus dzīves laikā no manis nesagaidīsiet, pēc nāves manā vārdā varat sacerēt visu, kas vien iepatīkas, bet es par to neesmu atbildīgs. Tā rīkojās Padomju Savienības maršals Semjons Konstantinovičs Timošcnko. Viņš pateica: nerakstīšu! Un komunisti viņu lika mierā. Jautājums: bet kāpēc Žukovs nobijās? Kāpēc neizrādīja vīrišķību? Kāpēc nerīkojās tā kā Timošenko? Kur tad ir viņa izslavētā drosme? Zukovs varēja paziņot: nerakstīšu, ja uzrakstīsiet manā vietā, publiski nošaušos. Taču sazin kādēļ stratēģis tā nepaziņoja. Sazin kādēļ pasvieda roku pie cepures un metās pildīt PSKP Centrālās komitejas norādījumus.

Bija arī citi varianti, citas iespējas izvairīties no memuāru rakstīšanas. Padomju Savienības maršals Konstantīns Konstantinovičs Rokosovskis padevās ideologu centieniem, taču grāmatā paziņoja: "Tolaik es lielās politikas problēmas neskāru un neskaršu arī tagad…" (Soldatskijdolg. Maskava: 1968, 8. Ipp.). Lūk, arī Zukovam vajadzēja rīkoties tāpat: grāmatiņu — plānāku, neieslīgt detaļās…

Padomju Savienības maršals Filips Ivanovičs Goļikovs 1941. gadā bija ģenerālleitnants, RKKA Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks. Viņš uzrakstīja atmiņas. Par 1918. gadu. Komunistiskie vadoņi pieprasa vēl memuārus? Lūdzu: uzrakstīja par to, kā 1941. gada decembrī 10. armijas komandiera amatā karoja pie Maskavas. Bet par to, kā sākās karš, noklusēja. Patiesību tik un tā neļaus pateikt, tāpēc labāk klusēt.

Vēl gudrāk izrīkojās Padomju Savienības maršals Ivans Stepanovičs Koņevs: vai prasāt memuārus, dārgie biedri ideologi? Lūdzu! Koņevs ņēma un uzrakstīja grāmatu nevis par kara sākumu, bet beigām, tā arī to nosauca — Sarok pjatij.' Ideologi neatstājas. Lūdzu! Koņevs nāk klajā ar vēl vienu grāmatu. Par 1943. un 1944. gadu. Lūk, krievu apķērība! Viltīgais zemnieks Koņevs sāk no nepareizā gala, apraksta karu nevis no sākuma, bet no triumfālā noslēguma. Un turklāt vilka un vilka garumā. Te nu ari pienāca mirstamā stunda. Tā gudrais Koņevs sevi atpestīja no kaunpilnās un pazemojošās melošanas par 1941. gadu. Tā Ivans Stepanovičs Koņevs aizgāja no dzīves, neaptraipot savu vārdu ar valsts, tautas un savas armijas apmelojumiem.

Jājautā, bet kāpēc Georgijs Konstantinovičs Zukovs tā nerīkojās? Vilktu laiku, pēc tam nomirtu. Viss, kas pēc nāves, nepieder viņam. Mirušos negods vairs neskar.

1 Sarok pjatij — Četrdesmit piektais, domāts 1945. gads.

Taču Žukovs nez kāpēc nesekoja karabiedru paraugam, tā vietā viņš iztapīgi ierakstīja memuāros visu, ko viņam diktēja CK Ideoloģijas nodaļā, visu, ko pieprasīja Komunistiskā partija. Bet pieprasīja tā tikai vienu: vairāk netīrumu un prātojumu par nesagatavotību karam.

3

Visus Žukova memuāru lasītājus gāž gar zemi tā kvēlā mīlestība, ar kādu nelokāmais karavadonis skūpsta pēcpusi Padomju Savienības Komunistiskās partijas ģenereālsekretāram biedram Leonīdam Iļjičam Brežņevam: viņam, Zukovam, Padomju Savienības maršalam, augstākā virspavēlnieka vietniekam, aizsardzības tautas komisāra pirmajam vietniekam, VGK Stavkas loceklim, kara gados šausmīgi gribējies satikt tolaik nevienam nepazīstamo politisko klaigātāju Brežņevu un apspriesties ar viņu. Biedrs Brežņevs dzīves laikā ne tikai nav vadījis nevienu kauju un nevienu operāciju, bet arī nav organizējis nevienas rotas mācības. Biedra Brežņeva uzdevums bija vienkāršāks: apstiprināt atskaites par karaspēka morāli politisko stāvokli. Lūk, ar viņu nu Žukovs gribēja apspriesties. Bez aģitatora Brežņeva padoma Virspavēlniecības Stavka lietas nevedās…

Tad, lūk: līdz tādam zemiskumam pasaules vēsturē nav nolaidies neviens. Neviens padomju ģenerālis, admirālis un maršals nav izlaizījis un pucējis komunistiem pakaļu līdz tādam mirdzumam. Neviens. Un aiz mūsu mīļās Tēvijas robežām līdz tādam zemiskumam nenolaidās neviens memuāru rakstītājs. Nemaz nerunājot par to Krieviju, ko esam zaudējuši. Tajā Krievijā virsniekiem bija izpratne par goda jēdzienu. Tā nerīkojās neviens no viņiem. Ja būtu rīkojies, tad šo nekrietno grāmatcli dedzinātu sārtos, bet autoram un visiem, kuri uzdrīkstējušies šīs samazgas turēt grāmatplauktā, spļautu sejā.

Stāstam par to, kā pulkvedis Brežņevs iekļuva Žukova memuāros, ir dažādas versijas. Sākumā A. D. Mirkina to visu klāstīja šādi: manuskriptam it kā nedeva un nedeva izdošanas atļauju, "visbeidzot lika noprast, ka L. I. Brežņevs vēlas, lai maršals Žukovs savā grāmatā pieminētu viņu. Bet, lūk, nelaime, visu kara laiku viņi ne reizi nevienā no frontēm nebija satikušies. Kā rīkoties? Un tad uzrakstījuši, ka, būdams pie ģenerāļa K. N. Leselidzes 18. armijas, maršals Žukovs it kā devies apspriesties ar armijas politdaļas priekšnieku L. I. Brežņevu, taču diemžēl izrādījās, ka viņa tur nav. "Viņš atradās Malaja zemļa, kur notika smagas kaujas." "Gudrais sapratīs," ar rūgtu smaidu sacīja autore. Šī nejēdzīgā frāze atkārtojās visos Vospominaņija i razmišļeņija izdevumos, no pirmā līdz sestajam, to ieskaitot. Tikai jubilejas, septītajā, izdevumā tā bija pazudusi." (Ogoņok, 1988, Nr. 18, 19. lpp.)

Tātad Brežņevs it kā vēlējies redzēt sevi Žukova grāmatā. Roklaižas no Centrālās komitejas it kā deva tādu mājienu autoru kolektīvam. Un Žukova memuāru autori sāka risināt jautājumu: kā rīkoties? Un atrada izeju: ja, Žukovs nesatika Brežņevu kara laika, taču šausmīgi velējas satikt, tiecās, bet nesanāca.

Mirkina visiem spēkiem centās attaisnot Žukovu, tā sakot, ne jau viņš pieņēma lēmumu ierakstīt Brežņevu, lēmumu pieņēma kāda nezināma persona. Interesanti, ka lēmuma pieņēmēju Mirkina piemin daudzskaitlī: un tad uzrakstījuši. Kaut kādi anonīmi pilsoņi ņēma un ierakstīja dižā stratēģa memuāros nejēdzīgu frāzi par nenotikušu sastapšanos ar nākamo PSKP CK ģenerālsekretāru.

Aste izvilkta, galva iestrēgusi. Šī taisnošanās satur atzīšanos, ka memuāri sacerēti barā, lēmumi pieņemti kolektīvi, bet stratēģim ar to nebija nekādas saistības. Viņa darbs — atzīt par labu un piekrist.

Pēc kāda laika šis stāsts ieguva dramatisku pieskaņu. Tā pati Mirkina pastāstīja: "Leonīds Iļjičs Brežņevs arī sagribēja iekļūt Žukova memuāros. [..] Kāds no palīgiem ieteica ģenerālsekretāram oriģinālu gājienu. Žukovam "piedāvāja" ielikt tekstu [..]. Protams, Žukova vasarnīcā izcēlās vētra. Es atbraucu, kad tā jau bija beigusies: visiem kļuva skaidrs, ka bez šī iestarpinājuma grāmata neiznāks. Georgijs Konstantinovičs bija drūms kā ēna. Viņš ilgi klusēja, tad teica: "Nu labi, gudrais sapratis," un parakstīja tekstu." (Argumenti i fakti. 1995, Nr. 18—19.)

Atšķirība ir samērā būtiska.

Pirmajā variantā kāda anonīma persona no PSKP CK deva mājienu par nepieciešamību pieminēt Brežņevu. Žukova memuāru autoru kolektīvs meklēja risinājumu un to atrada.

Otrajā variantā iniciatīva pieder pašam Brežņevam. Frāzi izdomāja nevis Zukova memuāru autori, bet kāds no ģenerālsekretāra palīgiem. Sakarā ar Brcžņcva prasību tā tika uzspiesta dižajam karavadonim.

Pirmajā variantā vētras nebija. Tas arī saprotams: frāzi izdomāja savējo lokā.

Otrajā variantā — vētra, jo stratēģim grib iesmērēt to, ko viņš nevēlas.

Būsim mirkli tādās pašās domās. Noticēsim: Zukovu piespieda. Viņš piekrita un filozofiski piebilda: "Gudrais sapratīs." Re, kāds filozofs! Pēc Žukova domām, tas, kurš pakļāvīgi klanās kārtējā ģeniālā vadoņa priekšā, kurš Žukova centību šajā frontē saprot un novērtē, tas ir gudrs. Bet tas, kurš Žukova pūliņus nesaprot un nenovērtē, kurš pats ncklanās, sanāk, ir muļķis.

4

Mirkinas sagudrojumus atspēkoja B. G. Komolovs, Žukova memuāru autoru kolektīva priekšnieks: "Un kāpēc kādam šķiet, ka Vospominaņija i razmišļeņija autoru piespieda pieminēt Brcžņcva vārdu? Vai tad Brcžņcva personību tolaik, kad tapa memuāri, mēs visi vērtējām tāpat kā tagad?" (Krasna ja zvezda, 1989. gada 12. janvāris.) Komolova doma: tagad mēs par Leonīdu Iļjiču smīkņājam, bet, kad viņš bija pie varas, mēs visi, Žukova memuāru autori, uzskatījām viņu par izcilu karavadoni un memuāros ierakstījām no tīras sirds, bez teikšanas priekšā no malas.

Komolovs attīsta savu domu un pierāda to: "Memuāros tādā pašā kontekstā ir pieminēts ne tikai Brežņevs. Ir runa par A. N. Kosiginu, N. S. Pa- toļičevu un N. S. Hruščovu. Man ir skaidri zināms, ka tad, kad Kosigins izlasīja par sevi grāmatā, viņš neticēja, ka Zukovs viņam veltījis tik siltus vārdus, un palūdza oriģinālu. Pārliecinājies par Gcorgija Konstantinoviča rokraksta īstumu, nomierinājās un bija apmierināts." (Kr asna ja zvezda, 1989. gada 12. janvāris.)

Arguments nokaujošs. Pieņemsim, ka Žukovu piespieda klanīties Brežņeva priekšā, bet kas viņu spieda darīt tāpat attiecībā pret Kosiginu un Patoļičevu?

Kara laikā Aleksejs Nikolajevičs Kosigins bija augsta ranga funkcionārs. Taču tādu bija simtiem. Bet, lūk, brīdī, kad autoru grupa lipināja Žukova nenovecojošo garadarbu, Kosigins pacēlās augstu, viņš bija valdības galva, otrais cilvēks Padomju Savienībā aiz Brežņeva. Neviens nespieda Žukovu atcerēdcs par Kosiginu. Taču Kosigins tika ierakstīts memuāros, tā sakot, bez tādiem vadoņiem mums uzvaru neredzēt. Kad Kosiginu ierakstīja "patiesākajā grāmatā par karu", Žukovs nez kāpēc neprotestēja un vētra viņa vasarnīcā nez kāpēc netrakoja, pērkons nedārdēja un zibeņi neplaik- snīja. Un nevienam pat prātā neienāk tagad paziņot, ka Žukovu piespieda ierakstīt Kosiginu.

No 1941. līdz 1946. gadam, t. i., visu kara laiku Nikolajs Semjonovičs Patoļičevs bija VK(b)P Ceļabinskas apgabala komitejas pirmais sekretārs. Lūk, kas par viņu rakstīts Žukova memuāros: "Milzīgu organizatorisko darbu paveica, piemēram, VK(b)P Ceļabinskas apgabala komitejas pirmā sekretāra N. S. Patoļičeva vadībā. Apveltīts ar lielu enerģiju, augstām organizatoriskām spējām, Nikolajs Semjonovičs daudz spēka un radošās enerģijas atdeva apgabala ražošanas uzņēmumu darba uzlabošanai, organizēja precīzu uzņēmumu savstarpējo sadarbību. Viņa nepagurstošo darbu partijas izvirzīto mērķu īstenošanā daudzkārt atzīmējusi valdība. [..]"( Vospo- minaņija i razmišļenija. Maskava: 2003, 1. sēj., 295. Ipp.)

Staļina, Ļeņina, Nobela prēmijas laureāts Mihails Solohovs ierindoja Žukova stilu augstākajā kategorijā: "Profesionāliem rakstniekiem dažkārt ir grūti sacensties ar tādu literatūru." Mana sirds jūt, tikko Mihails Alek- sandrovičs Solohovs bija izlasījis par biedru Patoļičevu, par nepagurstošo darbu mērķu īstenošanā, uzreiz atvilga un Žukovā atpazina spalvas brāli.

Staļinam tādu kā Patoļičevs bija veseliem ganāmpulkiem apgabalos, novados, republikās, tautas komisariātos, valsts komitejās, armijā, flotē un NKVD. Žukova un Patoļičeva ceļi kara laikā nekad nebija krustojušies. Pārāk jau nu dziļā aizmugurē sēdēja biedrs Patoļičevs. Taču stratēģis (precīzāk, tie, kuri rakstīja viņa grāmatu) ir sajūsmā: ak, kāds vadītājs! Kāpēc sajūsma? Tāpēc, ka memuāru uzrakstīšanas laikā biedrs Patoļičevs bija PSRS ārējās tirdzniecības ministrs.

Ticu, neviens Žukovam neizvirzīja ultimātu: ja memuāros neierakstīsi Nikolaju Semjonoviču Patoļičevu, tavu grāmatu nepublicēsim! Ja tāda ultimāta nebija, tas nozīmē, ka Patoļičevs ierakstīts nevis saskaņā ar norādi no augšas, bet pēc iniciatīvas no apakšas.

Mirkinai raksts netamborējas: Brcžņevu uztiepa, bet, lūk, Patoļičevu, no kura Zukova labklājība nebija atkarīga nekādā veidā, memuāros ierakstījām pēc uzticamu pavalstnieku personīgas ierosmes.

Anna Davidovna Mirkina, ja jūsu sulainiskā daba diktējusi pēc personīgas ierosmes klanīties kaut kādam Patoļičevam, tad jau Brežņevam klanījāties bez piespiešanas.

Nav saprotams arī kas cits. Žukovs it kā rakstījis grāmatu nevis naudas un tūlītēja labuma dēļ, nevis partijas ideologu labvēlīgo smaidu dēļ, bet patiesības labad, rakstīja mūžībai, cerot uz vientuļu arhivāru, kurš daudzus gadus pēc diženā stratēģa nāves, iespējams, atradīs manuskriptu un uzzinās īstenību. Bet kāpēc tādā gadījumā smērēt manuskriptu ar iztapīgu klanīšanos Brežņeva, vēl jo vairāk — Kosigina un Patoļičeva priekšā?

Un vēl: neviens nespieda Žukovu un viņa memuāru autorus apsaukāt armiju par stulbu un locīt ceļus Centrālās komitejas kolektīvās gudrības priekšā. Žukovs izlaizīja Centrālās komitejas kolektīvo pēcpusi, un neviens nesaskata tajā neko nosodāmu, un neviens nestāsta, ka viņu piespieduši. Taču, kad viņš metās pucēt ģenerālsekretāra individuālo pēcpusi, tūlīt pat mums paskaidro: viņu, nabadziņu, piespieda.

Runā, ka Žukovs gribējis pavēstīt patiesību par karu, tāpēc bijis spiests izvēlēties kompromisus… Arī pareizi. Taču tieši tā — ar nežēlīgu nepieciešamību — savu darbību pamato visas prostitūtas.

Nu, bet attiecībā uz patiesību, ko Žukovs gribēja pavēstīt…

Žukova memuāri nomāc visus, kuri tos lasījuši, ar savu dvēseli skrambā- jošo analfabētismu.

Atkārtoju: es vainoju Zukovu tikai par pirmo izdevumu — Maskava, APN, 1969. gads. Par visu, kas tika ierakstīts "patiesākajos variantos" pēc Zukova nāves, ir atbildīga viņa meita un daudzie līdzautori. Bet pirmais izdevums iznāca stratēģa dzīves laikā, tāpēc viņš ir atbildīgs par visu, kas šajā grāmatā atrodams. Un tajā atrodamas apbrīnojamas lietas. Tā satriec ne tikai ar to, kas tajā ir, bet arī ar to, kā tajā nav. Grāmatā nav nekā par kadru Sarkanās armijas masveida atdošanu gūstā pirmajos kara mēnešos, nav nekā par aizsprosta vienībām, par piekaušanu, par nošaušanu ierindas priekšā bez tiesas un izmeklēšanas.

Taču tas nav galvenais. Stratēģim galvenais ir kartes. Bijušajam Ģenerālštāba priekšniekam karte ir visu pamatu pamats. Memuārus varēja nemaz nerakstīt, liet publicēt karti ar padomju spēku grupējumu 1941. gada 21. jūnijā. Jebkuram armijniekam viss tūlīt kļūtu skaidrs. Taču padomju spēku grupējums 1941. gada 21. jūnijā ir augstākās kategorijas valsts noslēpums. To modri sargāja PSRS, bet tagad — KF. Vēstures cienītāji no sīkām lauskām veido kopainu, bet valsts klusē. Visu veidu "kara vēstures institūti" un "kara zinātņu akadēmijas" ir radītas nevis tādēļ, lai ainu izgaismotu, bet tādēļ, lai to aptumšotu. Ja padomju spēku grupējumu atklātu, tad leģendas par to, ka karš it kā bija "lielais un tēvijas", saņemtu pēdējo nāvējošo sitienu.

Skaidra lieta, Zukovs jautājumu par padomju spēku grupējumu apgāja ar klusēšanu. Bet Ģenerālštāba priekšnieka memuāri, kuros nav ievietota karte ar stāvokli, ir kā krāšņa juvelicrfirmas kaste, uz kuras ar zelta burtiem iespiests pasaulē pazīstams vārds, bet nez. kādēļ rajā nav briljanta kaklarotas. Tādi memuāri ir kā knupis māneklis. Gumija ir, bet piena nav: sūciet, dārgie biedri!

Žukovs zināja, ka viņam neļaus atklāt padomju spēku grupējumu, bet, ja reiz tā, nemaz nebija vērts ķerties pie memuāriem, jo grāmatas teksts ir otršķirīgs, tas ir tikai skaidrojums tam, kas uzlikts uz kartes.

Taču stratēģis un kompānija atrada izeju. Pirmā izdevuma 225. lappusē ievietoja karti: padomju spēku, kuriem bija, kā mums apgalvo, "jāatvaira vācu iebrukums", stāvoklis. Komunistiskie ideologi netaupīja līdzekļus Zu- kova grāmatas izdošanai. Mirkina raksta: "Tik svinīga tā bija purpurkrāsas celofānā apvākā, šī grāmatu karaliene!" (Ojjoņok, 1988, Nr. 18, 20. lpp.)

Jā, Centrālā komiteja nebija skopojusies: gan' labs papīrs, gan spilgts vāks, gan krāsainas kartes ar atvērumu. Bet pati svarīgākā karte, kurai jāizgaismo 1941. gada tumsība, ir maza, melnbalta, pat pelēcīga un bez atvēruma. Visa PSRS—Vācijas fronte no Baltijas līdz Melnajai jūrai — 56 milimetri. Zīdainis uzreiz nosegtu ar plaukstu Ziemeļrietumu, Rietumu, Dienvidrietumu un Dienvidu fronti un divdesmit armijas, kuras bija iekļautas šo fronšu sastāvā un slepus rika virzītas no valsts iekšienes uz Baltkrievijas un Ukrainas plašumiem. Karte tīšuprāt uztaisīta tik sīka, ka uz tās tik un tā neko nenovietot. It kā ir karte, bet vienlaikus tās nav.

Šajā kartē ir armiju saraksts, bet to novietojums nav norādīts. Vienīgi uzrakstīts: "Rietumu īpašais kara apgabals (3.A, 4.A, 10.A)." Biedri šahisti, iedomājieties, ka jums jāanalizē šaha partija; jums paziņo, ka šaha laukumā ir karalis, dāma, zirgs un trīs bandinieki, bet, kur tie atrodas, — valsts noslēpums. Kā jūs analizētu? Zukovs acīm redzami uzskatīja lasītājus par garīgi nepilnīgiem un tieši viņiem rakstīja savus sacerējumus.

Žukovs mānīja lasītājus bez kautrēšanās. 1941. gada 21. jūnijā ar Politbiroja lēmumu rietumu kara apgabali tika pārvērsti par frontēm. Jau tas vien liek apdomāt: Staļins uzbrukumu negaidīja, bet frontes izveidoja. Kādēļ? Lai tādas domas mūs neuztrauktu un nemulsinātu, Zukova kartē nav nekādu fronšu. To vietā miermīlīgi kara apgabali: Kijevas, Baltijas, Rietumu. Tā sakot, mēs dzīvojām mierīgi un neko neperinājām… Bet tas taču ir nekaunīgs sagrozījums. Agrākos laikos par tādām lietām sita pa pieri ar kandelabru. Bet tauta zaudējusi vērienu. Teju svētu vēstures krāpnieku neviens neķēra aiz rokas. Man žēl, ka kandelabrs nekļuva par proletariāta ieroci.

Taču tas nav viss. Baltijā atradās ģenerālmajora Nikolaja Erastoviča Bcrzarina 27. armija. Tās novietojums ne tikai nav norādīts, tā nav pat nosaukta. 27. armija vienkārši izlaista. Berzarins pabeidza karu kā ģenerālpulkvedis, Padomju Savienības Varonis, deviņu kara ordeņu, to skaitā četru militāro sasniegumu ordeņu, kavalieris, 5. triecicnarmijas komandieris, pirmais padomju Berlīnes komandants. Pēc senām cīņu tradīcijām labāko komandieri jau kaujas laikā iecēla par naidnieka pilsētas vai cietokšņa komandantu. Šo godu Berzarins izpelnījās 1945. gada 24. aprīlī, kad līdz nikno Berlīnes kauju noslēgumam vēl bija tālu.

Bet tagad norādiet man pasaules vēsturē vēl kādu piemēru, kad Ģenerālštāba priekšnieks, rakstot memuārus, būtu palaidis garām veselu armiju. Apbrīnojami, ka padomju karaspēka grupējuma kartē Zukovs palaida garām armiju, ko komandē tas pats Berzarins, kuru 1945. gadā Zukovs personīgi iecēla par Berlīnes komandantu.

Interesanti atzīmēt, ka tekstā Bcrzarina armija ir, bet kartē tās nav. Šis sīkums skaidri norāda uz nepatīkamu situāciju: tekstu rakstīja vieni, bet kartes sastādīja citi. Zukovs šo cilvēku darbu nekoordinēja un nekontrolēja. Citādi kā lai ticam leģendām, ka viņam pietika ar vienu acu uzmetienu kartei, lai atklātu pretinieka alkatīgos nodomus? Lūk, pretējs piemērs: Žukovam bija daudz konsultantu, redaktoru un citu palīgu, bet ne pats dižais stratēģis, ne daudzgalvainais bars nepamanīja veselas armijas pazušanu.

Biedrs Žukovs palaida garām ne tikai vienu armiju, ne tikai Bcrzarinu. Kara pirmajās dienās Rietumu frontē karoja ģenerālleitnanta P. M. Fila- tova 13. armija. Tā tika izveidota saskaņā ar SNK 1941. gada 23. aprīļa lēmumu nr. 1113—460ss. Zukovs to nezināja vai piemirsa. Taču 13. armijas kartē nav.

1941. gada 21. jūnijā ar Politbiroja lēmumu tika izveidota Dienvidu fronte, kuras sastāvā — 9. un 18. armija. Žukova kartē abas armijas ir izlaistas. Izlaists viss Otrais stratēģiskais ešelons ar tā septiņām armijām un viss Trešais ešelons, kas atradās formēšanas stadijā. Zukovs nosauc deviņpadsmit armijas (novietojumu nenorādot), bet vienpadsmit armijas nenosauc. Līdz korpusiem, divīzijām un brigādēm dižais karavadonis nenolaidās un tādos sīkumos neiedziļinājās. Pēc tam paziņoja: ienaidnieks bija stiprāks!

Stratēģis kļūdījās. Pat tad, ja, kā to izdarīja Žukovs, pusi padomju armiju izlaiž, padomju pusei saglabājās kvantitatīvs un kvalitatīvs tanku, aviācijas un artilērijas pārsvars.

Ārzemnieku kungi skarās Žukova kartēs, vēro tukšumu, piekrīt: tie krievu mūlāpi vispār negatavojās karam.

Nē, kungi, gatavojās gan. Un nebija dumjāki par jums. Vienīgi neticiet muļķīgiem memuāriem.

Mums paskaidro, ka Žukovs bijis spiests līst uz vēdera Brcžņeva priekšā tādēļ, lai pastāstītu patiesību par karu. Vai tādas patiesības dēļ bija vērts līst uz vēdera? Kam tā tik greiza vajadzīga?

6

Vospominaņija i razmišļeņija autoriem bija uzdevums pierādīt negata- vību karam, un viņi centās. Viņi nekautrējās, izvēloties mānīšanas metodes. Grāmatā ir 734 lappuses, atspēkošanai būtu jāatvēl divreiz vairāk, jo Žu- kova meli ir daudzslāņaini, caurstrāvoti ar nicinājumu pret savu tautu 1111 šķebīgu pakalpiņa mīlestību pret kārtējo ģenerālsekretāru. Lūk, tikai viens mūsu "kliedzošās negatavības" piemērs. 214. lappusē Žukovs paziņo, ka divu gadu laikā līdz vācu iebrukumam Padomju Savienībā tika izveidotas 125 jaunas divīzijas. Šo skaitu atkārtoja pirms Žukova un pēc viņa. Tādas pašas blēņas muldēja arī analfabētiskais Padomju Savienības maršals A. A. Grečko: "Tas ļāva 1939.—1941. gadā (..] izveidot 125 jaunas divīzijas." (Vooružonnije sili Son'tskojļofiosadarstva. Maskava: 1974, 60. Ipp.)

U11 viņam līdzi galvenais kara vēsturnieks ģenerālleitnants P. A. Žiļins: "Laikā no 1939. līdz 1941. gadam tika izveidotas 125 jaunas divīzijas." ( Veļikaja Otcčestvennaja voina. Maskava: 1973, 46. Ipp.)

Es ari kādreiz tam ticēju, tad sāku šaubīties. Sāku skaitīt, ieviesu divīzijām kartītes liii tajās ierakstīju ziņas par katru divīziju. Un ātri noskaidroju, ka tikai strēlnieku divīzijas vien tika izveidotas 125, turklāt 23 no tām tūlīt pat pārformēja par motorizētām. Jāatceras, ka motorizētās divīzijas tanku skaita ziņā gandrīz neatšķiras no tanku divīzijām. Un bez strēlnieku divīzijām rikai pēdējā gada laikā pirms vācu iebrukuma Padomju

Savienībā tika izveidota 61 tanku divīzija. Un vēl tā paša gada laikā tika izveidotas 79 aviācijas divīzijas. Zukovs atcerējās 125 jaunas divīzijas, bet vēl 140 divīzijas aizmirsa. Viņš atcerējās par strēlnieku divīzijām, bet par tanku un aviācijas divīzijām neatcerējās.

Un, kad stāsta, ka, lūk, tikai Zukovam atklājusies lielā patiesība par karu, iebilstu: visus šos krāpnieku stiķus un trikus jau sen pirms Zukova tūkstoškārt atkārtojuši Teļpuhovskis, Žiļins un visi tamlīdzīgie.

Pirms Zukova krājums 50 fet Vooružonnih sil SSSR lētticīgajiem lasītājiem pavēstīja: "īpaši lieli pasākumi tika veikti 1939.—1941. gadā. Pietiks ar norādi, ka šo gadu laikā tika izveidotas 125 jaunas divīzijas." (Maskava: 1968, 262. lpp.) Autori piemirsa precizēt, ka ir runa tikai par strēlnieku divīzijām, 140 jaunās tanku un aviācijas divīzijas viņi nolēma nepieminēt. Tā kā Zukovs šo triku neizdomāja.

Bez tam tolaik tika izveidoti pieci gaisa desanta korpusi un vēl piecus gatavojās izveidot. Tika izveidotas desmit prettanku brigādes utt., utt., utt. Zukovs to arī piemirsa.

Hitlers sāka karu par pasaules kundzību ar sešām tanku divīzijām. Bet mēs tikai viena gada laikā izveidojām vairāk tanku divīziju nekā visas armijas pasaulē izveidojušas visas civilizācijas pastāvēšanas laikā. Taču Ģenerālštāba priekšnieks, kura laikā šī veidošana notika, neko par to nezina.

Bez Sarkanās armijas divīzijām tajā pašā laika posmā vētraini pieauga NKVD divīziju skaits. Vācu pusē Zukovs uzskaitīja visas SSdivīzijas, bet mūsu NKVD divīzijas statistikā neiekļāva. Kāpēc? Ar ko tās atšķiras no SS Tikai ar formas tērpiem. Un vēl ar zvērisku cietsirdību. SSir noziedzīga organizācija. Taču pret saviem iedzīvotājiem SS spēki nepaveica par simto daļu no tā, ko mūsu drosmīgie čekisti paveica pret l'SRS tautām.

Iebilst, ka neviena padomju divīzija nebija pilnībā nokomplektēta. Mani dārgie, jūs esat pārlasījušics Zukovu. Esiet modri: Zukovs melo! Tagad vietas un laika taupīšanas labad šo jautājumu izlaidīsim. Pierādījumi būs. Es tos sniegšu.

Zukova līdzautori atkārtoja nodrāztus padomju melus: pie Padomju Savienības rietumu robežas atradās 170 divīzijas un divas brigādes (APN.

1969, 204. lpp. Olma-Press, 2003, 1. sēj., 212. lpp.). Pie šī jautājuma vēl atgriezīšos un izskatīšu to īpaši. Šīs muļķības desmitiem gadu atkārto mūsu pārgudrie eksperti. Lūk, Grigorijs Ivaņickis, KT AM Kara vēstures institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks, Rossijskajagazeta (1993. gada 22. jūnijs) lappusēs pastāstīja apbrīnojamus stāstus par 170 divīzijām un divām brigādēm. Galvenajam redaktoram vajadzēja parādīt kaut kripatiņu drosmes: mēs to nepublicēsim! Un visiem kolektīvi izsmiet vecāko zinātnisko līdzstrādnieku: nestāstiet muļķības! Taču redaktors nobijās un neprotestēja.

Vecākais zinātniskais līdzstrādnieks nav vientuļš. Zukova sagudrojumus par 170 divīzijām un divām brigādēm pasaulē izplata amatā krietni vien augstākas personas. Zukova memuārus slavēja Padomju Savienības maršali V. G. Kuļikovs un S. K. Kurkotkins, bruņutanku karaspēka maršals O. Losiks. Pēdējais PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals D. T. Jazovs ne tikai slavēja Zukova memuārus, bet arī apstiprināja skaitļus: 170 divīzijas un divas brigādes (VIZ, 1991, Nr. 6, 7. lpp.). Vispārēja apmuļķošana, kas cēlās no Aizsardzības ministrijas un Ģenerālštāba, turpat arī atgriezās. Mūsu maršali tik ļoti aprada ar saviem meliem, ka pārstāja atšķirt patiesību no izdomas. Piekrītu, pārbaudīt ziņas par padomju divīziju skaitu pie rietumu robežas nav vienkārši. Ne jau visiem Padomju Savienības maršaliem ir dāvāta spēja izskaitīt līdz 170. Taču ļoti viegli bija pārbaudīt informāciju par divām brigādēm. Tas ir kā saliekt divus pirkstus. Lūk, brigāde — salieksim vienu pirkstiņu. Lūk, vēl — salieksim otru pirkstiņu. Bet, lūk, vēl desmit! Ja kāds no mūsu godājamiem maršaliem (un vecākajiem zinātniskajiem līdzstrādniekiem) atrastu laiku izskaitīt brigādes, tad leģendas par 170 un divām acumirklī sabruktu. Jebkurš enciklopēdisks izdevums par karu sniedz skaitu: rietumu pierobežas kara apgabalos gaisa desanta brigāžu vien bija 15. Turklāt norādīta to dislokācija, nosaukti komandieri, aprakstīta struktūra, skaitliskais sastāvs, bruņojums, brigāžu kauju ceļš un turpmākais liktenis. Turpat rietumu kara apgabalos atradās 10 artilērijas prettanku brigādes. Un viena jūras kājnieku brigāde. Septiņas PVO brigādes. Desmit dzelzceļa brigādes. Divas strēlnieku divīzijas.

Kopumā — 45.

Lūk, Zukova matemātika — divas brigādes nosauca, 43 palaida garām.

Turklāt pastāvēja organizatoriskā vienība ar nosaukumu "brigādes PVO rajons". Tā ir tā pati PVO brigāde, tikai izvietota ievērojamā teritorijā. PVO brigāde piesedza vienu lielu un svarīgu objektu, bet brigādes PVO rajons — vairākus mazsvarīgākus. Piecos pierobežas kara apgabalos bija 20 brigādes PVO rajonu.

Ja 45 brigādēm pieskaitām arī brigādes PVO rajonus, tad sanāk, ka no 65 brigādes līmeņa kaujas vienībām karamākslas ģēnijs izlaida 63. Ar tādām matemātiķa spējām nav grūti pierādīt, ka ienaidnieks bija stiprāks.

Bet tagad iedomāsimies, ka 1941. gada pavasari Ģenerālštābā sēž 20. gadsimta diženākais karavadonis. Viņam ir uzdevums plānot karu. Divu brigāžu karadarbību viņš ir spējīgs plānot, jo zina, ka rās pastāv. Bet kā ģēnijs varēja plānot pārējo 63 brigāžu un brigāžu rajonu karadarbību, ja viņš pat nenojauta par to eksistenci?

Kāds kritiķis par "Ledlauzi": tas ir anekdotiskā līmenī. Nestrīdēšos. Bet kādēļ kritiķi klusē, lasot 20. gadsimta diženākā karavadoņa sacerējumu? Kādā līmenī ir stāsti par divām brigādēm?

Ar divīzijām ir tāda pati situācija. Valstī viena gada laikā bija izvērsta 61 tanku un 79 aviācijas divīzijas, bet ģēnijam par to pirmā dzirdēšana. Kā viņš varēja plānot tanku un aviācijas divīziju manevrus, ja nezināja, ka tās pastāv?

Bet, lūk, karš noslēdzās. Stratēģis apsēdās pie memuāriem. Kara laikā viņš neaptvēra Sarkanās armijas kaujas spējas, bet zināšanu robs jāaizpilda kaut vai pēc kara. Divdesmitā gadsimta 60. gadu vidū laists klajā pietiekami daudz grāmatu gan par tanku karaspēku, gan par aviāciju, gan stratēģiju un taktiku. Atver grāmatu par artilēriju, bet tajā noteikti aprakstītas visas desmit prettanku brigādes, kuras pirms vācu iebrukuma i/.veidotas valsts rietumu rajonos. Ja Zukovs vai viņa daudzie palīgi atvērtu kaut vienu grāmatu par artilēriju, uzreiz būtu pārliecinājušies, ka artilērijai bija nevis divas brigādes, bet gan vairāk. Ja atvērtu grāmatu par PVO, tad izlasītu par sešām brigādēm un 20 brigādes rajoniem…

Žukova memuārus pastutēja ar maģiskām formulām: "Georgijs Kon- stantinovičs ārkārtīgi atbildīgi izturējās pret darbu, rakstot memuārus. Tika pārcilātas arhīvu dokumentu kaudzes, notika sarunas ar daudziem bijušajiem padotajiem, simtiem reižu pārbaudīti skaitļi un fakti.'" (Kras- naja zvezda, 1989. gada 12. janvāris.) Tas, kurš nav lasījis memuārus, kurš nav iepazinies ar ajjitpropa [22] produkciju par karu, var noticēt šīm maģiskajām formulām. Taču atliek tikai pašķirstīt oficiālo komunistisko makulatūru par karu un salīdzināt ar stratēģiskā ģēnija memuāriem. No šīs salīdzināšanas izdarāms tikai viens secinājums: neviens nekādus skaitļus un faktus nav pārbaudījis un arhīvus nav izmantojis. Zukovs un brālība lipināja "patiesāko grāmatu par karu" no zila gaisa, bez sirdsapziņas pārmetumiem pārrakstot faktus un skaitļus no grāmatām, kuras rakstījuši tikpat analfabētiski un bezatbildīgi sacerētāji. No izziņas viedokļa Žukova memuāri ir kara vēstures Černobiļa. Padomju Savienībā un tagad Krievijā kara pieredze vispār nav pētīta. Padomju Savienības maršali Kurkotkins, Kuļikovs un Jazovs — gadījuma cilvēki armijā. Viņu interese aprobežojās ar to, lai kazarmās būtu kārtība, lai gultas būtu priekšzīmīgi uzklātas, lai mirdzētu tikko nokrāsotie beņķi un sienasavīzes atspoguļotu mīļotās partijas ģenerālo kursu. Viņu militārās zināšanas katrs lai novērtē pats. Kā var pētīt kara pieredzi, kā var gūt mācību 110 kļūdām un pārrēķināšanās, ja mūsu stratēģiem nav pat aptuvenas izpratnes par karaspēka skaitlisko sastāvu, par kara tehnikas daudzumu? Mūsu maršali slavē grāmatu, kuras autoriem nebija ne mazākā priekšstata par Sarkano armiju. Skaidrs, ka Kur- kotkina, Jazova, Ix>sika, Kuļikova un pārējo militārās zināšanas ir Žukova zināšanu līmenī. Bet varbūt pat vēl zemākā.

7

Kad runājam par to, kā memuāros nav, taisnības labad jāatzīmē tas, kas tajos ir. Pēc Staļina nāves, izlauzies pie varas, Žukovs tiecās pakļaut Bruņotos

Spēkus personīgi sev. Lai to izdarītu, armiju vajadzēja izraut no partijas un kompetento iestāžu kontroles. Zukovs ar to arī nodarbojās. Politiskie darbinieki nevarēja no viņa glābties. Tādēļ stratēģis iekrita. Liecina ģenerālleitnants N. G. Pavļenko: "Zukovs nenoliedza kļūdas, kuras pieļāva, atrodoties aizsardzības ministra postenī. īpaši pārdzīvoja par tām, kuras bija saistītas ar partijas organizāciju lomas nenovērtēšanu armijā un acīm redzamiem disciplinārās prakses pārkāpumiem." (VIZ, 1988, Nr. 12, 34. lpp.). Zukovu padzina no virsotnes. Un viņš tūlīt nomainīja attieksmi. Viņa grāmata caurcaurēm ir himna politiskajiem darbiniekiem. Visās epizodēs piedalās gudrais komisārs vai zampoļits\ kurš ar prātīgiem padomiem un personīgo piemēru ved bataljonus no uzvaras pie uzvaras.

Tomēr atgriezīsimies pie tā, kā nav.

Tātad, pirmkārt, godīga Ģenerālštāba priekšnieka memuāros jābūt situācijas kartei. Tā neparādās. Pareizāk, parādās kas tāds, kam jāaizpilda džinkstošais tukšums. Šis darbs tika nevis izpildīts, bet formāli atķeksēts.

Otrkārt, tādos memuāros jābūt spēku samēram: pretiniekam tik tanku, tik lidmašīnu, bet man tik un tik.

Treškārt, nodomi un plāni: uz ko mēs cerējām, kas no tā sanāca, kurš vainīgs.

Viss pārējais nav svarīgs.

Pie nodomiem un plāniem atgriezīsimies trešajā grāmatā, bet tagad par spēku samēru. Šī jautājuma izklāstā Zukovs izmantoja metodi, ko lieto ielas blēži, viszemākās kategorijas krāpnieki, kuriem sirdsapziņas vietā ir kļavas lapa, robota un plata kā uz Kanādas karoga.

Zukova memuāri matemātisko pārbaudi neiztur.

Vācu tanku un lidmašīnu daudzumu Zukovs pavēstīja divas reizes: "Armiju grupu "Ziemeļi", "Centrs" un "Dienvidi" sastāvā pretinieks karadarbībā iesaistīja 3712 tankus un triecienliclgabalus. Sauszemes spēkus atbalstīja 4950 kaujas lidmašīnas." Tas ir 263. lappusē. 411. lappusē Zukovs atkārtoja skaitļus: 3712 tanki un 4950 lidmašīnas.

Bet pie mums? Bet pie mums ir tukšums. Biedru Patoļičevu aizmugurē dižais karavadonis atcerējās, bet tankus frontē aizmirsa. "Patiesākajā grāmatā par karu" diženais stratēģis atklāja šausmīgus noslēpumus: "Vairāk nekā 50 procentu valsts iedzīvotāju bija sievietes." (Olma-Press, 2003, 1. sēj., 296. lpp.) Bet, raugi, par lidmašīnām viņš neiedomājās pavēstīt. Skaitļu vietā: "Ienaidnieka skaitliskais pārsvars bija liels: 5—6 un vairāk reižu, īpaši tanku, artilērijas un aviācijas skaita ziņā." Ak, nabaga arhivārs! Kā lai viņš tiek skaidrībā: mums bija piecas vai sešas reizes mazāk tanku? Vai desmitreiz mazāk?

Ja stratēģis zina pilnīgi precīzu pretinieka kara tehnikas skaitu, tad savus piecus pirkstus tak viņam arī jāmāk saskaitīt. Ko arhivārs lai pasāk ar Zu- kova reizēm? Kāpēc nav nosaukti skaitļi? Turklāt lielāki (ja ticam Žuko- vam) tie nekādā veidā nevarēja būt. Ja pretiniekam ir 3712 tanki un tas ir piecas reizes vairāk nekā mums, attiecīgi Sarkanajai armijai bija 742 tanki. Tā bez aplinkiem un atklāti jāsaka. Ja mums sešas reizes mazāk tanku, tad nosauc skaitli 618. Bet ko nozīmē "un vairāk reižu"?

Lūk, jums štābu kultūra: vadodes pēc Zukova, Sarkanajā armijā, iespējams, bija 742 tanki, bet varbūt ne 742. Varbūt 618, bet varbūt arī ne. Ja pretiniekam bija septiņreiz lielāks pārspēks, tad mums — 530 tanku, bet varbūt to bija 371, ja pretiniekam desmitkārt lielāks pārsvars. Gcorgijs Konstantinovičs bija liels optimists, kad izsaucās: gudrais sapratīs!

Nē, pilnīga skaidrība un dziļa gandarījuma sajūta rodas tikai Jazovicm un Karpoviem, kad tie lasa "patiesāko grāmatu par karu".

Zukovs pieminēja tikai mūsu jaunākos tankus. Ja reiz līdz tam nonācis, bija jānosauc precīzs to skaits: KV— 711, T-34— 1400, T-40— 233, BT-7M— 704. Kopā — 3048. Tūlīt pat norādīt, ka vācu armijā visi tanki bija novecojuši, jauna parauga tanku nebija vispār. Tāpat kā visās citās pasaules valstīs. Un, ja mums vien jaunāko tanku bija gandrīz tik, cik Vācijai novecojušo, tad no kurienes pēkšņi ņemts daudzkāršs skaitliskais vācu pārsvars?

Ja pretiniekam bija 4950 lidmašīnas, un tas ir "5—6 un vairāk reižu" lielāks skaits nekā mums, tad Sarkanajai armijai bija attiecīgi 990 lidmašīnas. Vai — 825. Bet varbūt to bija 618. Vai — 495. Saproti, kā vēlies.

Precīza lidmašīnu skaita vietā šajā "vienīgajā patiesības avotā par karu" teikts: "Aviācijā dominēja vecās konstrukcijas lidmašīnas. Apmēram 75—80 procenti no kopējā lidmašīnu skaita tehniskajos lidojuma parametros atpalika no fašistiskās Vācijas tāda paša tipa lidmašīnām." (Turpat, 210. lpp.)

Ja pretinieka pārsvars bija pieckāršs, turklāt 75—80 procenti mūsu lidmašīnu bija novecojušas, tad Sarkanajā armijā sanāk 200—250 jauno lidmašīnu. Bet, ja pretinieka pārsvars ir desmitkāršs, tad jauno lidmašīnu Sarkanajā armijā bija vēl divreiz mazāk — 100—125.

Piedodiet, bet sanāk pilnīgas muļķības, kuras viegli atspēkot ar paša Zukova memuāriem.

"Uzvaras maršals" izmantoja primitīvo, bet iedarbīgo glavpura triku. Viņš pavēstīja datus, kurus nav iespējams salīdzināt: CIK DAUDZ lidmašīnu ir viņiem un KĀDAS ir mums. Parēķināsim: mūs interesē ūdens daudzums, bet mums paziņo, ka tas ir slapjš.

Biedri gavilē: "Vienīgi līdz ar G. Zukova memuāru iznākšanu sāka noskaidroties šāda tāda patiesība par kara sākuma periodu." Lai noskaidrotos pilnībā, atgādināšu: Sarkanajai armijai bija nevis 300, nevis 600 vai 900, bet gan 23 925 tanki.

Un kara lidmašīnu — nevis 500 vai 900. Un pat ne 1000, bet gan 21 130 lidmašīnu.

Zukovs vienkārši meloja par 75—80 procentiem novecojušu lidmašīnu. 11-2 viņš pieskaitīja, 11-4 izlaida. Pe-2 pieskaitīja, Pc-S izlaida. Jak-1 ieskaitīts, Jak-2 un Jak-4 aizmirsts utt., titt.

Memuāri nosaukti pretenciozi: Vospominaņija i razmišļeņija. Par kādām atmiņām ir runa, ja stratēģis neko neatceras? Ja viņš pat aptuveni neaptver Sarkanās armijas varenību? Par ko pēc tam vispār pārdomāt?

Zināms, ka Zukovs nelasīja grāmatas. Tas fiksēts dokumentos. Neatišē- tās kratīšanas, kas Zukova vasarnīcā rika veikta naktī no 1948. gada 8. janvāra uz 9. janvāri, protokolā ierakstīts: "Vasarnīcā nav nevienas padomju grāmatas, toties grāmatu skapjos stāv liels skaits brīnišķīgi iesietu, zelta iespiedumiem rotātu grāmatu tikai un vienīgi vācu valodā." (Vojennije arhivi Rossiji, 1993, Nr. 1, 190. lpp.) Zukovs valodas nemācēja. Attiecīgi vācu grāmatas viņš arī nelasīja. Un, lūk, jautājums: vai viņš atrada laiku izlasīt "savus" memuārus? Ja lasīja šo mēslu, kāpēc neprotestēja? Kur palikusi "diženā karavadoņa" nelokāmā griba?

8

Kad atklājās viss Zukova garadarba puvums un neīstums, ideologi tūlīt pat atrada atbildi: viņš nemeloja! Viņš vienkārši nezināja, cik Sarkanajai armijai ir tanku un lidmašīnu. Joprojām tā pati metode: lai nenosauktu Zukovu par krāpnieku, viņu pārcēla idiotu kategorijā. Par to paziņoja viens no vadošajiem komunistiskajiem kara vēsturniekiem ģenerālleitnants N. G. PavJenko ( VIŽ, 1988, Nr. 11, 26. lpp.).

Mēs atkal esam strupceļā.

Ja jauniņš, tikko izlaidumu piedzīvojis, nepieredzējis leitnants pārņem vadu, viņa visupirmais pienākums ir uzzināt, cik viņa pakļautībā būs karavīru un seržantu, par cik tankiem, ložmetējiem un automātiem viņš personīgi būs atbildīgs.

Ja staršina pārņem rotu, tad viņa pienākums ir pilnīgi precīzi zināt, cik viņa rotā ir zābaku pāru, cik segu, cik kājautu un šineļu.

Ja bufetniece pārņem saimniecību, tad viņai jāzina, cik kasē ir naudas un cik šņabja kastes ir noliktavā.

1941. gada sākumā Zukovs pārņēma Ģenerālštābu. Viņam bija jāpieprasa no priekšgājēja armijas ģenerāļa Mereckova īsa atskaite — uz vienas lapas: cilvēku skaits Sarkanajā armijā ir tāds, divīziju, korpusu un armiju skaits — tāds. To sastāvā: tanki, lielgabali, haubices… Noliktavās un glabātavās: lādiņi, patronas, ložmetēji, šautenes…

Un tūlīt pat jāapzvana visi kara apgabalu komandieri: cik tavā SibOVO ir lidmašīnu? Un cik tavā SKVO ir tanku?

Pieņemsim, ka Mereckovs nespēja nosaukt precīzus skaitļus, tādā gadījumā Žukovam tūlīt pat būtu jāraksta Staļinam raports: Mereckovam steidzami jānorauj ģenerāļa uzšuves un viņš jānosūta par ierindnieku uz īlisbatu [23] . Vai arī, pieņemsim, Mereckovs paziņoja skaitu, bet tas nesaskan ar to, ko pavēstīja kara apgabali. Arī .šajā gadījumā jāskandina trauksmes zvani, steidzami jāveido komisijas lietvedības apsekošanai centrā un perifērijā.

Taču nekādu Žukova aktivitāšu pēdas šajā virzienā neviens nav uzgājis.

Viens no diviem:

vai nu lietu nodošanas laikā armijas ģenerālis Mereckovs pavēstīja armijas ģenerālim Zukovam tanku, lidmašīnu, artilērijas, divīziju un visa pārējā daudzumu, bet Žukovs to tūlīt aizmirsa;

vai nu, pārņemot lietas, Žukovu vienkārši neinteresēja tanku, lidmašīnu un divīziju skaits.

Lūk, jums atminējums 1941. gada katastrofas mīklai. RKKA Ģenerālštāba priekšniekam armijas ģenerālim Zukovam bija jāplāno karadarbība 24 tūkstošiem tanku un 21 tūkstotim lidmašīnu, bet viņš par to eksistenci tīri cilvēciski aizmirsa. Tāpēc viņš plānoja karadarbību 500—900 lidmašīnām un 300—600 tankiem. Bet viss pārējais bija izkritis 110 viņa ģeniālā redzesloka un plānos netika iekļauts.

Un vēl viena pretruna. Žukovs un visi pārējie komunistiskie stratēģi paziņo: mēs negatavojām pēkšņu uzbrukumu Vācijai. Mēs gaidījām, kad Hitlers uzbruks pirmais, nodedzinās mūsu lidmašīnas un tankus, izārdīs lidlaukus, samīdīs komandpunktus, sagrābs stratēģiskās rezerves, un tikai tad mēs grasījāmics mudīgi izsist viņu ārpus mūsu zemes un tūlīt pat pārcelt karadarbību ienaidnieka teritorijā.

Dārgie biedri, ja pretiniekam tanku un lidmašīnu pārsvars ir "5—6 un vairāk reižu" lielāks, ja turklāt 75—80 procenti mūsu lidmašīnu ir novecojušas, tad pēc pirmā negaidītā trieciena situācija kļūtu vēl sliktāka un pretinieka pārspēks patiesi nomācošs. Vai jums nešķiet, ka tikai dcbiliķis tāda spēku sadalījuma gadījumā varētu plānot īslaicīgas aizsardzības kaujas ar tūlītēju karadarbības pārcelšanu pretinieka teritorijā?

Un vēl: kā lai nosaucam to nepateicīgo cūku, kuras rīcībā līdz kanibālismam un maitu ēšanai novestā tauta nodeva 24 000 tanku, turklāt tūkstoši 110 tiem bija labākie pasaulē, bet viņš pat nepainteresējās, cik to ir? Un, piedodiet, kāda vērtība ir Ģenerālštāba priekšnieka memuāriem, ja viņš ir pilnīgs muļķis vai tēlo muļķi?

Tagad atcerēsimies Zukova paziņojumu par to, ka pirms kara Staļins nav interesējies par Ģenerālštāba lietām. Dižais stratēģis Zukovs it kā gribējis ziņot par karaspēka stāvokli, taču tāda iespēja neradās.

Noticēsim viņam. Bet jautāsim: vai Zukovs būtu varējis ziņot par Sarkanās armijas stāvokli, ja pat aptuveni neaptvēra ne divīziju skaitu, ne tanku, lidmašīnu un lielgabalu skaitu Sarkanajā armijā?

Nezinu par Staļinu, bet Žukovs acīm redzami neinteresējās par Ģenerālštāba lietām.

Bet vara taures rēc aizvien skaļāk: "Būdams Ģenerālštāba priekšnieks, viņš pilnīgi pareizi novērtēja ienaidnieka armijas un sava karaspēka stāvokli." (Padomju Savienības maršals D. T. Jazovs. Krasnaja zvezda, 2004. gada 20. aprīlis.) Kur nu vēl pareizāk?!

Alternatīva ir, lūk, šāda: vai nu mūs turpinās visā pasaulē uzskatīt par idiotiem (bet Žukovu par ģēniju), vai arī Žukova grāmatu tomēr izlasīsim un atklāsim tajā dažas, maigi sakot, neprecizitātes.

lūk, Konstantīna Simonova viedoklis. Viņš runā par visiem mūsu me- muāristiem, pirmkārt, par Zukovu: "Daudzi no viņiem ir pieraduši, ka rakstīts tiek viņu vietā, ka viņi tikai paraksta to, ko viņiem piedāvā, bet viņiem piedāvā tikai to, ko pieprasa, to, kas ir vajadzīgs. Viņi nezina ne vārda cenu, ne atbildību par uzrakstīto vārdu." (Znamja, 1997, Nr. 2, 188. Ipp.)

Par šiem vārdiem Simonovam var piedot visus viņa grēkus.

21. NODAĻA

PAR KUĻIKU UN PAVLOVU

Šajā situācijā Staļins un Žukovs, sapratuši, ka par šīm noziedzīgajām kļūdām bez viņiem, patiesību sakot, nav neviena, ko saukt pie atbildības, ātri atrada "malējo". Par to kļuva Pavlovs.

Un lai gan viņš bija spiests cīnīties galvenā vācu trieciena virzienā tādā situācijā, kādu viņam bija radījuši augstākie (turklāt sākumā viņam oficiāli "palīdzēja" trīs maršali — Sapošņikovs, Kuļiks, Vorošilovs, pēc tam vēl divi — Timošenko un Budjonnijs — un viņiem "pievienojās" Mehliss), kopā ar apgabala ģenerāļu grupu nošāva tieši viņu.

M. V. Safīrs Vojenno-istorileskij arhiv, 2001, Nr. 2, 94. Ipp.

[1]

Tas ir vecs paņēmiens: lai izceltu žilbinošu mirdzumu un dižumu, līdzās jāattēlo kas tumšs, drūms, riebīgs, neģēlīgs un smakojošs. Kontrastam.

Līdzās visu laiku un visu tautu diženākajam stratēģim mums attēlo neievērojamus sīkus ļautiņus, aprobežotus izpildītājus, kuri nebija ne uz ko spējīgi, kuri neko nesaprata. Sarežģītajā kara sākuma situācijā viņi izrādīja neorganizētību, apjukumu, neizdarību un neprasmi vadīt karaspēku, bet dažos gadījumos pat visparastāko gļēvumu. Par 20. gadsimta stratēģiskā ģēnija galvenajiem antipodiem komunistiskā propaganda izvēlējās Padomju Savienības maršalu Grigoriju Ivanoviču Kuļiku un armijas ģenerāli Dmitriju Grigorjeviču Pavlovu.

Apmētāt dubļiem Kuļiku un Pavlovu ir ienesīgs darbs, kaulus nelauž. Un neprasa garīgu piepūli. Gan Kuļiku, gan Pavlovu nošāva pēc Staļina

pavēles, iebilst apmelotājiem viņi nevar. Un memuārus neatstāja. Bet Zukova sējumi — lūk, tie stāv kaudzītē. Smel spaiņiem mēslus no Zukova memuāriem un vēl pieliec no sevis!

Pirmais pret Kuļiku un Pavlovu uzstājās Zukovs. Un viņa izvēle nebija nejauša. Iemesls, lūk, kāds. Zukovs metās virsū ar atmaskojumiem admirālim Kuzņecovam, bet šis atbildēja: pats muļķis! Metās virsū Rokosov- skim, bet šis atņirdza zobus. Izdarīja nekrietnību pret Vasiļevski, bet šis to nepiemirsa. Spieda Maļinovski, taču arī šis atrada iespēju, kā atkauties. Mēģināja iespert Sokolovskim, saņēma pretī. Gāja virsū Koņcvam, ber šis dižajam stratēģim teju pa purnu sadeva. Publiski. Žēl, izšķīra.

Un Žukovs saprata: te neizlauzties. Jāiet tur, kur vieglāk. Tā arī Pav- lovs un Kuļiks kļuva par iemīļotajiem "objektīvās kritikas" mērķiem. Nespēj atbildēt, lūk, kāpēc ērti.

2

Pie kā tad vainīgi Kuļiks un Pavlovs?

Apsūdzību ķēde pret Pavlovu sastāv no trim posmiem.

Pirmais. 1941. gada janvāri stratēģiskās karšu spēles laikā viņš demonstrēja pilnīgu bezspēcību. Zukovs it kā spēlējoties sakāva Pavlovu.

Otrais. Pēc pusgada, 21. jūnija vakarā, kad ar trauksmi bija jāceļ karaspēks, kad izšķiroša bija katra stunda un katra minūte, bezrūpīgais Pav- lovs priecājās teātri. Kopā ar visiem saviem vietniekiem.

Trešais. Kad uznāca karš, Pavlovs it kā izrādījis mūsdienu kara rakstura pilnīgu neizpratni, neprasmi vadīt karaspēku sarežģītā, neskaidrā situācijā. No tā — Rietumu frontes katastrofa, bet sekojoši tam — virkne katastrofu. Pavlovu nācās nošaut. Žēl, bet ko lai dara, — pelnījis. Kādi grēki, tāds sods.

Taču palūkosimies uzmanīgi uz armijas ģenerāļa Pavlova grēkiem, pārrēķināšanos un kļūdām.

Sāksim ar galveno apsūdzību, kuras pamatā ir Pavlova apvainošana sliktajā darbībā kara pirmajās dienās. Šie apvainojumi ir vismaz netaisnīgi. 1941. gada vasarā Sarkanajā armijā bija pieci Padomju Savienības maršali:

Vorošilovs, Budjonnijs, Timošenko, Šapošņikovs un Kuļiks. Kara pirmajās dienās visi pieci atradās Rietumu frontē. Visi "palīdzēja" Pavlovam.

Viņu ieņemamie amati 22. jūnijā:

Vorošilovs — CK Politbiroja loceklis, SNK priekšsēdētāja vietnieks, PSRS SNK Aizsardzības komitejas priekšsēdētājs. Līdz 1940. gadam Vorošilovs 15 gadus bija PSRS aizsardzības tautas komisārs;

Timošcnko — CK loceklis, PSRS aizsardzības tautas komisārs;

Budjonnijs — CK loceklis, PSRS aizsardzības tautas komisāra pirmais vietnieks;

Šapošņikovs — CK locekļa kandidāts, aizsardzības tautas komisāra vietnieks, bijušais (un nākamais) Ģenerālštāba priekšnieks;

Kuļiks — aizsardzības tautas komisāra vietnieks, RKKA Galvenās artilērijas pārvaldes priekšnieks.

Pārdomāsim. Nepilnas nedēļas laikā tika sagrauta Rietumu fronte — ar visjaunākajiem ieročiem bruņots, pusmiljonu liels padomju armiju grupējums kara galvenajā stratēģiskajā virzienā. Vai tiešām par to nav vainojams Aizsardzības komitejas priekšsēdētājs Vorošilovs, kurš pirms tam 15 gadus vadīja Aizsardzības tautas komisariātu? Rietumu virziens visos gadsimtos bijis kā iestaigāts ceļš, pa kuru caur Smoļensku iekarotāji devās uz Maskavu. Kopš 1925. gada aizsardzības resora vadītājam Vorošilovam bija pienākums stiprināt tieši šo virzienu, tieši to gatavot agresijas atvairīšanai. Un, ja galvenais pārrāvums sanāca tieši šeit, vai tiešām tur nav Vorošilova vainas? Vai tiešām viņš nav pelnījis tādu pašu sodu, kādu saņēma Rietumu frontes komandieris?

Pieņemsim, ka no 1925. līdz 1940. gadam aizsardzības Voro

šilovs sagatavoja karaspēku un Baltkrievijas teritoriju agresijas atvairīšanai, bet, lūk, 1940. gadā par komandieri uz Minsku nosūtīts vieglprātīgais Pav- lovs, kurš visu narkoma Vorošilova paveikto aizlaida postā. Bet tad rodas jautājums: kurp skatījās Politbiroja loceklis, SNK priekšsēdētāja vietnieks, Aizsardzības komitejas priekšsēdētājs Vorošilovs? Ja viņš redzēja, ka Pav- lovs pēdējā gada laikā pirms vācu iebrukuma pazudina paveikto, kāpēc neiejaucās?

Viens no diviem.

Vai nu Vorošilovs kara priekšvakarā iecietīgi izturējās pret Pavlova veikto rietumu virziena aizsardzības atslābināšanu. Tad abi pelnījuši sodu.

Vai ari Vorošilovs 16 vētrainās darbības gados nesagatavoja Rietumu kara apgabala karaspēku un Baltkrievijas teritoriju agresijas atvairīšanai. Šajā gadījumā jāsoda tikai Vorošilovs. Ko viens pats Pavlovs Minskā varēja izdarīt pēdējā gada laikā, ja aizsardzības narkoms Maskavā savā augstajā postenī neko neizdarīja 16 gadu laikā?

No 1940. gada aizsardzības tautas komisāra krēslā sēdēja maršals Ti- mošenko.

Jautāsim šādi: vai Timošcnko zināja, kā jāorganizē agresijas atvairīšana rietumu virzienā, vai arī viņš to nezināja?

Ja zināja, tad kāpēc nedeva attiecīgus rīkojumus Pavlovam? Grožos arī zirgs gudrs. Gudram narkomam pat vieglprātīgais Pavlovs rīkotos pareizi. Labam rotas komandierim arī aušīgi vadu komandieri strādā labi un pareizi. Bet, ja nepareizi, tad rotas komandierim jāatbild: un kāpēc tu šeit esi iecelts?

Aizsardzības narkoma rokās ir viss Sarkanās armijas varenais spēks. Ja pats aizsardzības narkoms, kura pakļautībā ir visa Sarkanā armija un kura rīcībā ir visi valsts resursi, nezināja, kā organizēt agresijas atvairīšanu Baltkrievijā, tad ko lai prasa no vietēja mēroga priekšnieka?

Un, ja notikusi Rietumu frontes stratēģiskā sakāve, vai tiešām aizsardzības narkoma pirmais vietnieks maršals Budjonnijs nav vainīgs? Ja viņš nav sagatavojis agresijas atvairīšanu, tad ar ko viņš nodarbojās pirms vācu iebrukuma?

Vai tiešām nav vainīgs Padomju Savienības maršals Šapošņikovs, kurš no 1937. gada maija līdz 1940. gada augustam bija Ģenerālštāba priekšnieks? Kā pirmskara gados viņš plānoja aizsardzību rietumu virzienā?

Un, ja VISI Padomju Savienības maršali, ieskaitot Aizsardzības komitejas priekšsēdētāju, aizsardzības tautas komisāru ar viņa pirmo vietnieku un diviem vietniekiem, ar visu kopējo pieredzi, visu ietekmi un neaptveramo varu, atrodoties līdzās Pavlovam, nespēja apstādināt Hotu un Gu- dērianu, tad vai to varēja izdarīt Pavlovs?

Jautāju šādi: vai pirms vācu iebrukuma augstie Maskavas priekšnieki aptvēra, ka Rietumu fronte var sabrukt nedēļas laikā, vai arī viņi to nesaprata? Ja nesaprata, tad viņi visi ir jātiesā par noziedzīgu nolaidību. Bet, ja saprata sakāves briesmas, taču neko nedarīja aizsardzības sagatavošanas labad rietumu virzienā, tad viņi jāsoda par kaitniecību.

Visi pieci Padomju Savienības maršali Baltkrievijā bija pilnīgi bezpalīdzīgi. Vai ir taisnīgi par bezpalīdzību apsūdzēt tikai Pavlovu vienu pašu? Daži maršali slepus ieradās Baltkrievijā pirms vācu iebrukuma. Un, ja viņi redzēja, ka Pavlovs nestrādā, bet sēž teātrī, tad kāpēc viņi neizdzina Pavlovu no turienes? Kāpēc neizvirzīja Maskavā jautājumu par steidzamu Pavlova nomaiņu?

Taču arī maršali nebija vienīgie. Turpat Baltkrievijā uzturējās valsts kontroles tautas komisārs Mehliss, kuram bija patiesi neierobežotas pilnvaras piemērot nošaušanu kā soda mēru. Kāpēc viņš neapstādināja vācu tankus? Un, ja pirmskara gados, mēnešos un dienās Rietumu īpašajā kara apgabalā neviens negatavojās agresijas atvairīšanai, tad kurp gan skatījās augstākais staļiniskais kontrolieris Mehliss? Bez armijas lietām mūsu valstī nebija nekādu citu lietu. Viss bija pakļauts kara sagatavošanas vajadzībām. Kā gan Mehliss palaida garām nekārtības?

Bez viņa turpat Baltkrievijā kara pirmajās dienās (un dažas dienas pirms kara) atradās Virspavēlniecības Stavkas pārstāvis inženiertehnisko spēku ģenerālleitnants D. Karbišcvs. Turpat no pirmajām kara dienām bija Ģenerālštāba priekšnieka pirmais vietnieks ģenerālleitnants V. D. Sokolovskis un Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants Ci. K. Ma- landins. Tic bija viņi, kas plānoja karu, tajā skaitā arī Rietumu frontē. Lūk, viņi bija jāsauc pie atbildības pēc Vorošilova, Budjonnija, Timošenko un pārējiem. Taču viņi visi iznāca no ūdens sausi, no liesmām — neapsviluši.

[1]

Vēl lielāks pamats bija ģenerālmajora A. M. Vasiļevska tiesāšanai. Kopš 1940. gada maija viņš bija Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes priekšnieka

vietnieka amatā. Viņš personīgi izstrādāja operatīvo daļu Padomju Bruņoto Spēku stratēģiskās izvēršanas plānam ziemeļu, ziemeļrietumu un rietumu virzienos (SVE, 2. sēj., 27. lpp.). Tas bija viņš, kurš plānoja Ziemeļu, Ziemeļrietumu un Rietumu frontes karadarbību. Tieši uz viņa sirdsapziņas ir atbildība par Sarkanās armijas sakāvi ne tikai Rietumu frontē, bet arī Ziemeļrietumu frontē — Baltijā — un vācu armijas nonākšanu pie Ļeņingradas. Blokāde ar miljons bojāgājušiem arī ir viņa plānošanas, viņa auglīgās darbības rezultāts.

Apbrīnojami: Pavlovu nošāva, bet neviens no Maskavas priekšniekiem necieta (Kuļiku vēlāk pazemināja par citām lietām, bet nošāva piecus gadus pēc kara jau pavisam pēc citiem pantiem). Lielākā daļa Maskavas priekšnieku, kuri kara pirmajās dienās atradās Rietumu frontē, drīzumā saņēma paaugstinājumus.

Maršals Vorošilovs dažas dienas pēc Rietumu frontes sagrāves tika iekļauts Valsts Aizsardzības komitejas — augstākā ārkārtas resora — sastāvā, kurā bija sakoncentrēta visa vara valstī. Turklāt Vorošilovs kļuva arī par Virspavēlniecības Stavkas locekli.

Maršals Sapošņikovs jau tajā pašā mēnesī, jūlijā, atgriezās Ģenerālštāba priekšnieka postenī.

Ģenerālleitnants Malandins pēc septiņiem gadiem pacēlās līdz armijas ģenerālim, bet ģenerālleitnants Sokolovskis pēc pieciem gadiem — līdz Padomju Savienības maršalam.

īpaši jāpiemin ģenerālmajors Vasiļcvskis. Viņš nebija Rietumu frontē, bet viņš personīgi plānoja Rietumu frontes karadarbību. Par kaunpilno Sarkanās armijas zaudējumu Baltkrievijā un Baltijā, par Ļeņingradas aplenkšanu ģenerālmajoru Vasiļevski gaidīja galvu visreibinošākais paaugstinājums visā Sarkanajā armijā. Trīs nedēļas pēc Rietumu frontes pavēlniecības apcietināšanas Vasiļcvskis kļuva par Ģenerālštāba priekšnieka vietnieku, Operatīvās pārvaldes priekšnieku. Līdz tam viņš atbildēja tikai par karadarbības plānošanu no Baltās jūras līdz Brestai. Te — vispārēja izgāšanās. Tagad Staļins uztic viņam plānot visas Sarkanās armijas darbību. 1941. gada oktobrī Vasiļcvskis kļuva par ģenerālleitnantu. Pēc pusgada — par ģenerālpulkvedi.

Vēl pēc mēneša Staļins viņu iecēla par Ģenerālštāba priekšnieku. Aizritēja vēl pusgads, 1111 Vasiļevskis saņēma armijas ģenerāļa pakāpi. Pēc 29 dienām — Padomju Savienības maršala pakāpi.

Un nepavisam nav saprotams Zukova liktenis. Rietumu fronte sabruka. Arī Ziemeļrietumu fronte. Ari Dienvidrietumu. Ari Dienvidu. Un Ziemeļu tāpat. Ja Ziemeļu fronte noturētos, tad nebūtu Ļeņingradas blokādes. Sagruva visas piecas frontes. To darbību plānoja personīgi Zukovs. Taču galvu uz bluķa lika tikai Rietumu frontes vadība.

Bet Ģenerālštāba priekšnieku ieskaitīja pie svētajiem.

Vēl vairāk, 1941. gada 26. jūnijā Staļins uzdeva Zukovam nodarboties tikai ar Rietumu frontes lietām. Lūk, kā Zukovs par to stāsta. "Tās pašas dienas 126. jūnija. — V. S.ļ vakarā, Staļina izsaukts, es atgriezos Maskavā un uzreiz ierados viņa kabinetā. Viņš uzdeva man aizsardzības organizēšanu līnijā Polocka—Vitebska—Orša—Mogiļcva—Gomeļa, lai aizturētu pretinieka uzbrukumu sakarā ar kritisko stāvokli Rietumu frontē." (Krasnaja zvezda, 1996. gada 26. marts)

Tātad Pavlovam "palīdzēja" ne tikai visi Padomju Savienības maršali, bet arī pats 20. gadsimta diženākais karavadonis. Tomēr ne maršaliem, ne ģeniālajam karavadonim nekas nesanāca.

Taču vainīgs Pavlovs.

[1]

Pavlovu vainoja par to, ka viņš sevi slikti parādījis 1941. gada janvārī stratēģisko spēļu laikā. Apvainojumu avots ir zināms. Tas izriet no aizraujošajiem Zukova mednieku stāstiem. Stratēģisko spēļu materiāli bija slēgti ar pilnīgas slepenības grifu, tāpēc Zukovs varēja sacerēt visu, kas viņam ienāks prātā, stāstīt lētticīgajiem visu, uz ko bija spējīga viņa trauksmainā fantāzija un garā mēle. Un viņš sacerēja. Un viņš stāstīja. Taču tikko arhīvu seifi mazliet pavērās, izrādījās, ka Pavlovs tajās spēlēs nav bijis sliktāks par Zukovu. Izrādījās, ka Zukovs vienkārši izdomājis spēļu norisi un iznākumu. Zukova stāsti — mēles trišana, paveca liclībnicka ļaunās fantāzijas.

Un, lūk, vēl apsūdzības: 1941. gada 21. jūnija vakarā armijas ģenerālis Paviovs priecājās reārri, taču vajadzēja…

Acīm redzama Pavlova muļķība. Tomēr arī šeit ir ko iebilst. Paviovs nesēdēja teātrī viens. Uzmanīgam lasītājam iesaku pašķirstīt citu kara apgabalu ģenerāļu memuārus. Garantēju, visi, kurus interesē kara sākumposma mīklas, atradīs desmitiem reižu pieminētus galvaspilsētas māksliniekus, kuri jūnija otrajā pusē dziedāja un dancoja lielākos un mazākos garnizonos visas Padomju Savienības rietumu pierobežas garumā. Paviovs neizrīkoja galvaspilsētas konccrtbrigādes, viņš tās nesūtīja uz pierobežu. Viņam nebija varas izrīkot maskaviešus.

Jaunajai paaudzei nesaprast, bet vienaudži apstiprinās — pie mums tā bija pieņemts: tuvojas ražas novākšana un, lūk, visu pakāpju mākslinieki no skolu dramaturģiskajiem pulciņiem līdz Maskavas slavenībām lauku brigādēs ceļ zemkopju cīņas sparu pirms grandiozās kaujas par ražu. Vai — tuvojas vēlēšanas. Te nu veikalos gan desu piemetīs, gan kādas burkas ar piesaistošām etiķetēm un teju no Alžīrijas atvedīs sauso vīnu. Reiz Kuibi- ševā pirms vēlēšanām pārdeva pat banānus. Tiesa, tikai no desmitiem līdz pusdienlaikam un tikai centrālajos kvartālos. Bet šņabja, skaidri atceros, pietika visiem. Tiem, kuriem bija nauda. Un turpat pie veikaliem, kas pēkšņi bija pārpilni ar uzkodām un iedzeramo, visai tautai par prieku: tam- burini žvadz, ģitāras strinkšķ, ermoņikas pūš un elš. Un rūpnīcu klubos, ber citreiz pat taisni cehos, tautas mīluļi, sākot no Pjchas līdz Zikinai, ienes cilvēku sirdīs cerību, siltumu un bezgalīgu laimi.

Vai arī, lūk: 1968. gadā, tuvojoties augustam, estrādes un cirka cienītājiem, operetes, satīras un drāmas, baleta un operas pielūdzējiem Maskavā nekas nebija meklējams. Cienītājiem tobrīd vajadzēja nokļūt Piekarpatu kara apgabalā. Pie Cehoslovākijas robežas. Lūk, tur gan būtu zaļa dzīve! Baudi un priecājies par padomju mākslas, pasaulē vishumānākās mākslas sasniegumiem! Galvenais — bez maksas. Par velti!

1941. gada jūnijā kas līdzīgs notika visas Padomju Savienības rietumu pierobežas garumā. Kultūras vēsturniekiem iesaku pašķirstīt dziedātāju un dejotāju, vijolnieku un pianistu, kino un teātra aktieru atmiņas. Šķiet, viņiem īstā vieta 1941. gada jūnijā pirms ražas novākšanas būru pie Do- nas, Kubaņā, Altajā un Pievolgā. Bet, nē! Viņi visi pulciņos 1111 bariņos nez kādēļ spietoja gar rietumu robežu. Daži no viņiem izklaidēja Rietumu frontes komandējošo sastāvu un štābu. Tieši tā: frontes! 21. jūnija vakarā, tieši tajā brīdī, kad Pavlovs kopā ar savu štābu teātrī plaukšķināja, Kremlī biedrs Staļins pieņēma lēmumu par piecu padomju fronšu izvēršanu no Baltās līdz Melnajai jūrai. Tostarp tika pieņemts lēmums par Rietumu frontes izveidi un armijas ģenerāļa Pavlova iecelšanu par komandieri. Ja tā, Staļina sekretāram biedram Poskrebišcvam vajadzēja sazvanīt Pavlovu un paziņot viņam: tiek lemts jūsu jautājums, jums pavēlēts sēdēt kabinetā pie tālruņa un gaidīt lēmumu.

Ja Pavlovs bezrūpīgi priecājās teātrī, tas nozīmē, ka tamlīdzīgs rīkojums no Kremļa nav saņemts.

Un te no smieklīgā pārejam pie nesaprotamā. Par Pavlovu visiem ļauts smieties, bet kā lai saprotam Staļina rīcību? Viņa valdīšanas laikā viss valsts aparāts strādāja Staļina ritmā 1111 bija pakļauts tautas tēva dienas režīmam. Staļins strādāja naktīs, tāpēc visi narkomi, bet vēlāk ministri sēdēja savos kabinetos līdz ritam: ja nu piezvanīs Staļins? Ja reiz kabinetos pa naktīm sēdēja narkomi, tad sēdēja arī viņu vietnieki: ja nu pēkšņi narkomam ievajagas kādu informāciju? Un, ja reiz krēslos sēdēja narkomu vietnieki, tad savās darba vietās palika ari galveno pārvalžu priekšnieki. Un viņu vietnieki. Un pārvalžu priekšnieki. Kopā ar vietniekiem. Un nodaļu priekšnieki. Un visi pārējie. Visi, kuri vien vēlas, atradīs daudz šādu paziņojumu: "Aizsardzības tautas komisariātā, RKKA Politiskajā pārvaldē, tāpat kā VK(b)P aparātā tajos laikos valdīja nakts trieciendarba kārtība. Piemēram, Mehliss nebrauca mājās agrāk par pulksten 5—6 no rīta." (Ģenerālmajors J. A. Boltins. Krasti ūja zvezda, 2004. gada 10. marts.) "Visos tautas komisariātos strādāja naktīs." (V. S. Jemeļjanovs, Na poroge voini. Maskava: 1971, 23. Ipp.) Par Staļina darba stilu stāsta Politbiroja locekļa kandidāts D. T. Šcpilovs: "Strādāja līdz rītam, ļ.. ļ Bieži vienas darba dienas (drīzāk nakts) beigas saplūda ar jaunas sākumu. [..] Strādāja līdz pilnīgam bezspēkam. Infarkti, insulti un nāves gadījumi bira visapkārt." ( Voprosi istoriji, 1998, Nr. 5, 12.—13. Ipp.)

Šādā ritmā dzīvoja nc tikai valdības ierēdniecība Maskavā. Tā dzīvoja visa valsts. Visam pārvaldes aparātam nācās piemēroties Maskavas ritmam. Sēž naktī partijas sekretārs kaut kur Urkaganskā, bet aiziet nevar: ja nu pēkšņi Rūpnīcu pārvaldes priekšnieka vietnieka palīgs no Maskavas pieprasīs steidzamu atbildi?… Tālajos Austrumos gan labi. Kad Maskavā nakts, tur jau diena. Bet kā citiem?

Un, lūk, izņēmums, kas izceļas uz kopējā fona. 1941. gada 21. jūnijā Maskavā tika izlemts ekstraordināras nozīmes jautājums: Padomju Savienības pastāvēšanas vēsturē pirmo reizi miera laikā pilnīgas slepenības apstākļos rika veidotas piecas frontes. Staļins formēja frontes ne aizsardzības dēļ, ne Hitlera agresijas atvairīšanas dēļ. Staļins kategoriski atteicās ticēt vācu uzbrukumam. Frontes tika veidotas kāda mums nezināma iemesla dēļ. Turklāt Rietumu fronte — galvenais kara virziens, centrs, stratēģiskās uzbūves kodols. Un, lūk, šajā izšķirošajā brīdī Staļins nepieprasīja Pavlova klātbūtni savā komandpunktā vai kabinetā.

Un aizsardzības tautas komisārs Timošenko to ari nepieprasīja. Vismaz Ģenerālštāba priekšnieks būtu pabildinājis: klau, Pavlov, Dmitrij Grigor- jevič, tālu prom neskrien, no Kremļa telefona neej nost.

Un, lūk, jums ainiņa: nc tikai armijas ģenerālis Pavlovs, bet arī ģenerālmajors Kļimovskihs sēdēja turpat teātrī. Bet viņš taču ir Rietumu īpašā kara apgabala štāba, kas tobrīd pārtapa par Rietumu frontes štābu, priekšnieks. Turpat arī nu jau Rietumu frontes artilērijas priekšnieks artilērijas ģenerālleitnants Kļičs. Dzimst fronte, bet visi komandieri teātri!

Un tā notika ne tikai Rietumu frontē. Mūsu vēsturniekiem nez kādēļ nepatīk pieminēt, ka 1941. gada 21. jūnijā pa dienu Kijevas īpašā kara apgabala komandieris ģenerālpulkvedis M. P. Kirponoss ar tuvāko loku sēdēja "Dinamo" stadionā, bet vakarā devās uz teātri. Un arī atbildīgo biedru pavadībā. Padomju Savienības maršals 1. H. Bagramjans apraksta baiso darba ritmu kara apgabala štābā: sākot no 1941. gada agra pavasara — nc brīvdienu, nc svētku dienu, darbs no saullēkta līdz saulrietam un tālāk nakti līdz ausmai, visi gāžas no kājām aiz nogurumu un negulēšanas… Bet te pēkšņi — stadions, teātris… brīdī, kad Kijevas īpašais kara apgabals pārvēršas par Dienvidrietumu fronti. Ģenerāļiem nav laika teātrim. Viņiem galvenais ir pabeigt darbu. Viņiem galvenais ir pagulēt!

Taču gan Rīgā — teātris. Gan ari Odesā.

Kā saprast šo komēdiju?

Tad nu smiesimies nevis par bezrūpīgo Pavlovu, Kļimovskihu un Kļiču, bet par Staļinu, Timošenko un Zukovu.

Lai gan varam arī nesmietics. Mazāk nekā trīs mēnešus pirms aprakstītajiem notikumiem Vidusjūrā pie Matapanas līča notika itāļu un britu kuģu vienību jūras kauja. Tā beidzās ar spīdošu britu flotes uzvaru. Britu uzvaru izšķīra uz karakuģiem bāzētā aviācija un jauna pārtveršanas līdzekļa — radara — izmantošana. Bet vēl britu flotei, nn tas ir galvenais, bija pēkšņums. Britu kuģu vienība parādījās tādā vietā, kur tobrīd kuģu parādīšanās netika gaidīta un bija pilnībā izslēgta. Apbrīnojamākais tas, ka dažas dienas un pat dažas stundas pirms iziešanas jūrā bezrūpīgie britu admirāļi, šķita, vispār neinteresējās par flotes lietām. Viņi dzīvoja ārkārtīgi intensīvai sabiedrisko dzīvi: dejoja ballēs, spēlēja golfii, apmeklēja teātri. Bet pēc tam nemanot, angļu stilā, neatvadoties, cits pēc cita pazuda.

Un neviens pēc Itālijas flotes sagrāves pie Matapanas līča par britu admirāļu uzvedību nesmejas.

Bet, lūk, ja itāļi būtu negaidīti nogremdējuši britu floti taisni pirms iziešanas no bāzes, tad nu gan vēsturnieki nebūtu aizmirsuši atgādināt britu admirāļiem gan par ballēm, gan golfu, gan kāršu spēlēm 1111 bezrūpīgajiem vakariem teātros.

5

Staļina lēmums 1941. gada 21. jūnijā par piecu fronšu izveidošanu ir noslēguma posms ilgstošam, no malas neredzamam procesam. Pavēle nekavējoties sākt fronšu 1111 armiju lauka komandpunktu celtniecību tika nosūtīta jau 27. maijā (Krasnaja zvezda, 1991. gada 29. maijs). Līdz jūnija vidum uz šiem komandpunktiem tika pārsviestas operatīvās grupas. 1941. gada 13. jūnijā visas Padomju Savienības radiostacijas pārraidīja TASSpaziņojumu: "Baumas par to, ka PSRS gatavojas karam ar Vāciju, ir nepatiesas un provocējošas. | ..ļ šobrīd veiktās Sarkanās armijas rezervistu pulcēšanās un gaidāmo manevru mērķis nav nekas cits kā rezervistu apmācība 1111 dzelzceļa aparāta darbības pārbaude, kas, kā zināms, tiek veikta katru gadu, un, ņemot to vērā, ir nejēdzīgi iedomāties šos pasākumus kā Vācijai naidīgus."

Tieši šajā dienā, 1941. gada 13. jūnijā, tika pilnībā pabeigta pārvaldes struktūru sadalīšana rietumu pierobežas kara apgabalos, izņemot Ļeņin- gradas kara apgabalu. Todien aizsardzības narkomspavēlēja izvest fronšu pārvaldes lauka komandpunktos. Rietumu īpašajā kara apgabalā, tāpat kā Baltijas un Kijevas īpašajos kara apgabalos, jau 13. jūnijā pastāvēja frontes. Tomēr paralēli funkcionēja arī kara apgabali, 110 kuru sastāva tika izdalītas frontes.

Sākot 110 1941. gada 13. jūnija, Baltkrievijā pastāvēja divas neatkarīgas militārās vadības sistēmas: slepus izveidotā Rietumu fronte (frontes komandieris armijas ģenerālis 1"). G. Pavlovs, komandpunkts mežā, Obozļcsjnas stacijas rajonā) un Rietumu īpašais kara apgabals (komandieris ģenerālleitnants V. N. Kurdjumovs, štābs Minskā). Pavlovs turpināja tēlot kara apgabala komandiera lomu, bet oficiāli viņš jau bija frontes komandieris un viņa frontes štābs tiek pārvietots uz slepeno komandpunktu, lai pastāvētu neatkarīgi no Rietumu īpašā kara apgabala. Pavlovs kopā ar frontes augstāko komandējošo sastāvu pagaidām ir Minskā. Teātri.

Viss šis teātris iecerēts tādēļ, lai parādītu vācu izlūkošanai: Rietumu frontē bez pārmaiņām, pie mums te, Padomju Savienībā dzīve rit savu gaitu, nekas nopietns netiek perināts, neviens slepus nekur nedodas, lūk, viņi, vadītāji, visi cits citam līdzās sēž teātrī. U11 laiks saprast, godājamie, ka baumas par PSRS gatavošanos karam ar Vāciju ir nepatiesas un provocējošas…

Kad Staļins Maskavā apstiprināja lēmumu par fronšu izveidi, piecu fronšu komandpunkti jau bija ierīkoti, daudzos atradās štāba virsnieki un ģenerāļi. Viņi jau deva pavēles fronšu pavēlniecības vārdā. Piemērs: 1941. gada 21. jūnijā pulksten 14.30 tika dots rīkojums 8., 11. un 27. armijai par maskēšanās krāsu ieviešanu garnizonos un karaspēka izvietošanās vietās. Rīkojumu parakstīja Ziemeļrietumu frontes komandiera palīgs PVO lietās pulkvedis Kirļins (CAMO, 344. fonds, 5564. apraksts, 1. lieta, 62. lapa.). Vēršu uzmanību: dokumentu parakstīja nevis kara apgabala, bet frontes komandiera palīgs. Vācu iebrukumu neviens negaidīja, bet frontes jau izveidoja.

6

Teātrī līdzās armijas ģenerālim Pavlovam sēdēja artilērijas ģenerālleitnants N. A. Kļičs, Rietumu īpašā kara apgabala, īstenībā — Rietumu frontes artilērijas priekšnieks. Lūk, neliels fragments par viņu un ģenerāli I. Ņ. Rusi- janovu, 100. strēlnieku divīzijas komandieri. Nedaudz vēlāk, 1941. gada 18. septembri, 100. strēlnieku divīzija tiks pārveidota par 1. gvardes divīziju. Virspavēlnieka pavēlē nr. 308 par pirmo četru divīziju pārveidošanu gvardes divīzijās ģenerālmajors Rusijanovs tika nosaukts pirmais. Tieši viņš kļuva par padomju gv ardu nr. 1. Taču tagad ir runa par 1941. gada jūniju, nevis septembri.

"100. strēlnieku divīzija pirms kara bija izvietota Minskas priekšpilsētās, tāpēc neoficiāli dka dēvēta par galvaspilsētas. 1941. gada jūnija sākumā tās komandieri ģenerālmajoru 1. Ņ. Rusijanovu izsauca uz apgabala štābu: bija jāsaņem jauni 76 mm lielgabali. Kara apgabala artilērijas priekšnieks ģenerālleitnants N. A. Kļičs labi uzņēma savu seno paziņu Ivanu Ņikitiču. Kad viņi palika divatā, Kļičs klusi un laikam gan mazliet nedroši (tas viņam parasti nebija raksturīgi) bilda:

Ivan Ņikitič, iesaku tev jaunos septiņdesmit sešu milimetru lielgabalus pagaidām neņemt. Taču — tikai iesaku. Izlem pats.

Vai tad tie ir slikti ieroči?

Jaunie septiņdesmitsešmilimetrīgic ir sapņu lielgabali. Taču mums tiem ir tikai viens kaujas komplekts munīcijas. Bet vecajiem lielgabaliem — kaudzēm munīcijas. Sāksies karš, tu divu dienu laikā izšausi jauno lielgabalu šāviņus. Ko darīsi pēc tam?

Kā, vai tad karš pie durvīm?

Es tev tāpat esmu pateicis vairāk nekā drīkst…

Cik ilgi man nāksies novilcināt jauno lielgabalu saņemšanu?

Domāju, ne ilgāk par mēnesi." (Kramaja zvezda, 1991. gada 17. jūlijs.)

Šis fragments ir kā heksogēns. Pavisam maziņš, bet cik spēcīgs!

Maskavā, Ģenerālštābā, sēdēja kāds ģēnijs, dzina uz Baltkrieviju pasaulē labākās 152 mm lielgabalhaubices ML-20 un pa desmit kaujas komplektiem katrai. Taču šos ieročus — pa roku galam: bez tēmētajiem, bez komandieriem, bez aizmugures piesega. Ja nav artilēristu, tad sagaidi, kad būs; Urālu poligonos izveido baterijas, divizionus, pulkus, sagatavo, saliedē un tikai tad sūti uz Baltkrieviju.

Tas pats ģēnijs no Ģenerālštāba dzina uz to pašu Baltkrieviju pasaulē labākos 76 mm lielgabalus, taču ar vienu kaujas komplektu katram. Ja nav pietiekami šāviņu jaunajiem lielgabaliem, tad turi tos aiz Volgas. Kad ar pilnu jaudu sāks ražot lādiņus, tad ari liksi lielgabalus lietā. Citādi padari armiju neaizsargātu. Kam vajadzīgi lielgabali bez šāviņiem? Tikai ienaidniekiem. Tikai Hitleram. Hitlerieši sagrābtos 76 mm lielgabalus pieņēma bruņojumā un izveidoja lādiņu ražotni. Otrā pasaules kara pirmajā pusē padomju 76 mm lielgabali bija spēcīgākie prettanku ieroči Hitlera armijā. Pašam Hitleram nekā tiem līdzīga un līdzvērtīga nebija.

Jā, un mūsu "novecojušie" lielgabali arī bija ko vērti. Plānotāji no Ģenerālštāba un Kara vēstures institūta "novecojušus" ieročus statistikā nemaz neiekļāva. Par šiem ieročiem viņi ņirgājās. Bet, lūk, piemērs: ģenerālmajors Rusijanovs atteicās no jaunajiem, pasaulē labākajiem lielgabaliem, viņam divīzijā palika 1902. gada parauga trīscollu lielgabali. Un tāpēc viņa divīzija pēc nepilniem diviem kara mēnešiem kļuva par gvardes divīziju. Pašu pirmo.

Tātad ne jau "novecojušie" ieroči vainīgi.

[1]

Kara sākumā artilērijas ģenerālleitnantu Kļiču apcietināja kā vienu no "vaininiekiem". "Diversiju zinību profesors" pulkvedis I. G. Starinovs bija

apcietināšanas liecinieks. Lūk, viņa stāsts: "Mani īpaši satrieca N. A. Kliča apcietināšana. Par viņa godīgumu un nevainīgumu es biju pārliecināts. |.. | N. A. Kļičs darīja visu, lai paaugstinātu apgabala artilērijas kaujas spējas. Bet viņam atņēma vilcējtransportu, viņa cilvēkus ņēma no pozīcijām uz… aizsardzības darbiem. Viņam atņēma vecos lielgabalus ar munīciju, bet to vietā sūtīja jaunus bez lādiņiem. Ko tad varēja izdarīt Kļičs?! Protestēt? Viņš protestēja, bet viņu atsēdināja." (I. G. Starinovs. Mini ždnt svojejjo časa. Maskava: 1964, 211. lpp.)

Taču mūsu saruna tagad ir nevis par lādiņiem un lielgabaliem, bet par to, ka Rietumu īpašā kara apgabala artilērijas priekšnieks artilērijas ģenerālleitnants N. A. Kļičs 1941. gada jūnija sākumā zināja: vēlākais pēc mēneša, t. i., jūlija sākumā sāksies karš. Viņš par to deva mājienu ģenerālmajoram Rusijanovam. Krasnaja zvezda vēsta, ka Rusijanovs mājienu sapratis: "No sarunas ar Kļiču sapratis, ka viņa rīcībā palicis pavisam maz laika, komdivs [24] ar īpašu neatlaidību pievērsās šaušanas apmācībai, taktiskajām mācībām un štāba izglītošanai. Nomocīja divīziju pavisam. Un tomēr kara pirmā diena pienāca ātrāk nekā gaidīta."

Rusijanovs gatavojās uz jūlija sākumu, bet karš sākās divas nedēļas agrāk…

100. strēlnieku komdivs ģenerālmajors Rusijanovs uzzināja par gaidāmo karu no Rietumu īpašā kara apgabala artilērijas priekšnieka artilērijas ģenerālleitnanta Kļiča. Interesanti, no kā Kļičs varēja uzzināt par karu jūlija sākumā? Visticamāk, no Rietumu īpašā kara apgabala komandiera armijas ģenerāļa Pavlova.

Nedomāju, ka Kļičs vai Pavlovs zināja Hitlera plānus. Taču viņi zināja Staļina plānus. Un, ja ne gluži visus, tad vismaz daļu, kas attiecās uz viņiem.

Bet pieņemsim neiespējamo: artilērijas ģenerālleitnants Kļičs 1941. gada jūnija sākumā zināja Hitlera plānus — vēlākais pēc mēneša uzbruks. Ja viņš to zināja un saprata Minskā, tad, šķiet, ari ģeniālajam Zukovam tas bija jāsaprot. Zukovam no augšas labāk redzams. Zukova pakļautībā Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvalde, viņam visu kara apgabalu izlūkošanas nodaļu štābi sūta informāciju. Kā tad gadījās, ka nosacīti zema ranga komandieris jūnija sākumā zvana trauksmi, bet ģeniālais stratēģis Maskavā trauksmi nesludina un citiem arī neļauj?

Taču man ir vēl jautājums: kāpēc zināšanas par drīzo kara sākšanos turēt noslēpumā? Kāpēc viens padomju ģenerālis par iespējamo kara sākuma laiku paziņo otram mājiena veidā? Un ne jau katram dod mājienu, bet gan tikai savam draugam Rusijanovam, pārliecībā, ka viņš neizpļāpāsies. Padomāsim: kurš ir ieinteresēts kara sākuma laiku turēt noslēpumā? Tikai uzbrūkošā puse, tikai agresors. Ja agresors ir Hitlers, tad lai viņš savus noslēpumus pats arī glabā. Bet kāpēc mums jāglabā Hitlera noslēpums? Tieši pretēji, pa visu pasauli vajadzēja bazūnēt: nesteidzies, Hitler, tavi nodomi mums ir zināmi!

Un ne jau tikai Rusijanovam deva mājienus.

Sakaru karaspēka ģenerālmajors Agafonovs pirms kara bija Baltijas īpašā kara apgabala 11. armijas sakaru priekšnieks. Viņa stāstījumā pieminēts ģenerālmajors I. T. Sļcmins. Viņš bija 11. armijas štāba priekšnieks. Tātad: "Dažas dienas pirms kara notika pēdējās 128. strēlnieku divīzijas mācības Kalvarijas rajonā. Pēc mācībām, atceros, piegāju pie štāba priekšnieka ģenerāļa Sļemina un palūdzu atļauju novākt novilktās lauka kabeļu līnijas.

Nekādā gadījumā nedariet to! — kategoriski pavēlēja štāba priekšnieks, bet pēc tam jau daudz mierīgāk jautāja: — Vai tiešām, biedri Aga- fonov, jūs nesaprotat situāciju, nesaprotat, kam tas nepieciešams?

Skaidrs, biedri ģenerāli…" (V. P. Agafonovs. Ņcmanl Ņeman! Ja — Dunai! Maskava: 1967, 20. lpp.)

Tātad mācības ir beigušās. Bet kabeļi uz lauka palikuši. Ne jau mācībām. Un ne jau aizsardzības karam. 128. strēlnieku divīzija, tāpat kā visas pārējās, aizsardzībai negatavojās, tranšejas neraka, tās mācījās "sist ienaidnieku viņa teritorijā". īpaši ziņkārīgajiem iesaku atrast kartē šo pašu Kalvariju un 1941. gada robežlīniju…

11. armijas sakaru priekšniekam mājiens: sakaru līnijas nav vilktas militārajām mācībām. Izdomā, kam tās paredzētas.

Ja esmu ko pateicis nepareizi, biedri palabos, taču man šķiet: ja ģenerāļi par gaidāmo karu sačukstējās, ar mājieniem nosaucot tā sākuma aptuveno datumu, tas nozīmē, ka bija runa nevis par Hitlera, bet gan par Staļina noslēpumu.

Un ne jau tāpēc Pavlovs, Kļičs, Kļimovskihs, Kopccs un Tajurskis bezrūpīgi sēdēja teātrī, ka viņiem nebūtu darāmā, un arī tāpēc ne, ka cerēja uz mierīgu līdzāspastāvēšanu ar Hitleru. Tieši pretēji. Viņi zināja: drīz būs karš, tieši tāpēc jāparādās teātri.

Reizēm.

Bet vai Kuļiks un Pavlovs ir vainīgi noziegumos?

Jāatzīst: ir gan.

Negribu būt vienpusīgs. Patiesības labad jāpiemin Pavlova un Kuļika noziegumi. Dažus no šiem noziegumiem nedrīkst piedot. Piemēram, abi 30. gadu beigās karoja Spānijā. "Lai zemniekiem Granadā atdotu zemi." No pirmā acu uzmetiena šķiet, cēla lieta: cīņa ar fašismu. Tomēr…

Tomēr pie mums līdz 1936. gadam jau bija iznīcināti miljoniem cilvēku. Neko tādu vai tamlīdzīgu fašists Franko nekad nebija Spānijā izdarījis un pat neplānoja darīt.

Pie mums koncentrācijas nometnēs jau sēdēja miljoni, bet Spānija kopumā bija iztikusi bez tā.

Mūsu zemniekus sadzina kolhozos, bet spāņu zemnieks palika brīvs. Spānijas robeža bija atvērta, un visi, kuriem nepatika ģenerālisimusa Franko diktatūra, varēja brīvi doties uz visām četrām debespusēm, kaut vai uz Argentīnu, kaut vai uz Austrāliju, kaut vai uz vispasaules proletariāta dzimteni. Bet mūsu robežas bija slēgtas. Visus, kuri vēlējās pabūt kapitālisma ellē, uz robežas, aizslēgti klikšķinot, gaidīja drosmīgais robežsargs Karacupa [25] un uzticamais suns.

1932. gadā komunisti apzināti izraisīja badu, vispirms jau Ukrainā, un nomērdēja vēl miljonus. Bet 1936. gadā mūsu drosmīgie kareivji devās atbrīvot Spāniju, lai gan Spānijā bada nebija un tas nebija gaidāms. Mūsu kareivjiem — intcrnacionālistiem — būtu jāraujas nevis uz svešām zemēm, bet jākaro par savas valsts un savas tautas brīvību.

Kāda velna pēc jūs līdāt atbrīvot svešu tautu, ja mūsu tauta tobrīd bija iekalta važās? No kurienes šī atbildība par tālu zemju likteni un pilnīga bezatbildība par savu likteni?

22. NODALA

KURŠ LĪDZINĀSIES PAVLOVAM?

"Patiesīgo stāstu" par Lielo Tēvijas karu veido fantastiska kompozīcija no melīgajiem Zukova memuāriem, caurcaurēm neīstiem Stadņuka romāniem un Ozerova filmām.

Anatolijs Tarass Priekšvārds grāmatai: I. Drogovozs. Boļšoijlot Strani Sovetov.

Minska, 2003, 8. Ipp.

1

Nespējot piekasītics Rietumu frontes komandiera armijas ģenerāļa D. C5. Pav- lova militārajam veikumam, Zukova aizstāvji metās klāt "sadzīvei" un "amo- rālismam". Tikko palasies sacerējumus par Pavlova uzvedību sadzīvē, uzreiz saproti Rietumu frontes sakāves iemeslus kara pirmajā nedēļā.

Lūk, piemērs.

Raksts "Komandarmu apcietināja GRUvirsnieks". Publicēts Ņezavi- simoje vojennoje obozrcņije 2003. gada 5. decembri. Autors — Mihails Jefimovičs Boltunovs — ir "kara rakstnieks, sarakstījis virkni grāmatu par izlūkošanas 1111 diversiju dienestu vēsturi". Rakstā stāstīts par "1. ranga ko- mandartna" Pavlova apcietināšanu, ko veica "GR Upulkvedis" Mamsurovs.

Virsrakstā kara rakstnieks Boltunovs pieļāva divas kļūdas. Pavlova amats — Rietumu frontes komandieris, dienesta pakāpe — armijas ģenerālis.

Taču Boltunovs spītīgi sauc Pavlovu par 1. ranga komandarmu — armijas komandieri. Pavlovam tādas pakāpes nekad nav bijis. Pēc atgriešanās no Spānijas Padomju Savienības Varonis kombrijjs [26] Pavlovs saņēma komkora1 dienesta pakāpi un RKKA Autobruņutanku pārvaldes priekšnieka amatu. Pēc Ziemas kara Somijā par tanku karaspēka veiksmīgo darbību necilvēcīgos apstākļos "prettanku" apvidū pret spēcīgu, izturīgu un gudru pretinieku, par pat teorētiski neatrisināma uzdevuma paveikšanu komkors Pavlovs tika paaugstināts par 2. ranga komandarmu. 1940. gada 4. jūnijā Sarkanajā armijā tika ieviestas ģenerāļu pakāpes. Šajā dienā saskaņā ar SNK lēmumu Pavlovs saņēma tanku karaspēka ģenerālpulkveža pakāpi. 1941. gada janvārī Pavlovs stratēģiskās karšu spēles laikā, darbojoties pret Zukovu, demonstrēja apskaužamu karavadoņa meistarību, un 1941. gada 23. februāri tika paaugstināts par armijas ģenerāli.

Par kāda komandarmu apcietināšanu 1941. gada vasarā mums stāsta "kara rakstnieks" Boltunovs?

Un no kurienes 1941. gada jūnijā varēja uzrasdes GRUpulkvedis? Grāmatu "par izlūkošanas un diversiju dienestu vēsturi" autoram būtu jāzina, ka GRU tika izveidots 1942. gada 16. februārī.

"Kara rakstnieka" zināšanas par aprakstāmo tēmu skaidri saskatāmas ne tikai virsrakstā, bet arī apakšvirsrakstos. Piemēram, šādā: "Baltkrievijas apgabala štāba meklējumos". Autors pavēsta, ka "29. jūnijā maršals Voro- šilovs pavēl Mamsurovam apcietināt 1. ranga komandarmu Dmitriju Pavlovu, 2. ranga komandarmu Vladimiru Kļimovskihu un komandarmu Nikolaju Kļiču". Taču "GR Upulkvedim" Mamsurovam nekādi neizdevās sameklēt Baltkrievijas apgabala štābu. Nav brīnums. 1941. gadā tāda kara apgabala nebija. 1940. gada 1 1. jūlijā Baltkrievijas īpašais kara apgabals tika pārveidots par Rietumu īpašo kara apgabalu. Tā nav tikai izkārtnes maiņa. Kara apgabala sastāvā tika iekļauts Smoļcnskas apgabals, bet tas neatbilda nosaukumam "Baltkrievijas".

Taču, ja "GR Upulkvedis" meklēja Rietumu īpašā kara apgabala štābu, tad bija jājautā pirmajam pretimnācējam. Jebkurš atbildētu: Minskas centrā. Un kara pirmajās dienās kara apgabalu vadīja nevis Pavlovs, bet gan Kurdjumovs. 1941. gada 21. jūnijā notika struktūras sadalīšana. Lielākā daļa Rietumu īpašā kara apgabala pārvaldes un štāba pārtapa par Rietumu frontes pārvaldi un štābu un tika slepus pārvietota uz komandpunktu

Baranoviču apkaimē. Karam sākoties, Pavlovs atradās tur. Lūk, tur "GRLJ pulkvedim" viņš būtu jāmeklē. Bet mazākā pārvaldes un štāba daļa palika, kur bijusi, un saglabāja iepriekšējo nosaukumu: kara apgabala štābs.

Pirms izbraukšanas no Maskavas "GRUpulkvedim" Ģenerālštābā būtu jāpainteresējas, kur atrodas Rietumu frontes štābs. Zemāko štābu atrašanās vietas nosaka un apstiprina augstāki štābi. Ģenerālštābā vajadzēja zināt, ka Rietumu frontes štābam jāatrodas Obozļesjnas stacijas rajonā uz dienvidrietumiem no Baranovičiem. Bet, ja tā tur nav, tad tā nav frontes komandiera armijas ģenerāļa Pavlova vaina. Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Zukovs it kā zinājis, ka vācu trieciens būs virzienā uz Baranovičiem, un noteica Rietumu frontes komandpunkta atrašanās vietu tieši vācu tanku ķīlim ceļā. Izlasīsim vēlreiz Ģenerālštāba 1941. gada 15. maija plānu. Zukovs dēvē šo plānu par "manu zīmīti". Tad, lūk, tur norādīta Rietumu frontes atrašanās vieta — Baranoviči.

No vienas puses, Zukovs it kā paredzējis, ka vācu armijas galvenais trieciens būs virzienā uz Baranovičiem. No otras puses, tieši tur izvietoja Rietumu frontes štābu. Vai tad tā nav kaitniecība?

No vienas puses, Staļins it kā, vāroties un rūcot, noraidīja 1941. gada 15. maija plānu, bet, 110 otras puses, Rietumu frontes štābs tomēr tur, Baranoviču apkaimē, nokļuva. Tieši saskaņā ar plānu un par spīti rūkšanai.

Ja Pavlovs, pārkāpjot pilnvaras, izveda savu KP no uzbrukuma, tad tā nav vaina, bet gan nopelns. Jāvaino savukārt ir kāds ģēnijs Ģenerālštābā.

2

Lasām "kara rakstnieka" rakstu tālāk un brīnāmies. Vladimirs Jefimovičs Kļimovskihs nebija 2. ranga komandartns. Viņš bija ģenerālmajors. Un Sarkanajai armijai 1941. gadā vispār nebija militārās pakāpes komandartns. 1940. gada jūnijā Sarkanās armijas augstākā komandējošā sastāva lielākā daļa saņēma ģenerāļu un admirāļu dienesta pakāpes. Ar vecajām dienesta pakāpēm palika daži kombrijji un komdivi, kurus izlaida no cietumiem.

Taču arī viņiem vairākumā gadījumu tika piešķirtas ģenerāļu pakāpes. Piemērs: no cietuma izlaistais komdivs K. K. Rokosovskis (dienesta pakāpe piešķirta 1935. gada 26. novembri) 1940. gada 4. jūnijā kļuva par ģenerālmajoru. 1941. gadā kombrigu vēl bija samērā daudz. Komdivu mazāk — astoņi. Komkors 1941. gadā visā Sarkanajā armijā bija rikai viens — L. G. Pct- rovskis. Bet komandarmu nebija. Tos vai nu apšāva, vai arī pārtaisīja par ģenerāļiem.

Līdz ģenerāļa dienesta pakāpes ieviešanai pakāpe komandarms pastāvēja mazāk nekā piecus gadus. Komandarmu bija maz: 1937. gadā — pieci 1. ranga un desmit 2. ranga. Pēc apšaušanas vēl daži cilvēki saņēma komandarmu pakāpi. To skaitā — Koņevs, Kuļiks, Mcrcckovs, Timošcnko, Sapošņikovs, Kovaļovs un Tjuļeņevs. Taču starp viņiem nebija neviena ar uzvārdu Kļimovskihs. Un pavisam skaidrs, ka starp viņiem nebija neviena "komandarma Kļiča". Bet Rietumu frontē bija artilērijas ģenerālleitnants Nikolajs Alcksandrovičs Kļičs.

Tālāk "kara rakstnieka" vēstījumā parādās komandarms Jerjomcnko. Pēc kara Andrejs Ivanovičs kļuva par Padomju Savienības maršalu. Vai tiešām autoram, kurš sarakstījis "virkni grāmatu par izlūkošanas un diversiju dienestu vēsturi", grūti paņemt maršala memuārus un pārbaudīt, kādas dienesta pakāpes viņam bija attiecīgajā periodā? Pakāpi komkors Jerjomenko saņēma 1939. gada 4. novembri, "ģenerālleitnants" — 1940. gada 4. jūnijā. Andrejs Ivanovičs nebija komandarms ne pirms, ne pēc ģenerāļu pakāpju ieviešanas.

Un, ja jau "kara rakstniekam" tik ļoti iepatikušās atceltās dienesta pakāpes, tad kāpēc viņš Zukovu nesauc par komandarmu?

Ar maršaliem — bēda. Mūsu autors piemin "Konstantīnu Mereckovu". Ja jūs, metr, runājat par nākamo Padomju Savienības maršalu, tad viņa vārds ir Kirils Afanasjcvičs.

Demonstrējis tēmas pārzināšanu, "kara rakstnieks" atmasko Pavlovu: tā sakot, viņš nebija labs cilvēks. Vienīgais avots: Pavlova apcietinātāja "Gft U pulkveža" Mamsurova atmiņas. Vai tiešām cietumsargs Mamsurovs būtu varējis pastāstīt ko labu par apcietināto?

Starp citu, tas ir tas pats Hadži Umars Džiorovičs Mamsurovs, kurš, uzkāpis līdz ģenerālpulkveža pakāpei, 1957. gadā kopā ar Zukovu gatavoja valsts apvērsumu, taču pēdējā brīdī nobijās un izsūdzēja grēkus Hruščovam.

Pavisam gar zemi gāž atmaskojošā raksta noslēdzošās apakšnodaļas nosaukums: "Uzšuvcs par lēcienu logā". "Kara rakstnieks" turpina stāstīt par situāciju Rietumu frontes štābā 1941. gada 5. jūlijā: "Pa štāba barakas logu izlēca savulaik pazīstams armijas priekšnieks, ļ.. ļ Piezemējās neveiksmīgi — izmežģīja kāju, un viņu aizveda uz sanitāro daļu. Nākošajā dienā Mamsurovs redzēja viņu ar kruķiem. Bet visvairāk viņu izbrīnīja, ka karavadonim uz krūtīm pie izgludināta švītīga krekla uzradušās divas lentītes — zelta un sarkana, kas apzīmē smagu un vieglu ievainojumu, — šīs atšķirības zīmes bija tikko ieviestas. Priekšnieks bija pilnīgi pārliecināts, ka karošana nebūs ilga, un nākotnē gribēja iegūt maksimāli daudz no savas piedalīšanās karadarbībā. Tas, ka "ievainojumu" un "skrambu" viņš dabūjis, izlecot pa štāba logu, viņu, šķiet, nemaz nemulsināja. Šis bezatbildīgais priekšnieks arī savā ziņā atgādināja 1. ranga komandarmu Pavlovu."

Lūk, redzat, cik viss ir vienkārši: "1. ranga komandarms"Pavlovs pats aiz bailēm pa logu nelēca un uzšuves par lēcieniem sev nepiekabināja, bet kāds anonīmais metās ārā pa logu, un tas ļoti līdzinās Pavlova uzvedībai. Nav jābrīnās par Rietumu frontes sagrāvi, ja ir tādi karavadoņi.

Bet es jums, godājamais "kara rakstniek", nenoticēšu. Nekas tāds Rietumu frontes štābā 1941. gada 5. jūlijā nenotika. un nemaz nevarēja notikt. Jūsu UGR Upulkvedis" melo. Brīnos: vai tiešām jūs, "kara rakstnieks", nespējat atpazīt melus? Sarkanajā armijā uzšuvcs par ievainojumiem tika ieviestas saskaņā ar NKO 1942. gada 14. jūlija pavēli nr. 213. Gadu un nedēļu pēc jūsu aprakstītajiem notikumiem.

3

Par Kuļiku un Pavlovu sarakstīts daudz grāmatu un rakstu. Viņus izsmēja kāds Ozcrovs savās pasūtījuma kinoepopejās. Par viņiem ņirgājās visi iespējamie Bondarevi un Stadņuki. Taču visas apsūdzības pret Pavlovu un Kuļiku ir tādā pašā līmenī kā Ņezavisimoje vojennoje obozreņije. "Kara rakstniekam" Boltunovam līdzīgi cilvēki ķeras pie armijas ģenerāļa Pav- lova militāro spēju apraksta, neatraduši laiku painteresēties, kāda bija viņa dienesta pakāpe, kādu kara apgabalu viņš komandēja pirms kara, bez jelkāda priekšstata par tiem procesiem, kas norisinājās Sarkanajā armijā, neatceroties pat visai slavenu karavadoņu vārdus, nezinot uzvārdus ģenerāļiem un vārdus maršaliem, par kuriem stāsta lētticīgajiem lasītājiem.

Strīdēties ar Ozeroviem—Boltunoviem—Bondareviem—Stadņukiem nav jēgas.

Par Dmitriju Grigorjeviču Pavlovu un Grigoriju Ivanoviču Kuļiku ir citas liecības. Ir arī dokumenti.

Piemēram, šādi. Sapulcē par kara ideoloģiju 1940. gada 13. maijā D. G. Pavlovs paziņoja: "Pie mums tautas ienaidnieku izrādījās tik daudz, ka es šaubos par to, vai viņi visi maz bija ienaidnieki." (RGVA, 9. fonds, 36. apraksts, 2861. lieta, 160. lapa)

Dižajam stratēģim Zukovam šādai rīcībai pietika drosmes tikai pēc Staļina nāves un arī vien tad, kad Staļina kritiku ieteica un noteica augstākas institūcijas. Taču, kad Staļina kritika ar pavēli no augšas noklusa, apklusa arī atmaskotājs Zukovs. Bet Dmitrijs Grigorjevičs Pavlovs bija pietiekami drosmīgs, lai ko tādu tajos laikos pateiktu publiski. Un viņš to darīja, būdams pilnīgi pārliecināts, ka viņa vārdus nekavējoties nodos Staļinam, Molotovam, Bcrijam un Višinskim.

No bailīgajiem nebija arī Padomju Savienības maršals Grigorijs Iva- novičs Kuļiks. Terora visbriesmīgākajā laikā, 1938. gadā, D. G. Pavlovs, G. I. Kuļiks, G. K. Savčenko un P. S. Alilujcvs uzrakstīja Staļinam vēstuli ar uzstājīgu prasību pārtraukt represijas pret armiju. "Šī četrotne pat iesniedza VK(b)P CK Politbiroja lēmuma projektu šajā jautājumā." (O. F. Su- veņirovs. Traģēdija RKKA 1937—1938. Maskava: 1998, 334. Ipp.)

Un savu amatu Kuļiks un Pavlovs prata.

Četrus pirmskara gadus, no 1937. gada maija līdz 1941. gada augustam, Kuļiks vadīja Sarkanās armijas artilēriju. Principā gandrīz viss, ar ko Sarkanā armija cīnījās visu kara laiku un to pabeidza 1945. gadā, tika pieņemts bruņojumā tieši šajā periodā. Proti: 76 mm lielgabals USV, 122 mm haubice M-30, 152 mm haubice M-10, 152 mm lielgabalhau- bice ML-20, 210 mm lielgabals Br-17, 280 mm mortīra Br-5, 305 mm haubice Br-18,25,37,76 un 85 mm zenidielgabali, 50,82, 107 un 120 mm mīnmetēji, reaktīvās zalvju sistēmas BM-8 un BM-13. Var atrast daudzus Kuļika trūkumus, var apsaukāt viņu jebkādiem vārdiem, taču Sarkanās armijas artilērija bija labākā pasaulē. Tāda maršala nav bijis ne Vācijā, ne Lielbritānijā, ne ASV, ne Francijā, ne Itālijā un Japānā. Mums artilērijas priekšgalā "idiots", toties artilērija laba. Bet tur — ģēniji. Tikai praktiski visi ģēniji pirms Otrā pasaules kara sniedza skaļus, "zinātniski pamatotus" paziņojumus par "artilērijas atmiršanu", viņi krietni par zemu novērtēja lauka artilērijas nozīmi vai pat pilnīgi noliedza to.

Vācijas sauszemes karaspēka Ģenerālštāba priekšnieks F. Halders savā darba dienasgrāmatā 1941. gada 2. februārī ierakstīja to, kas viņam bija zināms par padomju artilēriju: materiālā daļā novecojusi. 1941. gada 22. jūnijā vācu armija negaidīti uzbruka Padomju Savienībai, un Haldera viedoklis par padomju artilēriju ātri mainījās. Ieraksts tajā pašā dienasgrāmatā par to pašu tēmu 1941. gada 12. jūlijā: "Šāviņu efektivitāte laba, psiholoģiskā iedarbība spēcīga. Daudz jaunu, mums līdz šim nezināmu artilērijas sistēmu." Lūk, Padomju Savienības maršala G. I. Kuļika nopelnu apliecinājums.

Lielgabalus un haubices, kuri Sarkanajai armijai bija kara sākumā, ne Japānai, ne Vācijai, ne ASV un Lielbritānijai līdz kara beigām neizdevās ne izveidot, ne arī nokopēt. Galvenais padomju artilērists nodrošināja Sarkanās armijas bruņojumu ne tikai ar pasaulē labāko materiālo daļu atbilstošā daudzumā, bet mācēja to izdarīt tā, ka vācu izlūkošana nepamanīja ne jaunāko padomju artilērijas sistēmu konstruēšanu, ne izmēģināšanu, ne masveida ražošanas sākšanu, ne padomju artilērijas bruņojuma nomaiņu pret jaunu materiālo daļu.

Bet tanku karaspēku līdz 1940. gadam komandēja Pavlovs. Viņa laikā bruņojumā tika pieņemts pasaulē labākais vieglais peldošais tanks 1-40, visu laiku un tautu labākais tanks T-34 un labākais smagais tanks pasaulē KV.

Un nesakiet, ka tankus projektēja konstruktori, bet Pavlovs piedalījās procesā. Nevajag paziņot, ka tanki pieņemti bruņojumā nevis pateicoties, ber par spīti Pavlovam. Šajos jautājumos arī ir būtiskas liecības.

Vārds Sociālistiskā Darba Varonim PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklim Vasilijam Scmjonovičam Jcmeļjanovam. Pirms kara viņš bija Galvenās bruņu ražošanas pārvaldes priekšnieks. Pēc Pavlova nošaušanas viņš varēja sev pierakstīt ideju izveidot tanku ar pretšāviņu bruņām. Taču viņš to neizdarīja.

Jcmeļjanovam radās ideja izveidot tanku ar bruņu pārklājumu, kas aizsargā pret šāviņiem, bet neatkarīgi no viņa pie šīs pašas domas nonāca Pavlovs. Un ne tikai nonāca, bet arī ieguva Staļina atbalstu šajā jautājumā.

Jcmeļjanovs stāsta:

"Es atkal ieminējos par jauniem tankiem ar smagām bruņām, kas aizsargā no apšaudes ar lādiņiem.

Tādus tankus izveidot nav viegli, bet, ja tu palīdzēsi, mēs varētu ātri ķerties pie darba.

Pavlovs pasmīnēja un teica:

Es taču arī neesmu vakarējais. — Viņš izņēma no sava ugunsdrošā skapja papīra lapu un pastiepa man. — Lūk, skaties.

Uz īsās zīmītes par nepieciešamību sākt smago tanku izveidi bija uzrakstīts: "Es — par. Staļins."" (V. S. Jemeļjanovs. Nn poroije voini. iMas- kava: 1971, 82. Ipp.)

Divdesmitā gadsimta pirmajā pusē pāreja no pretložu pie pretšāviņu bruņu pārseguma bija vienīgais iespējamais virziens tanku attīstībā, saprotams, izņemot peldošos tankus. Raugoties no 21. gadsimta, jābrīnās: vai tiešām kāds par to šaubījās? Vai tiešām visiem tas nebija skaidrs? No mūsu zināšanu augstumiem grūti iedomāties tā laika tanku būvētāju šaubas. Tomēr 20. gadsimta 30. gados šī ideja cauri aizsalušam nesapratnes okeānam bija jāvelk vai ar ledlauzi. Vācijā neatradās ģenerālis, kas līdzinātos Dmitrijam Grigorjcvičam Pavlovam. Ne Gudērians, ne Hots, ne Man- šteins šo ideju nespēja aizstāvēt un ari nemēģināja aizstāvēt. Neviens vācu ģenerālis pēc kara nevarēja palielīties ar to, ka pirms kara dabūjis papīru ar rezolūciju: "Es — par. Hitlers."

Un arī ASV līdz tam neviens nenonāca. Un Japānā. Un arī Itālijā. Tur nebija tādu ģenerāļu, kāds bija mūsu Dmitrijs Grigorjevičs Pavlovs. Biklus mēģinājumus veica Lielbritānijā, taču lielākoties tie beidzās ar neveiksmi. Tankam Matilda bija labas bruņas. Bet lielgabals — 40 mm. Pat padomju "novecojušākajam" vieglajam tankam 1-26 bija jaudīgāks lielgabals. Turklāt Matilda varēja pārvietoties tikai pa līdzenu apvidu un ripot lejā no kalniņa. Rāpties kalnā tankam pietrūka spēka.

Britu tankistu joks Otrā pasaules kara sākumposmā: kā nosaukt Matilda pakalna virsotnē?

Atbilde: brīnums!

Taču britu ģenerāļiem joki nebija prātā. Tanku Matilda kolonnas nācās pavadīt vilcējtransportam, kura uzdevums — vilkt Matildas kalnup. Visiem, kuri interesējas par šo jautājumu, silti iesaku grāmatu Fletcher /). The Great Tank Scandal: British Armour in the Second World War. Londona, HMSO, 1989.

Labāks nebija arī britu tanks ChurchillBruņas bija spēcīgas, gandrīz kā padomju tankiem. Taču padomju tankiem bruņu plātnes bija sameti- nātas, veidojot praktiski monolītu kārbu. Turklāt metinājuma šuvju līnijas bija izturīgākas par bruņām. Britu tehnoloģijas līdz tam vēl nebija nonākušas. Tāpēc tērauda karkasam piekniedēja tērauda loksnes, bet pie tām ar bultskrūvēm pieskrūvēja bruņu plātnes, kas savstarpēji nebija savienotas. Neraugoties uz spēcīgajām bruņām, korpuss bija vārgs. Diezgan spēcīgu triecienu gadījumā bruņu plātnes "turēja šāviņu", bet korpuss izļodzījās. Gadījās, ka bruņu plātnes vienkārši krita nost. Churchill lielgabals, īpaši pirmajiem modeļiem, bija smieklīgi vājš. Un dzinējs arī. Vinstons Cērčils jokoja: "Tankam, kuram dots mans vārds, ir vairāk trūkumu nekā man pašam."

1 Churchill— Cērčils, ražots no 1941. līdz 1945. gadam, pastāvēja divi modeļi: A-20un A-22. Izmantoja Lielbritānija, Kanāda, Padomju Savienība, Polija un Īrija.

Pārvietošanās kalnup Churchill sagādāja ciešanas.

Starp citu, tas ir viens no galvenajiem argumentiem pret tankiem ar smagām bruņām. Rietumu speciālistu aprēķini liecināja, ka tanks ar pret- šāviņu bruņām šķēršļotā apvidū nespēs darboties. Kāds no tā labums, ja no kalniņa tas ripo, bet kalnā jāvelk trosē?

T-34tādu vainu nebija. "Man ļoti patika tanka T-34konstrukcija. Izmēģinājumu laikā vadītājs virzīja tanku uz pakalnu ar ļoti stāvu nogāzi. Stāvēju līdzās Vorošilovam un redzēju, ka viņš sāka uztraukties.

Kur tad šis lien? Tanks taču tūlīt apkritis. Vai tad tanks drīkst rāpties pa tādu stāvumu?

Vorošilovs stingri, līdz sāpēm saspieda manu plecu un nenovērsa skatienu no tanka.

Taču vadītājs spītīgi rāpās augšup. Man pamira sirds. Bet, lūk, pēdējā piepūle, un tanks, pārvarējis stāvo nogāzi, ir virsotnē. Visi sāka aplaudēt.

Tas gan ir lieliski! — iesaucās Vorošilovs, atlaižot manu plecu. — Neviens pretinieks nekad negaidīs tanku uzbrukumu tik stāvās vietās. Nu gan malači!..

Izmēģinājumu programmā ietilpa ari nadolbn — zemē ieraktu dzelzsbetona stabu, kā ari grāvju un citu šķēršļu aizsprostojumu pārvarēšana.

Tanka T-34 vadītājs apstājās pie šķēršļa un nespēja to pārvarēt. Pav- lovs pieskrēja pie tanka un apsēdās vadītāja vietā, icskrējās un slaidā lēcienā pārspurdza pāri aizsprostojumam." (V. S. Jemeļjanovs. Na poroge virini, 173.—174. Ipp.)

Tolaik Paviovs bija Sarkanās armijas Bruņutanku pārvaldes priekšnieks. Viņš varēja arī nesēsties pie svirām. Taču tanks T-34 bija viņa lolojums. Tāpat kā KV un T-40. Paviovs mācēja vadīt tanku T-34 labāk par tankistiem. Nevis parastiem tankistiem, bet profesionāļiem no bruņutanku izmēģinājumu centra.

4

Kad runā par tanka T-34 izveidotājiem, pirmajā vietā izvirza galveno konstruktoru Mihailu Iļjiču Koškinu, bet, kad par 7CFizveidotājiem, tad —

Žozefu Jakovļeviču Kotinu. Bez šaubām, gan Kotins, gan Koškins bija izcili konstruktori. Viņu ieguldījums pasaulē labāko tanku izveidē nav samazināms, un viņiem slavu neatņemt.

Un tomēr konstruktors ir pasūtījuma izpildītājs. Līdzīgi kā inženieris celtnieks. Ja pavēlēs būvēt cara pili, uzcels pili. Bet, ja rīt būs jāceļ piecstāvu mājas ar četrām parādes durvīm, tad viņš būvēs piecstāvu mājas. Ja pasūtīs 500 metru augstu celtni ar simtmetrigu rotējošu Ļeņina skulptūru augšā, — ko lai dara, raks būvbcdri, lies betonu, lai kādreiz Maskavas debesīs Ļeņins — vējrādis — grieztos uz visām četrām pusēm. Tāpat ir ar tanku konstruktoriem. Ja pasūtītājam vajadzīgi tanki izrāvienam pa autostrādēm, konstruktori uztaisīs to, kas pasūtīts. Ja pavēlniecībai vajadzīgi peldoši tanki, būs peldoši.

Padomāsim, lūk, par ko. Vienlaikus, neatkarīgi viens no otra, visstingrākās slepenības apstākļos tika izveidoti divi tanki — /CFun T-34. Abus pieņēma bruņojumā vienā dienā — 1939. gada 19. decembri. Vienu tanku radīja Ļeņingradā, otru — Harkovā. Viens tanks bija smags, otrs — vidēji smags. Konstruktori savstarpēji nevarēja un nebija tiesīgi konsultēties.

Taču abi — gan Kotins, gan Koškins — neatkarīgi viens no otra atkārtoja piecus pamatelementus, kas padarīju viņu tankus par labākajiem pasaulē. Abi uzstādīja tankiem 76 mm garstobru lielgabalus. Abiem tankiem bija pretšāviņu bruņas. Abiem vienāds dīzeļa dzinējs V-2 (vienīgi smagajam tankam izmantots forsētais variants, bet vidējam — parastais). Abiem tankiem bija vienāds sastādījums. Abiem, pateicoties platajām kāpurķēdēm, bija mazs kopējais spiediens uz grunti. Sakritības var turpināt. Taču pirmais izlūku likums ir šāds: ja sakritību ir vairāk par divām, tad tās vairs nav sakritības. Tā ir sistēma.

Kotins veidoja smago tanku, Koškins — vidējo. Bet kāds viņiem šos tankus pasūtīja. Turklāt pasūtīja vienā un tajā pašā dienā un pieprasīja pabeigt darbu vienā un tajā pašā termiņā. Pasūtītājam bija pilnīgi skaidrs priekšstats par to, kas viņam vajadzīgs. Lai gan smagajiem un vidēji smagajiem tankiem ir atšķirīgs lietojums karā, tos projektēja dažādi kolektīvi un būvēja dažādās rūpnīcās, tomēr abu konstrukcijā saskatāma vienāda loģika, viens rokraksts, viens skatījums uz lietām.

Kurš tad ir šis pasūtītājs?

"Lūkojoties necaurskatāmajā nākotnes kara tumsā, nezināms krievu ģēnijs spēja saskatīt to, ko nesaredzēja neviens. Viņš radīja tankus tieši tādiem apstāk|iem, kādus vēlāk diktēja karš." Tā aiz mūsu tēvijas robežām apraksta pasaulē labāko tanku izveidotāju.

"Nezināmā krievu ģēnija" vārds ir zināms. Viņu sauca Dmitrijs Gri- gorjcvičs Paviovs. "Tanki T-34 un citi, kuri kļuva slaveni Lielā Tēvijas kara gados, bija metālā iemiesojies D. G. Pavlova sapnis." To teica Padomju Savienības maršals Kirils Afanasjevičs Mcreckovs (Na sluzbe narodu. Maskava: 1968,201. lpp.).

Taču Pavlova vārdu atkal un atkal mīda mēslos. To pēc centralizēta Lubjankas pasūtījuma dara autori, kuri sarakstījuši "virkni grāmatu par izlūkošanas un diversiju dienestu vēsturi". Iemesls saprotams. Kur jaunā paaudze jaunās tūkstošgades sākumā lai izlasa par Komunistiskās partijas Centrālās komitejas vadošo un virzošo lomu? Par CK izšķirīgo ieguldījumu hitleriskās Vācijas sagrāvē? Tādas lietas var smelt tikai no Zukova grāmatas Vospomitintiija i razmišfeņija. Lūk, tāpēc grāmatu ceļ debesīs, bet dižajam stratēģim, kura vārdā grāmata uzrakstīta un daudzas reizes pārrakstīta, lipina jau desmitiem un simtiem pieminekļu. Lai Centrālās komitejas loma netiktu aizmirsta, Zukovs jāslavē pēc pilnas programmas un jānodzēš viss, kas mirdz un laistās. Ja nomelnotu armijas ģenerāļa Pavlova sasniegumus, tad Zukovu pamanītu. Jo tumsā pat puveklis spīd.

Bet, ja atceramies un pienācīgi vērtējam Pavlova veikumu, tad uz šī fona apdzisis Zukova diženuma blāvais mirdzums. Bet, ja apklusīs mirušais Zukovs, kurš tad dziedās slavas dziesmu Komunistiskajai partijai un tās Centrālajai komitejai?

23. NODAĻA

PAR NETICAMO TĀLREDZĪBU

Georgijam Konstantinovičam jāparāda gods: viņš centās līdz beigām aizstāvēt patiesību par karu — tādu, kādu viņš to redzēja.

A. I). Mirkina,

redaktore divpadsmit atšķirīgām Zukova grāmatas Vospominaņija i razmišļeņija versijām.

Argumenti i fakti, 1995, Nr. 18—19

1

Žukovs — karamākslas ģēnijs. Vismaz tā paziņots KF Aizsardzības ministrijas centrālajā izdevumā avīzē Krasnaja zvezda 1999. gada 19. februāri.

Viens no dižākajiem ģēnija veikumiem — Ļeņingradas glābšana 1941. gada rudenī. "Vācu karaspēks, kuram bija trīskāršs kopējais pārsvars, bet astoņkāršs — galveno triecienu virzienos, kā arī triecicnspēka un pārvietošanās pārākums, sakāva Ziemeļrietumu fronti un 10. jūlijā nonāca Ļeņingradas tālajās pieejās. [..] Ļeņingrada tiešām bija uz krišanas robežas. Tikai G. K. Zukova glābjošais ģēnijs, karavadoņa nesalaužamais gribasspēks novērsa…" utt. (Ģenerālmajors M. Belovs, Krasnaja zvezda, 1996. gada 19. aprīlis)

Vāciešiem trīs tūkstoši, mums 24 tūkstoši tanku. Apmēram tāds pats samērs bija gan aviācijā, gan artilērijā. Kā vācu ģenerāļi pamanījās tikt pie trīskārša pārsvara, bet galveno triecienu virzienos — pie astoņkārša? Ja noticam šim tekstam, tad sanāk, ka Zukovs, kurš kara sākumā bija Ģenerālštāba priekšnieks, visus savus tankus, lidmašīnas un lielgabalus turēja tur, kur pretinieka nebija, bet uz turieni, kur pretinieks darbojās, neaizdomājās aizgādāt tankus un lidmašīnas.

Un vēl: pretinieks nonāca Ļeņingradas tālajās pieejās 10. jūlijā, bet glābējs Zukovs parādījās Ļeņingrada 13. septembrī. Kurš un kā pamanījās divus mēnešus noturēt astoņas reizes spēcīgāku ienaidnieku pieejas Ļe- ņingradai, kamēr atsteidzās glābējs?

2

Lai novērtētu ģeniālā karavadoņa personīgo ieguldījumu ziemeļu galvaspilsētas glābšanā, jāatceras, ka Ļeņingradas ieņemšanas draudi pastāvēja no 1941. gada 10. jūlija līdz 6. septembrim. Šajā laikā Zukova Pēterburgā nebija. Bet tur bija Molotovs, Maļcnkovs, Vorošilovs un Zdanovs.

Molotovs — Padomju Savienībā otrais cilvēks aiz Staļina. Maļcnkovs — trešais. Dažreiz kara laikā Maļcnkovs sava nozīmīguma dēļ kļuva par otro cilvēku, Molotovs — par trešo. Pēc tam atkal mainījās vietām.

Ja aplūkojam šo vadoņu grupu no partijas hierarhijas viedokļa, tad Molotovs, Maļcnkovs, Vorošilovs un Zdanovs ir Politbiroja centra grupa. Vēl tikai Bcrijas trūkst.

Valsts aizsardzības komiteja, kā atceramies, ir "PSRS augstākā ārkārtas valsts institūcija, kuras rokās Lielā Tēvijas kara gados bija koncentrēta pilnīgi visa vara. GKO lēmumiem bija kara laika likumu spēks". Augustā, Ļcņingradai kritiskajās dienās, trīs no pieciem GKO biedriem atradās Ļe- ņingradā, bet Maskavā tikai divi — Staļins un Berija.

Ļcņingradā atradās arī Vozņcsenskis, Kosigins, Rodionovs, Štikovs un Popkovs. Katrs no viņiem varēja paveikt neiespējamo. Viņi to pierādīja kolektivizācijas un industrializācijas laikā. Septembrī armijas ģenerālis Zukovs Ļeņingradas frontes komandiera postenī nomainīja Vorošilovu. Tas ir pietiekami augsts amats. Tomēr Ļeņingradas aizsardzību neveidoja tikai karadarbība. Augstākā ranga vadītājiem, kuriem Staļins uzdeva Ļeņingradas aizsardzību, bez militārajiem jautājumiem bija jārisina vēl daudzi citi uzdevumi: politiskie, ekonomiskie, organizatoriskie, mobilizācijas, apgādes, transporta, evakuācijas, finanšu, medicīniskie, sanitārie un bezgala daudz citu. Lielākoties viņi ar uzdoto tika galā. Zukovs starp viņiem nebūt nebija galvenais "glābējs".

Iebildīs: viņi nav armijnieki.

Pareizi. Taču Ļeņingradā 23. augustā, trīs nedēļas pirms Žukova parādīšanās, ieradās Jūras kara flotes tautas komisārs admirālis N. G. Kuzņecovs, Sarkanās armijas VVS pavēlnieks aviācijas ģenerālleitnants P. F. Zigarevs un Sarkanās armijas artilērijas pavēlnieks artilērijas ģenerālpulkvedis N. N. Voronovs. Kā redzams, Ļeņingradā bija savākta ne tikai ietekmīgākie politiskie vadoņi, bet arī Bruņoto Spēku augstākā vadība. Trūka vien augstākā virspavēlnieka. Piedevām tur atradās Baltijas flotes un Ļeņingra- das frontes komandieri ar saviem štābiem.

Tā kā bija kam vadīt pilsētas aizsardzību.

Sešpadsmit gadus pēc tiem notikumiem, 1957. gadā, Zukovs uztaisīja valsts apvērsumu. Dižais stratēģis uz laiku, kā viņš uzskatīja, nosēdināja tronī Hruščovu, atbrīvojot no amata PSKP CK Politbiroja vairākumu, to skaitā Molotovu, Maļenkovu, Kaganoviču un viņiem pieslējušos Scpilovu. Visi 110 virsotnes padzītie tika pieskaitīti "neļaužu" kategorijai un izsvītroti no mūsu vēstures. Viņus, kā pie mums pieņemts, pārstāja atcerēties. Visi viņu nopelni acumirklī tika aizmirsti. Pēc dažiem desmitiem gadu Molotova, Maļenkova, Zdanova, Kuzņecova, Rodionova, vēl viena Kuz- ņecova (admirāļa), Žigarcva, Novikova, Voronova un citu vadītāju nopelni tika piedēvēti ģēnijam Žukovam.

3

Žukova memuāru pirmajā izdevumā Ļeņingradas glābšana aprakstīta skaisti. Turpmākajos — vēl krāšņāk.

Taču variantu pārpilnība mulsina.

Apskatīsim pēc kārtas. Viss sākās ar to, ka 1941. gada 29. jūlijā Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Žukovs Staļina kabinetā pareģoja padomju karaspēka katastrofu Kijevas rajonā. Viņš piedāvāja atvilkt karaspēku, bet Kijevu — atdot. Staļins nepiekrita. Staļina kabinetā tajā vēsturiskajā brīdī bija Maļcnkovs un "šaurpieris" Meliliss. Viņi nedzirdēja dižā karavadoņa padomus, viņi vilka līdzi Staļinam. Saruna turpinājās paaugstinātos toņos. Dižā karavadoņa ģeniālo pareģojumu Staļins nosauca par blēņām. Lepnais karavadonis neizturēja tādu attieksmi pret sevi un pieprasīja atstādināšanu no Ģenerālštāba priekšnieka posteņa…

Tas viss izskatās diezgan ticami. Pirmajā acumirklī. Taču sīkas dīvainības liek ielūkoties uzmanīgāk. Šo pašu strīdu ar Staļinu par karaspēka atvilkšanu no Kijevas rajona Žukovs atstāstīja rakstniekam Konstantīnam Simonovam. Tikai tajā variantā Staļinam vilka līdzi nevis Maļenkovs un Meh- liss, bet gan ļaundaris Betija.

Varētu šķist, ka nav lielas atšķirības, kurš no nejēdzīgajiem līdzskrējējiem piebalsoja vadonim strīdā pret Žukovu, kurš kopā ar Staļinu noraidīja tik skaidros un gudros diženākā militārā domātāja padomus. Atšķirība nav liela. Bet mēs nebūsim slinki un patiesības labad restaurēsim ainu. Veram vaļā J. V. Staļina pieņemto personu reģistrācijas žurnālu. Noskaidrojam: 1941. gada 29. jūlijā Staļina kabinetā nebija "šaurpicra" Mchlisa. Tātad viņš nevarēja piebalsot Staļinam. Arī Maļcnkova nir nebija. Un ari ļaundara Betijas. Vispārsteidzošākais, ka tajā vēsturiskajā dienā tur nebija ari paša Zukova. Visai viņa gudrībai un neticamajai tālredzībai ir daudz vēlāka, pensijas vecuma izcelsme.

1941. gada 29. jūlijā Žukovs nevarēja prasīt padomju karaspēka atvilkšanu no Kijevas rajona. Tā atvilkšanai nebija iemesla. Vācu karaspēks uzbruka Kijevas nocietinātajam rajonam frontāli, bet ģenerālmajora A. A. Vlasova 37. armijas daļas varonīgi atsita visus pretinieka mēģinājumus ieņemt pilsētu triecienā. Vācu pavēlniecībai jūlijā nebija iespēju plaši aplenkt padomju karaspēka Kijevas grupējumu. Tāda iespēja pavērās tikai augusta beigās Smoļenskas kaujas un vairāku Dņepras lejtecē notikušu kauju rezultātā. Taču arī tad vācu pavēlniecībai bija dilemma: vai nu doties taisni uz Maskavu, vai arī vispirms uzbrukt, aplencot Kijevu.

Jūlijā, kad Zukovs it kā pieprasījis atvilkt padomju karaspēku no Kijevas, ne Hitlers, ne viņa ģenerāļi nekādu padomju karaspēka aplenkumu šajā rajonā vēl neperināja. Viņi nevarēja zināt, kāda stratēģiskā situācija būs augusta otrajā pusē, vēl jo mazāk, kāda tā būs septembri. Bet Žukovs jau iepriekš zināja visus viņu manevrus ne tikai augustā, bet ari septembri. Zukovs paredzēja Hitlera ļaunākos nodomus, pirms tie bija radušies…

Bet varbūt ar atpakaļejošu datumu.

Lai kā ari būtu, 1941. gada 29. jūlijā Žukovu noņēma no Ģenerālštāba priekšnieka amata un aizsūtīja komandēt Rezerves fronti. Bet septembrī Staļins izsauca Žukovu uz Kremli. Pirmajā Vospominaņija i razmišļeņija izdevumā tas aprakstīts šādi: "8. septembri mani izsauca pie J. V. Staļina. Vēlu vakarā ienācu priekštelpā. Man pavēstīja, ka J. V. Staļins gaida mani Kremļa dzīvoklī…" (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 310. lpp.)

Taču karamākslas ģēniju tūlīt pat pieķēra karabiedri un bijušie padotie. No 30. augusta līdz 8. septembrim Rezerves fronte izcilā karavadoņa Žukova gudrajā vadībā centās aplenkt vācu spēku grupējumu Jcļņas rajonā. Gatavošanās bija nejēdzīga. Operācija izjuka. Nekāds aplenkums nesanāca. Bija velti izlietas cisternas kareivju asiņu. Operācijas noslēgums Rezerves frontei bija bēdīgs. Vēl 1940. gada decembrī Sarkanās armijas augstākā komandējošā sastāva sanāksmē Žukovs vēstīja par negaidītām straujām uzbrukuma operācijām svešā teritorijā un grandiozu naidnieka grupējumu aplenkšanu. Ar atbildi uzstājās Padomju Savienības maršals Scmjons Mi- hailovičs Budjonnijs. Viņa runa bija vienkārša, saprotama un jēdzīga. Cita starpā Budjonnijs teica: "Ja gribi apiet pretinieku no aizmugures, gribi viņu aplenkt, tev jāzina, ka noteikti pats tiksi ielenkts." (Nakanuņe voini. Matcriali visšejjo rukovodjaščccļo sostava RKKA 23—31 dekabrj 1940. Maskava: 1993, 272. lpp.)

Tā sanāca arī Žukovam Jcļņas rajonā.

Stratēģis centās ielenkt pretinieka grupējumu, bet 8. septembri vācu karaspēks veica prettriecienu, kas Rezerves frontes pūles un upurus padarīja par bezjēdzīgiem. Draudēja aplenkums un sakāve.

Tobrīd 600 kilometru attālumā uz ziemeļiem, Ļcņingradas apkārtnē, kaujas noklusa. Memuāru rakstniekam Žukovam savās atmiņās vajadzēja ātrāk nokļūt tieši tur, Ļcņingradā, kamēr nav izklīduši batāliju dūmi, kamēr fronte vēl nav sastingusi un iekonservējusies, kamēr kaujas vēl pilnībā nav noklusušas. Un Žukovs paziņoja, ka it kā 8. septembrī viņu izsaucis Staļins un pavēlējis pārņemt Ļcņingradas frontes komandēšanu. Ja ticam

Žukova memuāru pirmajam izdevumam, tad 9. septembri viņš jau bija atlidojis uz Ļeņingradu…

Neērtības radīja tas, ka laikā, kad parādījās memuāru pirmais izdevums, vēl bija daudz notikumu liecinieku. Un sāka birt vēstules: vai tiešām brīdī, kad Rezerves fronte nokļuvusi nelaimē, frontes komandieris armijas ģenerālis Zukovs, pametis karaspēku, joņoja uz Maskavu, bet no turienes — uz Ļeņingradu? Rezerves fronte nokļuva uz sagrāves sliekšņa sava dižā komandiera vainas dēļ. Tas bija viņš, kurš veda uzvarošos pulkus pāri kauliem pie jauniem panākumiem. Un, lūk, atveda līdz slieksnim, bet pats aizmuka? Kurš tad izstrēba ievārīto putru?

Karamākslas ģēnijs nesāka strīdu. Taču otro izdevumu papildināja stāsts par "jauniņu, nepietiekami pieredzējušu divīzijas komandieri", kurš nav nosaukts vārdā un pat ne uzvārdā. Tajos straujajos gados divīzijas komandieris varēja būt gan ģenerālis, gan pulkvedis, gan apakšpulkvedis un pat majors. Divīzijas numurs ari nav nosaukts, tāpēc nav iespējams šo jauniņo un nepietiekami pieredzējušo izskaitļot. Taču pie visa ir vainojams tieši viņš, blāvs, izplūdis tēls bez vārda un dienesta pakāpes. Lūk, viņš, nelietis, kļūdījās. "Šo kļūdu nekavējoties izmantoja pretinieks. Tanku prettriecienā viņš samala divīzijas kaujas ierindas. [..] Tagad grūti teikt, kurai pusei bija lielāki zaudējumi. Hitleriešu prettrieciens tika atsists, taču ari mēs šajā iecirknī bijām spiesti apturēt uzbrukumu. Tāda bija samaksa par neapdomīgajām šīs divīzijas komandiera darbībām. Gandrīz līdz pašam 9. septembra vakaram biju spiests kopā ar komandieri atrasties viņa novērošanas punktā, labojot pieļauto paviršību. Pa dienu negaidīti pienāca B. M. Šapošņikova telcfono- gramma: tās pašas dienas pulksten 20.00 Augstākais mani izsauc uz Stavku." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 376. lpp.)

Tātad pirmajā izdevumā Zukovs 9. septembrī jau varonīgi aizsargāja Ļeņingradu, atsitot niknos pretinieka uzbrukumus. Bet otrajā izdevumā viņš šajā dienā Jeļņas rajonā laboja nenoteiktas divīzijas jauniņā un nepieredzējušā komandiera muļķīgās kļūdas.

Pirmajā izdevumā (306. lpp.) Zukovs atzina, ka "mums neizdevās pabeigt pretinieka aplenkšanu un saņemt gūstā Jeļņas grupējumu". (Tas ir atdarināšanas vērts autora paņēmiens. Kad uzvara, Žukovs raksta: man izdevās. Bet, kad kaunpilns zaudējums, tad: mums neizdevās…)

Karamākslas ģēnijs paskaidroja izgāšanās iemeslu pie Jeļņas: viņam bija maz tanku. Paskaidrojums ir apbrīnojams. Ja kabatā nav naudas, ne- pasūtini pusdienas "Metropolē". Ja nav pietiekami tanku, ņemoties veikt grandiozu aplenkšanas operāciju. Žukovs plātās, ka tieši viņš uzstājis par operāciju Jeļņas rajonā. Kāpēc uzstāja, ja zināja, ka tāds darbs nav pa spēkam?

Otrajā izdevumā karamākslas ģēnijs bija spiests pieminēt arī zaudējumus. Tiesa, viņam "grūti teikt, kurai pusei bija lielāki zaudējumi". Viņš tā arī neizlēma, kurš vairāk cietis Jeļņas operācijā, kurai pusei tas kaitējis vairāk. Bet paldies par to pašu. Pārējās operācijās Žukovs vispār savus zaudējumus nepiemin. Taču te atzina: dažreiz mums tic bija.

5

Bet, lūk, kauja aiz muguras, un Žukovs steidzas pēc Staļina izsaukuma. Pirmajā izdevumā, kā atceramies, vēlu vakarā stratēģis iegāja Staļina kabineta priekštelpā. Dežurējošais sekretārs pavēstīja, ka Staļina šeit nav, viņš gaida Žukovu Kremļa dzīvoklī…

Otrajā izdevumā Žukovu izsauca pie Staļina nevis 8., bet 9. septembri. Taču mainījās no tikai datums. "Kremlī iebraucām pilnīgā tumsā. Pēkšņi man sejā ietriecās asa kabatas lukturīša gaisma. Mašīna apstājās. Pienākušajā armijniekā atpazinu apsardzes pārvaldes priekšnieku ģenerāli Vlasiku. Sasveicinājāmies…

— Augstākais virspavēlnieks pavēlēja jūs sagaidīt un pavadīt uz viņa dzīvokli."

Kam lai tic?

Ja, kā rakstīts pirmajā izdevumā, Žukovs devās uz Staļina kabinetu, tas nozīmē, ka pie Borovickas vārtiem Vlasiks viņu nesagaidīja un Staļina pavēli nenodeva.

Bet, ja, kā rakstīts otrajā izdevumā, taisni pie vārtiem Žukovu sagaidīja Vlasiks un saskaņā ar Staļina pavēli pavadīja uz vadoņa dzīvokli, tas nozīmē, ka Zukovs negāja uz darba kabinetu.

Grozi kā vēlies, viena no šīm ainām, ja ne abas, ir izdomāta.

Var, protams, pieņemt, ka notika gan viens, gan otrs: pie Borovickas vārtiem Zukovu sagaidīja Staļina apsardzes priekšnieks Vlasiks, nodeva pavēli iet nevis uz kabinetu, bet taisni uz dzīvokli, taču Zukovs nepaklausīja, devās uz kabinetu un tur, priekštelpā, dežurējošais sekretārs vēlreiz paskaidroja stratēģim: nu nav viņa šeit, viņš gaida savā dzīvoklī…

Vai vērts pievērst uzmanību sīkumiem? Vai nav vienalga, vai pie Borovickas vārtiem apsardzes priekšnieks nodeva Žukovam pavēli iet uz vadoņa dzīvokli, vai arī to paziņoja dežurējošais sekretārs Kremļa kabineta priekštelpā?

Sīkumiem nebūtu vērts pievērst uzmanību. Taču sātans mīt sīkumos. No sīkumiem sastāv viss. Tajā skaitā ari diženākā stratēģa memuāros. Un šajos sīkumos viņš pastāvīgi un aizdomīgi sapinas. Memuārus uzrakstīja un daudzkārt pārrakstīja ķēmīgi un kļūdaini. Un rodas šausmīgs minējums, kuram negribas ticēt: ja nu viņš karoja tikpat nevīžīgi, cik rakstīja savus memuārus? Ja nu pret savu dienesta pienākumu izpildi viņš izturējās tikpat nolaidīgi un bezatbildīgi, cik pret savām biļinām par karu?

Starp citu, vēl sīkums. Zukovs sauc "ģenerāli" Vlasiku par "apsardzes pārvaldes priekšnieku". Zinātkāro zināšanai: Nikolajam Sidorovičam Vla- sikam kara laikā ģenerāļa pakāpes nebija. Viņš kļuva par ģenerāli 1945. gada 12. jūlijā. Bet 1941. gada septembri viņam bija valsts drošības 3. ranga komisāra pakāpe. Atšķirība uzreiz tāda, ka ģenerāļi valkāja bikses ar lampasiem, bet GB komisāriem tādas bikses nepienācās. Un tobrīd Vlasiks bija NKVD 1. nodaļas priekšnieks. Par pārvaldes priekšnieku viņš kļuva 1943. gada 12. maijā.

6

Un, lūk, beidzot Žukovs ir Staļina dzīvoklī. Bez saimnieka "pie galda sēdēja A. S. Sčerbakovs, V. M. Molotovs, G. M. Maļenkovs un citi Politbiroja locekļi".

Tā teikts pirmajā izdevumā. Otrajā izdevumā 110 šī saraksta i/kritis Maļenkovs. Turpmākajos patiesākajos izdevumos Maļcnkovu pie Staļina galda atsauca atpakaļ.

Staļins (ja ticam memuāriem) it kā paslavējis Žukovu par operāciju pie Jeļņas… Lai gan četras lapaspuses iepriekš pats Žukovs atzina, ka "pabeigt pretinieka aplenkšanu un saņemt gūstā Jeļņas grupējumu mums neizdevās". Sanāk, ka Staļins slavēja Žukovu par to, ka viņš nespēja paveikt operāciju. Par sakāvi.

Tūlīt pat Staļins it kā bildis: "Jums toreiz bija taisnība (domāts mans 29. jūlija ziņojums)." (Vospominaņija i razmišļetiija. Maskava: 1969, 310. lpp.)

Ja Staļins patiešām bilda tādus vārdus, tad līdz ar to viņš publiski atzina, ka Žukova atcelšana no Ģenerālštāba priekšnieka amata bijusi nepamatota un netaisnīga.

Taču Staļins tādus vārdus nebilda. Mēs jau noskaidrojām, ka 29. jūlijā Žukovs neuzturējās Staļina kabinetā. 29. jūlijā Žukovs neko nepareģoja saistībā ar Hitlera rīcību septembrī. Vienkārši tāpēc, ka nebija ko pareģot: ne Hitlers, ne viņa feldmaršali nezināja, kā beigsies Smoļenskas kauja un kāda būs situācija augusta beigās, jo vairāk — septembra vidū. Viņi nevarēja zināt, kad un kā beigsies kaujas Umaņas, Kremenčugas un Dņepropetrovskas apkaimē. Viņi nezināja un nevarēja zināt, ko darīs augustā, bet Žukovs it kā zinājis visu iepriekš nc tikai par augustu, bet arī par septembri.

Uz. mirkli pieņemsim, ka viss tā arī notika. Noticēsim, ka 1941. gada 29. jūlijā Zukovs pareģoja Hitlera rīcību pusotru mēnesi uz priekšu un pieprasīja atvilkt padomju karaspēku 110 Kijevas rajona. Noticēsim, ka Staļins jūlijā nepiekrita, bet septembra sākumā viņš beidzot saprata, ka kļūdījies, un Molotova, Maļcnkova, Sčcrbakova un pārējo klātbūtnē it kā atzina dižā stratēģa taisnību: ak, tev bija taisnība, Georgij Konstantino- vič, jūlijā, jau tad vajadzēja Kijevu atdot.

Jautājums: kas Staļinam būtu jādara situācijā, ja saprata, ka kļūdījies, kad savu tuvāko līdzgaitnieku klātbūtnē atzina Žukova taisnību?

Atbilde: Staļinam jārīkojas tā, kā ierosināja Žukovs, t. i., tūlīt pat jāpaceļ klausule un jāpavēl Dienvidrietumu frontes komandierim ģenerālpulkvedim Kirponosam atkāpties no Kijevas rajona. Šķiet, jūlijā Žukovu nepaklausīja, Kijevu neatdeva, ari augustā neatdeva, tad vismaz septembra sākumā tā ātrāk jāatdod.

Apbrīnojami: Staļins, it kā atzinis karamākslas ģēnija taisnību, nez kādēļ neizmantoja viņa ģeniālos priekšlikumus un nepavēlēja izvest karaspēku no Kijevas rajona. Tieši pretēji: Staļins pacēla klausuli un nodeva Kirponosam, lai viņš pat domāt aizmirst par karaspēka atkāpšanos no Kijevas.

Taču visbrīnumainākā ir nevis Staļina rīcība, bet gan Žukova uzvedība. Jau nākamajā lappusē dižais strarēģis atmasko pats sevi. Un tā vairs nav pirmā reize. Viņš nezināma iemesla dēļ ievieto tekstu no augstākās vadības un Dienvidrietumu frontes pavēlniecības 1941. gada 11. septembra pārrunām. Maskavā pie aparāta atradās Staļins, Šapošņikovs un Timošenko. Kijevā — Kirponoss, Burmistrenko un Tupikovs. Staļins bargi pieprasīja "beidzot pārstāt nodarboties ar atkāpšanās līniju meklēšanu, bet meklēt pretošanās un tikai pretošanās veidus". Un tālāk: "Kijevu nepamest un tiltus ncspridzināt līdz īpašai Stavkas atļaujai." Staļins draud Kirponosam: redz, ko iedomājies, karaspēku atvilkt! Es tev rādīšu! Aizmirsti pat domāt par atkāpšanos!

Vienkāršāk sakot, Žukova stāstīto Staļina rīcība neapstiprina.

Man nav skaidrs, lūk, kas. Ja reiz memuāros ierakstīts, ka Staļins atzinis Žukova ģenialitāti, kāpēc tūlīt nākamajā lappusē minēt dokumentu, kas šo sagudrojumu atspēko?

7

Saruna Staļina dzīvoklī turpinās. Staļins it kā sacījis stratēģim: "Brauciet uz Ļeņingradu. Ļeņingrada ir ārkārtīgi smagā stāvoklī. Vācieši, ieņēmuši Ļeņingradu un savienojušies ar somiem, var uzbrukt, apejot Maskavu no ziemeļaustrumiem, un tad situācija vēl vairāk sarežģīsies." (Vospomina- ņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 310. lpp.)

Šim stāstam ir vairākas versijas.

Pirmajā izdevumā vērtējumu situācijai pie Ļeņingradas sniedza Staļins, bet Zukovs uzmanīgi klausījās. Dižais karavadonis Staļinam tikai patcica priekšā, kādā amatā ieceļams I. S. Koņevs un kādā — maršals S. K. Timo- šenko (Staļins, skaidra lieta, tūlīt piekrita). Zukovs it kā Staļinam norādījis, ka "Dienvidrietumu frontei draud briesmas". Stratēģis nekļūdīgi pareģoja, ka "armiju grupa "Dienvidi", kas sagrābusi placdarmu Kremcn- čugas rajonā, grasās īstenot operatīvu sadarbību ar Gudēriana armiju". (Jauks darbs būt pravietim 28 gadus pēc notikušā. Kad nav tavu pravietojumu liecinieku.)

Otrajā izdevumā Žukovs iet tālāk. Viņš ne tikai norādīja Staļinam uz briesmām, kas draudēja no Krcmenčugas placdarma, ne tikai pareģoja, uz kuru pusi ģencrālfeldmaršals fon Rundštcts pagriezīs savus tanku ķīļus, ne tikai deva prātīgus padomus par amatu sadalījumu ģenerāļiem un maršaliem, bet arī precīzi uzskicēja stāvokli pie Ļeņingradas. Staļinam, kā noskaidrojās no vēlākām versijām, sava viedokļa par stāvokli nebija. Staļins palūdza stratēģi izteikties, un Zukovs salika visu pa vietām: "Nepabeiguši operāciju pie Ļeņingradas un nesavienojušies ar somu karaspēku, vācieši diezin vai sāks uzbrukumu Maskavas virzienā."

Tātad pirmajā izdevumā Staļins vērtēja situāciju Ļeņingradas rajonā, bet Zukovs klausījās. Otrajā izdevumā viņi apmainījās vietām: Zukovs vērtēja situāciju Ļeņingradā, bet Staļins klausījās un piekrita. Otrajā izdevumā Zukovs patcica to pašu, ko runāja Staļins pirmajā. Galvenajam virspavēlniekam neatlika nekas cits, kā vien piekrist stratēģa viedoklim: "J. V. Staļins apmierināti pamāja…"

Pirmajā izdevumā Staļins dažreiz izteica savu viedokli, bet patiesākajos izdevumos, sākot no otrā, tika nolemts Zukova lomu izgaismot, paspilgtināt to. Zukovs viegli atmin, kur un kādā veidā rīkosies Gudērians un Kleists, fon Lēbs un fon Rundštcts. Zukovs norāda Staļinam, kur un kādas briesmas rodas, kuru maršalu iecelt kādā amatā. Staļins tikai apmierināti māj. Staļins gandrīz vienmēr piekrīt. Bet, kad nepiekrīt, ir spiests pēc tam publiski taisnoties. Saskaņā ar šo uzstādījumu vārdus, kurus Staļins it kā bilda pirmajā izdevumā, otrajā pierakstīja Žukovam.

Un pārspīlēja.

Jebkuram skolēnam zināms, ka vācieši tomēr sāka operāciju Maskavas virzienā, nepabeiguši operāciju pie Ļeņingradas un nesavienojušies ar somiem. Pirmajā izdevumā situāciju vērtēja Staļins. Un, kā redzam, kļūdījās.

Bet otrajā izdevumā, kad Staļina teikto piedēvēja Zukovam, muļķos palika dižais stratēģis. Sanāk, ka viņš nepareizi vērtējis situāciju un devis nepareizu prognozi.

Pēc Staļina nāves, kad vairs neviens nevarēja pieķert Zukovu lielāmies, dižais stratēģis pēkšņi iejutās nelaimīgās Kasandras tēlā: redzu Troju liesmās!

Zukovs pēkšņi sāka stāstīt par savu neticamo spēju paredzēt notikumu attīstību. Viņš brīdinājis, bet viņu neklausīja! 1940. gada jūlija beigās Hitlers pirmo reizi izteicās par iespējamo karu pret Padomju Savienību. Bet pusotru mēnesi pirms tam Zukovs it kā jau zinājis, ka Hitleram ienāks prātā tieši šāda doma. 1941. gada augusta beigās Hitlers nolēma uz Maskavu neiet, bet pagriezties uz Kijevu. Taču Zukovs jau mēnesi pirms tam pavisam skaidri sapratis, ka Hitlers izlems par labu šim variantam. Viņam bija vēl daudz līdzīgas apskaidrības brīžu.

Tomēr nevienā dokumentā neatspoguļojas šī skaidrā tālredzība. Pieņemsim, ka 1940. gada jūnija sākumā Hitlers vēl neprātoja par karu pret Padomju Savienību, bet Zukovs jau zināja, ka drīz Hitlers pie tādas domas nonāks. Kāpēc Zukovs šādā gadījumā nerakstīja Staļinam raportu? Kālab pēc tam, pēc kara, nesameklē šo raportu arhīvā un nerāda to pēctečiem?

Pieņemsim, ka Zukovs 1941. gada jūlija beigās zināja, kāda doma Hitleram ienāks prātā pēc mēneša. Kāpēc nepierakstīt šo pareģojumu uz papīra? Pirmo eksemplāru — Staļinam, otro — pievienot lietai, saglabāt Ģenerālštāba arhīvā. Un pēc tam Staļinam pārmest: lūk, es taču tevi brīdināju. Nevis vienkārši pārmest, bet klātesot… Un aizritot desmitiem gadu pēckara, ielīmēt šo dokumentu memuāros: lūk, manu paredzēšanas spēju apliecinājums.

Taču pagaidām Zukova apskaidrības pēdas nevienam neizdodas uziet. Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka stāstus par pareģojumiem neapstiprina Žukova rīcība. Viņš paredzēja Hitlera uzbrukumu, bet darīja visu, lai pretiniekam atvieglotu Sarkanās armijas sakāvi. Viņš pareģoja vācu tanku pagriešanos, apejot padomju karaspēka Kijevas grupējumu, bet rīkojās tā, lai Gudēriana trieciens 110 Konotopas uz Lohvicu būtu vieglāks.

Viņš paredzēja daudzas lietas, bet sazin kādēļ rīkojās pretēji saviem pareģojumiem.

24. NODAĻA

PAR BEZCERĪGO STĀVOKLI

Zukovs kā cilvēks — ārkārtīgi godkārīga un valdonīga personība.

Padomju Savienības maršals V. D. Sokolovskis Runa PSRS Aizsardzības ministrijas partijas aktīvā \9S7.gada 2. novembrī

1

Līdzās atšķirīgajām Ļeņingradas glābšanas versijām, kas izklāstītas dažādos Zukova memuāru izdevumos, daudzie dižā karavadoņa biogrāfi ir fiksējuši viņa mutiskos stāstus. Te pievienots dramatisms un heroisms. Vēstures zinātņu doktors profesors G. A. Kumaņevs: "Maršals Georgijs Konstantinovičs Zukovs man stāstīja, kā viņu izsaucis Staļins un teicis burtiski sekošo: "Brauciet uz Ļeņingradu, Ļeņingradas stāvoklis ir bezcerīgs. Bet papūlieties kaut ko izdarīt!" (Krasnaja zvezda, 2004. gada 24. janvāris.)

Vēlreiz noticēsim dižā karavadoņa varoņbalādēm. No viņa paziņojuma izriet, ka:

Ļeņingrada bija bezizejas stāvoklī;

Staļins to saprata, viņš jau bija samierinājies ar pilsētas zaudēšanu;

Ļeņingradas glābšana nevienam netika uzdota, visi, sākot ar Staļinu, saprata: neiespējami.

Tāpēc Staļins teica 20. gadsimta dižākajam karavadonim: dari vismaz kaut ko.

Bet Žukovs ņēma un izglāba Ļeņingradu! Bet Zukovs paveica gandrīz neiespējamo!

Taču profesoram Kumaņevam turpat, tajā pašā Krasnaja zvezda lappusē, saudzīgi iebilda Ļeņingradas aizsardzības dalībnieks ģenerālmajors

S. A. Tjuškevičs: "Žukova stastītais, ka Staļins uzskatījis stāvokli par bcz- ccrigu, nekur citur neapstiprinās."

2

Žukova intereses ir saprotamas: Staļins un visi tie, kas viņam apkārt, bija gatavi atdot Hitleram Revolūcijas šūpuli! Bet tad parādījos ES!

Taču mēs apšaubīsim. Mēs jautāsim: vai tas tā ir? Kur ņemts, ka Ļe- ņingradas stāvoklis bija bezcerīgs? No kādiem avotiem zināms, ka pilsēta atradās uz krišanas robežas?

Tagad ir zināms, ka Baltijas flotes kuģi un svarīgākie Ļcņingradas objekti bija mīnēti. Taču arī Maskavas svarīgākie objekti, no CK ēkas līdz kanalizācijas tuneļiem, bija mīnēti. No tā nemaz neizriet, ka Staļins gatavoja Maskavu atdošanai. Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuz- ņecovs ir kategorisks: "Jā, Staļins rēķinājās ar iespēju pamest Ļeņingradu, citādi nebūtu pieņēmis tik nopietnu lēmumu. Taču tas vēl nenozīmē, ka augstākais virspavēlnieks Ļcņingradas stāvokli atzina par bezcerīgu." (N. G. Kuzņecovs. Kursom k pobede. Maskava: 1975, 120.—121. lpp.)

Katram kuģim ir kingstoni, ar kuru palīdzību to var nogremdēt. Taču, ja kuģim ir kingstoni, tas nenozīmē, ka tie nekavējoties jāizmanto. Tic ir sliktākajam gadījumam. Jebkurā situācijā var notiki kas neparedzēts, lūk, šī ārkārtējā gadījuma dēļ tika mīnēta gan Maskava, gan Ļcņingrada un Baltijas flotes kuģi.

Taču Maskavu ieņemt bija grūti. Bet Ļeņingradu — vēl grūtāk.

Ļeņingradas rietumos ir līcis. Un tas daudzu jūdžu attālumā bija nosēts ar tūkstošiem apaļu, ragainu mīnu, kas aizšķērsoja ceļu ienaidnieka flotei. Mīnu tralēšana bija neiespējama, jo visu akvatoriju apšaudīja no su- perspēcīgā Kronštates jūras cietokšņa, no krasta nocietinātajiem rajoniem, fortiem un baterijām. Nekādai pretinieka flotei līdz Ļeņingradai neizlauzties. Un Baltijas jūrā nemaz nebija lielu vācu flotes spēku. Bet Kronštatē un Ļeņingradā — visa Staļina Baltijas flote. Tāpēc nebija jābīstas no rietumpuses uzbrukuma.

Ļeņingradas austrumos — ezers, kas no jūras atšķiras tikai ar saldūdeni. Lādogas ezerā pretinieka kuģu nebija. Bet mūsu pusei — kontradmirāļa komandēta kara flotile. 1941. gada augustā flotiles sastāvā bija 66 kara kuģi un kuteri. Tāpēc izlauzties pāri Lādogas ezeram pretinieks nevarēja. Pat teorētiski. Tātad arī par šo virzienu varēja nebīties.

Ļeņingradas ziemeļos Somijas armija atkaroja savu teritoriju, kas tika zaudēta Ziemas kara laikā 1939./1940. gadā, izsita Sarkano armiju no jaunam "atbrīvošanas karagājienam'1 ērtajiem placdarmiem un 1941. gada 1. septembrī apstājās uz vecās valsts robežas līnijas. Padomju pusē Karē- lijas zemes šaurumā pieejas Ļeņingradai aizsargāja 23. armija. Tās aizsardzība balstījās supcrspēcīgajā Karēlijas UR, kurš stiepās no Baltijas jūras līdz Lādogas ezeram. Kā pierādīja nākamo trīs gadu pieredze, 23. armijas aizsardzību nebija iespējams ne apiet, ne pārraut. Somu armija tādu mēģinājumu nemaz nesāka. Ļeņingradas ieņemšana Somijas vadītāju plānos neietilpa. Tā kā arī par ziemeļu virzienu varēja nebaidīties.

3

Vācu armija varēja mesties virsū Ļeņingradai tikai no dienvidiem. Bet te šaurā frontē aizsardzību turēja Ņcvas operatīvā grupa un trīs armijas: 8., 42. un 55. Tiešās pieejas Ļeņingradai piesedza seši nocietinātie rajoni: trīs jūras — Kronštates, Ižoras, Lugas — un trīs sauszemes — Karēlijas, Krasnogvardeiskas un Sluckas—Kolpinas. Visu armiju aizsardzība balstījās spēcīgā nocietinātajā rajonā. Bez tam armija un flote cēla Ņcvas UR.

Pieejas pilsētai apšaudīja ārkārtīgi spēcīga artilērijas krustuguns no dažādiem virzieniem. Katrai baterijai, katram fortam, nocietinātajam rajonam un jūras cietoksnim bija teju neizsmeļams šāviņu krājums. Baltijas flotes krasta aizsardzībai bija 124 krasta baterijas, kuru bruņojumā bija 253 100—406 mm kalibra lielgabali un 60 45 un 76 mm kalibra lielgabalu. (Krasnoznamjonnij Baltijskijflot v bitve za Ļeņinņrad. Maskava: 1973, 8. lpp.)

Bez krasta baterijām un fortiem Ļeņingradas rajonā bija sakoncentrēts visai iespaidīgs daudzums jūras lielgabalu uz dzelzceļa transportieriem, kas atradās betona aizsegos. Ap Ļeņingradu bija sazarots dzelzceļa tīkls. Lielgabali uz dzelzceļa transportieriem varēja manevrēt un atklāt uguni no laikus sagatavotām un maskētām uguns pozīcijām, pēc tam ātri tās pamest.

Ļeņingradas rajonā bija sakoncentrēts pasaulē spēcīgākais smagās krasta artilērijas grupējums. Un te bija arī visa Baltijas flote. Ja uzsēdina līnijkuģi, kreiseri vai mīnu kuģi uz sēkļa, tas kļūst par bruņu aizsargātu nenogrem- dējamu bastionu ar spēcīgu artilēriju.

Ļeņingradas pretgaisa aizsardzība bija vairākas reizes spēcīgāka par Berlīnes pretgaisa aizsardzību. Tikai Baltijas flotei vien bija 91 zenītbaterija un 352 zenītliclgabali, piedevām kuģu zenītartilērija. Turklāt Ļeņingradā atradās 2. PVOkorpuss. Klāt pie visa — armiju, divīziju, brigāžu un pulku zenītartilērija.

Debesis virs pilsētas apsargāja Ļeņingradas frontes VVS, 7. PVO iznīcinātāju aviācijas korpuss un Baltijas flotes VVS.

Karaspēka Ļeņingradā bija tik daudz, ka pilsētu nācās atslogot. Tikai 1941. gada oktobrī no Ļeņingradas pāri Lādogas ezeram uz Tihvinas rajonu pārsvieda 44. un 191. strēlnieku divīziju un 6. jūras kājnieku brigādi (IVOVSS1941—1945, 2. sēj., 213. lpp.). Ir ziņas, ka tomēnes no Ļeņingradas izveda vēl divas strēlnieku divīzijas. Pirms tam no Ļeņingradas uz Karēlijas fronti rika pārsviesta 3. atsevišķā jūras brigāde.

Līdzās armijas vienībām pilsētā atradās spēcīgs NK VI) karaspēka grupējums.

Turklāt Baltijas flote bija noenkurojusies bez. jebkādām perspektīvām pārskatāmā nākotnē iziet jūrā. Tāpēc, izņemot kuģu artilēristus un zenīt- artilēristus, pārējiem matrožiem nebija nekā darāma. "Vairāk nekā 125 tūkstošus Baltijas flotes jūrnieku noņēma no kuģiem un nodeva armijas pastiprināšanai." (N. G. Kuzņccovs. Na flotab bojevaja trevoga. Maskava: 1971, 73. lpp.) Ja matrožus nemestu neprātīgos pretuzbrukumos, kuriem tic bija pilnīgi nesagatavoti, bet noliktu aizsardzībā, kur pieredze nav nepieciešama, tad viņi varētu noturēt Ļeņingradu pašu spēkiem. Pat bez četrām aktīvā karaspēka armijām.

1941. gadā Ļeņingrada bija visnocietinātākā pilsēta pasaulē. Aizsardzības centrs — Petropavlovskas cietoksnis. Tas, kurš bijis cietoksnī, apstiprinās — iesēdini tajā NKVD pulku ar ložmetējiem, 1111 cietoksni neieņems neviens uzbrucējs. Nekad. Bet apkārt cietoksnim — milzīga pilsēta ar izturīgām ķieģeļu un akmens mūra mājām, ar daudzām monumentālām, gadsimtiem paredzētām celtnēm. Pamēģiniet triecienā ieņemt Admiralitāti, Smoļniju vai Krestus. Ļcņingradā — rūpnīcas, cietumi, ka zarmas, stacijas. Aizsargāt rās ir viegli, bet grūti ieņemt triecienā.

Intensīva pilsētas sagatavošana aizsardzībai, nocietināto rajonu pastiprināšana un attīstība ap pilsētu sākās jau 1941. gada 27. jūnijā. "1941. gada jūlijā un augustā nocietināto rajonu celtniecībā ap Ļeņingradu katru dienu piedalījās līdz 500 tūkstošiem cilvēku." (IVOVSS 1941—1945, 2. sēj., 80. Ipp.) "Apdzīvotas vietas Ļeņingradas tuvumā, ccļus, pilsētas ielas aizsprostoja ierakumi, grāvji, spraugas, dzeloņdrāšu tinumi, piesedza eži, nadolbi un ragaiņi." (Turpat, 86. Ipp.)

"Tika izrakti 700 kilometri prettanku grāvju, izveidoti vairāk nekā 300 kilometri meža sagāzumu, uzstādīti 635 kilometri drāšu aizžogojuma, uzcelti 5000 dotu un dzotu. Bez tam pašā pilsētā tika izveidoti vairāk nekā četri tūkstoši nocietinātu ugunspunktu, akmens ēkās izveidoti 17 tūkstoši ambrazūru, uzcelti 25 kilometri barikāžu." (Turpat, 216. Ipp.) Un neiztēlojicties barikādes kā skapju un gultu krāvumu. Ļeņingradas barikādes cēla izcilu fortifikācijas speciālistu vadībā pēc visiem inženierzinību noteikumiem. Barikādes veidoja vairākas rindas ar tērauda ežiem, kas sametināti no sliežu gabaliem un aptīti ar dzeloņdrātīm. Aiz šiem šķēršļiem šķērsām pāri visai ielai uzcelta siena no smilšu maisiem. Sienas biezums līdz trini metriem, augstums — līdz četriem. Smilšu maisu sienā ierīkoja ambrazūras šaušanai ar šauteni un ložmetēju. Savukārt ugunspunktu otrpus sienai no visām pusēm norobežoja lodēm un šķembām necaursitamas sienas un pārklāja ar betona plātnēm vai sliedēm.

Kad runājam par ilgam laikam paredzētām aizsardzības celtnēm, jāņem vērā, ka arī tās bija neparastas. Jāatceras, ka Ļcņingrada ir pilsēta, kurā gan cari, gan komunisti būvēja līnijkuģus, kreiserus un mīnu kuģus. Ļeņingradas rūpnīcās atradās milzīgas 12—406 mm biezu bruņu plātņu rezerves. Kuģu būvniecība bija apturēta jau jūnijā, bet rūpnīcas turpināja strādāt. Bruņu tēraudu izmantoja tanku, bruņuvilcienu un fortifikācijas celtņu bruņām segto detaļu ražošanā. "Nocietinātajos rajonos 1111 pašā pilsētā līdz 13. septembrim bija uztaisīti un ierīkoti apmēram 400 bruņām klāti un dzelzsbetona ugunspunkti visu kalibru lielgabaliem un līdz 650 ugunspunktu ložmetējiem, kā ari 24 tūkstoši piramīdformas dzelzsbetona nadolbu svarā 110 0,5 līdz 3 tonnām." (Turpat, 85. lpp.). Lasot šīs rindas, nedrīkst aizmirst, ka ugunspunktus bieži vien apbruņoja ar kuģu lielgabaliem un aizsargāja ar bruņu detaļām, kuras nav iespējams sagraut ar sauszemes spēkiem pieejamiem līdzekļiem.

1941. gada vasarā Ļeņingradā atradās pasaulē vienīgā smago tanku rūpnīca. 1941. gada otrajā pusē pilsētā tika uzbūvēti 713 tanki, pārsvarā KV. Šos tankus nevarēja aizvest uz citām frontēm. Tāpēc tos izmantoja pilsētas aizsardzībai. Bet Vācijā un visā pārējā pasaulē tolaik nebija neviena līdzvērtīga tanka. Tajā pašā laikposmā saražoja 480 bruņumašīnu un 58 bru- ņuvilcienus (Turpat, 216. lpp.).

Vai varam iedomāties 58 bruņuvilcienus, kas kursē pa pilsētu un tai apkārt?! Un atkal neaizmirsīsim, ka bruņuvilcienu apbruņojumā tika izmantoti flotes lielgabali, kurus pirms kara sagatavoja jaunbūvējamiem kuģiem.

Ļeņingradas rūpnīcas 1941. gada otrajā pusē saražoja 3,2 miljonus lādiņu (Artilērijas ģenerālpulkvedis I. Volkotrubcnko. VIZ, 1984, Nr. 1, 91. lpp.). l'as nozīmē, ka saražots pa desmit šāviņiem uz katru vācu karavīru, kurš bloķēja pilsētu. Neskaitot tos šāviņus, kas bija iekrāti pirms kara.

Ieroču Ļeņingradā bija tik daudz, ka pat nācās izvest. 1941. gada novembrī no aplenktās Ļeņingradas uz Maskavu nosūtīja 431 lielgabalu, 926 mīnmetējus un 46 tūkstošus 76 mm bruņusitēju šāviņu. ('Turpat.) Jāiedziļinās: tikai no Ļeņingradas un tikai uz Maskavu tikai 1941. gada novembri aizsūtīts tik daudz bruņusitēju šāviņu, ka uz katru vācu tanku, kas atradās PSRS—Vācijas frontē no Baltās līdz Melnajai jūrai, sanāktu vairāk nekā desmit šāviņu. Taču no Ļeņingradas turpināja izvest artilēriju un munīciju. Tās bija ar uzviju un ar pārpilnīgu uzviju. Bet rūpnīcas ražoja aizvien jaunu produkciju.

Mēs esam izskatījuši tikai to, ko darīja pilsētas iedzīvotāji. Taču bezdarbībā nesēdēja arī armija. "Lugas aizsardzības robeža sastāvēja no divām 175 kilometru garām un 10—12 kilometru dziļām aizsardzības līnijām. Pozīciju priekšā un dziļumā novietoja mīnas, raka prettanku grāvjus, veidoja meža sagāzumus un pārpurvoja apvidu. Tikai aizsprostojumu celtniecībā bija nodarbināti pieci sapieru, viens inženiertehniskais, divi pontonu un astoņi celtniecības bataljoni." (Inžeņernije voiska v bojab za Sovetskuju Rodinu. Maskava: 1970, 83. Ipp.)

Lai pilnībā ieņemtu Ļeņingradu, vācu karaspēkam jebkurā gadījumā bija jāforsē Ņeva. Bet to padarīja neiespējamu tas, ka Ņevā stāvēja Baltijas flotes un Lādogas flotiles kuģi un kuteri. Uzbrucējiem — piepūšamas laivas vai saliekami finiera pontonu tilti, kas apsisti ar gumijotu brezentu. Pamēģiniet tikt pāri upei, ja no upes līkuma parādās aizstāvju bruņuku- teris, bet otrā krastā jūs slēpņos gaida smagie tanki ĀTVun bruņuvilcieni…

Par Ļeņingradas sagatavošanu aizsardzībai var runāt bezgalīgi. Taču secinājums ir viens: triecienā šo pilsētu nebija iespējams ieņemt.

Augusta beigās vācu karaspēks nonāca līdz Ļeņingradas nomalei, bet vai tad no tā izriet, ka pilsēta ir nolemta, ka tā tūlīt jāatdod nešķīstenim?

Gandrīz tieši pēc gada, 1942. gadā, vācu karaspēks nokļuva Staļingra- das nomalē. Ber vai tas nozīmēja, ka jāpārtrauc cīņa un jāatdod pilsēta hitleriešiem? Nekādā gadījumā! Pilsētas kaujas ir ārkārtīgi izdevīgas tiem, kuri aizstāvas, un ārkārtīgi neizdevīgas tiem, kuri uzbrūk.

Ļeņingrada atrodas uz daudzām salām. Starp salām — auksts, melns ūdens. Vietām ūdens plašums ir visai liels un ar stipru straumi. Krasti ietērpti granītā. Ja uzspridzinātu vai vienkārši paceltu tiltus, tad uzbrukums apsīktu. Viegli forsēt ūdensšķēršļus, ja abi krasti ir lēzeni. Bet ja šajā krastā ir granīta siena un otrā pusē arī? Pamēģiniet, pretinieka apšaudīts, iekraut laivā un otrā krastā pēc tam izkraut parastu ložmetēju. Un pāris tūkstošus patronu.

Gadu vēlāk vācu karaspēks devās triecienuzbrukumā Staļingradai. Sarkanajai armijai šo pilsētu bija ārkārtīgi grūti aizsargāt. Staļingrada stiepjas šaurā līnijā gar Volgu, pilsēta ir atvērta uzbrukumam no rietumiem, taisnas un platas ielas, ne kanālu, ne tiltu. Padomju karaspēkam aiz muguras plata upe. Karaspēks piespiests krastam, papildināt un apgādāt to ir problemātiski. Vācu spēkiem bija gaužām viegli uzbrukt Staļingradai. Uzbrucēju priekšā nav ūdensšķēršļu. Tie nav jāforsē. Staļingradā nav nekā līdzīga Petropavlovskas cietoksnim vai Lugas UR. Tāpēc jau vācu ģenerāļi izšķīrās par uzbrukumu Staļingradai, ka tā ir ērta triecienam. Bet, lūk, Ļcņingrada, tieši pretēji, ir ļoti ērta aizsardzībai, taču ieņemt to ir neiespējami. Triecienuzbrukums Ļeņingradai vācu ģenerāļiem izmaksātu neizmērojami vairāk nekā gaidāmais uzbrukums Staļingradai. Ļcņingradā vācu karaspēka zaudējumi būtu patiesi lieli. To saprata ne rikai vācu ģenerāļi, bet arī Hitlers. Tāpēc nedeva triecienuzbrukuma pavēli.

5

Žukovu mums attēlo kā vienīgo Ļcņingradas glābēju. Un viņš pats sevi par tādu attēloja. Taču mēs rūpīgi pievērsīsimies nevis Zukova vārdiem, ber Staļina darbiem.

Visu laiku un tautu ģēnijs Staļins īpašu uzmanību veltīja pēdu slēpšanai. Kara pirmajā nedēļā krita Minska, Baltkrievijas galvaspilsēta. Pretinieki Baltkrievijā sagrāba neiedomājami vērtīgas trofejas. Tomēr arhīvus viņiem neizdevās sagrābt. Pat vispārējas panikas un haosa apstākļos atbildīgie biedri parūpējās par arhīviem — paspēja sadedzināt. Pirmajos kara mēnešos vācu armija ieņēma desmitiem apgabalu pilsētu un simtiem rajonu centru. Ber, kopumā ņemot, Hitlera rokās nokļuva rikai Smoļenskas arhīvs. (Sekas Padomju Savienībai un biedram Staļinam personīgi bija visai bēdīgas.) Pēc tam arhīvu drošības jautājumiem Staļins pievērsa vēl lielāku uzmanību. 1941. gada oktobrī Staļins negrasījās atdot Maskavu, bet katram gadījumam pavēlēja sadedzināt dokumentus. Arhīvu iznīcināšana notika ar tādu vērienu, ka galvaspilsētā sākās panika un tauta metās bēgt no Bclokamcnnajas.

Un tagad no šāda rakursa palūkosimies uz Ļeņingradu. Pēc Zukova stāsta sanāk, ka 1941. gada septembrī Staļins uzskatīja Ļeņingradu par zaudētu, taču apbrīnojami: sazin kādēļ viņš nav devis pavēli iznīcināt arhīvus.

Ja Staļins uzskatīja Ļeņingradas stāvokli par bezcerīgu, tad nebija vajadzības uz turieni sūtīt Molotovu, Maļenkovu un citus biedrus. Staļinam pietiktu pateikt 3. ranga KB komisāram biedram Pāvelam Tihonovičam Kūprinam pāris vārdu, un virs ziemeļu galvaspilsētas līdz pašām debesīm paceltos dūmu mutuļi. Taču Ļeņingradas arhīvus neviens nesadedzināja.

Tieši tajā brīdī, kad Staļins saprastu, ka Ļeņingradu nevar glābt, viņam būtu jādod pavēle nogremdēt Baltijas floti, sadedzināt flotes rezerves, spridzināt munīcijas noliktavas un krasta baterijas. Karakuģiem un flotes krājumiem ir ārkārtīgi liela vērtība. Lai tie netiktu Hitleram, tie nekavējoties un bez šaubīšanās jāiznīcina. Ari lai to izdarītu, uz Ļeņingradu nav jāsūta Molotovs un Maļenkovs. Pietiktu nosūtīt šifrētu telegrammu Politbiroja locekļiem Vorošilovam un Zdanovam, kuri jau atradās pilsētā. Taču Staļins tādu pavēli nedeva.

Ja Staļins uzskatītu situāciju par zaudētu, būtu pavēlējis Baltijas flotes un Ļeņingradas frontes aviācijai mainīt dislokācijas vietu. Bet viņš arī to neizdarīja.

Ja Staļins uzskatītu, ka Ļeņingradu nenoturēt, tad dotu rīkojumu spridzināt rūpnīcas. Tobrīd Ļeņingradā atradās arī pasaulē vienīgā smago tanku rūpnīca. Tā būtu jāsagrauj līdz pamatiem un vēl vairāk. Arī šī uzdevuma pildīšanai uz Ļeņingradu nebūtu jāsūta Molotovs un Maļenkovs. Atliktu piezvanīt biedram Kuzņecovam, Kapustinam, Subotinam vai Pop- kovam. Viņi parūpētos par uzņēmumiem. Taču neviens Ļeņingradā rūpnīcas nespridzināja. Nebija pavēles. Staļins tādu pavēli nedeva, jo neuzskatīja, ka Ļeņingrada ir nolemta.

Ja stāvoklis būtu bezcerīgs, Staļinam vajadzētu rūpēties par augstāko nomenklatūras darbinieku, vispirms jau Zdanova, Vorošilova, Kuzņecova, Kapustina, Subotina, Stikova, Popkova u.c., evakuāciju no Ļeņingradas. Turklāt steidzami jāevakuē Kuprins, Fjodors Ivanovičs Gusevs un visa viņu kompānija. Un vēl Zigarcvs, admirālis Kuzņecovs, Voronovs, Baltijas flotes, Ļeņingradas frontes 1111 četru tās sastāvā esošo armiju pavēlniecības un štābi. Taču Staļins nepavēlēja evakuēt vadoņus, čekistus, ģenerāļus un admirāļus. Tieši pretēji, viņš uz Ļeņingradu aizsūtīja vadoņus, kuru stāvoklis sabiedrībā līdzinājās Gēringa, Gebclsa un Bormana stāvoklim hitleriskajā Vācijā, t. i., izņemot sevi, visu augstāko valsts un armijas vadību.

Un, ja reiz Staļins sūtīja Molotovu, Maļcnkovu un pavadošos biedrus uz Ļeņingradu, tad bija jādod nevis abstrakts, piemēram, tāda veida kā "dariet vismaz kaut ko", bet pavisam konkrēts uzdevums: dedziniet, spridziniet, gremdējiet.

īsāk sakot: ja Staļins uzskatītu stāvokli Ļeņingradā par bezcerīgu, tad uz turieni nesūtītu augstākā ranga vadoņus. Un, ja nosūtītu, tad ar pavisam konkrētu mērķi: iznīcināt visu, kas ienaidniekam var šķist vērtīgs.

Taču no Zukova stāsta izriet, ka dumjais Staļins grasījās atdot Ļeņingradu Hitleram kopā ar arhīviem, kuros glabājās tādi komunistisko varu kompromitējoši materiāli, par kuriem ne komunistiem kopumā, ne Staļinam pašam nemūžam nevienā tiesā sevi neattaisnot. Turklāt, ja ticam Žukovam, Staļins grasījās nodot Hitleram četrus Politbiroja locekļus, sešpadsmit CK locekļu kandidātus, bariem augstākā kaluma čekistu, ģenerāļu, admirāļu, ieskaitot arī visu laiku un tautu diženāko stratēģi.

Ja pilsēta ir uz krišanas robežas, 110 tās jāizved visi, kurus vēl iespējams izvest, nevis jādzen uz pilsētu jauni potenciālie augstākā ranga gūstekņi.

6

Vācu armiju grupa "Ziemeļi" uzbruka no Vācijas teritorijas, no Austrum- prūsijas. Visas aizmugures struktūras — stacionārās noliktavas un glabātavas, komandpunkti, sakaru mezgli, hospitāļi, remonta bāzes — atradās grupai līdzās. 22. jūnijā armiju grupa "Ziemeļi" iegāja Padomju Savienības teritorijā, izvērsusi fronti 230 kilometru platumā. Pa taisno līdz Ļeņingradai — 800 kilometru. Pa ceļiem — vairāk. Vācu karaspēks divu mēnešu laikā kaujās zaudēja cilvēkus, bruņojumu, tehniku, izlietoja munīciju, degvielu un eļļas, nodzina zirgus un cilvēkus. Ceturtdaļa automašīnu salūza, un tām bija nepieciešams remonts, vēl ceturtdaļa vairs nebija remontējamas. Pamēģiniet noiet 800 kilometru pa smiltīm un purviem, pa bruģētiem un zemes ceļiem. Droši saku: nomīsiet zābakus. Ir jāapstājas un jāpiesit jauni papēži un pakaviņi.

Komunikācijas izstiepušās. Ja degvielas rezerves ir aiz muguras, ir pavisam citādi nekā tad, ja benzīns jāved simtiem kilometru. Bombardēt Sarkano armiju pie robežas, paccļotics no stacionārajiem lidlaukiem Kenigs- bergā un Tilzītē, ir pavisam citādi nekā tad, ja jālido līdz Ļeņingradai.

Armiju grupas "Ziemeļi" izstiepušās komunikācijas vajadzēja apsargāt. Katrā ieņemtajā pilsētā jāatstāj garnizons. Un pie katra sagrābtā tilta jāliek apsardze ar ložmetējiem. Jo tālāk uz priekšu gāja armiju grupa, jo vairāk savu spēku atstāja aizmugurē. Visām dzelzceļa līnijām un mezgliem arī nepieciešama aizsardzība. Aviācija jāpārceļ uz. lauka aerodromiem iekarotajās teritorijās, tie modri jāapsargā un stingri jāaizstāv. Jo tālāk devās armiju grupa "Ziemeļi", jo ātrāk kusa tās spēks. Bet uzbrukuma fronte paplašinājās — sākumā pusotru reizi, pēc tam divas reizes, pēc tam divarpus reizes. Ciešās karaspēka masas kļuva šķidras.

Hitlers uzbruka izplestiem pirkstiem: uzreiz gan uz Odesu un Krimu, gan Kijevu un Harkovu, gan Orlu un Tulu, Maskavu, Vitcbsku, Novgorodu un Ļeņingradu. Jo tālāk gāja vācu karaspēks, jo platāka kļuva fronte. Tas iekļuva otrādi apgrieztā piltuvē, kura kļūst aizvien platāka un platāka. Sa- ķere starp armiju grupām zuda. Un tā zuda ari starp armijām, korpusiem un divīzijām. Armiju grupa "Ziemeļi" gāja uz Ļeņingradu. Sī spītīgā taisn- virziena kustība ar godīgi, atklāti un nekaunīgi pasludināto mērķi ir pretrunā stratēģijas pamatprincipiem. Jūs nedrīkstat rādīt pretiniekam savas pārvietošanās virzienu. Pretiniekam vienmēr jācenšas uzminēt, ko gan jūs esat nodomājuši, vai pēdējā brīdī nemetisieties uz to pusi, kur jūs negaida?

Taču Hitlera stratēģija bija frontāla: uz priekšu un uz priekšu! Padodiet šurp Pēterburgu!

Nemainīgi turoties Ļeņingradas virzienā, vācu armiju grupa "Ziemeļi" ne tikai uzreiz atklāja savu nodomu, bet arī iekļuva "koridorā". Rietumu pusē palika padomju 8. armija. Paplucināta un apdauzīta, bet nesakauta. Un vācu komandieriem visu laiku bija jāpiesedz savs kreisais sāns. Austrumu pusē — padomju Ziemeļrietumu fronte. Tā nepārtraukti uzbruka vācu armiju grupas labajam sānam. Dažreiz šie triecieni bija visai nikni. To atzīst arī Manšteins. 14. jūlijā 11. armija (ģenerālis V. I. Morozovs) veica prettriecienu 110 Soļcu apkaimes. Pretinieks tika atsviests 40 kilometrus. Šis prettrieciens aizturēja vācu uzbrukumu Ļcņingradai gandrīz uz mēnesi.

Un, lūk, vēl: "Laikposmā, kad padomju karaspēks piedalījās kaujās Ļcņingradas pieejās, smago stāvokli atviegloja Ziemeļrietumu frontes uzbrukums, kurš sākās 12. augustā Staraja llusas rajonā. Galveno triecienu izdarīja 34. armija 110 lx)vatcs upes robežas. Armijas vienības līdz 14. augustam pavirzījās 60 kilometru dziļumā un apdraudēja ienaidnieka triecien- grupējuma aizmuguri." (Inzeņernijc voiska v bojabza Sovetskuju Kodinu, 84. lpp.)

Tādi uzbrukumi varēja atkārtoties jebkurā brīdī.

Tātad priekšā Ļeņingrada; ja vācu armija metīsies triecienā, labās puses spārnam un aizmugurei uzbruks padomju karaspēks. Var uzbrukt ari no kreisās puses.

Armiju grupas "Ziemeļi" stāvoklis nebija visai iepriecinošs. Un pat komunistiskā oficiālā %'ēsnirc spiesta atzīt, ka Ļcņingradai nedraudēja triecienuzbrukums. "Nonākusi pie Ļcņingradas, ienaidnieka armiju grupa "Ziemeļi" bija izstiepusi savu fronti vairāk nekā 600 kilometru garā lokā no Koporjes līča caur apkaimi Ļcņingradas dienvidos, Lādogas ezera dienvidu krastu, Kirišicni un tālāk pa Volhovas un Lovates upes krasta līniju līdz Vcļikijc Lūkiem. Vācu karaspēka triccicnspējas izsīka." (IVOVSS 1941—1945,2. sēj., 91. lpp.)

Zukova paziņojumu par to, ka Ļcņingradas stāvoklis bija bezccrīgs, atspēko ne tikai vācu, bet arī oficiālie padomju avoti. Stratēģis centās pacelt sev cenu: stāvoklis bija bezcerīgs, bet es izglābu. Ja atzītu, ka stāvoklis bija stabils, tad glābējs pārtop par lielībnicku, jo nekas tur nebija jāglābj un glābējs nebija vajadzīgs.

Taču interesantākais, ka arī šajā gadījumā Zukovs pats sevi atmasko.

Atgriezīsimies pie Zukova ziņojuma Staļinam 1941. gada 29. jūlijā. Tas ir brīdis, kad Zukovs it ka ierosinājis Staļinam atdot ienaidniekam Kijevu. Cita starpā Zukovs todien ziņoja Staļinam: "Bez papildspēkiem vācieši nevarēs sākt Ļcņingradas ieņemšanas operācijas un apvienoties ar somiem." ( Vospominaņija i razmišfeņija. Maskava: 1969, 300. lpp.)

Tā rakstīts stratēģa memuāros. Pirmajā izdevumā. Kad Žukovs bija dzīvs. Ja šo nelietīgo frāzi ierakstīja kaitnieki no Centrālās komitejas, tad Zukovam vajadzēja protestēt: neparakstīšu! Taču karamākslas ģēnijs nezināmu iemeslu dēļ neprotestēja.

Tātad 1941. gada jūlijā vācu armijai nebija spēka Ļeņingradas ieņemšanai. Tā teica Žukovs. Tā ierakstīja memuāros. Augustā spēka nekļuva vairāk. Un nevarēja kļūt vairāk. Vācu armijas spēki kusa, fronte paplašinājās, rezervju nebija, armija izkaisījās pa neaptveramo teritoriju. Arī septembra sākumā armiju grupa "Ziemeļi" nesaņēma nekādus papildspēkus. Tieši pretēji, tajā regulāri un stingri notika tīrīšanas.

Un, lūk, gudrais stratēģis jau 1941. gada jūlijā ziņoja Staļinam, ka par Ļeņingradu var neuztraukties, ka Hitleram nav spēka Ļeņingradas sagrābšanai. Bet mums pēc 28 gadiem viņš pastāstīja, ka milzīgi karapūļi sapulcējušies pie Ļeņingradas vārtiem un, ja viņš, dižais, neiejauktos, notiktu nelaime…

Visai interesanti, ka frāze par to, ka "bez papildspēkiem vācieši nevarēs sākt Ļeņingradas ieņemšanas operācijas", otrajā izdevumā jau pazudusi.

Dzīvais Žukovs pārteicās. Žukovs izpļāpājās. Taču kāds modrais jau pēc diženākā karamākslas ģēnija nāves pārteikšanos atklāja un no teksta iztīrīja.

Žēl, ka, iznīdējušas vienu muļķību, tās pašas rokas tūlīt pat ierakstīja daudz citu muļķību.

25. NODAĻA KĀ VIŅŠ PIEŅĒMA DEPARTAMENTU

Mums vajadzīga nevis aprakstoša, bet paskaidrojoša vēsture.

Anatolijs Kopeikins

1

Pavadot Zukovu uz Ļeņingradu, Staļins viņam it kā teicis: "Lūk, zīmīte, nododiet to Vorošilovam, bet pavēle par jūsu norīkojumu tiks nosūtīta, kad ieradīsieties Ļeņingradā. Zīmītē K. J. Vorošilovam bija rakstīts: "Nododiet frontes komandēšanu Zukovam, bet pats nekavējoties lidojiet uz Maskavu."" (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 313. Ipp.)

"1941. gada 9. septembri kopā ar ģenerālleitnantu M. S. Hozinu un ģenerālmajoru I. I. Fedjuņinski izlidojām uz aplenkto Ļeņingradu." (Turpat, 327. Ipp.) Žukovs nez kādēļ nenosauca ģenerālmajoru Pjotru Ivanoviču Kokorevu, kas lidoja kopā ar viņiem. Ir pietiekami daudz dokumentu, kuri to apstiprina. Kokorcvs bija Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes nodaļas priekšnieks. Pēc ierašanās Ļeņingradā viņš tika iecelts par 8. armijas štāba priekšnieku. Vēlāk — ģenerālleitnants, 2. triecienarmijas štāba priekšnieks.

Visai interesanti, ka turpmākajos izdevumos jau pēc Zukova nāves izlidošanas datums uz Ļeņingradu ne vien rika nomainīts no 9. uz 10. septembri, bet arī būtiski pārstrādāts viss teksts, pievienojot tam spilgtas detaļas. Tas pats bridis otrajā izdevumā aprakstīts šādi: "1941. gada 10. septembra rīts bija vēss un apmācies. Galvaspilsētas Centrālajā aerodromā, kur ierados, lai lidotu uz aplenkto Ļeņingradu, pie lidmašīnas, kura stāvēja uz skrejceļa, rēgojās trīs cilvēki: viens garš — ģenerālleitnants M. S. Hozins, otrs mazāks — ģenerālmajors I. I. Fedjuņinskis, trešais — lidotājs, lidmašīnas komandieris."

Ja ticam memuāriem, Žukovs atlidoja uz Ļeņingradu 1111 tūlīt pat devās uz Smoļniju. Bet tur Politbiroja un GKOloceklis Padomju Savienības maršals Vorošilovs, Politbiroja loceklis Zdanovs, frontes un Baltijas flotes pavēlniecība, "kā arī svarīgāko valsts objektu direktori" apspriedās par to, kā viņiem pirms Ļeņingradas atdošanas uzspridzināt un iznīcināt visu, ko iespējams…

Un tad parādījās Žukovs.

Viņš it kā palūdzis atļauju piedalīties, pasēdējis, paklausījies, tad pastiepis Vorošilovam Staļina zīmīti. Vorošilovs izlasījis, sašļucis, sakumpis, uzreiz novecojis. Žukovs tūlīt pat slēdzis sanāksmi, atcēlis visus rīkojumus par rūpnīcu, staciju, piļu, tiltu, noliktavu, ostas celtņu un kuģu spridzināšanu. Žukovs tūlīt ķēries pie stingrām pavēlēm, kuras tad arī izglābušas pilsētu…

2

Žukovs uzradās Ļeņingradā, kad tiešie draudi pilsētai bija likvidēti. Pretinieks neveica triccienuzbrukumus pilsētai. Tāpēc Žukova varonība šeit nciezīmējas un nekādi ģeniāli karavadoņa risinājumi nav saskatāmi. Ko lai dara? Ar ko lai pastiprina stāstus par Žukovu — glābēju? Kā lai pamato viņa ierakstīšanu aizstāvjos?

Izeja bija tikai viena: datumu, kad Žukovs parādījās Ļcņingradā, pārcelt tuvāk patiešām bīstamam periodam. Tāpēc parādījās stāsts par lidojumu no Centrālā aerodroma. To īpaši uzsvēra. Kāpēc? Tāpēc, lai izceltu viņa misijas steidzamību: vakarā no Rezerves frontes uz. Kremli, naktī — darbs Ģenerālštābā, bet 9. septembrī agri no rīta uzšāvās debesīs taisni no Maskavas centra…

Kad sagudrojumu par 9. septembri atmaskoja, Žukova memuāru autori bija spiesti piekrist: ak, jā, pareizi, viņš ielidoja Ļcņingradā 10. septembri.

Pārstāsim nu ticēt kaitnicciskajam pirmā izdevuma tekstam, bet noticēsim patiesākiem izdevumiem. Un, lai pilnībā izgaisinātu visas šaubas, atvērsim to cilvēku memuārus, kuri tajā vēsturiskajā brīdī bija līdzās Žu- kovam.

Ģenerāļi Kokorevs un Ho/.ins memuārus neatstāja. Bet ģenerālmajors Fcdjuņinskis pēc mēneša nomainīja Zukovu Ļeņingradas frontes komandiera amatā, vēlāk kļuva par armijas ģenerāli, t. i., dienesta pakāpē uzkāpa gandrīz līdz Zukova līmenim. Viņš uzrakstīja atmiņas: "13. septembra rītā lidmašīna Li-2 pacēlās no Vnukovas lidlauka un, iznīcinātāju posma apsargāta, uzņēma kursu uz Ļeņingradu. Lidmašīnā bija par Ļeņingradas frontes komandieri ieceltais armijas ģenerālis Ci. K. Zukovs un ģenerāļi M. S. Hozins, P. I. Kokorevs un es."(I. I. Fcdjuņinskis. Podņatijepo trevoge. Maskava: 1964,41. lpp.)

Tātad Zukovs no Maskavas Centrālā lidlauka steidzami lidoja uz Ļeņingradu varbūt 9., bet varbūt 10. septembri. Un Fcdjuņinskis vienā lidmašīnā ar viņu bez jebkādas steigas no Vnukovas lidlauka — 13. septembri.

Tiksim skaidrībā.

3

Lai saprastu situāciju, vēlreiz izlasīsim Zukova stāstu, meklējot dīvainības, kuras varētu kalpot mums par atslēdziņu.

Dīvainības nav jāmeklē. Tās ir virspusē. Tās ir acu priekšā. Lūk, kaut vai zīmīte, kuru Staļins it kā uzrakstījis Vorošilovam: nodod fronti Zukovam, bet pats nekavējoties atgriezies… Bridis, kad Zukovs nodeva Staļina zīmīti Vorošilovam, katrā nākamajā izdevumā aprakstīts aizvien dramatiskāk.

"Mēs uzkāpām otrajā stāvā uz komandiera kabinetu. Lielajā kabinetā pie sarkanas vadmalas klāta galda sēdēja apmēram desmit cilvēku. Sasveicinājies ar K. J. Vorošilovu un A. A. Zdanovu, palūdzu atļauju piedalīties sēdē. Pēc kāda laika pasniedzu K. J. Vorošilovam J. V. Staļina zīmīti. Jāatzīstas, ka to darīju ar iekšēju uztraukumu. Maršals izlasīja zīmīti klusējot un, viegli pamājis galvu, padeva to A. A. Zdanovam, turpinot vadīt sēdi. Frontes Kara padome izskatīja pasākumus, kuri būtu jāveic, ja pilsētu neizdotos noturēt. Izteicās īsi un sausi. Sic pasākumi paredzēja svarīgāko kara un industriālo objektu iznīcināšanu utt. Tagad, pēc vairāk nekā trīsdesmit gadiem, šie plāni šķiet neticami. Bet tolaikr Tolaik stāvoklis bija kritisks…" (Vospo- minaņija i razmišļeņija. Maskava: 2003, 1. sēj., 385. lpp.)

Žukova solo numuru atbalstījis varens Čakovsku—Garejevu—Simo- novu—Jakovļevu un tamlīdzīgo ansamblis. Lūk, tā pati ārija vēl jo dramatiskākajā Vladimira Vasiļjcviča Karpova izpildījumā. Viņš ierunājās nevis vienkārši par Ļeņingradas bezcerīgo stāvokli, bet pat par "Ļeņingradas katastrofu". Un Karpovam sanāk, ka, sapratis neiedomājamās grūtības veicamajā lietā, Žukovs it kā pats piedāvājis sevi šai bezcerīgajai un jau sākotnēji neveiksmei nolemtajai lomai. Viņš it kā pēc personīgas iniciatīvas meties uz ambrazūras. Un Ļcņingradu nebija ar ko aizsargāt. Un nebija kam aizsargāt. Tikai viens pats Zukovs palicis. Lūk, Karpova stāsts:

"Staļins iegrima domās un, it kā skaļi prātotu, sāka runāt:

Ļoti smags stāvoklis tagad izveidojies pie Ļeņingradas, cs pat teiktu, katastrofāls stāvoklis. — Bridi klusējis, Staļins acīm redzami piemeklēja vēl kādu vārdu, ar kuru gribēja uzsvērt stāvokļa sarežģītību Ļeņingradas frontē, un beidzot izdvesa. — Es pat teiktu, bezcerīgs. Līdz ar Ļeņingradas zaudēšanu radīsies tāds sarežģījums, kura sekas vienkārši ir grūti paredzēt. Maskavu apdraudēs uzbrukums no ziemeļiem.

Zukovam kļuva skaicirs, ka Staļins nepārprotami virza sarunu uz to, ka likvidēt Ļeņingradas katastrofu droši vien vislabāk spēs viņš, Zukovs. Sapratis, ka Staļins jau izlēmis uz šo "bezcerīgo lietu" sūtīt viņu, Gcorgijs Konstantinovičs teica:

No, ja jau tur ir tik sarežģīti, esmu gatavs braukt, lai komandētu Ļeņingradas fronti.

Staļins, it kā cenšoties izprast Žukova stāvokli, atkārtoja to pašu vārdu, turklāt vērīgi skatoties uz viņu:

Bet ja tā ir bezcerīga lieta?

Žukovu pārsteidza tāds atkārtojums. Viņš saprata, ka Staļins to nedara tāpat vien, bet nevarēja izskaidrot iemeslu. Taču iemesls tiešām bija. Jau augusta beigās Ļeņingradas pievārtē izveidojās sarežģīta situācija, un Staļins nosūtīja uz Ļeņingradu VK(b)P CK un GKO komisiju, kuras sastāvā bija N. N. Voronovs, P. E. Žigarcvs, A. N. Kosigins, N. G. Kuzņecovs, G. M. Maļenkovs un V. M. Molotovs. Kā redzam, komisija bija ļoti reprezentabla un ar lielām pilnvarām. Tā ieguldīja daudz pūlu spēku un resursu mobilizēšanā un stabilas aizsardzības organizēšanā. Tomēr ar to izrādījās par maz, un pēc komisijas aizbraukšanas Ļcningradas stāvoklis neuzlabojās. Pretinieks turpināja virzīties uz pilsētu, to apstādināt nebija ar ko un kam. Acīmredzot Vorošilovs nebija uz to spējīgs. Staļins saprata, ka veiktie pasākumi ne pie kā nav noveduši. Tieši tāpēc viņa apziņā pulsēja šie nepatīkamie, bet precīzie vārdi: "stāvoklis bezcerīgs". Zukovs bija pēdējā cerība, un Staļins to gandrīz neslēpa." (V. Karpovs. Maršal Zukov. ]ego soratņiki i protivņiki v dņi voini i mira. Ļiteraturnaja mozaika. Maskava: 1992, 339,—340. lpp.)

Karpova grāmata nodota salikšanai 1990. gada 1. oktobri. Bet iespiešanai parakstīta 1991. gada 7. martā. Tas nozīmē — vēl sirpja un āmura varas laikā. Vladimirs Vasiļjevičs Karpovs tolaik bija visu Padomju valsts rakstnieku pavēlnieks, viņš piešķīra vasarnīcas, dzīvokļus, mašīnas, prēmijas, ordeņus, ceļazīmes, virzīja finanšu plūsmas, noteica, kuram drīkst un kuram nedrīkst piešķirt rakstnieka rangu, lēma, kuru žēlot un kuru sist un cik stipri sist. Galvenais: noteica, kādā tirāžā drukāt rakstnieka darbus. Sevi viņš nepiemirsa.

Sacerējumu par "Ļcningradas katastrofu", par to, ka nebija kam un ar ko glābt pilsētu, Karpovs lika drukāt tirāžās ar lielu skaitu nuļļu pēc vieninieka.

Pēc Karpova sanāk, ka Molotovs, Maļcnkovs, VMF tautas komisārs admirālis Kuzņecovs, Sarkanās armijas artilērijas komandieris artilērijas ģenerālpulkvedis Voronovs, RKKA WS virspavēlnieks aviācijas ģenerālleitnants Zigarevs, Ļcningradas frontes VVS komandieris Novikovs un citi it kā neko nav varējuši izdarīt Pēterburgas aizsardzības labā. Nepārvaramā aizsardzība, kas uzcelta ap pilsētu pēc viņu plāniem un viņu vadībā, netiek ņemta vērā. Vienīgi Zukovs tc varēja tikt galā…

lasu šīs rindas un nevaru atbrīvoties no domas, ka fragmentu jau esmu lasījis… Neviens nevarēja tikt galā ar amatu, un visas cerības uz vienu… Tikai viņš vienīgais spētu… Kur gan esmu to lasījis? Nē, Karpovs tas nav. Bet kurš? Pēterburga… Pēterburga… Ak, jā! Pareizi! Tajā pašā pilsētā pirms simtiem gadu radās tāda pati situācija: neviens nespēja… Palika tika viens kandidāts, kuru reiz pat noturēja par virspavēlnieku. "Nu, saprotama lieta, sākās apspriešana: kā, ko, kas lai izpilda viņa vietu? Daudziem ģenerāļiem gribējās un mēģināja — bet, kā sāk — nē, neiet. Liekas viegla lieta, bet, kad ieskatās — vienkārši velns lai parauj! Vēlāk šie redz, ka nekā nevar izdarīt — nu pie manis. Un tajā pašā acumirklī pa ielām ziņneši, ziņneši, ziņneši… "Ja vēlaties, kungi, es uzņemos šo pienākumu, uzņemos," es saku, "lai tad ar notiek," es saku, "es uzņemos, tikai tad pie manis: ni, ni, ni! man ausis dzirdīgas! gan es jūs…" Un tiešām: kā eju departamentam cauri — taisni kā zemestrīce, visi dreb un trīs kā lapas." [27]

Vladimiru Vasiļjcviču Karpovu acīmredzot iedvesmoja stāsts par to, kā Ivans Alcksandrovičs Hļcstakovs pieņēma departamentu. Tieši tā arī Kar povs aprakstīja Zukova parādīšanos bezcerīgajā pilsētā.

N. N. Jakovļevs gāja tālāk: "Komandēšanai Ļeņingradā Žukovs izvirzīja nosacījumu — lai operatīvajās lietās neiejauktos frontes Kara padomes loceklis A. A. Zdanovs. Staļins apsolīja, ka par to personīgi parunās ar Zdanovu." (N. N. Jakovļevs. MaršalZukov. Maskava: 1995, 87. lpp.)

Lūk, redzat, ģenerālis Žukovs ne tikai norādīja augstākajam virspavēlniekam, kādā amatā iecclt maršalu, bet vēl arī diktēja nosacījumus, kuru izpildes gadījumā gatavs braukt uz Ļeņingradu: es pieņemu posteni, es uzņemos šo pienākumu, uzņemos, es saku, lai tad ar notiek, es saku, es uzņemos…

Un, lūk, Žukovs frontes štābā. Karpovs turpina: "Esmu dzirdējis vai kaut kur lasījis, ka Žukovs it kā iegājis frontes komandiera kabinetā, atsperot durvis ar kāju. Ja tā bija, tad viss pirms tam notikušais, man šķiet, paskaidro tik nervozu Georgija Konstantinoviča izturēšanos.

Nenovilcis šineli un nenoņēmis naģeni, Žukovs iegāja maršala Vo- rošilova kabinetā. Tajā brīdī kabinetā notika frontes Kira padomes sēde, kurā piedalījās Vorošilovs, Ždanovs, Kuzņccovs un citi Kara padomes locekļi. Viņi skatīja jautājumu, kā iznīcināt svarīgākos objektus, jo pilsētas nosargāšana jau tika uzskatīta par gandrīz neiespējamu, kad un kā sagatavot spridzināšanai karakuģus, lai tos nesagrābtu pretinieks.

Žukovs apsēdās 11/, brīvā krēsla 1111 kādu bridi klausījās. Sarunas tēma viņu satrauca vēl vairāk. Viņš atbraucis uz Ļcņingradu, lai to aizstāvētu, bet te runā par pilsētas atdošanu. Viņš padeva Vorošilovam Staļina zīmīti par savu iecelšanu amatā. Maršals to izlasīja, kaut kā saguma un neko nc- tcica klātesošajiem. Žukovam nācās pašam paziņot, ka viņš iecelts par frontes komandieri. Viņš īsi piedāvāja slēgt Kara padomes sēdi un vispār vairs neapspriest pilsētas atdošanu, bet darīt visu nepieciešamo, lai pilsētu noturētu, un pabeidza šādiem vārdiem:

— Aizstāvēsim Ļeņingradu līdz pēdējam cilvēkam!"

N. N. Jakovļevs papildina: "Žukovs ieradās, kad pilnā sparā ritēja frontes Kara padomes sanāksme, kurā pašpasludinātā stratēģa A. A. Ždanova tin paklausīgā K. J. Vorošilova vadībā apsprieda, ko darīt, ja neizdosies noturēt Ļeņingradu. Tika kodolīgi ziņots par to, kā konkrēti uzspridzināt un iznīcināt pilsētas svarīgākos objektus. Žukovs paklausījās un padeva Staļina zīmīti Vorošilovam, kurš to izlasīja 1111 padeva Ždanovam. Vārdu apmaiņa turpinājās. Žukovam nācās slēgt sēdi. Nododot lietas, bijušais komandieris formalitētes neievēroja." (Turpat, 88. Ipp.)

4

Labi uzrakstīts! Viss ir. Tikai reālisma trūkst.

Vērsīsimies pie šī fantastiskā sižeta autora Padomju Savienības Varoņa rakstnieka Karpova un lūgsim paņemt vārdus atpakaļ. Un rakstniekam Ja- kovļevam lūgsim to pašu.

Vladimirs Vasiļjcvičs Karpovs, būdams armijnieks, protams, saprot, ka nekas tamlīdzīgs nekad nav noticis. Un iemesls te nopietns: nekas tāds nenotika, jo nevarēja notikt nekad.

Vladimir Vasiļjcvič, jūs esat izlūks, izmantosim paņēmienu, kuru mums mācīja izlūkošanā. Jebkura neskaidra situācija prātā jāsamazina divas, trīs, piecas vai desmit reizes. Var arī palielināt. Tad dīvainā atšķirība var atklāties daudz reljefak un skaidrāk.

Notikuma mērogu es prātā samazinu trīs reizes. Iedomāsimies Dņepru, kura ir brīnumaina mierīgā laikā, un skaisto Čerkasu pilsētu upes augstajā krastā. Skaistums gluži kā Kijevā. Darbības laiks, pieņemsim, 1970. gads. Gaišā kabinetā pie milzīga galda sēž čerkasu apgabala komitejas pirmais sekretārs (rā tolaik sauca gubernatorus) biedrs Andrejevs un visa viņa komanda. Pretim — pats galvenais vietējās karaspēka daļas priekšnieks tanku karaspēka ģenerālmajors A. Romāns, ar Suvorova ordeni apbalvotās 41. gvardes tanku divīzijas komandieris. Viņš arī ir kopā ar komandu. Tepat — augsti galvaspilsētas viesi. Tiek apspriests kāds visai svarīgs jautājums. Piemēram: kā lai sūta tanku divīziju izrāvienā. Tas nozīmē — kartupeļu talkā. Armijā šāda veida operācijas apzīmē ar terminu "kartupeļi mundierī".

Viss noris kā paredzēts. Te pēkšņi sanāksmē uzrodas kāds pulkvedītis 'Žukovkins. Kopā ar viņu — majors un kapteinis. Par pulkvedi klātesošajiem zināms, ka viņš uzlidojis augstu un ātri, bet augstumos nav noturējies, ticis ar lielu troksni nomests un aizsūtīts uz provinci vadīt kādas maznozīmīgas rezerves. Viņam nav nekādas saistības ne ar Cerkasu apgabalu, ne ar 41. gvardes tanku divīziju. Par majoru un kapteini vispār nekas nav zināms.

Mēs te, — saka pulkvedis, — ar jums pasēdēsim, paklausīsimies, ko jūs te ņaudat.

Nūsēsti, bruoļ! — Ar plašu saimnieka žestu aicina biedrs Andrejevs.

Sēdēja un sēdēja pulkvedītis, klausījās un klausījās, neizturēja.

Kartupeļi nav jānovāc! — viņš kliedz. — Ir jānodarbojas ar kaujas apmācību! Lūk, jums zīmīte! Esmu iecelts par divīzijas komandieri.

Vladimir Vasiļjevič Karpov, piekrītiet taču, ka ainiņa sanāk muļķīga. Vispirms jau pulkvedi, majoru un kapteini nelaistu kabinetā, kur apgabala komitejas pirmais sekretārs apspriežas ar ģenerālmajoru. Pulkvedim laipni paskaidros, ka biedrs Andrejevs ir aizņemts. Gaidiet! Un arī divīzijas komandieris tanku karaspēka ģenerālmajors Romāns ir aizņemts. Ja jums, biedri pulkvedi, steidzama lieta, sakiet, par ko ir runa, — nodosim.

Taču nenotiek tā: nāciet iekšā, dārgie, nezin kādēļ ieradušies biedri, sēdieties, klausieties. Pat ja tiek apspriests jautājums par kartupeļiem plašajā un brīnišķīgajā Čerkasu apgabalā.

Bet tagad atgriezīsimies Ļeņingradas augstumos.

Kabinetā sēž Politbiroja un GKO loceklis Padomju Savienības maršals K J. Vorošilovs. Bez Staļina GKO ir vēl četri biedri. Un viens no viņiem — Vorošilovs. Tepat arī biedrs A. A. Ždanovs — Politbiroja loceklis. Politbirojs tolaik bija noslēpies un ncizpaudās. Taču Politbiroja locekļa nosaukums nozīmēja, ka šī titula īpašnieks ir desmit Staļinam tuvāko cilvēku lokā. Zdanovs šīs impērijas hierarhijā ieņēma apmēram piekto vai sesto vietu aiz Staļina. Bez minētajiem sanācis pietiekami daudz visai augsta ranga biedru. Un viņi apspriež nevis kartupeļu lietas, bet gan Baltijas llotes un Ļeņingradas iznīcināšanu, četru armiju un pēc jebkuriem standartiem neiedomājami milzīgu armijas krājumu atdošanu pretiniekam. Un te pēkšņi uzrodas armijas ģenerālis Žukovs. Par viņu klātesošajiem zināms, ka viņš bijis Ģenerālštāba priekšnieks, taču nedaudz vairāk kā pirms mēneša no šī posteņa nolidojis un nosūtīts komandēt Rezerves fronti. Un, lūk, nezin kāpēc viņš uzrodas Ļeņingradā, ierodas Ļeņingradas frontes un Baltijas flotes Kara padomes sēdē, apsēžas uz krēsliņa un klausās, ko šeit spriež. Viņš nekādā veidā nav saistīts ar Ļeņingradu, Baltijas floti un Ļeņingradas fronti. Oficiāli viņš ir pavisam citas frontes komandieris, pavisam citā virzienā 600 kilometru attālumā uz dienvidiem. Un nevienam neradās jautājums: ci tu, kas tev šeit vajadzīgs? Tūrists esi vai kas?

Turklāt viņš nav atnācis viens. Žukovs tā arī raksta: mēs iegājām. Kopā ar viņu — Hozins, Fedjuņinskis un, iespējams, Kokorevs.

Nesteidzieties mest man ar akmeņiem, es uzturu samērus: Padomju Savienības maršalam Vorošilovam ģenerālleitnants Hozins ir kā tanku divīzijas komandierim Cerkasos nezināms, sazin no kurienes uzradies majors. Vai ģenerālmajors atļautu kādam nezināmam, ar viņa divīziju nesaistītam majoram sēdēt un klausīties sarunas kaut vai par kartupeļu novākšanu? Pastāsti, kas esi, kāpēc ieradies, un tad tev varbūt ļaus piedalīties.

Bet ģenerālmajors Fedjuņinskis maršalam Vorošilovam — kā kapteinis divīzijas komandierim. Vai tiešām tā varēja notikt: sēdies, dārgais, klausies, ja ko nesaproti, jautā…

Un, lūk, pasēdējis un paklausījies, Žukovs neizturēja un beidzot izstāstīja, ka viņš šeit nav vienkārši tāpat, ieraudzītas uguntiņas ziņkārots, iebridis, bet viņam kabatā ir zīmīte… Iedziļināsimies: kamēr Žukovs nebija iedevis zīmīti Vorošilovam, klātesošajiem viņš bija pilnīgi svešs cilvēks, kuram nav nekādu tiesību piedalīties Kara padomes sēdē. Viņš nebija tiesīgs tur atrasties pat tad, ja tiktu apspriests nevis pilnīgi slepens, bet parasts jautājums, piemēram, par malkas sagādi. Nepiederošiem ieeja aizliegta! Savukārt Žukovu pavadošie ģenerāļi pirms pilnvaru izsludināšanas bija nepiederošas personas, kurām turklāt nav tiesību tādā vietā uzturēties tā vienkāršā iemesla dēļ, ka dienesta pakāpe ir pārāk zema tik augstam kabinetam.

Admirālis J. A. Panteļejevs, kurš kara sākumposmā bija Baltijas flotes štāba priekšnieks, liecina: kuģu sagatavošanu spridzināšanai veica dziļā slepenībā. Flotē par to zināja komandieris, štāba priekšnieks, štāba operatīvās nodaļas priekšnieks, aizmugures priekšnieks un tiešie izpildītāji (J. A. Panteļejevs. Morskoi front. Maskava: 1965, 204. Ipp.). Bet Žukovs kopā ar Karpovu, Cakovski, Garejevu un Jakovļevu vēsta brīnumainus stāstus par to, ka sveši ļaudis atnākuši uz frontes un flotes Kara padomes sēdi, sēdējuši un klausījušies pilnīgi slepenas sarunas.

5

Dīvainībām nav gala.

Pēc dažām lappusēm Žukovs paskaidroja: "Kara padome, kurā bez A. A. Ždanova, A. A. Kuzņccova un manis bija arī Ļeņingradas apgabala partijas komitejas sekretārs T. F. Stikovs, apgabala izpildkomitejas priekšsēdētājs N. V. Solovjovs un pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs P. J. Pop- kovs, strādāja draudzīgi, radoši un enerģiski, neņemot vērā ne laiku, ne nogurumu. Visu šo biedru nu jau vairs nav starp dzīvajiem. Jāteic, ka viņi bija izcili mūsu valsts un partijas darbinieki. Viņi izdarīja visu iespējamo, lai norisinātos veiksmīga cīņa, aizstāvot Ļeņingradu, kura tolaik nokļuva nāves briesmās. Ļeņingradieši viņus labi pazina un cienīja par drosmi un nesalaužamo gribu panākt uzvaru."

Tā teikts otrajā izdevumā (Vospominaņija i razmišļcņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 397. lpp.). Ļaunais ideologs Suslovs aizliedza teikt patiesību par Komunistiskās partijas izšķirošo lomu uzvaras sasniegšanā, tāpēc labos vārdus par "mūsu valsts un partijas izcilajiem darbiniekiem" no pirmā izdevuma izgrieza. Taču pēc tam ļaunais apžēlojās un atļāva…

Komunistiskam ideologam būt nav viegli. No vienas puses, jāpierāda, ka tikai un vienīgi Žukovs izglāba Ļcņingradu. No otras puses, ir jāparāda Komunistiskās partijas vadošā un virzošā loma. Tāpēc, no vienas puses, Zukovs it kā izvirzījis Staļinam noteikumu: Politbiroja un Ļeņingradas frontes Kara padomes loceklis, "pašpasludinātais stratēģis" Ždanovs nedrīkst jaukties Žukova lēmumos. Staļins, skaidra lieta, bija ar mieru. Ja reiz Zdanovam nav ļauts iejaukties Zukova darbā, tad tādam Popkovam šīs lietas vispār aizliegtas. Bet, no otras puses, ar visiem šiem "mūsu valsts un partijas izcilajiem darbiniekiem" Zukovs strādāja draudzīgi, radoši un enerģiski.

Pag, ja Žukovs ar viņiem neapsprieda operatīvos jautājumus, tad kādus jautājumus apsprieda? Kā salabot kanalizāciju? Kā ķert cilvēkēdājus un ko ar viņiem darīt? Kā izvest līķus no pilsētas?

Šīs problēmas, domāju, viņi atrisinātu bez Žukova.

… _

Iacu es runāju par ko citu. Kad Žukovs pirmo reizi ieradas Ļeņingradas frontes Kara padomes sēdē, "pie sarkanas vadmalas klāta galda sēdēja apmēram desmit cilvēki". Tagad mēs zinām viņu vārdus: Vorošilovs, Ždanovs, Kuzņecovs, Popkovs, Štikovs, Solovjovs… Bija jāpiedalās arī Ļeņingradas frontes štāba priekšniekam un aizmugures priekšniekam. Žukovs savukārt stāsta, ka pie galda sēdējuši frontes karaspēka ieroču šķiru priekšnieki. Tic ir — aviācijas, artilērijas, PVO un tanku spēku komandieri, inženiertehnisko un sakaru spēku priekšnieki un citi. Un katram līdzās — partijas uzraugs. Šiem biedriem bija dažādi tituli: kara padomju locekļi, komisāri utt. Bet uzdevums viens — pieskatīšana. 1941. gada rudenī komandieri un virspavēlnieki bez viņiem nevarēja spert ne soli. Bet visvairāk, pēc Žukova apraksta, tajā padomē bija biedru no flotes, jo apsprieda flotes iznīcināšanas jautājumu. Un, ja tā, tad acīmredzot piedalījās Baltijas flotes komandieris admirālis Tribucs ar savu uzraugu, štāba priekšnieku, aizmugures priekšnieku un pārējie.

Bez partijas augstākās vadības, ģenerāļiem un admirāļiem, kā stāstīja Zukovs, piedalījās arī nozīmīgāko valsts objektu direktori… Un tie visi — apmēram desmit cilvēki?

Stāstu virzu uz to, ka Ļeņingradas frontes armiju komandierus uz sapulci acīmredzot neuzaicināja. Cctri armiju komandieri un vēl pa uzraugam visiem četriem — tie jau ir astoņi cilvēki. Ja pie galda sēdēja apmēram desmit, tas nozīmē, ka armiju komandieriem vietas nebija.

Un, lūk, iztēlosimies situāciju: augstākā līmeņa sanāksmē, uz kuru nepasauca Ļeņingradas frontes armiju komandierus, ienāk nepiederoša persona — Rezerves frontes 32. armijas komandieris ģenerālmajors 1.1. Fedjuņinskis.

Savus komnndarmus neuzaicināja, bet svešinieks lai sēž…

6

Ja ticam komunistiskajai propagandai, tad Vorošilovs bija muļķītis, bet Žukovs — ģēnijs. Tādā izkārtojumā viss it kā saskan: kritiskā stāvoklī Staļins muļķīša vietā ielika ģēniju. Bet te izlien jaunas pretrunas. Septembrī Vorošilovs atgriezās Maskavā un tūlīt pat saskaņā ar Staļina pavēli sāka gatavot trīs lielvalstu — ASV, Lielbritānijas un Padomju Savienības — konferences norisi. Konference sākās 1941. gada 29. septembrī Maskavā. Padomju delegāciju vadīja Staļins. Vietnieks bija Vorošilovs. Bez tam delegācijā tika iekļauti Goļikovs, Mališevs, Višinskis, Mikojans un Sahurins.

Neuzstāju, taču Ļeņingradas frontes pavēlniecības maiņu 1941. gada septembrī var izskaidrot arī citādi. Staļinam vajadzēja izsaukt Vorošilovu uz Maskavu ārkārtīgu svarīga pasākuma organizēšanai. Un nebija nozīmes, ko ielikt viņa vietā. Starp citu, Staļins arī vēlāk piesaistīja "muļķīti" Vorošilovu dalībai augstākā līmeņa pasākumos. Vorošilovs, piemēram, devās līdzi Staļinam uz tikšanos ar Rūzveltu un Cērčilu Teherānā. Bet ģeniālajam Zukovam tādas lietas Staļins neuzticēja.

Un vēl. 1943. gadā divu fronšu koordinēšanu Ļeņingradas blokādes pārraušanas laikā vadīja divi karavadoņi: Vorošilovs un Žukovs. Tā arī bija teikts Padomju Informācijas biroja oficiālajā paziņojumā 1943. gada 18. janvārī. Ja Staļins jau 1941. gadā būtu pārliecinājies par Vorošilova nederīgumu, tad 1943. gadā neliktu par atbildīgo Ļeņingradas blokādes pārraušanā.

Ar laiku Vorošilova vārds izdzisa no Ļeņingradas blokādes varonīgās pārraušanas hronikas, bet Žukova vārds palika.

Nedaudz tālāk redzēsim, kā Zukovs tika galā ar uzdevumu pārraut blokādi.

Bet atgriezīsimies 1941. gadā. Iedomāsimies, ka viss notika tā, kā aprakstīja Žukovs un biedri piedziedātāji. Tātad Vorošilovs nodeva fronti Žukovam, bet pats nekavējoties ar to pašu lidmašīnu aizlaidās uz Maskavu. Un, lūk, Žukovs staigā pa štāba gaiteņiem. Iztēlojos, kā tas izskatījās. Tuk, tuk, — pie Operatīvās nodaļas: atveriet, atslēdziet! Bet viņam — pigu. Nepiederošiem ieeja aizliegta! Šādus tādus Operatīvajā nodaļā nelaiž.

Es taču esmu jaunais frontes komandieris!!!

Vai tiešām?!

Tiešām, saku!

Bet kur pavēle?

Drīz parakstīs.

Kad parakstīs, tad nāc.

Bet man ir zīmīte no biedra Staļina.

Saritini to stabulītē un iebāz kaut kur. Kā lai mēs zinām, ka zīmīte ir īsta?

Žukovs aiziet uz Izlūkošanas nodaļu: parādiet karti ar situāciju! Viņam karti neviens nerādīs. 1937. gadā iemācīja modrību. Ber tas — otrkārt.

Pirmkārt, viņu Izlūkošanas nodaļā nemaz neielaidīs. Un citās nodaļās arī ne.

Biedrs Žukovs nolemj sūdzēties Staļinam. Bet kā? Sakaru mezglā ieeja noteikti liegta. Tas ir ļoti nopietni. Turklāt līnija Maskava—Ļeņingrada ir vissvarīgākā sakaru līnija. Bet puišiem no valdības sakaru dienesta ir savas rīkojumu saņemšanas līnijas. Viņiem nav bail ne no viena, izņemot

Staļinu un savus tiešos priekšniekus. Viņi ar spēcīgu izteicienu aizsūtīs atnācēju tālāk. Un neko tu viņiem nepadarīsi. Jāpiebilst, ka tobrīd starp Maskavu un Ļeņingradu nebija telefonisku un telegrāfisku sakaru. Pilsēta bloķēta, valdības sakaru kabelis stiepjas caur pretinieka ieņemtu teritoriju. Zukovs par to stāsta 1971. gada 27. jūlija vēstulē P. N. Demičevam (GeorgijZukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) pļenuma CK KPSS i drugije dokumenti, 567. Ipp.).

Un rodas jautājums: kāpēc vispār vajadzēja Staļina zīmīti? Vai tiešām Staļins nesaprata, ka Zukovs bez augstākā virspavēlnieka pavēles nevar pieņemt fronti? Ar zīmīti nekādi netiksi cauri. Pat ja tā ir paša Staļina zīmīte. Lieta te tāda. Fronte — grandiozs kara veidojums. Tās sastāvā ir vairākas armijas, frontes aviācija, kā arī daudz atsevišķo korpusu, divīziju, brigāžu, pulku, aizmugures daļu un iestāžu. Visu rangu komandieriem precīzi jāzina, līdz kuram brīdim pie varas ir vecais komandieris, no kura brīža — jaunais. Atbildība ir nodalīta pilnīgi precīzi: līdz šim datumam un laikam — tavi veikumi, uzvaras, neveiksmes, kļūdas, zaudējumi un noziegumi, bet pēc tam — manējie. Tāpēc tiek dota pavēle: no 23.45 fronti komandēju ES!

Bez tādas pavēles simtiem un tūkstošiem zemāko komandieru vienkārši nezina, kura komandiera rīkojumi konkrētajā brīdī jāpilda. Šo parādību apzīmē ar briesmīgu terminu "vadības zaudēšana", vainīgos soda ar nošaušanu.

Tātad, lai untumainie zirgi nemestos auļos, lai neizlaistu grožus no rokām ne uz minūti, lai nepieļautu vadības zaudēšanu, pa fronti jāizsūta pavēle. Taču tādu pavēli var izsūtīt tikai uz augstākā virspavēlnieka pavēles pamata. Bet tās nebija, kā stāsta Žukovs. Bija tikai zīmīte Vorošilovam. Tikai uz zīmītes pamata Vorošilovs nedrīkstēja nodot fronti. Jebkurā brīdī varēja notikt jebkas. Jo vairāk tāpēc, ka pilsēta, pēc Žukovu—Karpovu stāstiem, bija uz krišanas robežas. Ja Vorošilovam ir augstākā virspavēlnieka pavēle, tad viņš var attaisnoties jebkurā tribunālā. Bet zīmīte viņam nelīdzēs.

Aizmirsīsim frontes un armijas. Lūk, piemēram, aizmirsts garnizons un tajā — četrreiz nolādēts motorizēto strēlnieku pulks. Leitnants Ivanovs nodod sardzi leitnantam Petrovam. Sirdsdraugi. Kopā iedzer svētku dienās. Kopā no dienesta brīvajā laikā izpriecājas pie draudzenēm. Taču, lai viens nodotu sardzi, bet otrs to pieņemtu, jābūt pulka komandiera pavēlei. Un jābūt noteiktai parolei. Un parakstiem jābūt sarakstā. Abiem jāparakstās: te — tava atbildība, pēc tam — manējā. Un ar zīmīti, lai tā būtu kaut no pulka komandiera, tā sacīt, tu, Vasja, nodod sardzi draugam Ko- ļam, netiksi cauri.

Bet Ļeņingradā nav nododama sardze kā motorizēto strēlnieku pulkā. Nododama atbildība par fronti ar četrām armijām, Baltijas flote un milzīga pilsēta. Šī pilsēta ir viena no visskaistākajām pasaulē. Šī pilsēta — Padomju Savienības jūras vārti. Šī pilsēta — dārgumu glabātāja. Šī pilsēta — pasaules mēroga industriālais centrs. Šeit būvēja visu — no zemūdenēm un lidmašīnām līdz artilērijas uguns regulēšanas ierīcēm, no pasaulē spēcīgākajiem tankiem līdz Padomju Savienībā lielākajiem lielgabaliem, no sarežģītākā navigācijas aprīkojuma līdz vienkāršākajiem mīnmetējiem. Kāpēc Staļins neparakstīja pavēli: Vorošilovam — nodot atbildību par to visu, Zukovam — pieņemt?

Žukova dzīves laikā atbildi uz šo jautājumu neviens neizdomāja. Bet jautājums palika. Tāpēc mirušais Zukovs otrajā izdevumā paskaidroja: Staļins baidījās, vai "mūsu pārlidojums izdosies".

Veikli izdomāts. Pirmajā acumirklī. Bet otrajā acumirklī — pat ļoti neveikli. Visiem Staļina lēmumiem vienmēr ir loģika. Bet te loģikas nav.

v

Zukovam pašam par sevi bez pavēles par iecelšanu Ļeņingradas frontes komandiera amatā nebija nekādas vērtības. Neviens viņam neatslēgtu seifus. Tāpēc Staļinam bija jāpasniedz viņam nevis zīmīte, bet jāparaksta pavēle. Tikai šādā gadījumā Zukovs bez problēmām un aizķeršanās varētu ņemt vadības grožus savās tulznainajās rokās. Citādi viņš ir vadītājs, kuram iedota jauna mašīna, bet bez atslēgām.

Bet ja Zukovs nebūtu aizlidojis līdz Ļeņingradai? Ja lidmašīna būtu notriekta, nogāzusies, sadegusi vai nogrimtu Lādogas ezerā, kas tad? Tad — nekas. Tādā gadījumā pavēle sadegtu vai nogrimtu kopā ar Zu- kovu. Arī tad, ja Zukovs aizietu bojā lidmašīnā, bet pavēle būtu nodota Ļeņingradas frontes štābam pa citiem ceļiem, nekas ļauns nevarēja notikt.

Ja maiņa neatlidoja, tad nav neviena, kam nodot frontes komandēšanu, sekojoši pavēle nestājas spēkā. Tik vien tā darba. Šajā gadījumā Voroši- lovs vēl pāris dienas pildītu savus pienākumus, līdz Staļins atrastu jaunu ģēniju, ko likt sadegušā vietā.

Ja palūkojamies no šīs puses, tad situācija kļūst pavisam nesaprotama: kāpēc Staļins zīmīti varēja parakstīt, bet pavēli nevarēja? Staļins zināja, ka zīmītes saturu viņš nevar apstiprināt ne telefoniski, ne telegrāfiski. Pa radio tik svarīgas lietas nepaziņo. Un viņiem neticētu. Padomju Savienībā uzticējās dokumentam. Liepājas jūras karabāzes komandieris 1. ranga kapteinis Kļevenskis [28] noticēja mutiskai pavēlei spridzināt kuģus, kuri nevar iziet jūrā. Bet viņu par to — uz. tribunālu. Visi, kuri deva tādas pavēles, to noliedza. Lūk, un viss. Pēc tam — nošaušana.

Dienvidrietumu frontes komandieris ģenerālpulkvedis Kirponoss arī 1941. gada septembrī saņēma pavēli par atkāpšanos. Mutisku pavēli. Atlidoja pulkvedis Bagramjans un nodeva pavēli. Kirponoss atteicās to pildīt: kur ir dokuments? Rezultātā milzīgais padomju karaspēka grupējums Kijevas rajonā aizgāja bojā.

Taču Kirponosam nebija izvēles. Viņam nebija tiesību ticēt vārdiem.

1941. gada oktobrī Rokosovskis Maskavas pievārtē saņēma Koņeva pavēli par atkāpšanos. Rokosovskis atteicās pildīt pavēli tā paša iemesla dēļ: kur dokuments? Koņcvs bija spiests parakstīt dokumentu un nosūtīt Rokosovskim. Rokosovskis atkāpās uz ierādītajām robežām, bet viņu grib sodīt nošaujot. Viņš norāda uz Koņcvu. Taču šis klusē, kā saka, kāda man tur daja. Tad Rokosovskis izvilka Koņeva parakstītu dokumentu… Tikai tā izglābās no nošaušanas.

Bet ne jau vienmēr oficiāli dokumenti glāba. Armijas ģenerālis Pav- lovs pildīja rakstiskas Zukova pavēles, bet no nošaušanas nepaglabās.

Es to virzu, lūk, kurp: kāpēc Staļins sarežģīja situāciju? Ja viņš zināja, ka zīmītei var nenoticēt, bet apstiprināt tās saturu nav iespējams sakaru trūkuma dēļ, kāpēc neuzrakstīja pavēli?

So stāstu par zīmīti atspēkoja pats Zukovs. 1971. gada 27. jūlijā viņš uzrakstīja vēstuli P. N. Demičevam uz PSKP CK. Vēstulē teikts: "Maršals K. J. Vorošilovs aizbrauca no Ļeņingradas pēc divām diennaktīm, sīki iepazīstinājis mani ar lietām." (Georgtj Zukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) pļenuma CK KPSS i drugije dokumenti, 556. lpp.)

Dīvaini. Zukovs mums pastāstīja, ka Staļins zīmītē pavēlējis Vorošilo- vam nodot fronti un nekavējoties atgriezties Maskavā. Vēstulē PSKP CK tas pats Zukovs raksta, ka Vorošilovs nekavējoties nav izlidojis uz Maskavu. Vorošilovs nesteidzīgi divas diennaktis nodeva lietas.

Sanāk, ka Vorošilovs noticēja Staļina zīmītes pirmajai daļai un fronti nodeva, bet otrajai daļai nenoticēja un nekavējoties uz Maskavai neaizlidoja.

Viens no diviem:

vai nu Zukovs sagudrojis zīmītes saturu,

vai nekādas zīmītes vispār nebija.

7

Un tagad beidzot pienācis laiks pievērsties arhīvu dokumentiem.

"Ļeņingradas frontesglavkomam, Rezerves frontes komandierim, 1941. gada 11. septembrī pīkst. 19.10

Iecelt par Ļeņingradas frontes komandieri armijas ģenerāli biedru Zukovu, atbrīvojot viņu no Rezerves frontes komandiera pienākumiem.

Biedram Vorošilovam nodot, ber biedram Zukovam pieņemt frontes lietas 24 stundu laikā pēc biedra Zukova ierašanās Ļeņingradā.

Ģenerālleitnantu Hozinu iccclt par Ļeņingradas frontes štāba priekšnieku.

STAĻINS, B. ŠAPOŠŅIKOVS"

Šī pavēle ir publicēta. Visiem pētniekiem tā ir pieejama. Otrajā izdevumā mirušais Zukovs bija spiests atzīt šīs pavēles pastāvēšanu un pat citēt trešo punktu.

Ja uzmanīgi izlasa Staļina un Šapošņikova pavēli, tad šaubas izzudīs: šis dokuments atspēko Zukova izdomājumus.

Zukovs stāsta, ka taisni Kara padomes sēdē pārņēmis komandēšanu un tūlīt pat atcēlis nepareizos un sācis dot pareizus rīkojumus. Bet Staļina un Šapošņikova parakstītais dokuments nosaka nesteigties ar lietu nodošanu. Saskaņā ar dokumentu Vorošilovs vēl veselu diennakti palika Ļeņingradas frontes komandiera amatā, viņa pavēles bija spēkā, bet Zukova pavēles vēl spēkā nebija.

Zīmītē Staļins it kā rakstījis Vorošilovam, lai viņš nekavējoties atgriežas Maskavā, bet pavēlē Staļins deva 24 stundas lietu nodošanai.

No tā izriet, ka cepta vista no pannas nost nelēca un neknāba mugurā, ka steigas nebija, ka augstākais virspavēlnieks neuzskatīja stāvokli par bezcerīgu un nedomāja, ka kuru katru brīdi Ļcņingrada būs jāatdod…

Un kāpēc lai Staļins 11. septembra vakarā rakstītu pavēlē, ka lietu nodošanai atvēlētas 24 stundas, ja, pēc Zukova stāsta, lietas nodotas taisni Kara padomes sēdes laikā un Vorošilovs tūlīt pat — 9. vai varbūt 10. septembri— aizlaidās uz Maskavu. Jādomā, ka, ieradies Maskavā, Vorošilovs par ierašanos ziņoja Staļinam…

Un vēl, ja pavēles parakstīšanas brīdī Zukovs jau atradās Ļeņingradā, tad būtu ziņojis Staļinam: atlidoju veiksmīgi. No šī brīža sāktos lietas nodošanai atvēlētā laika skaitīšana. Taču 11. septembra vakarā, kad Staļins un Šapošņikovs parakstīja pavēli, Žukovs vēl nebija Ļcņingradā. Vēl nebija zināms, kad laika apstākļi un stāvoklis gaisā ļaus viņam tur nokļūt. Tāpēc pavēlē teikts: 24 stundas no brīža, kad ieradīsies.

Viss nostājas savā vietā, ja pieņemsim armijas ģenerāla Ivana Ivanoviča Fcdjuņinska versiju: viņš, Žukovs 1111 pārējie ģenerāļi lidoja uz Ļcņingradu nevis 1941. gada 9. vai 10., bet gan 13. septembrī.

Notikumu virkne ir šāda: 11. septembra vakarā Staļins un Šapošņikovs parakstīja pavēli par Žukova iecelšanu Ļeņingradas frontes komandiera amatā un Hozina iecelšanu par štāba priekšnieku. 12. septembrī lidojums nenotika laika apstākļu dēļ. 13. septembrī — lidojums. 14. septembri, 24 stundas pēc atlidošanas, Žukovs saskaņā ar pavēli stājās amatā..

Šo variantu apstiprina arī Žukova ziņojums Sapošņikovam 14. septembrī: fronti pieņēmu. Žukovs ziņoja par pirmajiem iespaidiem. Bet pirms tam klusēja.

Ja pieņemam 14. septembri par datumu, kad Žukovs stājās amatā, tad viss iegūst jēgu un loģiku, viss saskan un sienas kopā. Taču šis variants neapmierina memuāru rakstnieku Žukovu. Sanāk, ka viņš ieradies Pēterburgā pēc dūru vicināšanas, kad dižās pilsētas liktenis jau bija izlemts bez viņa.

Lūk, tāpēc savos memuāros viņš rāvās uz Pēterburgu kaut dieniņu, kaut divas dieniņas agrāk. Ber kā lai apiet Staļina oficiālo pavēli?

Tāpēc tika izdomāta zīmīte.

26. NODAĻA

PAR ČETRDESMIT MUCĀM

l ika cienīti un virzīti tikai tā saucamie stipras gribas priekšnieki. Šādi apzīmēja komandierus deržimordas1, par kuriem bija skaidrs, ka, lai kur un ko viņi komandētu, visi padotie no viņiem nāvīgi baidīsies un viņus neieredzēs. Klasisks piemērs — Zukovs, Jerjo- menko, Koņevs.

V. Batševs Vlasov. Frankfurte pie Mainas: 2001, 1. daļa, 23. lpp.

1

Savos memuāros Žukovs pavēstīja brīnumainas lietas, bet ārpus memuāriem — vienkārši satriecošas. Lūk, ko stratēģis atklāja Sociālistiskā Darba Varonim rakstniekam Konstantīnam Simonovam.

"Jūrnieki apsprieda jautājumu, kādā secībā spridzināt kuģus, lai tic netiktu vāciešiem. Tcicu flotes komandierim Tribucam: "Kā frontes komandieris es jums to aizliedzu. Pirmkārt, esiet tik laipni atminēt kuģus, lai tic paši neuzsprāgst, bet, otrkārt, pievelciet tos tuvāk pilsētai, lai tic varētu šaut ar visu savu artilēriju." Viņi, redziet, apsprieda kuģu minēšanu, bet uz tiem, uz šiem kuģiem, bija pa četrdesmit kaujas komplektiem. Es viņiem teicu: "Kā vispār drīkst mīnēt kuģus? Jā, iespējams, tie aizies bojā. Bet, ja jāaiziet bojā, tad tikai kaujā, šaujot." Un, kad pēc tam vācieši devās uzbrukumā Primorskas frontes iecirknī, jūrnieki tā nodeva pa viņiem no saviem kuģiem, ka vācieši vienkārši bēga prom. Kā gan citādi! Sešpadsmit collu lielgabali! Iedomājieties, kāds tas ir spēks?"

' Deržimorda — policists Nikolaja Gogoļa luga "Revidents".

Rakstnieka Konstantīna Simonova rīcības motivāciju pagaidām neviens nav izskaidrojis. Simonovs varēja pasmieties, uzsist stratēģi m pa plecu un draudzīgi ieteikt nevienam nekad tādas blēņas vairs nestāstīt. Taču Simonovs nez kādēļ pierakstīja stāstus par neticamajiem karavadoņa piedzīvojumiem, bet pēc tam tos publicēja.

Vēl dīvaināk, ka Padomju Savienības Varonis rakstnieks Vladimirs Kar- povs šos burvīgos stāstus pārrakstīja savā grāmatā (Maršal Zukov. jego soratņiki i protivņiki v dņi voini i mira. Ļiteraturnaja mozaika. Maskava: 1992, 344. Ipp.).

Karpovam sekoja rakstnieks N. N. Jakovļevs. Viņš uzrakstīja grāmatu ar tādu pašu nosaukumu. Tikai bez apakšvirsraksta (N. Jakovļevs. Maršal Zukov. Maskava: 1995, 86. Ipp.). Karpovs, citējot šo dīvaino teksta gabalu, atsaucās uz Konstantīnu Simonovu. Bet Jakovļevs vairs ne uz vienu neatsaucās. Viņš pārrakstīja šo fragmentu kā vispārzināmu faktu, kuram nav nepieciešamas atsauces un paskaidrojumi.

2

Rakstniekiem varoņiem Simonovam un Karpovam un Jakovļevam, kurš viņiem pieslējies, bija vismaz jānoskaidro, ko nozīmē viens kaujas komplekts, pirms viņi atkārtoja ģēnija stāstus par četrdesmit kaujas komplektiem uz kuģiem.

Baltijas flotes galvenais triccienspēks — divi Sevastopoļ tipa līnijkuģi: Marat un Oktjabrskaja revolūcija. "Jau līnijkuģa viena zalve vien svēra sešas tonnas, bet minūtes laikā kuģis varēja nogāzt pār ienaidnieku piecdesmit tonnas šāviņu." (Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņe- covs. Kursom k pobede. Maskava: 1975, 115. Ipp.) Skaidrs, ka līnijkuģis nav paredzēts vienai kaujas minūtei, tātad uz kuģa ir nevis 50 tonnu šāviņu, bet vairāk.

Uz visiem Sevastopoļ tipa līnijkuģiem bija divpadsmit 305 mm un sešpadsmit 120 mm lielgabali. Neskaitot zenītlielgabalus un ložmetējus. Kuģa konstrukcija ir paredzēta konkrētam, jau projekta skiču stadijā noteiktam munīcijas daudzumam. Šī daudzuma nosaukums ir kaujas komplekts. Sevastopoļ tipa līnijkuģiem kaujas komplektā ir 1200 305 mm šāviņu (pa 100 uz stobru), 4800 120 mm šāviņu (pa 300 uz stobru), neskaitot torpēdas, šāviņus un patronas zenītliclgabalicm un ložmetējiem (M. S. Sobanskis. Rossijskijc pancerņiki tipa aSevastopoļ". Varšava: Tar- novskie Gori, 2003, 18., 20. lpp.).

Mazkalibra šāviņus un patronas, ja to daudzums pārsniedz vienu kaujas komplektu, var kaut kā izvietot — salikt gaiteņos, kajītēs un kubrikos. Taču iekraut kaut dažus galvenā kalibra šāviņus, pārsniedzot vienu kaujas komplektu, ir praktiski neiespējami. 305 mm šāviņš sver 470,9 kg. Kuģa konstrukcijā ir izrēķināts viss šāviņa ceļš no kravas baržas līdz tilpnei, pēc tam — līdz. lielgabalam: šāviņus pieņemam, lūk, šeit ar speciālu pacēlāju, kas paredzēts tieši šiem šāviņiem, nolaižam tos dziļi lejā un ievietojam speciālās stelāžās. Un tā visus 1200 gabalus. Bet, lūk, pieveduši desmit liekus šāviņus. Kur to likt? Stiept pa trapiem lejā? Pārāk jau nu smagi. Bet kur ievietot? Un ar ko nostiprināt? Citādi taču lielāka viļņa laikā nolādētie ripināsies pa klāju. Ej savā nodabā, te pēkšņi pa metāla gaiteni rībot tev virsū ripo šitāds priekšmets.

Ar šāviņiem kaut kā var tikt galā. Nelaime tāda, ka katram šāviņam ir arī vēl lādiņš. Tas ir šaujampulveris zīda maisos. Viens lādiņš — 132 kg. Lādiņus glabā īpašās telpās. Zīda maisi ir jāpasargā no mitruma un putekļiem. Telpās, kur tie glabājas, īpaši kontrolē temperatūru un mitrumu. Un īpaši pieskata, lai kāds nelietis tur neieiet apkaltos zābakos, lai dievs nedod, ka uzšķil ar pakavu dzirksteli.

Līnijkuģa telpas paredzētas precīzi 1200 galvenā kalibra šāviņiem un tikpat lādiņiem. Visu galvenā kalibra lādiņu kopsvars ir 158 tonnas. Bez iepakojuma. Iekrauti, pieņemsim, pirmā kaujas komplekta lādiņi, bet kur lai liek otrā kaujas komplekta lādiņus? Gaiteņos? No putekļiem var nebaidīties. Bet, lūk, mitruma kuģī ir gana. Te arī matrožu brandža ar pašuztī- tajiem mahorkas smēķiem.

Tikai viens galvenā kalibra šāviņu un lādiņu kaujas komplekts sver 773 tonnas. Taču vēl ir 4800 120 mm kalibra šāviņu. Tie ir pavisam viegli — 29,48 kg. Bet sareizināsim šo svaru ar daudzumu un sanāks gandrīz 150 tonnas šāviņu. Pie tā pieskaitīsim lādiņu svaru. Ielādēšana te nav ar kartušām. Šaujampulveris nav maisos, bet gan misiņa čaulās. Sanāk visai cienīgs svars. Neaizmirsīsim par 2000 šāviņu katram zenltliclga- balam un par 30 tūkstošiem patronu katram ložmetējam. Rupji rēķinot, viens Sevastopoļ tipa līnijkuģa kaujas komplekts sver tūkstoti tonnu. Ja iekrauj vienu kaujas komplektu, tad kuģis, kā paredzēts, iegrims. Otrajam kaujas komplektam vietas nav. Kur to lika Zukovs, nezinu. Bet kas notiktu, ja kuģī, kura tonnāža ir 23 tūkstoši tonnu, iekrautu četrdesmit kaujas komplektus? Tas jājautā fizikas pasniedzējam, karamākslas ģēnijam un rakstniekiem varoņiem, kuri atkārtoja šīs brīnumpasakas.

Iebildīs: bet kreiseru lielgabali taču nav tik lieli, cik līnijkuģu lielgabali.

Pareizi. Kreiserim Kirov bija deviņi 1800 mm un astoņi 100 mm lielgabali, desmit 37 mm zenītlielgabalu un ložmetēju. Turklāt — divas tris- stobru torpēdu palaišanas iekārtas un divas lidmašīnas. Kuģī varēja iekraut arī 170 jūras mīnas.

Kreisera Kirov kaujas komplekts — 1800 galvenā kalibra šāviņu. Šāviņš — 97,5 kg. Plus vēl lādiņi. Šāviņi patiešām nav tik milzīgi, bet arī pats kreiseris ir mazāks — 8600 tonnu. Taču pavēstīšu jums, ka nemaz nav jautri, kad simt kilogramu smagas čaulas ripinās pa gaiteņiem. Uz kreiseriem arī nav vietas otram kaujas komplektam. Uz kreisera bez visa pārējā vēl ir torpēdas, arī lidmašīnas un jūras mīnas.

Tāda pati situācija ir uz mīnu kuģiem. Tur ir 130 mm lielgabali. Proporcionāli kuģu izmēriem un tonnāžai. Arī maz vietas. Kā Zukovs novietoja pa četrdesmit kaujas komplektiem zemūdenēs un torpēdkuteros, jājautā viņam pašam. Žēl, ka rakstnieks, kurš uzdeva jautājumus, negadījās no ziņkārīgajiem.

Baltijas flotei patiesi bija teju neizsmeļami šāviņu krājumi. Taču nevis kuģos, kā stāstīja Zukovs, bet gan krastā.

Tātad Zukovs pavēlēja pievilkt kuģus tuvāk pilsētai, un tie sāka bliezt 110 sešpadsmit collu lielgabaliem…

16 collas ir 406 mm.

Pirms tādas informācijas publicēšanas rakstniekiem varoņiem Simono- vam un Karpovam bija jāpārbauda, kādi lielgabali ir izvietoti uz padomju kuģiem. Tad, lūk, biedri varoņi, tādu lielgabalu uz padomju kuģiem nebija. Par sešpadsmit collu lielgabaliem Zukovs runā daudzskaitlī. Taču tā runāt nedrīkst. Jo Padomju Savienībā tāds lielgabals bija vienskaitlī.

406 mm lielgabals nr. 1 tiešām piedalījās Ļeņingradas aizstāvēšanā. Tas bija izmēģinājuma lielgabals. Atradās poligonā Ržcvkas stacijas apkaimē. Stobra garums — 18,28 metri, svars — 109,4 tonnas. Šāviņa svars — 1116,3 kg. Lādiņa svars — 347 kg. Šo lielgabalu izstrādāja, lai izmantotu uz jaunās paaudzes Sovetskij Sojuz tipa līnijkuģiem un krasta baterijās. Tāda līnijkuģa pilnā tonnāža — 65 150 tonnu. Uz. visiem šādiem līnijkuģiem bija paredzēti trīs torņi ar trim galvenā kalibra lielgabaliem. Katrs tornis — gandrīz divi tūkstoši tonnu. Ja šādus torņus noliktu uz vecajiem Sevastopof tipa līnijkuģiem, tad tie nogrimtu pat bez kaujas komplekta.

Dižā stratēģa stāsti par sešpadsmit collu lielgabaliem un četrdesmit kaujas komplektiem uz kuģiem ir kas līdzīgs stāstiem par četrdesmit mucām arestētu laupītāju vai trīsdesmit pieciem tūkstošiem ziņnešu.

Ja ticam Žukova stāstiem, tad sanāk, ka mūsu karavadonis bija arī flotes speciālists. Pavēlēja admirāļiem pievilkt kuģus pilsētai, admirāļi paklausīja ģēnijam un pēc tam deva triecienu no kuģu lielgabaliem. Bet, ja stratēģis nebūtu pavēlējis, tad nebūtu šāvuši no kuģiem.

Tostarp notikumi attīstījās pavisam citādi, nekā tos pēc kara iztēlojās karamākslas ģēnijs.

1941. gada 29. augustā 17.00 Baltijas flotes karakuģi nostājās uz enkura Kronštatcs reidā. Savainotā flote izlauzās no Tallinas. Cietusi milzīgus zaudējumus, flote tagad burtiskā nozīmē bija iedzīta stūrī: sekls līcis, no trim pusēm zeme, bet no jūras puses izeju pretinieks aizsprostojis ar mīnām. Baltijas flote bija visspēcīgākā no četrām padomju flotēm. 1941. gada septembra sākumā Ļeņingradā un Kronštatē atradās divi līnijkuģi, divi kreiseri, 13 mīnu kuģi, 12 sargkuģi,42 zemūdenes, 62 mīnu traleri, 38 torpēdu kuteri, 60 МО tipa kuteru, trīs bruņukuteri, neskaitot mīnu un tīklu aiz- sprostu izlicējus, lielgaballaivas, mācību un nepabeigtos kuģus (daži no tiem arī varēja veikt apšaudi, tajā skaitā no ļoti jaudīgiem lielgabaliem).

Kamēr Ļeņingrada turējās, flotei palika gabaliņš no dzimtā krasta, kuram var piespiesties un no kura uz to nešāva. Tikko pretinieks sagrābs Ļeņingradu, flotei beigas. Flote, pilnībā aplenkta, nokļūs lamatās. Kā haizivs akvārijā. Kā vilks pie ķēdes. Kā kareivis ar granātmetēju, ieslēgts metāla mazmājiņā.

Atkārtojās 1904. gada situācija. Portartūra — pilsēta, osta, cietoksnis un jūras karabāze. Bet ostā — eskadra, kuru japāņu llote iedzinusi stūri un nelaiž jūrā. Ja pretinieks sagrābs Portartūru, eskadra būs jānogremdē. Vienīgais, ko 1904. gadā eskadra varēja darīt, — visiem spēkiem aizstāvēt Portartūru, novilcinot bojāeju. Vienīgais Baltijas flotes glābiņš 1941. gadā — visiem spēkiem aizstāvēt Ļeņingradu un Kronštati.

Stāvokļa nopietnību saprata visi. Bez Zukova suflēšanas. Tāpēc Ļeņingradā krietni pirms Zukova ieradās VMF tautas komisārs admirālis N. G. Kuz- ņecovs. Gandrīz pastāvīgi Kronštatē un Ļeņingradā uzturējās VMF tautas komisāra pirmais vietnieks, Galvenā jūras štāba priekšnieks admirālis 1. S. Isa- kovs. Viņu galvenā rūpe — Ļcņingradas noturēšana. Bez Ļeņingradas visspēcīgākā no četrām Staļina flotēm aizies bojā. Lūk, tāpēc saskaņā ar admirāļa Kuzņccova pavēli tūlīt pēc izlaušanās no Tallinas Baltijas flote visus spēkus pievērsa gatavībai atvairīt iespējamo triecienuzbrukumu Ļe- ņingradai. Jau tajā pašā dienā, 29. augustā, Baltijas flotes artilērijas komandieris kontradmirālis I. I. Grens izsludināja kuģu artilērijas gatavību nekavējoties atklāt uguni pa krasta mērķiem pēc pirmās armijas pavēlniecības prasības. Bet flotes krasta artilērija šādu pavēli saņēma agrāk. Tikko pretinieks parādījās, flotes artilērija atklāja uguni. Tas notika 30. augustā.

Šajā dienā kuģi Ņevā un,jūras poligona lielgabali llžcvkā pēc armijas pavēlniecības prasības 2# reizes atklāja uguni uz sauszemes mērķiem, izšaujot 340 130—40<> mm kalibra šāviņus. Nakošaja diena flotes artilērijas apšaude bija krietni vien intensīvāka. 1. septembrī pretinieks ienāca forta Krasnaja Gorka krasta bateriju darbības zonā un nokļuva 305 mm lielgabalu iznīcinošajā apšaudē.

Par flotes piedalīšanos Ļeņingradas aizstāvēšanā radīts varens literatūras slānis. Aprakstīts un paskaidrots, kāpēc līnijkuģis Marat stāvēja kanāla Morskoi akvatorijā, bet Oktjabrskaja revolūcija — pozīcijā pretī Streļnai, kāpēc kreiseris Maksim Gorkij bija pozīcijā pie mola Hļebnij', bet nepabeigtais kreiseris Petropavlovsk— Ugoļnajas ostas rajonā. Izskaidrots un pamatots katra kuģa stāvoklis. Uzskaitītas visas apšaudes, ko veikuši kuģi, flotes krasta stacionārās un dzelzceļa baterijas, norādīti mērķi, munīcijas patēriņš un uzbrukumu rezultāti.

Flotes pavēlniecība īpašu uzmanību pievērsa Ņevas aizsardzības robežas izveidošanai. Tika izveidota kuģu vienība, kurā bija divi jaunākie mīnu kuģi, četras liclgaballaivas, divi torpēdkuteri, divpadsmit sardzes kuteri, trīs sardzes kuģi, četri bruņukuteri un peldošā baterija. Šī vienība, kuru komandēja pirmā ranga kapteinis V. S. Cerokovs, ieņēma pozīcijas starp Smoļniju un Ustjižoru. Bez tam jau augustā uz Ņevskaja Dubrovkas apkaimi tika pārsviestas sešas baterijas, kuras komplektēja ar matrožiem un apbruņoja ar 120 mm un 180 mm no kuģiem noņemtiem lielgabaliem. Turpat aizsardzībā nostājās 4. jūras kājnieku brigāde.

Naktī uz 9. septembri, vēl pirms Zukova ierašanās Ļeņingradā, pretinieks centās forsēt Ņcvu, bet tika atsists un iznīcināts ar flotes kuģu un krasta artilērijas palīdzību. 4. jūras kājnieku brigāde noturēja Ņevas ziemeļu krastu. Pēc tam visu Ļeņingradas blokādes laiku vācu karaspēkam tā arī neizdevās tikt pāri Nevai.

Bija pagājis vairāk nekā ceturtdaļgadsimts kopš tiem notikumiem, kad pēkšņi Zukovs paziņoja, ka Jūras kara flotes narkomsadmirālis N. G. Kuz- ņecovs, viņa pirmais vietnieks Galvenā jūras štāba priekšnieks admirālis I. S. Isakovs, Baltijas flotes komandieris Tribucs, flotes štāba priekšnieks viceadmirālis J. A. Pantcļejevs, flotes artilērijas komandieris kontradmirālis I. I. Grens, flotes cskadras komandieris kontradmirālis 1). D. Vdovičenko un flotes OLS [29] komandieris kontradmirālis V. P. Drozds neko nesaprata vai ari neko nedarīja Ļeņingradas aizsardzības labā. Un rikai viņš, dižais Zukovs, parādījies Ļeņingradā pēc tam, kad ienaidnieks bija apstādināts, it kā pavēlējis noņemt daļu matrožu no kuģiem un nosūtīt uz sauszemes fronti. Turklāt stratēģiskais ģēnijs it kā devis rīkojumu "pievilkt kuģus tuvāk pilsētai". Un, lūk, tikai pēc tam, izpildījuši izcilā stratēģa pavēles, jūrnieki beidzot bija sevi apliecinājuši. Bet bez Zukova norādījumiem viņi mocījās bezdarbībā un gatavoja savus kuģus spridzināšanai.

Zukovs lielījās, ka viņš Smoļnijā pieprasījis pievilkt kuģus tuvāk pilsētai, bet tie tobrīd jau sen stāvēja Ņcvā. Tieši turpat aiz Smoļnijā logiem. Un stikli trīcēja 110 viņu šaušanas. No kuģiem noņemtie matroži, steidzami pārkvalificēti par jūras kājniekiem, jau pirms Zukova uzrašanās bija uz visiem laikiem apstādinājuši ienaidnieku pie Ņcvas robežas 1111 stabilizējuši fronti.

Aizmirsuši visas šīs nianses un faktus, rakstnieki varoņi Simonovs un Karpovs un viņiem līdzi visu veidu Jakovļevi, Garcjevi un Cakovski atkārtoja: ak, ja ģēnijs nebūtu norādījis, Kuzņecovs un Isakovs taču neiedomātos Ļeņingradu aizstāvēt, neiedomātos par šaušanu uz ienaidnieku no kuģu lielgabaliem un tā arī bezjēdzīgi nogremdētu kuģus, neizšaujot ne reizi.

5

Krievija ne reizi vien ir nogremdējusi savu floti: Krimas kara laikā Scva- stopolē, krievu un japāņu kara laikā Portartūrā, 19IX. gadā Dzimtenes nodevējs Ļeņins izformēja milzīgo armiju, bet pēc tam, izpatīkot Vācijas ķeizaram, nogremdēja Melnās jūras floti. 1941. gadā atkal izveidojās situācija, kad flote bija nokļuvusi gandrīz bezizejas stāvoklī. Ne savas vainas dēļ. Ierobežotā jūras teritorijā, turklāt slēgtā akvatorijā, flote ir pilnībā atkarīga no sauszemes frontes piejūras flanga noturības, no jūras kara bāzu stabilitātes un drošības. Gan par Baldjas jūras, gan par Melnās jūras karaflo- tes galveno pretinieku kļuva nevis pretinieka flote, bet tā sauszemes karaspēks. Ienaidnieka tanku ķīļus flote nespēj apstādināt. Ne jau tamdēļ tā radīta. Ienaidnieks uz sauszemes ir jāapstādina ar sauszemes spēkiem. Ja sauszemes karaspēks nav spējīgs aizstāvēt jūras karabāzes, tad flotei — beigas.

"G. K. Zukovs visos gadījumos, no vienas puses, pēc dienesta pakāpes atzina tikai sauszemes priekšnieku, bet, no otras puses, negribēja viņam uzticēt visu atbildību. Pateicoties tam, kara sākumā Liepājā bija divi būtībā neatkarīgi priekšnieki: 67. strēlnieku divīzijas komandieris N. A. Deda- jevs un karabāzes komandieris M. S. Kļevcnskis." (Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņecovs. VIŽ, 1992, Nr 1, 76. Ipp.)

"Neviens dokuments par LVMB1111 67. divīzijas savstarpējo sadarbību līdz kara sākumam netika izstrādāts. Bāzes komandieris nezināja armijas pavēlniecības plānus gadījumā, ja radīsies nepieciešamība aizsargāt Liepāju no sauszemes, ļ..] Lai nodrošinātu bāzes gaisa aizsardzību, Liepājā bija dislocēts 148. iznīcinātāju aviācijas pulks. Šis armijas sastāvā esošais pulks neatradās bāzes pakļautībā, 1111 līdz kara sākumam netika izstrādāti dokumenti, kas reglamentētu bāzes zenītartilērijas sadarbību ar iznīcinātāju aviāciju." (Krasnoznamjonnij Bnltijskijflot v bitve za Ļeņinjjmd 1941— 1944. Maskava: 1973, 22. Ipp.)

"Flotes komandiera lūgums atļaut plānos paredzēto mīnu aizsprosto- jumu aizsardzības organizēšanu vēlreiz rika kategoriski noraidīts." (Borjba za sovetskuju Pribaltiku v Vcļikoi Oteiestvennoi voiņc. 1941—1945. Rīga: 1966, 1. sēj., 53. Ipp.)

1941. gada martā nerimstošais Zukovs uzskricelēja sūdzību par Jūras kara flotes tautas komisariāta vadību: redz, ko iedomājušies, šaut pa ro- bežpārkāpējām lidmašīnām! Pieprasu, uzstāju — visus tiesāt!

Biedri 110 MKVD dedzīgi atsaucās uz Žukova sūdzību. Viņus apturēja Staļins: šajā gadījumā iztiksim ar brīdinājumu.

22. jūnija naktī Zukovs nosūtīja karaspēkam direktīvu: uz provokācijām neatbildēt. Balstoties uz šiem norādījumiem, VMFpavēlniecība nosūtīja flotēm pati savu direktīvu. "Dokuments pārspēj sauszemes spēku direktīvu ar savu divdomīgumu un dokumentā ielikto cenšanos izsist no sliedēm, sajaukt prātu visiem, kuri to lasa. Jūtams, ka nav aizmirsta apsūdzība, kas martā tika uzrādīta Jūras Kara Flotes pavēlniecībai." ( VIZ, 1989, Nr. 6, 38. Ipp.)

Tikmēr zemākie komandieri aicināja un prasīja…

"Liepājas jūras karabāzes komandieris 1. ranga kapteinis M. S. Kļe- venskis uzstājīgi prasīja atļauju atklāt kaut vai brīdinājuma uguni pa vācu lidmašīnām, kas parādās virs bāzes." (J. A. Panteļejevs. Morskoi front. Maskava: 1965, 30. Ipp.)

"Bāzes un tur dislocētās 67. strēlnieku divīzijas pavēlniecība kopīgi sāka īstenot aizsardzības pasākumus tikai līdz ar kara sākumu." (VIZ, 1962, Nr. 4,45. Ipp.)

Liepāja (Lībava) atrodas pie pašas robežas. Zukovam bija jāuzņemas atbildība par bāzes sauszemes aizsardzību un piesegšanu 110 gaisa. Tādēļ vajadzētu dot attiecīgus norādījumus 67. strēlnieku divīzijas komandierim ģenerālmajoram Dedajevam un iznīcinātājaviācijas pulka komandierim. Sliktākajā gadījumā visa atbildība jāuztic flotei: paši plānojiet savas bāzes aizsardzību. Šāda lēmuma gadījumā strēlnieku divīzija un aviācijas pulks būtu jānodod bāzes operatīvajā pakļautībā. Tas nozīmē, ka vienības paliek Sarkanās armijas sastāvā, ber kaujas operācijas notiek pēc flotes pavēlniecības plāniem un pavēlēm.

Taču Zukovs neizdarīja neko: strēlnieku divīziju 1111 aviācijas pulku flotei neatdeva un liedza arī atklāt savus aizsardzības plānus. Kā vēlāk izrādījās, nekāda Liepājas aizsardzības plāna Zukovam nebija. Vēl vairāk, 148. iznīcinātājaviācijas pulkam, tāpat kā visiem citiem pulkiem, kategoriski bija pavēlēts nenotriekt pretinieka lidmašīnas.

Liepāja nokļuva karadarbības zonā kara pirmajā dienā. Daļai kuģu izdevās izrauties. Daļu uzspridzināja. Daži nokļuva pretinieka nagos. Bāzes komandieris pirmā ranga kapteinis M. S. Kļevcnskis tika atzīts par vainīgu un nošauts. [30] Bet viss notika tāpēc, ka 291. vācu kājnieku divīzija jau kara pirmajā dienā nošķīra Liepājas vienības no aizmugures daļām un no pilsētas nomales sāka ostas apšaudi. Pēc ģeniālajiem Zukova plāniem vācu kājnieki bija jāatsit 67. padomju strēlnieku divīzijai. Bet nezināmu iemeslu dēļ mūsu strēlnieku divīzijai, atrodoties pie pašas robežas, "nebija savlaicīgi sagatavota aizsardzība" ( VIZ, 1962, Nr. 4, 45. lpp.).

"Pēc Liepājas krišanas ieņemšana no sauszemes draudēja Rīgai 1111 pēc tam Tallinai. Sauszemes aizsardzības fronte šīm bāzēm nebija sagatavota." (IVOVSS, 2. sēj., 44. lpp.)

"Sarkankarogotās Baltijas kara flotes galvenās bāzes Tallinas sauszemes aizsardzība līdz kara sākumam vispār netika plānota." (Krasnoznamjon- nij Baltijskijflot v bitve za Ļeņingrad. 1941—1944, 51. lpp.)

Ģeniālais Zukovs pirms kara neparedzēja, neplānoja un negatavoja ne Liepājas, ne Rīgas un Tallinas sauszemes aizsardzību. Un pilsētas kopā ar milzīgiem uzkrājumiem rika pretiniekam. Sauszemes aizsardzība ne tikai Baltijas, bet arī Melnās jūras karabāzēm netika gatavota, jo dižais Zukovs bija pārliecināts: pretinieks līdz šai robežai neaizies.

Un, lūk, pienākusi Ļcņingradas kārta. "Draudi Ļeņingradai no dienvidrietumiem, no Austrumprūsijas puses, gandrīz nemaz netika ņemti vērā, un mūsu aizsardzības plānā būtībā netika pieļauta pretinieka izlaušanās iespēja no šī virziena." (Aviācijas ģenerālmajors A. Novikovs. VIZ, 1969, Nr. 1,63. lpp.)

Nogremdēt floti ir slikti. Taču atdot pretiniekam — vēl sliktāk. Un, lūk, 1941. gada septembri Ļeņingradā uzradās 110 Ģenerālštāba priekšnieka amata jau nomestais Zukovs un pavēlēja flotes komandierim admirālim Tribucam: žigli atmīnē kuģus!

Bet kāpēc? Uz kāda pamata? Tāpēc, ka Zukovs joprojām ir pārliecināts: līdz šejienei pretinieks neatnāks. Zukovs jau daudzas reizes smagi kļūdījies, un par viņa kļūdām ir nošauti cilvēki. Kāda garantija, ka viņš neatstās floti iznīcinošam triecienam, kā jau bija atstājis Donavas un Pinskas flotiles, Liepāju, Odesu, Rīgu un Tallinu? Bet ja arī šoreiz Zukovam būs tā, kā bijis vienmēr? Kurš atbildēs? Kurš dosies uz nošaušanu?

Rakstnieka Konstantīna Simonova pienākums bija nezaudēt modrību, pievērst uzmanību sīkām, sākumā šķietami neievērojamām detaļām. Stāsts, ko Zukovs izstāstīja Simonovam, liecina nevis par Zukova stingro raksturu un bezbailību, bet gan par drausmīgu bezatbildību. Ko tas nozīmē: "Es teicu flotes komandierim Tribucam"?

Armijas ģenerālis Pavlovs pildīja Zukova rakstiskās direktīvas. Viņu pēc tam apsūdzēja par to, ka viņš izpildīja pavēli, un nošāva. Kopā ar visu štābu. Bet Ļeņingradā Zukovs nemaz nedeva rakstisku pavēli: es teicu flotes komandierim! Ja reiz Zukovs izrādījies tik gudrs, stingrs un pārliecināts par uzvaru, tad viņam bija jāpasludina: es, Zukovs, personīgi uzņemos visu atbildību par flotes likteni! Lūk, rakstiska pavēle: nekavējoties atminēt kuģus! Ja kaut viens nokļūs pretinieka nagos, lai mani nošauj!

Taču dižais stratēģis nekad nav bildis ne vārda par rakstisku pavēli atminēt kuģus. Un neviens no Zukova aizstāvjiem nekad nav uzrādījis tādu dokumentu: lūk, redziet, cik viņš drosmīgs, pats uzņēmās atbildību! Un Konstantīnam Simonovam neienāca prātā sašust par šo trako bezatbildību: pavēlēt mutiski, neatstājot rakstiskas liecības.

Rakstniekam Simonovam vajadzēja jautāt stratēģim arī šo: kāpēc, Gcor- gij Konstantinovič, tu man stāsti, ka pavēlēji atminēt kuģus, bet memuāros par to neesi bildis nevienu vārdu? Kautrējies, vai kā?

Un vēl Simonovam vajadzēja jautāt: kā Baltijas flotes komandieris admirālis Tribucs reaģēja uz Zukova pavēli?

Interesanti klausīties, ka kāds stingri un drosmīgi pavēl. Bet vēl interesantāk ir uzzināt, kā šīs pavēles izpilda. Nav nožēlojamāka skara par to, kad komandieris auro, siekalām šļakstot, bet padotie ignorē viņa pavēles.

Pirms rakstnieki varoņi sāka apgaroti aprakstīt, kā stratēģiskais ģēnijs pavēl atminēt kuģus, viņiem bija jāpainteresējas, vai Zukova pavēle tika izpildīta? Jā, un ari pats karavadonis pastāstīja, ka pavēli gan devis, bet aizmirsis noskaidrot, vai pavēle izpildīta vai nav izpildīta.

Mulsuma iemesls ir tāds, ka Baltijas flotes kuģus atminēja pēc gada, 1942. gada rudenī, kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka tic naidniekam netiks nekādā gadījumā. Zukova tad jau sen vairs nebija Ļeņingradā.

Viens no diviem:

vai nu 1941. gada septembri stratēģis bargi pavēlēja, bet flotes komandieris pasmējās par pavēli un to nepildīja;

vai nu stratēģis savu stingro rīcību Ļeņingradā vienkārši sagudroja, naivajam rakstniekam Simonovam pastāstīja to, kas nekad nav noticis.

7

Apdomāsim, kāpēc, patiesību sakot, Baltijas flotes komandierim admirālim Tribucam būtu jāpilda Zukova pavēle? Uz blokādes laiku Kronštarē un Ļeņingradā ieslēgtā Baltijas flote pārgāja Ļeņingradas frontes operatīvajā padotībā. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka karadarbības jautājumos flotes komandieris uz laiku ir Ļeņingradas frontes komandiera padotībā. Bet kādu karadarbību varēja veikt flote, kurai liegta manevrēšanas brīvība? Kas tai atlika? Pareizi. Atlika veikt apšaudes no kuģu, krasta un zenītartilērijas ieročiem. Un Ļeņingradas frontes komandieris varēja pavēlēt: kvadrāts 13—41, aiziet, matroži, uzšaujiet uguni! Tas ari viss. Ar to Ļeņingradas frontes komandiera pilnvaras beidzās. Neko vairāk viņš Baltijas flotei pavēlēt nedrīkstēja.

Visos pārējos jautājumos Baltijas flote nebija pakļauta Ļeņingradas frontes komandierim. Pārējos jautājumos Baltijas flotei bija palikusi parastā padotības sistēma: flotes komandieris admirālis Tribucs, virs viņa — VMF narkoms admirālis Kuzņccovs, bet virs viņa — augstākais virspavēlnieks. Zukova šajā padotības virknē nav. Un ne jau viņam izlemt: mīnēt vai atminēt kuģus, spridzināt tagad vai nogaidīt.

Taču smieklīgi ir, lūk, kas. Pēc pirmās versijas Zukovs ieradās Ļeņingradā 9. septembri, pēc otrās — 10. septembri. Un uzreiz ielauzās sanāksmē un pavēlēja atminēt kuģus. Taču vēl 11. septembra vakarā armijas ģenerālis Zukovs oficiāli joprojām bija Rezerves frontes komandiera amatā. Jo tieši par Rezerves frontes komandieri Zukovs nosaukts pavēlē, kuru Staļins parakstīja 11. septembra vakarā. Bet Rezerves fronte cīnījās Smoļenskas virzienā.

Iztēlosimies situāciju: 9. vai 10. septembri ģenerālis, kurs oficiāli komandē Rezerves fronti, kuram nav nekādas saistības ne ar Ļeņingradu, ne Baltijas floti, mutiski pavēl flotes komandierim atminēt kuģus. Flotes komandieris Tribucs ar savu galvu atbild par to, lai kuģi netiek pretiniekam. Bet Rezerves frontes komandieris Zukovs te neatbild nc par ko. Vai Baltijas flotes komandieris metīsies pildīt pavēli, ko devis svešs cilvēks, kuram viņš nav padots?

Un, ja reiz Zukovs nolēmis atcelt pavēli, vispirms būtu painteresējies, kurš pieņēma lēmumu mīnēt kuģus? Kura cilvēka pavēli viņš atceļ?

Noskaidrosim sev: tāds lēmums nevarēja būt Baltijas flotes komandiera pašdarbība. Kurš gan pēc 1937. gada uz savu galvu uzdrīkstētos līnijkuģa Marat Šaujampulvera tilpnē uzstādīt detonatorus un vadus ar slēdžiem? Un četrdesmit zemūdenēs? Par tādu pašdarbību pienākas augstākais soda mērs bez tiesībām uz apžēlošanu.

Un VMFtautas komisārs to neuzdrošinātos. Viņam arī gribas dzīvot. Kā tagad zināms, viņš tiešām neuzdrīkstējās. Atliek domāt, ka Staļins bija vienīgais, kurš varēja pavēlēt mīnēt kuģus. Šo minējumu apstiprina gan dokumenti, gan flotes veterānu atmiņas, kurām šajā gadījumā nav iemesla neticēt.

Padomju Savienības flotes admirālis Nikolajs Gerasimovičs Kuzņecovs apliecina: pavēlēja Staļins. "Pārjautājis, vai esmu sapratis, Staļins uzsvēra, ka šīs pavēles neizpildīšanas gadījumā vainīgie tiks bargi sodīti." (N. G. Kuzņecovs, Nn flotah bojevaja trevoga. Maskava: 1971, 78. lpp.)

Varam būt droši, ka vainīgie netiktu cauri tikai ar stingru rājienu, ja kuģi nokļūtu ienaidnieka rokās. Biedram Staļinam bija savi priekšstati par bardzību.

Devis mutisku pavēli, Staļins pavēlēja Kuzņecovam uzrakstīt to uz papīra un parakstīt. Bet Kuzņecovs atteicās parakstīt: "Lai dotu tik atbildīgu uzdevumu, jābūt īpašai autoritātei, un ar VMF tautas komisāra parakstu vien nepietiks." ('Turpat.)

Tad Staļins lika parakstīt diviem: VMF tautas komisāram Kuzņecovam un RKKA Ģenerālštāba priekšniekam Padomju Savienības maršalam Ša- pošņikovam. Šapošņikovs un Kuzņecovs direktīvu uzrakstīja, parakstīja, taču divatā devās pie Staļina un uzstāja, lai arī viņš apstiprina ar parakstu.

Kad Kuzņecovs rakstīja memuārus, viņš teikto nevarēja apstiprināt ne ar ko. Pilnīgi slepenos dokumentus viņam nebija tiesību citēt. Taču 20 gadus pēc viņa grāmatas iznākšanas Padomju Savienība sabruka un daļu dokumentu atslepenoja, tajā skaitā ari šo direktīvu. Kļuva skaidrs, ka Kuz- ņecovam ir pilnīga taisnība. Bet Zukovam, maigi sakot, nepatiesība.

Direktīvas ceturtajā punktā teikts: "Iznīcināšana veicama stingri noteiktā kārtībā, līdzko Virspavēlniecība devusi signālu." Tas nozīmē, ka Zukovs velti apsūdzēja Baltijas flotes pavēlniecību gļēvulībā un panikas celšanā. Kuģu minēšana notika nevis pēc vietējās iniciatīvas, bet gan saskaņā ar Maskavas pavēli. Un spridzināt drīkstēja tikai pēc valsts un Bruņoto Spēku augstākās vadības pavēles.

Un, lūk, jums situācija: sanāksmē Smoļnijā sēž Baltijas flotes augstākie admirāļi, apspriež, kā izpildīt direktīvu, kuru parakstījuši VMFtautas komisārs un RKKA Ģenerālštāba priekšnieks, bet apstiprinājis augstākais virspavēlnieks. Te pēkšņi ielaužas karamākslas ģēnijs un atceļ augstākā virspavēlnieka, Ģenerālštāba priekšnieka un VMF tautas komisāra pavēli. Sanāk, ka varenais Zukovs atcēla nc tikai Ģenerālštāba direktīvas, bet pat paša Staļina pavēles.

Vai mūsu stratēģis nav kļuvis pārāk iedomīgs?

Vai šādi vispār varēja notikt: Baltijas flotes pavēlniecība nolēma nepakļauties ne Ģenerālštābam, ne savam tautas komisāram un biedram Staļinam? Nolēma pakļauties Rezerves frontes komandierim, kura karaspēks noslīka savās asinīs Smoļenskas rajonā. Jauki: viņi tūlīt noticēja Staļina zīmītei, bet oficiālu pavēli, ko ari apstiprinājis Staļins, nolēma nepildīt.

Taču tā ir tikai piebilde. Bilde vēl būs.

Interesantākais — augstākā virspavēlnieka rezolūcija uz pavēles par Baltijas flotes kuģu sagatavošanu spridzināšanai. Teksts ir vienkāršs un kodolīgs: "Apstiprinu. 13.09.41. Staļins."

8

Kuģu minēšana ir atbildīgs un sarežģīts darbs. Pēc admirāļu Kuzņecova, Tribuca un Panteļejeva liecībām, minēšanu nebija iespējams sākt tūlīt pēc pavēles saņemšanas. Vispirms jāatlasa cilvēki ar stabilu psihi, kuriem varētu uzticēt slēdžus. Bet kaujas vienību bija vairāk nekā divsimt, neskaitot flotes objektus krastā. Bija jānovērš mīnēto kuģu personālsastāva panika un morālā stāvokļa lejupslīde. Paniku novērst varēja, tikai saglabājot slepenību. Tāpēc izpildītāji jāatlasa tā, lai flotē nepaklīst baumas. Ar minēšanu bija arī daudz citu problēmu. Vispirms kuģi jāizvieto tā, lai tic uzsprāgstot ar saviem korpusiem aizšķērsotu kuģu ccļus. Vārdu sakot, minēšanu nebija iespējams sākt 13. septembrī. Tā sākās vēlāk.

Pēc Žukova stāstiem, kuģi esot bijuši mīnēti, taču viņš pavēlējis: "Esiet tik laipni un atmīnējiet kuģus." Bet pēc dokumentiem sanāk, ka kuģi vēl nebija nemaz mīnēti brīdī, kad Zukovs ieradās Ļeņingradā.

Kuģu minēšanas operāciju veica pēc tam, kad Žukovu iecēla par Ļc- ņingradas frontes komandieri, pēc viņa ierašanās Ļeņingradā un posteņa pieņemšanas.

Žukovs stāsta, ka viņš ieradies Ļeņingradā vai nu 9., vai arī 10. septembrī un tūlīt pat atcēlis Staļina pavēli, kura tika parakstīta 13. septembri.

Sanāk, ka Žukovs nevis tā vienkārši atcēla Staļina pavēli, bet izdarīja to trīs dienas pirms parakstīšanas.

No tā savukārt izriet, ka varonīgā aina sanāksmes laikā Smoļnijā — stratēģa slimās iztēles… un rakstnieku varoņu nolaidības auglis.

Žukovs uzturējās Ļeņingradā nepilnu mēnesi. Ieradās 13. septembrī, bet devās prom 6. oktobri. Žukova ierašanās Ļeņingradā neko nemainīja un nevarēja mainīt.

Neviens īpaši svarīgus objektus Ļeņingradā nespridzināja ne pirms Žukova uzrašanās, ne viņa uzturēšanās laikā, ne pēc viņa.

Bet tagad paskaidrojiet man, kā izpaudās glābēja personīgais ieguldījums? Kas mainījās pēc viņa ierašanās?

Žukovs dižojas: es ierados un pavēlēju atminēt kuģus.

Viss notika tieši otrādi. Uzradās Žukovs, un tikai pēc viņa ierašanās sākās īpaši svarīgo pilsētas un flotes objektu minēšanas operācija. Turklāt neviens nejautāja ne Žukova viedokli, ne padomu, ne piekrišanu un atļauju.

27. NODAĻA

GLĀBĒJS

Zukovs — krievu tautas malumednieks.

A. Varlamovs Ļiteraturnnja jjazeta, 2003. gada 3.—9. oktobris

1

Visi, kuri gatavoti militāri stratēģiskajai izlūkošanai, atceras galveno bausli: tev jāiegūst tādi pierādījumi, kas pārliecinās jebkuru. Jāmeklē tādi fakti, kam noticēs pat tāds, kurš negrib ticēt. Pēc tam sirmais pulkvedis atmetīs ar roku un rūgti teiks: bet reizēm gadās tādi gudrinieki stratēģi, ka viņus necaursitīsi nc ar kādiem faktiem un pierādījumiem, šādā situācijā izlūkošana ir bezspēcīga. Parasti šo laba ccļa vēlējumu pavada stāsts par frontes komandiera armijas ģenerāļa Zukova sadursmi ar Ļcņingradas frontes izlūkošanas priekšnieku Pjotru Pctroviču Jevstigņejcvu…

Žukovs, skaidra lieta, šo epizodi neatceras un neapcer. Viņš atceras pavisam citas lietas. Zukovam nebija gana ar stāstu par Staļinu, kurš it kā uzskatījis Ļcņingradas stāvokli par bezcerīgu un bija jau samierinājies ar tās zaudēšanu. Zukovs pastāstīja par Hitleru un viņa vidi: "Vācu armiju grupas "Ziemeļi" komandieris fon Lēbs steidzināja karaspēku. Viņš pieprasīja ātrāk salauzt Ļcņingradas aizstāvju pretošanos, lai apvienotos ar somu karaspēka Karēlijas grupu. Pēc Ļcņingradas krišanas vācu pavēlniecība gribēja visus spēkus sūtīt uzbrukumā Maskavai, apejot to no ziemeļaustrumu puses. Taču Ļeņingrada turējās stingri un nepadevās ienaidniekam, par spīti tā niknajiem un varenajiem triecieniem. Hitlers bija satracināts." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 331. Ipp.)

Ja ticam Zukovam, tad kopš viņa ierašanās brīža Ļeņingradā vācu karaspēks nepārtraukti uzbruka pilsētai. Ja viņi to būtu sagrābuši, tad brīvos

_ _ v . _ spēkus raidītu Maskavas aplenkšanā. Taču Zukovs izglāba Ļeņingradu.

Zukovs triecienus atsita. Līdz ar to dižais stratēģis neļāva Hitleram pēc

Ļeņingradas aplenkšanas atbrīvojušās divīzijas sūtīt Maskavas virzienā.

Sanāk, ka, aizsargājot Ļeņingradu, Zukovs izglāba arī Maskavu. Skaidrs, ka Hitleru tas satracināja.

Viss it kā saskan.

Tomēr nesteigsimies. Aplūkosim: kā Zukovs uzzināja, ko no padotajiem prasīja vācu pavēlniecība? Un no kādiem avotiem Zukovs uzzināja, ka Hitlers bija satracināts? Kur stratēģis izlasīja, ka fon Lēbs steidzināja karaspēku? Ja Zukovs ko tādu pasmēla no trofeju dokumentiem, tad uz tiem vajadzēja atsaukties. Bet vēl labāk — tos publicēt.

Otrajā izdevumā skanējums krasi pastiprināts: "Hitlers steidzināja armiju grupas "Ziemeļi" komandieri ģenerālfcldmaršalu fon Lēbu ātrāk ieņemt Ļeņingradu un cik vien ātri iespējams atbrīvot 4. tanku grupas mobilās vienības, lai pārsviestu tās Maskavas virzienā armiju grupas "Centrs" sastāvā." Un tālāk: "Ģencrālfeldmaršals fon Lēbs līda ārā no ādas, lai par katru cenu izpildītu Hitlera pavēli noslēgt Ļeņingradas operāciju līdz vācu spēku uzbrukuma sākšanai pie Maskavas." ( Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 400., 408. lpp.)

Pirmajā izdevumā fon Lēbs steidzināja, bet otrajā, patiesīgākajā, pacelts augstāk — steidzināja Hitlers.

Pēc kara vācu vēsturnieki visai nopietni pētīja Hitlera un viņa karavadoņu kļūdas un pārrēķināšanās. Piekļuve reju visiem dokumentiem, kuri pēc kara bija palikuši Rietumvācijas teritorijā, gandrīz nekavējoties rika atvērta. Lielākā daļa šo dokumentu ir publicēta.

Un ļoti žēl, ka Padomju Savienības, bet tagad Krievijas oficiālā propaganda lipina kopā mūsu vēsturi un Zukova personības kultu, nerēķinoties ar arhīvu dokumentu saturu. Visādi Karpovi, Simonovi, Garejevi un Cakovski pasludina, ka viņi neplāno lietot arhīvus, ka viņiem pilnībā pietiek ar Žukova varonīgajiem stāstiem.

Ar prieku viņiem piekristu, taču, lūk, nelaime: dažādos laikos atšķirīgiem cilvēkiem Zukovs stāstījis atšķirīgus stāstus. Ne tikai tic, kuri bija līdzās Žukovam, bet arī viņš pats regulāri atspēkoja savus izdomājumus.

Pievērsīsimies vācu dokumentiem, kuriem nekādi negrib pievērsties ne Zukovs, ne viņa aizstāvji.

Skaidri redzams, ka Hitleram pietrūka spēka uzbrukt izplestiem pirkstiem gan dienvidu, gan austrumu 1111 ziemeļu virzienā. Viņam nebija spēka vienlaikus censties sagrābt gan Krimu, gan Donbasu, gan Ziemeļkau- kāzu, gan Maskavu, Kijevu, Harkovu un Ļeņingradu. Tāpēc 1941. gada 6. septembrī Hitlers parakstīja direktīvu nr. 35. Trešais punkts paredzēja Ļeņingradas aplenkšanu. Neuzbrukt pilsētai triecienā, bet tikai nošķirt no pārējās valsts, liet arī šāds uzdevums Hitleram šķita pārāk grūts, un tā veikšana — problemātiska. Tāpēc viņš formulēja uzdevumu piesardzīgāki "Tiekties pēc Ļeņingradas pilna aplenkuma, vismaz no austrumu puses." Direktīvā nav pat mājiena par triecienuzbrukumu Ļeņingradai. Tieši pretēji, direktīvā skaidri un gaiši atmesta tāda iespēja, jo tā paredz pārsviest no Ļeņingradas pievārtes nozīmīgu daļu 1. gaisa flotes mobilo spēku un vienību uz armiju grupu "Centrs", t. i., Maskavas virzienā.

Direktīvu nr. 35 visi, kuri to vēlas, var atrast jebkurā vācu kara vēstures rokasgrāmatā. Sī direktīva ir tulkota krieviski un daudzviet publicēta, piemēram, V. I. Dašičcva krājumā liankrotstvo stratejjijijjermanskojjo fašisma. Istoričeskije očerki. Dokumenti i materiali (Vācu fašisma stratēģijas bankrots. Vēsturiski apraksti. Dokumenti un materiāli. Maskava: 1973, 2. sēj., 241,—243. lpp.).

Lai veiktu Maskavas stratēģisko aplenkšanu no ziemeļaustrumiem, Hitleram vajadzēja mobilas vienības: tanku un motorizētās divīzijas. Armiju grupā "Ziemeļi", kura uzbruka Ļeņingradas virzienā, visas mobilās vienības bija apvienotas 4. tanku grupā. Zukovs atradās pie Jcļņas, Staļins viņu vēl nebija izsaucis uz Maskavu, bet Hitlers jau pavēlēja pārsviest 4. tanku grupu no Ļeņingradas uz Maskavas virzienu Roslavļas rajonā. Zukovs apspriedās ar Staļinu Kremlī, Staļins deva viņam uzdevumu, bet 4. vācu tanku grupa jau bija beigusi karadarbības operācijas pie Ļeņingradas. Tanku un motorizēto divīziju kolonnas jau bija aizgriezušās prom no Ļeņingradas mūriem un virzījās uz dienvidiem. Pēc 4. tanku grupas aiziešanas pie Ļeņingradas palika tikai vācu kājnieki, kurus papildināja ar lielu un īpaši jaudīgu artilēriju. Vācu karaspēka sastāvā pie Ļeņingradas nepalika NEVIENS TANKS. Turklāt no Ļeņingradas pievārtes Maskavas virzienā tika pārgrupēta lielākā daļa aviācijas.

Ne Hitlers, ne arī viņa ģenerāļi nedeva pavēli ieņemt Ļeņingradu. Tāpēc Zukova stāsti par to, ka "Ļeņingrada nirējās stingri un nepadevās ienaidniekam, par spīti tā niknajiem un varenajiem triecieniem", jāuzskata par pārgalvīgu pārspīlējumu. Bija vietējas nozīmes kaujas. Taču triecienuzbrukuma nebija.

Hitleram nebija iemesla satrakoties neveiksmīgo Ļeņingradas ieņemšanas mēģinājumu dēļ. Jo šādu mēģinājumu nebija. Un fon Lēbs nelīda "no ādas ārā, lai par katru cenu izpildītu Hitlera pavēli", jo Hitlers nebija devis tādu pavēli.

V

Žukovs aizrāvās, stāstot par to, ka, aizstāvēdams Ļeņingradu, viņš piesaistījis vācu armijas un tādā veidā nav devis Hitleram iespēju pārsviest tās Maskavas virzienā. Visu, ko vien varēja, Hitlers pārsvieda no Ļeņingradas uz Maskavas virzienu. Pat ja Ļeņingrada būtu padevusies, Hitleram tik un tā vairs nebūtu ko pārsviest no Ļeņingradas pievārtes uz Maskavas aplenkšanu. Visu iespējamo viņš jau bija pārsviedis vai gatavoja pārsvieša- nai. No tā izriet: Ļeņingradas aizsardzība laika posmā, kad tur uzturējās Zukovs, nepiesaistīja sev ne tikai nevienu vācu mobilo vienību, bet pat nevienu vācu tanku.

Zukova meitas uzrakstīja grāmatu par tēva neparastajiem piedzīvojumiem un neticamajām spējām. Gan pašas daudz izstāstīja, gan pieaicināja nopelniem bagātus vēsturniekus: dziediet slavas dziesmas! Un viņi dziedāja. Bet arī izpļāpājās. Vēstures zinātņu doktors 1. ranga kapteinis A. V. Basovs: "5. septembri Hitlers paziņoja, ka pie Ļeņingradas mērķis ir sasniegts un "no šī brīža Ļeņingradas rajons būs otršķirīgs karadarbības teātris". Nākamajā dienā viņš parakstīja direktīvu nr. 35, kurā tika uzdots aplenkt padomju karaspēku Ļeņingradas rajonā, lai ne vēlāk par 15. septembri atbrīvotu mobilās vienības un 1. gaisa floti armiju grupas "Centrs" vajadzībām." (Kra un Klla Žukovas. Maršalpobedi, Vospotnina- ņija i razmišļeņija. Maskava: 1996, 245. lpp.)

Pat ja jūs noticējāt Zukovam, ka viņš parādījās Ļeņingradā 9. vai 10. septembrī, glābējs tik un tā no viņa nesanāk. Hitlers jau bija atteicies no domas ieņemt Ļeņingradu triecienuzbrukumā. Nekāds ģenerāluzbrukums nebrieda. Niknus uzbrukumus Zukovs neatsita. Bet Hitlers netrakoja bezspēcīgā niknumā.

3

Žukovam patika stāstīt par savām neparastajām stratēģiskajām spējām: ar vienu acu uzmetienu kartei it kā pieticis, lai saprastu jebkuru vissarežģītāko un samudžinātāko situāciju, lai atkostu ļaunprātīgo neliešu nodomus. Algotajiem Zukova slavinātājiem šausmīgi patīk atgādināt skatītājiem, lasītājiem un klausītājiem par šo ģēnija spēju: "Gcorgijs Konstantinovičs parasti it kā lasīja vācu komandieru domas." (N. N. Jakovļevs. Maršal Zu- kov, 111. lpp.)

Bet, lūk, Ļeņingradā dižajam stratēģim misējās. Situācija bija pilnīgi skaidra, taču Zukovs tā arī nespēja to izprast. Un arī nemaz necentās.

Zukovam domās bija jānoliek sevi vācu stratēģu vietā un jācenšas novērtēt situācija no viņu skatpunkta. Aplenktu pilsētu vai cietoksni pretinieks var ieņemt tikai divos veidos: ar triecienuzbrukumu vai aplenkumu. Triecienuzbrukums prasa lielus upurus. Aplenkums — laiku. Neapšaubāmi: vācu ģenerāļu vietā Zukovs tūlīt būtu meties triecienuzbrukumā. Taču Zukova uzdevums bija aptvert: vai tiešām, izņemot Sarkano armiju, vēl kāds cits uzdrošinātos doties triecienuzbrukumā visnocietinātākajai pilsētai pasaulē, kurā ir tik daudz ieroču, ka tos burtiski nav kur likt, un tik daudz karaspēka, ka tas jāved ārā veselām brigādēm un divīzijām? Vai tiešām vācu ģenerāļu domu gājiens ir tāds pats kā padomju ģenerāļiem? Mums jau vienalga: zaudēsim miljonu, divus miljonus vai piecus miljonus karavīru. Nav atšķirības. Taču vācu armijā tā nav pieņemts. Vācu ģenerāļiem galva strādā citādi. Viņu domu gājiens ir citāds. Mums bezjēdzīgi aizlaist postā trīssimt tūkstošus karavīru — sīks taktisks zaudējums, bet viņiem tas ir teju stratēģisks līmenis. Viņi vēl apdomāsies, pirms izšķirsies par tādiem zaudējumiem.

Žukova darbs — izjaukt vācu armijas plānus. Bet, lai to paveiktu, jāatmin pretinieka nodoms, t. i., jānosaka, ko nelieši izvēlējušies — doties ātrā un asiņainā triecienā vai lēnām, gandrīz bez asinsizliešanas nožmiegt pilsētu bada nāvē.

Ja pretinieks izvēlējies triecienuzbrukumu, Zukovam lielākā daļa karaspēka jānoliek dziļā aizsardzībā visapdraudētākajos virzienos. Bez tam jāizveido spēcīgas mobilās rezerves, kuras kritiskā brīdī raidīt tur, kur briest pretinieka izlaušanās. Vienkāršāk sakot, aizvērt caurumu.

Ja pretinieks izvēlējies ilgstošu aplenkumu, tad Zukovam jārīkojas citādi: aizsardzībā jāatstāj minimāls karaspēka daudzums, bet viss iespējamais jāsviež triecienā uz Mgas staciju. Šeit pretinieks ir nogriezis pēdējo dzelzceļa maģistrāli, kas savienoja Ļcņingradu ar pārējo valsts daļu. Kamēr ienaidnieka aizsardzība vēl nav sacietējusi un nostabilizējusies, jāatkaro dzelzceļa stacija. Lai to paveiktu, jāliek lieta visas rezerves. Sis ir gadījums, kad stacija jāatgūst par jebkādu cenu. Tieši — par jebkādu. Jo pēc tam tas maksās miljoniem inteliģentu, gudru, izglītotu, strādīgu un labu cilvēku dzīvības.

Ja hitlerieši mestu savus galvenos spēkus triecienuzbrukumā Ļeņin- gradai, tad Zukovam jāsūta Ļeņingradas frontes galvenie spēki atvairīt uzbrukumu. Šajā gadījumā kaut kādas mazas pilsētiņas un dzelzceļa stacijas uz austrumiem 110 Ļeņingradas zaudēja savu nozīmi. Zaudējot miljonu, par kapeikām neraud.

Bet, ja Hitlers izvēlējies blokādi, tad nelielās stacijas Ļeņingradas austrumos ieguva patiesi stratēģisku nozīmi. Sis ir tas kakls, kuru sagrābis, Hitlers cerēja nožmiegt pilsētu, fronti un floti.

Tieši šo variantu Hitleram pietika nekaunības izvēlēties. Viņš izlēma ieņemt Ļcņingradu ar mērdēšanas palīdzību, nožmiegt ar badu. Tāpēc viņam bija jānotur dzelzceļa līnijas, kas stiepās uz Ļeņingradu 110 austrumiem. Nogriezušas šīs maģistrāles, vācu divīzijas tūlīt pat iegrauzās zemē. Viņi raka, neapstājoties ne dienā, ne naktī. Ierakumi šaušanai guļus ātri pārtapa par ierakumiem šaušanai tupus, tad — šaušanai stāvus. Strēlnieku ierakumus savienoja tranšejas, tranšejas tika pārsegtas. Priekšējo līniju apņēma aizvien jaunas un jaunas dzeloņdrāšu aizžogojuma rindas. Mīnu laukus pieblīvēja aizvien vairāk mīnu. Aiz pirmās tranšejas izraka otro, tad —trešo. Vietās, kur nekā nebija, uzradās ugunspunkti, aizsegi un blindāžas. Trīs pārseguma kārtām lika virsū ceturto, tad — piekto, vēlāk — pat desmito kārtu. Aizsardzība kļuva spēcīgāka. Bet Zukovs pā to laiku rīkojās, vadoties pēc pirmā varianta. Viņš atsita triecienus… Kuru nebija.

No austrumiem uz Ļeņingradu lauzās Padomju Savienības maršala G. I. Kuļika komandētā 54. armija. Kuļiks pieprasīja: Zukov, dod triecienu pretī!

Un Zukovs deva! Uz Ļeņingradas blokādes pārraušanu 1941. gada septembrī Zukovs sūtīja kaujās papluinīto 115. strēlnieku divīziju un nepieredzējušo, tikko izveidoto, sauszemes kaujām neapmācīto 4. jūras kājnieku brigādi. Skaidrs, ka nekas no šīs pārraušanas nevarēja sanākt un nesanāca. Bet pie visa vainīgs (pēc Zukova versijas) Padomju Savienības maršals G. I. Kuļiks, kurš nepietiekami aktīvi lauzās pretī. Kuļiks no padomju teritorijas pastiepa glābšanai roku 54. armijas uzbrukuma veidā. Bet Žukovs pastiepa Kuļi- kam… pirkstiņu. Zukova pakļautībā bija 24 divīzijas un 17 brigādes, taču blokādes pārraušanai viņš norīkoja vienu divīziju un vienu brigādi.

Bet pārējās?

Pārējās pēc Zukova pavēles atvairīja triecienuzbrukumus Ļeņingra- dai… kurus vācu pavēlniecība pat nebija iecerējusi.

Jau 1941. gada 14. septembri, pieņēmis frontes komandēšanu, Zukovs sazinājās ar Ģenerālštābu un ziņoja Padomju Savienības maršalam Sapoš- ņikovam: "Stāvoklis frontes dienvidu sektorā ir daudz sarežģītāks, nekā tas šķita Ģenerālštābam. Pretinieks līdz šīs dienas beigām, attīstot pārrāvumu ar trim četrām kājnieku divīzijām un iesaistot kaujā līdz divām tanku divīzijām f..J."

Tas ir mūsu stils. Mūsu sistēma. Padomju komandieri pastāvīgi pārspīlēja pretinieka spēku un zaudējumus, bet savus spēkus nosauca mazākus, slēpjot zaudējumus. Un te nu jums spīdošs piemērs. Zukovs ziņoja par šausmīgo stāvokli, lai augstākās instances novērtētu viņa pūles un nopelnus.

Taču Žukovs tic tolaik, ne pēc kara nav nosaucis to ienaidnieka divīziju numurus, kuras it kā "attīstīja pārrāvumu", — tas, lūk, mulsina. Piekritu, kauju laikā ne vienmēr ir pilnīgi skaidrs, kāds pretinieks atrodas tev priekšā. Taču pēc kara, kad visas kartes ir izklātas, kad visi pretinieka arhīvi sagrābti, bet ienaidnieka ģenerāļi aptvarstīti un gaida lēmumu par savu likteni, šos numurus varēja viegli noskaidrot. Vācu tanku divīziju PSRS un Vācijas frontē nebija pat divi desmiti. Kauju ceļš katrai no tām ir zināms ar stundas un minūtes precizitāti, jo katrā štābā tika rakstīts karadarbības žurnāls. Un, lūk, lai apstiprinātu savus vārdus, būtu labi nosaukt numurus. Taču pirmajā memuāru izdevumā Žukovs vispār nepiemin šo epizodi. Bet turpmākajos, "patiesākajos" izdevumos atcerējās savu ziņojumu Ģenerālštābam un citē izvilkumus no tā.

Taču šis ziņojums bija melīgs.

1941. gada 14. septembri sarunā ar Maskavu Žukovs acīm redzami sabiezināja krāsas un dezinformēja Ģenerālštābu. Žukovs apstiprināja divu tanku divīziju esamību pie Ļeņingradas, tāpēc pret informāciju par to parādīšanos Maskavas virzienā Ģenerālštābs izturējās skeptiski. Mānot Ģenerālštābu, Žukovs sniedza palīdzību Hitleram. Ar miglas pūšanu acīs viņš iemidzināja Augstākās Virspavēlniecības modrību: ja 4. tanku grupas tanku divīzijas joprojām ir pie Ļeņingradas, tas nozīmē, ka par Maskavas drošību var neuztraukties.

Pirmajā memuāru izdevumā šī apkaunojošā epizode bija vienkārši izlaista. Taču otrajā izdevumā līdzautori, kļuvuši drosmīgi, redzot, ka neviens viņu melus ncatmasko un neķer pie rokas, ievietoja fragmentus no Žukova ziņojuma Sapošņikovam (Vospominaņija i razmišfeņija. Maskava: 1975, 1. sēj., 403. Ipp.). Un Karpovs tūlīt pat atkārtoja Žukova melus savā grāmata: lūk, redziet, cik varonīgi Žukovs atsita uzbrukumus! Trīs četras kājnieku divīzijas un līdz divām tanku divīzijām lauzās uz Ļeņina pilsētu. Žukovs tās apstādināja.

Karpovam sekoja N. Jakovļevs. Arī viņš pastāstīja par divām tanku divīzijām un secināja: "Brieda ģenerāluzbrukums." (N. N. Jakovļevs. Manai Zukov. 90. Ipp.)

Nē, dārgie biedri. Nebricda ģcnerāluzbrukums. Taču, ja jūs uzstājat, tad papūlieties nosaukt to vācu tanku divīziju numurus, kuru uzbrukumu Zukovs it kā atsitis 1941. gada 14. septembrī.

Ja vācu karaspēks arī būtu veicis uzbrukumus pie Ļeņingradas, tad aicini mērķi — noskaidrot taktisko stāvokli, sašaurināt aplenkuma fronti, galvenais — novērst uzmanību no Mgas stacijas, no Ļubaņas, Cudovas un Tosnas, dot iespēju vācu spēkiem tur izveidot spēcīgas pozīcijas. Pateicoties tam, ka Zukovs šajā virzienā rīkojās vārgi, vācu karaspēkam bija iespēja nocietināties tā, ka tas noturēja šīs pilsētas, stacijas un dzelzceļa līnijas līdz 1944. gada februārim.

Iebildīs: katrs sevi iztēlojas par stratēģi, raugoties uz kauju no tālienes! Tagad mums viegli spriedelēt. Vēlāk mēs visi esam gudri. Bet cik gan Zukovam tolaik bija grūti pieņemt lēmumus!

Piekrītu: lēmumus kara laikā pieņemt nav viegli. Gadās situācijas, kad jādara pavisam citādi, nekā to dara stratēģis. Taču tas nav jānoklusē. Zukovs nav jāpataisa par ģēniju. Ir godīgi jāatzīst: 1941. gada septembrī Ļeņingradā tā vietā, lai neļautu pretiniekam nostiprināt aizsardzību apkārt pilsētai, Zukovs nodarbojās ar pavisam citām lietām: gatavojās atsist triecienu, kuru vācu pavēlniecība nemaz neplānoja un nebija iecerējusi.

Un vēl ir jāatzīst, lūk, kas. Nebija nekādu ziņu par triecienuzbrukuma gatavošanu, bet ziņas par to, ka pretinieks perina blokādi, bija izsmeļošas. Taču Zukovs nenoticēja izlūkošanai.

Vēl vairāk, Ļeņingradas frontes štāba Izlūkošanas daļas priekšnieks kombrijjs P. P. Jevstigņcjevs ziņoja: vācu tanki aiziet. No tā izdarāms tikai viens secinājums: triecienuzbrukuma nebūs. Pirms uzbrukuma milzīgai pilsētai karaspēka grupējums ir jāpastiprina, bet Hitlers to samazināja.

4

No kādiem avotiem Ļeņingradas frontes izlūkošana smēla informāciju?

No daudziem.

Vispirms jau no priekšējās līnijas ziņojumiem. Katram pulkam — savs štābs. Katrā štābā — pulka izlūkošanas priekšnieks. Katru dienu viņš pieprasa no bataljonu komandieriem ziņojumus par stāvokli: kur uzradusies jauna mīnmetēju baterija un kur tā apklususi, kur sevi pieteicis jauns prettanku lielgabals, kur pretinieks rok zemi un tūlīt to nomaskē, kur rok at klāti, kur mirgu[o binokļu lēcas, kur ceļas dūmi… Un pieprasa precizēt: ugunskura dūmi, dūmi no blindāžas skursteņa vai no lauka virtuves?

Pulka izlūkošana skatās, klausās un siro pa naidnieka aizmuguri. Pulka izlūkošanas priekšnieks pieprasa, lai bataljona komandieri organizē ienaidnieka diennakts novērošanu un noklausīšanos. Viņš pieprasa sūtīt uz ienaidnieka aizmuguri izlūkošanas grupas un izlūkpatruļas. Turklāt pulka izlūkošanas priekšnieka personīgajā pakļautībā — izlūkošanas vienība, kas komplektēta no brašiem puišiem. Citreiz pat vesela rota. Šie var atstiept ienaidnieka karavīru vai pat virsnieku. Tas jau ir cienīgs informācijas avots.

Bet artilērijas pulkos izlūki ir katrā baterijā, vadības vadā. Un katrā divizionā. Un pulka komandierim arī. No visiem pulkiem uz divīzijas štābiem plūst informācijas straumītes. Un tiek apstrādātas.

Katras divīzijas štābā arī sēž izlūks. Viņam jau vesels štats. Un pakļautībā — noteikti vesela izlūkošanas rota. Arī tā siro pa aizmuguri.

Strēlnieku korpusi līdz tam laikam jau bija izformēti. Toties izveidoja daudzas brigādes. Brigāde ir lielāka par pulku, bet mazāka par divīziju. Attiecīgi izlūkošanas līdzekļu brigādei ir mazāk nekā divīzijai, bet vairāk nekā pulkam. Virs brigādēm un divīzijām — armijas štābi. Bet štābos — izlūkošanas nodaļas. To pakļautībā spēcīgi izlūkošanas spēki — gan radioviļņu pārtveršana, gan radiolokācijas izlūkošana, pašiem savi diversanti, informācijas darbs attiecīgā līmenī un pārējais, pat līdz savam informācijas un diversiju aģentu tīklam.

Virs viņiem — frontes štāba izlūkošanas nodaļa. Tā koordinē visu padoto darbību, apstrādā informācijas plūsmu, turklāt tai ir savi spēki un tā pati veic pilna apjoma izlūkošanu, no aģentu un grupu iemešanas izlūkošanai dziļā aizmugurē līdz peilēšanai un fotošifrēšanai.

Un, lūk, pienāk brīdis, kad informācijas analītiķi pievērš uzmanību dīvainai lietai: nevienā no pulkiem, brigādēm, divīzijām un armijām pienākušajā ziņojumā nav pieminēti vācu tanki. Tie ir pazuduši. Bet ko saka radioviļņu pārtvērēji? Tie apstiprina: te strādāja tanku divīzijas radio- tīkls, bet tagad apklusis. Un te arī apklusis. Tikai te turpina strādāt 3. tanku divīzijas radiotlkls. Taču tā ir skaidra mānīšanās: pēc visām pazīmēm divīzija ir aizgājusi, bet radistus pagaidām atstājuši. Tomēr mūs neapmānīsi. Ir pazīmes, pēc kurām pieredzējuši radiopārtveršanas izlūki nekļūdīgi atklāj tādas viltības. Bet ko saka aviācija? Aviācija apstiprina.

Frontes izlūkošanas priekšniekam ir sakari ar sakautajām vienībām, kuras laužas ārā no ielenkuma. Tās ir redzējušas aizejošas tanku kolonnas. Un aģentūras kaut ko ziņo. Ļeņingradas frontes izlūkošanas nodaļai — sakari ar partizāniem. Vai tolaik Ļeņingradas apgabalā nebija partizānu? Bija. 1941. gada 8. augustā Ģenerālštāba Izlūkošanas pārvaldes speciālās (diversiju un likvidēšanas) nodaļas priekšnieku pulkvedi H. U. Mamsu- rovu nosūtīja uz Ļeņingradu ar pilnvarām vadīt partizānu kustību (CAMO, 249. fonds, 1554. apraksts, 1. lieta, 32. lapa). Viņš pārņēma savā kontrolē tās Ļeņingradas frontes Izlūkošanas nodaļas izlūkošanas un diversiju grupas, kuras jau atradās aiz frontes līnijas un kurām bija pavēlēts pāriet pie partizānu darbības, iekļaujot savā sastāvā tos kareivjus un komandierus, kuri nokļuvuši aizmugurē. Kopā ar Mamsurovu no Maskavas ieradās diversiju grupas, kuras tūlīt pat devās uz ienaidnieka aizmuguri.

Jāpatur prātā, ka līdzās militārās izlūkošanas partizānu grupām savu partizānu struktūru veidoja arī biedri no NKVD. Partizānu vēl bija maz. Taču tic bija. Un viņi ziņoja.

Vārdu sakot, Ļeņingradas frontes izlūkošanas priekšniekam kombrijjam Jevstigņcjevam brīdī, kad Ļeņingradā ieradās Zukovs, bija skaidra aina: 4. tanku grupa no Ļeņingradas pievārtes dodas prom. No tā bija izdarāms vienīgais iespējamais secinājums: trieciena nebūs. Savukārt no tā izrietēja cits secinājums: būs blokāde. Sakarā ar to jāsviež visas rezerves uz Mgas stacijas rajonu, lai pārrautu tikko noslēgto aplenkuma loku.

Taču Zukovs, kurš, kā mums stāsta, mācēja lasīt hitleriešu domas, šoreiz nespēja tās nolasīt. Viņš it kā Kremlī norādījis Staļinam uz visvisādām briesmām citās frontēs, ar kurām viņam tobrīd nebija nekādas saistības, bez sazin kādēļ nenorādīja uz Ļcņingradas blokādes iespēju. Un neko neierosināja, lai blokādi novērstu. Zukovs gaidīja uzbrukumu.

Bet izlūkošana viņam teica: negaidi, nebūs uzbrukuma!

Taču ģēnijs nenoticēja izlūkošanai.

Kāpēc nenoticēja?

Tā, vienkārši. Ņēma un nenoticēja.

5

Kāds Žukovam bija pamats neticēt izlūkošanai?

Nekāds.

Viņš līdz 9. septembrim karoja Smoļcnskas rajonā. Viņam nebija ļauts zināt, kas notiek Ļcņingradas rajonā. Pēc tam Staļins izsauca Zukovu uz Maskavu un iecēla par Ļcņingradas frontes karaspēka komandieri. Pēc Zukova versijas, viņš tūlīt pat lidoja uz Ļeņingradu. Pa tiešo 110 Centrālā lidlauka.

Citi šo notikumu dalībnieki atccras, ka viņam vēl bija dažas dienas, lai detalizēti iepazītos ar situāciju pie Ļeņingradas. Bet ko Zukovs varēja uzzināt Maskavā? Par sava karaspēka izvietojumu un stāvokli — praktiski visu. Bet par pretinieku? Ļeņingradas rajonā nesiro izlūkošanas grupas no Maskavas. Un gūstekņus neņem. Un priekšējās līnijas nenovēro. Izlūkošanas lidmašīnas Ļeņingradas virzienā no Maskavas nelido. Tām pietiek darba pašu virzienā. Stratēģiskā aģentūra? Tajās kritiskajās dienās sakari ar to bija pazaudēti. Ari tad, ja sakari ar rezidentūrām Zcnēvā un Bernē, Berlīnē, Vīnē un Amsterdamā darbotos, stratēģiskā aģentūru izlūkošana neziņotu par gatavošanos triecienuzbrukumam Ļeņingradai. Jo nebija ne pavēles, ne arī pašas gatavošanās triecienam.

Vienkāršāk sakot, tikai Ļeņingradas frontes un Baltijas flotes izlūkošana varēja būt vienīgais un galvenais avots informācijai par pretinieka stāvokli pie Ļeņingradas, par tā nodomiem, plāniem un iecerēm.

Ļeņingradas frontes štāba Izlūkošanas pārvaldes izlūki analītiķi varēja izdarīt secinājumus, pamatojot tos ar daudzām, lai arī īsām, fragmentārām, dažreiz pat pretrunīgām ziņām. Tic varēja būt pareizi vai kļūdaini. Taču viņiem bija materiāls, ar ko strādāt.

Tagad mēs zinām, ka secinājumi bija pareizi.

Zukovs tiem nenoticēja.

Zukovam būtu piedodami kļūdīties, ja viņam būtu bijusi cita informācija. Taču nekā cita, izņemot to, ko sagādāja Ļe'ņingradas fronte, Zukovam nebija un nevarēja būt. Viņš neticēja izlūkošanas ziņojumiem, nepamatojot savu viedokli ar argumentiem. Neticu un cauri!

6

Inženiertehnisko spēku ģenerālleitnants B. V. Bičevskis liecina: vairākas dienas Žukovs atsacījās ticēt izlūkošanas pieņēmumiem. Pasludinājis izlūkošanas ziņojumu par provokāciju, viņš pavēlēja tikt skaidrībā, kurš ar šo lietu nodarbojas (B. V. Bičevskis. Gorod-front. Ļeņingrada: 1967, 124. Ipp.). Šis gadījums aprakstīts dažās rindās. Mēs nezinām, kā tas beidzās Izlūkošanas nodaļas virsniekam, kuru Zukovs pasludināja par provokatoru. Taču varam iedomāties. Kurš pie mums izrēķinājās ar provokatoriem? Pareizi: vienmēr modrie dienesti. Un, ja Ļeņingradas frontes komandieris armijas ģenerālis Zukovs pavēlēja frontes īpašās nodaļas priekšniekam tikt galā ar provokatoru, nešaubīsimies: Ļeņingradas čekisti mācēja izrēķināties.

Izlūka darbs ir ārkārtīgi grūts. Viņš nekad nevar būt drošs: vai viņš redz patieso notiekošā ainu, vai arī tā ir tikai mirāža, tikai tas, ko pretinieks viņam demonstrē. Lieli priekšnieki prasa ziņot precīzi, drošticami un sav- laikus. Taču starp šīm kategorijām ir nepārvaramas pretrunas. Ziņo par pirmajām pārmaiņu pazīmēm, bet priekšnieks kā ar cirvi tev starp acīm: kāpēc sniedz nepārbaudītas ziņas? Labi… Sāc pārbaudīt, precizēt. Tam tērē dārgo laiku. Kamēr savāc pierādījumus, notikums, par kuru gribēji brīdināt, ir jau noticis. Atkal slikti. Atkal vainīgs. Atkal jautājums: kāda velna pēc iepriekš klusēji?

Tad, lūk, jebkuram komandierim ir jāciena citu darbs. Pat ja izlūki ir kļūdījušies, netiesā viņus bargi. Iztēlojies sevi viņu vietā. No fragmentu un gabaliņu tūkstošiem viņiem jāsaliek aina, kura nekad nevar kļūt pilna, kura nepārtraukti mainās. Un tas, kas vakar bija precīzi atklāta patiesība, šodien jau var izrādīties maldi. Vakar bija droši un skaidri zināms, ka operāciju "Jūras lauva" gatavo pavisam nopietni un tuvākajā laikā tiks dota pavēle sākt operāciju. Bet šodien tās pašas operācijas sagatavošana tiek izmantota acu apmānam, lai piesegtu citas operācijas sagatavošanu citos platuma grādos. Taču, lūk, 1941. gada septembrī Ļcņingradas frontes izlūkošana laikus iesniedza ārkārtīgi svarīgas, precīzas un ticamas ziņas. Pirms kādu nosaukt par provokatoru un atdot saplosīšanai kompetentajiem dienestiem, karavadonim nenāktu par ļaunu pārliecināties, kuram tad ir taisnība: viņam, dižajam ģēnijam, vai kādam majoram 110 Izlūkošanas nodaļas?

Bet man ir jautājums: kad pēc dažām dienām kļuva skaidrs, ka izlūkam analīriķim bijusi taisnība, vai Žukovs viņu atminējās, vai pavēlēja izlaist no kambariem? Vai vispār bija vēl kāds, ko izlaist? Vai kaut kas no tā analītiķa bija palicis pāri?

Tagad pacentīsimies iztēloties situāciju Ļcņingradas frontes štābā laikā, kad fronti komandēja gandrīz svētais ģēnijs. Par savlaicīgu, precīzu un ticamu ziņojumu virsnieku pasludina par provokatoru ar visām no tā izrietošām sekām kara laikā. Frontes izlūkošanas priekšnieks kombrigs Jevstigņcjevs arī teju tika aizsūtīts uz fronti par ierindnieku. Tas — par pareizu ziņojumu. Bet, ja kļūdās nejauši, kas notiek tad?

Varat iebilst, bet uzstāju: produktīvi strādāt tik nervozos apstākļos neviens vadības aparāts nav spējīgs. Nav brīnums, ka, izņemot izgāšanās, Zu- kovam Ļcņingradas frontē nekas cits nesanāca.

Un citās frontēs arī.

7

Žukova aprakstos — viena vienīga varonība. Ļcņingradas rajonā dižais stratēģis centās izlabot stratēģisko situāciju, veicot ļoti skaistu operāciju. Pēterhofas apkaimē vācu karaspēks iznāca pie Somu līča. Tādējādi viņi atšķēla 8. padomju armiju no Ļcņingradas frontes galvenajiem spēkiem un piespieda to pie jūras. Izveidojās Oranienbaumas placdarms. Žukovs nolēma atsist vācu karaspēku no Somu līča krasta. Šim nolūkam viņš pavēlēja veikt divus triecienus vienu otram pretī gar piekrasti: 8. armijas daļām no Oranienbaumas placdarma, 42. armijas daļām no Urickas. Tur, kur abu armiju spēkiem bija jāsatiekas, tika izsēdināts jūras desants.

Pateikšu jau iepriekš: bezjēdzīga iecere. Un, lūk, kāpēc. Milzīga pilsēta, Baltijas flote, 23., 42. un 55. armija, frontes aviācija un divi PVOkorpusi atšķelti no valsts. Bez tam no šī galvenā Ļcņingradas frontes grupējuma nogriezta 8. armija. Par ko jādomā vispirms? Par pilsētu, floti un Ļeņin- gradas frontes galvenajiem spēkiem vai par otršķirīgo 8. armiju? Uz kurieni jācērt gaitenis? Uz austrumiem, lai izbēgtu no Ļcņingradas blokādes, vai rietumiem, lai bloķēto pilsētu savienotu ar tikpat izbadējušos sapluinītu armiju?

Un ģēnijs izlēma Ļcņingradas blokādi pārraut ar vienu papluinītu divīziju un kaujai negatavu brigādi, kā mēs zinām, no tā nekas nesanāca, bet ar galvenajiem spēkiem cirst gaiteni uz rietumiem, savienojoties ar 8. armiju. Kāda jēga? Ja pilsēta, flote un Ļcņingradas frontes galvenie spēki aizies bojā no bada, tad aizies bojā ari 8. armija Oranienbaumas placdarmā neatkarīgi no tā, vai tā ir vai nav savienojusies ar galvenajiem spēkiem.

Un, lūk, 8. un 42. armija veic uzbrukumu viena otrai pretī.

Lūk, kā Žukovs to visu apraksta: "Pēterhofas rajonā ienaidnieka spēku aizmugurē tika izsēdināta jūras desanta vienība ar mērķi palīdzēt piejūras grupai operācijā. Jūrnieki rīkojās ne tikai drosmīgi, bet arī ārkārtīgi nekaunīgi. Kaut kādā veidā pretinieks pamanīja desanta tuvošanos un sagaidīja to ar apšaudi uz ūdens. Jūrniekus apšaude nesamulsināja. Viņi nokļuva krastā, un vācieši, dabiski, metās bēgt. Tobrīd viņi jau labi zināja, ko nozīmē svarce todt (melnā nāve), tā viņi dēvēja jūras kājniekus. Diemžēl neatceros drosmīgā jūrnieka — jūras desanta vienības komandiera — uzvārdu. Aizrāvušies ar pirmajiem panākumiem, jūrnieki metās vajāt bēgošos pretiniekus, taču 110 rīta paši izrādījās nošķirti no jūras un lielākā daļa no viņiem neatgriezās. Neatgriezās arī komandieris." (Vospomina- ņtja i razmišfeņija. Maskava: 1969, 330. lpp.)

Tātad mūsējiem — nebeidzama varonība, bet vācieši, "dabiski", "melnās nāves" spiediena rezultātā panikā muka kur kurais. Izlasīsim vēlreiz uzmanīgi šo nelielo fragmentu. Varonība pie varonības — ne ko atņemt, nc ko pielikt, bet desanta operācija sagatavota nevīžīgi un nemākulīgi, varbūt pat noziedzīgi. Ja pretinieks "kaut kādā veidā pamanīja desanta tuvošanos" un sagaidīja to ar apšaudi uz ūdens, tad par tādu sagatavošanu vaditajus, sakot ar Zukovu, vajadzēja tiesāt.

Matrožiem bija liela drosme, bet nebija nekādas sapratnes par taktiku. "Jūrnieki, cīnoties uz sauszemes, piedzīvoja lielas grūtības. Apgūstot armijas cīņas pamatus, viņi reizēm cieta nepamatoti lielus zaudējumus, jo nemācēja izmantot apvidu, nenovērtēja maskēšanās nozīmi. [.. ļ Komandieri bieži tiecās izpildīt kaujas uzdevumu uz jūrnieku drosmes, varonības un vīrišķības rēķina." ( VIZ, 1976, Nr. 11, 36. Ipp.) Tikai kara noziedznieks varēja sviest kaujā cilvēkus, kuri par sauszemes cīņām nezināja neko vairāk par "Urā!" un "Uz priekšu!". Pretinieks nolēma neizliet savu karavīru asinis tukša krasta noturēšanas dēļ. Pretinieks atvilka savus spēkus, bet matrozīši ar uzvaras saucieniem metās viņiem pakaļ. Viltus atkāpšanās — visvienkāršākās, visprimitīvākās lamatas, kuras izmantojuši visos gadsimtos un tūkstošgadēs. Taktiku nezinošie matrozīši uzķērās uz tukšas lozes. Un te nu viņus nošķīra no krasta, t. i., no apgādes un evakuācijas līnijas. Matrozīši palika bez sausiņiem, saitēm, kartupeļiem, patronām un šāviņiem. Pēc tam viņus atrada īstā "melnā nāve". Cik tur krita, Zukovs aizmirsa pavēstīt. Kā beidzās piejūras grupas operācija, kuras dēļ tika izsēdināts jūras desants, "patiesākajā grāmatā par karu" arī nav pastāstīts. Vācieši, varonīgo matrozīšu spiesti, "dabiski", muka. Taču tūlīt atgriezās. Un izsist vāciešus no piekrastes neizdevās ne 1941. gada septembrī, ne oktobri, ne novembrī un decembrī. 1942. gadā to arīdzan neizdevās izdarīt. Tāpat arī 1943. gadā.

Slavējot desantnieku nekaunību un varonību, Žukovs piesedza nemākulīgos operācijas rīkotājus, no kuriem galvenais bija viņš pats. Pēc pirmās neveiksmes līdzīgas varonīgās operācijas nevajadzētu atkārtot, bet Žukovs paģērēja: vajag vēl! Un atkal izsēdināja desantu. Pēc tam — vēl vienu un vēl vienu. Bet beigas visu laiku nemainīgas. Pat dižo karavadoni slavējošās grāmatās pagadās tādas atzīšanās: "Zukovs prasīja no flotes pastiprinātas uzbrukuma aktivitātes, piemēram, jūras desanta izsēdināšanu Pētcrhofas apkaimē. Desantus gatavoja steigā, tie bija improvizēti un veica demonstratīvu uzmanības novēršanu. Tādi desanti cieta lielus zaudējumus un pat pilnībā gāja bojā." (1. ranga kapteinis A. Basovs grāmatā: Ēra un Ella Zukovas. Maršalpobedi. Vospominaņija i razmišļeņija, 255. lpp.) Jebkuram Žukova zaudējumam atrada universālu skaidrojumu: bet viņš jau neko nopietnu nebija plānojis. Vienkārši novērsa ienaidnieka uzmanību.

Taču tā ir piebilde. Galvenais ir, lūk, kas. Dzīvais Zukovs godīgi atzina, ka "diemžēl neatceros drosmīgā jūrnieka — jūras desanta vienības komandiera — uzvārdu". Bet vēlāka laika, t. i., daudz patiesākajos izdevumos mirušais Zukovs drosmīgā jūrnieka uzvārdu atcerējās! "Aizrāvušies ar pirmajiem panākumiem, jūrnieki metās vajāt bēgošos pretiniekus, taču no rīta paši izrādījās nošķirti no jūras. Daudzi no viņiem krita varoņa nāvē. Neatgriezās ari varonīgā desanta komandieris pulkvedis Andrejs Trofimovičs Vorožilovs." (Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 2003, 1. sēj., 399. lpp.)

Dzīvais Žukovs neko par varonīgo komandieri neatcerējās, bet mirušais atcerējās gan dienesta pakāpi, gan uzvārdu, pat vārdu un tēva vārdu. Lūk, kāda mironim atmiņa!

Bet mēs atcerēsimies, ka 1941. gada rudenī lielo zaudējumu dēļ pulkus frontē komandēja majori, reizēm pat kapteiņi. Ja varonīgo desantu komandēja pulkvedis, tad desants nebija mazāks par pulku. Varam uzskatīt, ka bija lielāks. Dižais stratēģis jau neatcerēsies kaut kāda tur pulka bojāeju.

Acīmredzot izgāšanās bija grandioza, lai arī varonīga.

Un pārstāsim par Padomju Savienības briesmīgajiem kara zaudējumiem vainot vāciešus. Mūsu karavadoņi, vispirms jau Zukovs, karoja tā, ka zaudējumus varēja skaitīt tikai desmitos miljonu.

1941. gada septembri bija īsta iespēja novērst Ļeņingradas blokādi. Pretī Kuļika 54. armijai Žukovam vajadzēja sūtīt nevis vienu kaujās papluinītu divīziju un vienu brigādi, bet gan milzīgos spēkus, kuri bija viņa rīcībā, kurus viņš nemākulīgi izkaisīja un iztērēja citos virzienos. Pārraujot blokādi, bija steidzami jāorganizē aizsardzība Mgas stacijas rajonā un blakus teritorijā. Vācu armijas pieredze parādīja: šeit ar niecīgiem spēkiem varēja turēties gadiem.

Žukovs neko no tā neizdarīja. Viņš izsēdināja desantus pavisam citā vietā un ar citu uzdevumu. Viņš plānoja un vadīja pretim vērstos 8. un 42. armijas triecienus ar jūras desanta izsēdināšanu. Šie triecieni bija bezjēdzīgi un neveiksmīgi. Tie neko nemainīja pilsētas situācijā un nebija mēģinājumi pārraut aplenkuma loku. Pie tā vainīga karamākslas ģēnija trulā spītība. Žukova lēmums nepārraut blokādi 1941. gada septembri, kad pretinieka aizsardzība vēl nebija nostiprinājusies, nekādi nav izskaidrojams, nav loģiski izskaidrojams.

Aizritēja desmitiem gadu. Neviens neslēpj to, ka blokāde sastinga Žukova vainas dēļ, ka miljoniem tautiešu dzīvība ir uz viņa sirdsapziņas. Viņš nogalināja viņus.

Ņemot to vērā, nolēma: varbūt jāuzstāda viņam, Ļcņingradas slepkav- niekam, piemineklis?

Un uzstādīja.

28. NODAĻA KĀ ŽUKOVS GRĀVA FALSIFIKĀTORUS

Žukovs apšāva veselus mūsjj bataljonus, kuri atkāpās. Viņš neskraidīja ar pistoli rokā kā Vorošilovs, neveda kareivjus pats uzbrukumā, bet lika ložmetēju aizklāju — un pa tiem, kuri atkāpās, pa savējiem.

Galvenais aviācijas maršals A. Golovanovs F. Cujev. Soldati imperiji. Maskava: 1998, 314. Ipp.

1

1964. gada rudenī, uzreiz pēc Hruščova gāšanas, Centrālā komiteja pavēlēja ideoloģiskās frontes darbiniekiem uzcelt Žukovam brīnumainu pieminekli, pacelt stratēģi uz nedziestošas slavas cēlā postamenta. Cilvēku dvēseļu inženieri uzšāva roku pie cepures un metās pildīt.

Tas senais PSKP CK lēmums joprojām nav atcelts, tāpēc komunistiskie rakstnieki, mākslinieki un tēlnieki nesamazina degsmi, saskaņā ar pavēli dzied stratēģim odas, lipina jātnieka skulptūras, izcērt viņa profilu granītā un marmorā, apdzied romānos un disertācijās, izlej ģipsī un bronzā. Visvienkāršāk ir rakstniekiem. Viņu radošā metode ir vienkārša. Viņi atver Vospominaņija i razmišļeņija un visu, kas rakstīts Zukova memuāros, pārstāsta saviem vārdiem, pieliekot nekad nedokumentētus dialogus, aprakstot diženā karavadoņa dvēseles stāvokli un viņa domu lidojumu. Galvenais, lai pie rokas būtu pats jaunākais izdevums, lai, kā mācīja Žukovs, notvertu laika garu.

Pirmais rakstniecības frontē izcēlās Aleksandrs Borisovičs Cakovskis. Saņēmis pavēli, viņš nekavējoties metās rakstīt un dažu gadu laikā izdeva prātu aptumšojošu sēriju "Blokāde": vairākas grāmatas, katrā pa 700— 800 lappusēm. Tagad tās grāmatas ir aizmirstas. Bet tajos laikos grāmatas tika skaļi reklamētas. Iegrieza pārdošanu, kā saka.

"Blokādes" galveno domu var izteikt trīs vārdos: Žukovs izglāba Ļe- ņingradu. Cakovskis rūpīgi izrakstīja no Zukova memuāriem brīnumaino stāstu par to, kā stratēģis ieradās Ļeņingradas frontes Kara padomes sēdē, kā viņš sēdēja, klausījās un neviens nepainteresējās, ar kādām tiesībām nepiederošas personas piedalās ārkārtīgi svarīgu valsts jautājumu apspriešanā. Tālāk Cakovskim viss precīzi, kā Zukova grāmatā: stratēģis Vorošilovam padeva Staļina zīmīti, tūlīt pat saķēra vadības grožus un ar stingru roku ieviesa revolucionāro kārtību. Jau ar savu klātbūtni vien Žukovs stabilizēja stāvokli, un naidnieks tūlīt pat tika apstādināts pie Ļeņina pilsētas mūriem…

Taču Cakovskis nedaudz pieķēra klāt. Viņš šo to pielika 110 sevis.

Ne jau tāpēc, lai pieķertu un atmaskotu. Nekādā gadījumā! Un 11c jau tāpēc, lai pateiktu taisnību. Mērķis cits: spilgtāk un krāsaināk attēlot stratēģa stiprās gribas ietekmi. Pēc Cakovska, Ļeņingradas glābējs stratēģis Žukovs kādu bataljona komandieri pat nobāris pa tālruni, lai tas neceļ paniku.

Un viss būtu labi, ja Cakovskis nepārkāptu robežu. Viņš uzdrīkstējās nedzirdētu nekaunību: uzrakstīja, ka Žukovs šim bataljona komandierim piedraudēja ar nošaušanu. Nē, nē. Nedomājiet neko ļaunu. Žukovs romānā nevienu nenošauj. Nevienu nenodeva saplosīšanai tribunālā. Viņš it kā bildis: "Ja kaut viens vācietis izlauzīsies tavā iecirknī, kaut vai ar tanku, kaut uz motocikla, kaut jāšus uz nūjas, nošaušu! Tevi nošaušu, saprati?"

Cakovska romāns nonāca līdz Žukovam.

Un 20. gadsimta diženākais stratēģis uzsprāga.

2

Žukovs tūlīt pat uzskricelēja naidīgu sūdzību 1111 1971. gada 27. jūlijā nosūtīja to uz Centrālo komiteju CK sekretāram biedram P. N. Demioevam, kurš tolaik bija visvarens pavēlnieks rakstniekiem, klauniem, dzejniekiem, žonglieriem, balerīnām, iluzionistiem, dramatiskajiem un komiskajiem aktieriem, scenāristiem, operatoriem, skatuves strādniekiem, estrādes izpildītājiem, diriģentiem, suflieriem, gaismotājiem, tēlniekiem, muzeju krājumu glabātājiem, māksliniekiem un citiem kultūras frontes darbiniekiem visā plašajā Padomju Savienībā. Savā sūdzībā sašutušais stratēģis rakstīja: "[..] Manuprāt, autoram, kuram ir drosme uzņemties aprakstīt svarīgākos vēsturiskos notikumus, jo vairāk tik nesenus vēsturiskos notikumus kā Lielais Tēvijas karš, jābūt ārkārtīgi uzmanīgam, godīgam, patiesam un taktiskam, aprakstot tos vai citus faktus. |.. ļ Cakovska romānā, kas veltīts Ļeņingradas blokādei, ir virkne tiešu pārkāpumu īstenības aprakstos, faktu sagrozījumu un izkropļojumu, kuri var radīt lasītājam nepareizu priekšstatu par šo vienu no būtiskākajiem Lielā Tēvijas kara posmiem. [.. | Romānā vairākkārt izskan doma, ka padomju pavēlniecība panāca pavēļu izpildi nevis ar pārliecināšanas metodi, nevis ar personīgo autoritāti, ne- apclējot pie kareivju un komandieru patriotiskajām jūtām, bet gan ar tiešiem nošaušanas draudiem. Sanāk, ka kareivji un komandieri Sarkanajā armijā pildīja pavēles nevis kā komunisti, padomju cilvēki un patrioti, bet dzīvniecisku baiļu dēļ, dzīvības atņemšanas draudu dēļ. ļ..ļ

Minētie fakti, kā arī varoņiem piedēvētie epiteti paliktu uz autora rakstnieka sirdsapziņas, ja vien aiz tā visa nestāvētu daudz nopietnāki jautājumi, kuriem neapšaubāmi ir politiska nozīme.

Buržuāziskie vēstures falsifikatori — mūsu ideoloģiskie pretinieki — visādos veidos cenšas uzsvērt tieši šo domu, ka Lielo Tēvijas karu krievi uzvarēja nevis padomju Bruņoto Spēku pārākuma dēļ, nevis padomju tautas spēcīgā iekšējā patriotisma dēļ, nevis pateicoties sociālistiskās iekārtas pārākumam un nesatricināmībai, bet bailēs par savu dzīvību un nošaušanas draudiem. Ka padomju karavadoņi guva panākumus tajā vai citā operācijā, nevis pateicoties operatīvi stratēģiskajai meistarībai, bet daudzkārša armijas pārspēka, personīgās cietsirdības un nevajadzīgu un bezjēdzīgu upuru rezultātā.

Lasītājam var rasties iespaids, ka mums nebija karalauka tiesas, kura tiesātu par tiem vai citiem noziegumiem, bet pastāvējusi karakungu patvaļa, kuri bez jebkādas tiesas un izmeklēšanas padotos sodīja ar nošaušanu. Nav skaidrs, ar kādu mērķi A. Cakovskis propagandē šos melus? Tāda propaganda neapšaubāmi ir kaitīga un izdevīga mūsu ideoloģiskajiem pretiniekiem.

īpaši dīvaini, ka grāmatā lasāmās ainas, kurās piedalās vācu fašistiskie karavadoņi, un viņu dialogi ir uzrakstīti pavisam citā tonī. Salīdzinājumā ar padomju komandieriem fašisti attēloti kā izglītoti un inteliģenti cilvēki. Šāds kontrasts izraisa dabisku neizpratni. | ..]"

Tālāk stratēģis raksta, ka ir izbrīnīts par žurnāla Znamja pozīciju, publicējot fragmentus 110 Cakovska romāna. Kāpēc tad redaktori nav apspriedušies ar stratēģi? Lūk, viņš, karamākslas ģēnijs, būtu pastāstījis, ka panāca pavēļu izpildi nevis ar personīgo cietsirdību, nevis piedraudot nošaut, bet pārliecinot, ar personīgo piemēru parādot, apelējot pie patriotisma jūtām.

Savu sūdzību dižais karavadonis noslēdz tā: "Pieņemu, ka bijušo Ļe- ņingradas frontes karaspēka komandieru iepriekšēja iepazīstināšana ar šo daiļdarbu būtu neapšaubāmi noderējusi un palīdzējusi autoram A. B. Ca- kovskim izvairīties no rupjām ideoloģiskām kļūdām 1111 vēsturiskās patiesības izkropļošanas."

Diženā militārā domātāja vēstule pilnībā publicēta krājumā Georgi) Zukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) plēnuma CK KPSS i drugije dokumenti (566.—568. Ipp.).

3

Čakovska izgājiens izraisa sašutumu. Kā drīkst uzrakstīt, ka Zukovs kādam reiz piedraudējis ar nošaušanu, ja Zukova memuāros, šajā patiesākajā grāmatā par karu, nav ne vārda ne par nošaušanu, ne par draudiem nošaut?

Tomēr, pirms iesperam Čakovskim par buržuāzisko falsifikatoru pabalstīšanu, pievērsīsimies dokumentiem. Nē, nē. Ne jau kaut kādiem pilnīgi slepenajiem, bet tiem, kuri publicēti un visiem pieejami. Iepazinušies tikai ar dažiem paraugiem no daudzajiem simtiem, pavisam neizbēgami secinām: Čakovskis patiesību ir izkropļojis un sagrozījis. Žukova portrets jāglezno pavisam citās krāsās. Tātad dokumenti: "Kaujas pavēle Ļeņingradas frontes karaspēkam 17.09.41.

[..] par norādītās robežas atstāšanu bez frontes un armijas Kara padomes rakstiskas pavēles visi komandieri, politdarbinicki un kareivji neka vējoties ir nošaujami [..].

ĻF karaspēka komandieris Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis ŽUKOVS ĻF Kara padomes loceklis VK(b)P CK sekretārs ŽDANOVS ĻF štāba priekšnieks ģenerālleitnants HOZINS"

Šis dokuments publicēts 1988. gadā ( VIZ, Nr. 11, 95. lpp.). Lūk, tā Zukovs pārliecināja, tā apelēja pie kareivju un komandieru jūtām. Un nekādas dzīvnieciskas bailes. Patriotisms tīrā veidā. Lūk, vēl pavēle. Pēc divām dienām.

"PILNĪGI SLEPENI. PAVĒLE

Ļeņingradas frontes karaspēkam Nr. 0040

Ļcņingrada, 1941. gada 19. septembris.

[..] Ļeņingradas frontes kara padome PAVEL daļu un īpašo nodaļu komandieriem nošaut visas personas, kas pametušas ieročus un no kaujas lauka devušās uz aizmuguri. Armiju kara padomēm, komandieriem, divīziju, pulku komisāriem un politiskajiem dienestiem izskaidrot šo pavēli visu karaspēka daļu personālsastāvam.

Pavēli izsūtīt līdz pulku komandieriem un komisāriem, tos ieskaitot.

ĻF karaspēka komandieris Padomju Savienības Varonis

armijas ģenerālis ŽUKOVS ĻF Kira padomes loceklis VK(b)P GK sekretārs ŽDANOVS ĻF štāba priekšnieks ģenerālleitnants HOZINS"

Dokuments pirmo reizi publicēts žurnālā Istorija Pēterburga (2001, Nr. 2, 85. Ipp., ar atsauci uz Ļen-VOštāba arhīvu, 21. fonds, 44917. apraksts, 1. lieta, 16. lapa).

Tajā pašā lappusē publicēta cita, šoreiz ne slepena Zukova pavēle par nošaušanu. Tā parakstīta rajā pašā dienā — 1941. gada 19. septembri. Taču jau par citu apšaušanu, kura izpildīta dienu iepriekš. Un tūlīt pat vēl viena pavēle — 21. septembri. Un atkal par nošaušanu. Arī parakstījis Zukovs. Tie nav draudi nošaut, bet informācija pārdomām par to, kas īstenots dienu iepriekš.

22. septembrī Zukovs un Ždanovs nosūtīja 8. armijas Kara padomei šifrētu telegrammu. Kara padomē ir 8. armijas komandieris ģenerālmajors V. I. Sčcrbakovs, kara padomes loceklis divīzijas komisārs 1. F. Čuhnovs, armijas komandiera vietnieks ģenerālleitnants T. I. Sevaldins 1111 štāba priekšnieks ģenerālmajors P. I. Kokorevs. Lūk, noslēguma teikumi: "[..] Tāda kara padome pilnībā pelnījusi bargu sodu, pat nošaušanu. Fs pieprasu: Sčcrbakovam, Cuhnovam, Kokorevam izbraukt uz 2. dno [31] , 1 1. sd, 10. sd un personīgi vest tās kaujā. Sevaldinam un Kokorevam brīdināt visu pakāpju komandierus, ka par patvaļīgu Pēterhofas atstāšanu tiks nošauti kā gļēvuļi un nodevēji. Visiem paziņot — NEVIENU SOLI ATPAKAĻ." ( VIZ, 1992, Nr. 6, 18. Ipp.) Tās ir piecas Georgija Konstantinoviča dienas. Tas ir ieskats tajā, kas saglabājies arhīvos. Bet ne jau viss ir saglabājies, 1111 ne jau viss ir pieejams. Un ari ne jau visas svētā ģēnija ļaundarības tika fiksētas arhīva lietās.

4

Žukovs atradās Ļeņingradā nedaudz ilgāk par trijām nedēļām. Un katru dienu — nošaušana, nošaušana, nošaušana. Un nošaušanas draudi visiem — no armiju komandieriem līdz ierindas kareivjiem. Zukova pavēles par nošaušanu — slepenas un pilnīgi slepenas. Atkarīgs no tā, kādas kategorijas komandieriem tās adresētas. Un tepat — ncslepenas pavēles par nošaušanu visiem karavīriem un komandieriem. Un vēl pavēles par to, lai armiju komandieru vietnieki un armiju štābu priekšnieki personīgi ved kaujā strēlnieku divīzijas vai zemessardzes divīzijas (dno). Priekšgalā, strauja zirga mugurā! Tā māca Zukovs!

Te nu jums visa stratēģija. Te nu jums Zukova operatīvi stratēģiskās meistarības pārākums pār hitleriešu ģenerāļu sagatavotību. Hitlerieši jau nu noteikti līdz tādam karamākslas līmenim nenonāca. Viņu armijas līmeņa štāba priekšnieki personīgi neveda divīzijas kaujā.

Te viss ir lieliski, taču nav saprotams, lūk, kas: divīziju var vest uzbrukumā. Bet aizsardzībā tā nekur nav jāved. Ja (pēc Zukova) Ļeņingrada bija kritiskā stāvoklī, tad liec karaspēku aizsardzībā. Atcerēsimies bērnības grāmatu "Bagātību sala". Salā bija saujiņa labo cilvēku, bet slikto — vesela banda. Nejauši krūmos atklājās… nē, nē, ne klavieres. Krūmos atklājās koka namiņš, ko ieskauj mietu žogs. Labie paslēpās mājiņā. Zogs paglāba no lodēm, un arī mājiņai sienas ir izturīgas. Palūkojies pa logu — pif paf no musketes! Skaiti, ka par vienu ienaidnieku kļuvis mazāk. Par tad, kad ienaidnieki devās uzbrukumā, varoņus izglāba žogs. Ienaidniekam jālien pāri nosmailinātajiem mietiem. Te nu tik bliez viņiem pa galvu! Un visi vienlaikus nevar mesties virsū. Viens pārlēcis, otrs vēl tikai cenšas uzrāpties. Sit viņus pa vienam. Ja varoņi cīnītos pret pirātu bandu atklātā laukā, tad aizietu bojā par pliku velti. Bet ēka izglāba.

Ļeņingradā Zukovam bija ne tikai koka mājiņa, bet neieņemami nocietinātie rajoni, forti, kaponieri 1111 bastioni. Tajos arī nosēdini savas divīzijas! Par parastos ierakumos kareivji ir gandrīz pilnībā pasargāti. Vien galva rēgojas. Un viņš šauj 110 turienes. Bet uzbrūkošais ienaidnieks ir laukā, pilnā augumā. Viņš redzams pilnībā. Turklāt aizelsies: skrien, bet uz viņa, rau, cik daudz sakarināts. Aizsardzībā esošais šauj nekustēdamies, no balsta stāvokļa. Bet uzbrucējs — kustībā, šautene rokās. Taču ja aizsardzībā esošais karaspēks paslēpies nevis tranšejās, bet dzelzsbetona un bruņām segtos kazemātos, tad ienaidnieks vispār nav bīstams — lai tik šaudās.

Lūk, ja dižais stratēģis izlasītu "Bagātību salu", ja apgūtu taktiku jauniešiem paredzētu piedzīvojumu grāmatu līmenī, tad nedzītu karaspēku no nepieejamiem kaponieriem un blokhauziem klajā laukā muļķīgos triecienos, turklāt vēl ar ģenerālmajoriem un ģenerālleitnantiem priekšgalā.

Savā patiesākajā grāmatā par karu Vospominaņija i razmišļeņija stratēģijas ģēnijs par šiem triecieniem neatcerējās un neapcerēja tos. Un par ļaunajām nošaušanas pavēlēm arī ne. Bet būtu interesanti paskaitīt, cik tādu pavēļu savā mūžā viņš ir parakstījis un cik cilvēku personīgi nošāvis.

Diženā karavadoņa aizstāvjiem par jebkuru riebeklību un noziegumu ir paskaidrojums un pamatota atbilde: jā, viņi atzīst, tādas pavēles bija, taču tāpat vien, brīdinājumam, Georgijs Konstantinovičs tikai baidīja. Katru dienu parakstīja pavēles par nošaušanu, taču ar to tikai demonstrēja stingrību. Neviens pat nedomāja šis pavēles izpildīt… "Protams, Zukovs nevienu nenošāva un nepakāra. Taču situācija prasīja asas frāzes." (N. N. Ja- kovļevs. Maršal Zukov. 91. lpp.)

Ak, labāk jūs, aizstāvji, to nebūtu teikuši. Nav nekā nožēlojamāka par komandieri, kurš pavēl, zinot, ka pavēle netiks pildīta.

5

Ar nošaušanu vien nepietika.

Žukovs, kā zināms, bija uzticams kara noziedznieka Tuhačevska skolnieks, kurš ņēma ķīlniekus un šāva. Ieradies Ļcņingradā, Žukovs vispirms paņēma ķīlniekos savu padoto ģimenes, ieskaitot sievas, mātes, māsas un bērnus. Žukovs nosūtīja Ļeņingradas frontes un Baltijas flotes armiju komandieriem Šifrētu telegrammu nr. 4976: "Izskaidrot visam personālsastāvam, ka visu ienaidnieka gūstā padevušos ģimenes tiks nošautas un pēc atgriešanās no gūsta arī viņus pašus nošaus." Žukova pavēle par ķīlniekiem pirmo reizi publicēta žurnāla Načalo 1991. gada trešajā numurā.

Saskaņā ar Žukova pavēli par ķīlniekiem kļuva Ļeņingradas frontes četru armiju un aviācijas, divu PVO korpusu un Baltijas flotes kareivju un komandieru ģimenes locekļi. Pavisam šajās vienībās un apvienībās tobrīd bija 516 000 militārpersonu. Un radinieku — miljoniem. Lūk, šos miljonus Žukovs ar rakstisku pavēli pasludināja par ķīlniekiem. Zukovs neprecizēja, ko tieši nošaus. Saproti, kā vēlies: vai tikai sievas, vai varbūt arī māsas? Ja nošaus bērnus, tad — no cik gadu vecuma? Un kādi vecuma ierobežojumi ir sirmgalvjiem? Vai to nav?

Zukova un visrūdītākā hitleriešu nelieša atšķirība ir tāda, ka neviens hitlerietis nekad nav ņēmis miljonu ķīlnieku. Ne Hitlers, ne Staļins nekad ko tādu nav pavēlējuši. Vismaz ne rakstveidā.

Un, lūk, mums skaidro, ka 1941. gada jūnijā Zukovam nebija pilnvaru atcelt savas pavēles, kuras sasaistīja armijai kājas un rokas, kuras aizliedza armijai atsist pretinieka uzbrukumu. Bet pasludināt par ķīlniekiem miljoniem cilvēku Zukovs bija pilnvarots. Kas tad viņš tāds ir? Labi — viņš bez žēlastības iznīcināja savus ģenerāļus, virsniekus, seržantus un karavīrus. Bet kādas viņam tiesības pasludināt par ķīlniekiem karavīru sievas 1111 vecākus kādā Altaja vai Sibīrijas ciemā? Kādas pilnvaras Ļeņingradas frontes komandierim nošaut bērnus Kazahstānā vai Urālos?

Ķīlnieku sagrābšanu aizliedz 1907. gada Hāgas konvencija, ķīlnieku sagrābšana ir pasludināta par smagu kara noziegumu. Militārpersonai tā ir visneģēlīgākā un apkaunojošākā rīcība. Un, lūk, cilvēces vēsturē neviens nekad nav ņēmis tik daudz ķīlnieku. Zukovs arī šajā ziņā ir sasniedzis rekordu.

Taču arī attiecībā pret padotajiem Zukovs pilnīgi noteikti ir pārkāpis savas varas robežas. Mums bija ierasts vienkārši liii humāni: karo par Dzimteni, noklusti gūstā dižā stratēģa vainas dēļ, pieņemsim, pie Jeļņas, ja gūstā ar ienaidniekiem nebūsi sadarbojies, tad pēc atgriešanās nosēdēsi 10 gadus katorgas lēģeros un — esi brīvs! Pēc tam šo termiņu palielināja līdz 25 gadiem. Taču ari ciešami. Bet pie Zukova — nošaušana gan tev, gan ģimenei.

Kā gan dižais stratēģis iedomājās pildīt savu pavēli? Lūk, karš beidzies ar uzvaru, tiek atvērti Hitlera nometņu vārti, visus ieslodzītos pārdzen uz Staļina koncentrācijas nometnēm, un sākas šķirošana: tu Zukova pakļautībā nekaroji — tev 25 gadi, tev arī un tev arī, bet tu nokļuvi gūstā

Ļeņingradas frontē — stājies pie sienas… Vai šādi Žnkovs iedomājās uzvaru, vai ari citādi? Kurš viņam devis tiesības un pilnvaras attiecībā pret karagūstekņiem īstenot politiku, kas ir pretrunā valsts politikai un neatbilst tam, ko noteicis un apstiprinājis augstākais virspavēlnieks?

Ļaudis, kuri uzstādīja pieminekli Zukovam, zināja, ka viņš ir ļaundaris un vislielākais kara noziedznieks. Brīdī, kad kāds dižs tēlnieks veidoja stratēģi zirga mugurā, Zukova pavēle par ķīlniekiem jau bija publicēta un visiem zināma. Man gribētos zināt, kādu apslēptu domu tēlnieks ielicis šajā monumentā? Un par kādiem labumiem viņš sadūšojās uz rādu pilsonisko nekrietnību?

6

Baltijas flote bija Ļeņingradas frontes operatīvajā pakļautībā. Un tikai operatīvajā. Flotes komandieris admirālis Tribucs vērsās pie PU RKKVMF [32] priekšnieka 2. ranga armijas komisāra Ivana Vasiļjeviča Rogova: kā reaģēt uz Zukova šifrētajām telegrammām? Rogovs nosūtīja protestu G. Ma- ļenkovam. Maļenkovs, kurš tobrīd uzturējās Ļeņingradā, atcēla Zukova pavēli par ķīlniekiem. Tā ka ari Pēterburgā virs Zukova bija vara, kura novērsa diženā krievu zemes patriota noziedzīgos nodomus.

Bez šīm bremzēm stratēģis savārītu ziepes.

Jāpiebilst, ka ķīlnieku pavēles atcelšana ir ne tik daudz humānisma un likumības, cik veselā saprāta izpausme. Gan Rogovs, gan Maļenkovs paši bija bendes, tiesa, mazāka vēriena nekā Zukovs. Taču viņiem pietika prāta, lai aptvertu: pavēle par ķīlniekiem kaitē. Lidotāji, aizbildinoties ar dažādiem iemesliem, pārstāja šķērsot frontes līniju. Notrieks virs ienaidnieka teritorijas, pēc tam pierādi, ka neesi padevies gūstā labprātīgi. Pēc pavēles par ķīlniekiem izlūki izmantoja jebkuru iemeslu, lai nedotos uz pretinieka aizmuguri, bet, ja jāiet, tad īpaši neriskēja un pēc iespējas ātrāk atgriezās. Un vispār visi kareivji un komandieri centās turēties no priekšējās līnijas tālāk: mazums kas var gadīties…

Zukovs bija savaldāms, tāpēc viņš nevarēja izvērsties ar pilnu jaudu, un arī nošaušanas pilnvaras bija spēkā tikai četrus kara gadus. Ja viņam dotu 30 neierobežotas augstākās varas gadus kā Staļinam, viņš nu gan sadarītu. It visā saskatāmas ārprātīgas asinskāros pazīmes un izpausmes.

Pēc Ļeņingradas Zukovs komandēja Rietumu fronti. Tādā pašā stilā. Zukovs pieņēma Rietumu fronti 1941. gada 8. oktobrī. Lūk, šifrēta telegramma 49. armijas komandierim ģenerālleitnantam 1. G. Zaharkinam 12. oktobri: "ļ..] Pārejot pretuzbrukumā, atjaunot pozīcijas. Pretējā gadījumā par patvaļīgu atkāpšanos no Kalugas pilsētas ne tikai vienību komandējošais sastāvs, bet arī jūs tiksiet nošauts…" (A. N. Mcrcalovs, L. A. Mcrcalova. InojŽukov. Maskava: 1996, 66. lpp.)

Zukovam nepārprotami bija psihiski traucējumi. 1941. gada 8. novembrī Rietumu frontes 43. armijas komandieris ģenerālmajors K. D. Golubevs vērsās pie augstākā virspavēlnieka: tā nav iespējams strādāt. Golubevs rakstīja Staļinam: "Otrajā dienā pēc atbraukšanas mani solīja nošaut, trešajā dienā — tiesāt, ceturtajā dienā draudēja nošaut armijas ierindas priekšā." (Izvestija CK KPSS, 1991, Nr. 3, 220,—221. lpp.)

Taču Zukova attaisnojumam jāsaka: viņš teju nīka ārā taisnīguma izjūtas pārpilnības dēļ. J. Sigačevs par Zukovu: "Par vienu no svarīgākajiem partijas dzīves jautājumiem viņš uzskatīja Staļina personības kulta mantojuma pārvarēšanu. Arī Hruščova nežēlastības laikā maršals palika uzticīgs 20. kongresa kursam uz destaļinizāciju, gribēja pastāstīt tautai patiesību par "visu laiku vadoni", patiesību par Lielā Tēvijas kara notikumiem, kādus viņš tos redzēja." (Radina, 2000, oktobris.)

Lūk, redziet, cik Gcorgijs Konstantinovičs bija labiņš: šausmīgi gribēja atmaskot Staļinu par to, ka viņš, nelietis, no gūsta atgriezušos kareivjus sēdināja lēģeros. Bet pats, ja būtu viņa teikšana, nesēdinātu lēģeros, bet nošautu. Kopā ar bērniem, brāļiem, māsām, tēviem un mātēm.

Zukova tiekšanās atmaskot Staļinu ir uzteicama. Taču nenāktu par ļaunu, ja viņš nedaudz pastāstītu arī par sevi. Lasiet Staļina pavēles, kuras viņš kara laikā parakstīja. Vai tajās ir vārds "nošaušana"? Meklējiet, rodoties, neatradīsiet. Staļins bija lielākais noziedznieks, tomēr viņam pietika prāta runāt ar tautu un armiju citā valodā.

7

Žukovs atmaskoja nc tikai Staļina zvērības pret vācu gūstā nokļuvušajiem kareivjiem un komandieriem. Zukovs atmaskoja Staļina galveno kontrolieri — valsts kontroles tautas komisāru Ļ. Z. Mehlisu, bet Konstantīns Simonovs centīgi pierakstīja un publicēja gandrīz svētā Georgija teikto: "ļ..ļ Pie mums Mchliss aizdomājās līdz tam, ka izgudroja formulu: "Katrs, kurš nokļuvis gūstā, — Dzimtenes nodevējs"… Pēc Mchlisa teorijas sanāca, ka, pat pārnākot mājās pēc visas tās elles, viņiem jāsastop tāda attieksme, lai viņi nožēlotu to, ka toreiz, 1941. vai 1942. gadā, nav sev atņēmuši dzīvību… Kā var pieprasīt vispārēju nicinājumu pret visiem, kuri nokļuvuši gūstā kara sākumā mūs piemeklējušo katastrofu rezultātā!" (K. M. Simonovs. Glazami celovcka mojego pokoļeņija. Maskava: 1988, 329. Ipp.)

Ļaundaris Mchliss pieprasīja vispārēju nicinājumu pret visiem, kuri nokļuva gūstā, bet maigais Žukovs parakstīja pavēli nošaut gūstā nokļuvušo kareivju un komandieru ģimenes un viņus pašus pēc atgriešanās no gūsta.

Un Žukovs ir sašutis par Mchlisa nežēlību.

Agitpropa oficiālais izdevums mūsdienu Krievijā žurnāls Kodina (2000. gada oktobris) sajūsminās: Žukovs uzrakstīja "atklātus, nevienu nesaudzējošus memuārus"! Precizēsim: izņemot sevi. Sevi, mīļo, jau nu gan pasaudzēja.

Žukovs metās atmaskot Staļinu, bet satrakojās, kad rakstnieks Čakov- skis uzdrīkstējās uzrakstīt, ka dižais karavadonis reiz kādam ir piedraudējis ar nošaušanu. Ne tikai satrakojās, bet arī uzskricelēja sūdzību PSKP CK: lieta ir politiska, apmelotājs Cakovskis pastrādājis ideoloģisku diversiju, viņš lej ūdeni uz buržuāzisko falsifikatoru dzirnavām!

Visbriesmīgākais, ka Žukova niknums ir neviltots. Viņš no sirds ticēja, ka nevienu pats nav nošāvis, ķīlniekus nav ņēmis, pavēles par nošaušanu nav parakstījis un pat nevienam nekad nav draudējis ar nošaušanu. Viņš ticēja, ka karā noturējis pozīcijas nevis ar vispārēju apšaušanu no ložmetējiem, bet ar pārliecināšanas metodi, ar personīgo autoritāti, apelējot pie kareivju un komandieru patriotisma. Zukovs vērsās CK, taču tieši tur glabājās neticami daudz Žukova pārmērīgo zvērību apliecinājumu.

Reiz man nācās piedalīties pieņemšanā, kur bija sapulcējušies ļoti pazīstami ārsti: ķirurgi, kardiologi, neiropatologi. Un pēkšņi starp viņiem — pasaulē pazīstams psihiatrs. Nevarēju palaist garām tādu izdevību. Nenosaucot varoņa vārdu, aprakstīju situāciju vispārīgi. Tātad kāds cilvēks, pēc dabas sadists, pastrādājis neskaitāmus noziegumus. Viņš tos neatceras. Viņš ir pārliecināts, ka nekas tāds nav noticis un nevarēja notikt. Viņš ārkārtīgi slimīgi reaģē pat uz mājienu par viņa noziegumiem. Turklāt mājiens izdarīts nevis tādēļ, lai nosodītu, bet gan slavētu, lai noziegumu sabiedrības acīs pārvērstu par glābjošas enerģijas izpausmi. Šis cilvēks vēršas ar sūdzību par "apmelotāju" pie visaugstākajām instancēm, iepriekš zinot, ka tieši tur, šajās instancēs, glabājas daudz dokumentu, kuri "apmelojumu" nevis atspēko, bet pierāda. Līdz ar to šis sadists izvirza savas dzīves mērķi: atmaskot citus ļaundarus, kuri pastrādājuši līdzīgus noziegumus, tiesa, ne tik nežēlīgus.

Psihiatrs, nedomājot ne mirkli, uzstādīja diagnozi.

Šo gājienu es atkārtoju vairākas reizes citā laikā un atšķirīgās situācijās.

Visiem, kuri šaubās, iesaku manu eksperimentu izmēģināt. Garantēju: reakcija vienmēr būs vienāda. Jebkurš psihiatrs jums tūlīt nosauks slimību. Turklāt momentāni. Un atšķirīgu atbilžu nebūs. Šis stāvoklis zinātnē ir labi pazīstams un pilnībā izpētīts.

8

Žukovs sūdzībā par rakstnieku Cakovski rakstīja: "Tikai ar dzīšanos pēc lētas sensācijas un vēlēšanos radīt ārēju efektu es varu izskaidrot šo sagudroto, patiesībai neatbilstošo ainas aprakstu par maršala K. J. Vorošilova atstādināšanu no amata un manu stāšanos Ļeņingradas frontes komandiera amatā. īstenībā nebija nekā tamlīdzīga! Amata nodošana notika aci pret aci." (Georgij Zukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) plēnuma CK KPSS i drugije dokumenti. Maskava: 2001, 556. lpp.)

Tikko Zukova sūdzība bija izvilkta no arhīvu dzīlēm, žurnāls Kodina (2000. gada oktobris) tūlīt pat publicēja spēcīgu rakstu ar virsrakstu "Dzenoties pēc lētas sensācijas…".

Apakšvirsraksts — "Nežēlastībā kritušā maršala protests: patiesība un izdoma".

Pamatjēga: ak, cik principiāls ir stratēģis! Cik viņam pareiza nostāja! Lūk, redziet: Zukovs aicina autorus, kuri uzdrīkstas aprakstīt svarīgākos vēsturiskos notikumus, piemēram, karu, būt ārkārtīgi piesardzīgiem, godīgiem, patiesiem un taktiskiem… Skatieties, cik pareizi viņš atmaskoja meli Cakovski, kurš lēja ūdeni uz buržuāzisko falsifikatoru dzirnavām! "Zukova vēstule PSKP CK sekretāram P. N. Dcmičcvam spilgti raksturo viņa attieksmi pret vēsturisko faktu izmantošanu literatūrā. Savus uzskatus maršals aizstāv ar sev raksturīgo tiešumu un konsekvenci." Un tālāk tādā pašā garā, tikpat augstos toņos: atradušies, vai ziniet, visādi Cakovski, vēstures sagrozītā j i…

Te nu esmu spiests aizstāvēt Cakovski. Dārgie biedri no žurnāla Kodina, Aleksandrs Borisovičs Cakovskis neko nav izdomājis. Vorošilova noņemšana no amata Ļeņingradas frontes Kara padomes sēdē pirmo reizi aprakstīta Zukova memuāros. Atveriet memuārus un izlasiet: lūk, viņš ienāk, bet viņi sēž pie galda un apspriež, kā spridzinās pilis, tiltus, rūpnīcas un kuģus, lūk, Zukovs pasēdēja, paklausījās, neizturēja un pastiepa zīmīti…

Žukovs to visu publicēja 1969. gadā. Cakovskis šo ainu pārrakstīja un 1971. gadā nāca klajā ar savu grāmatu, kurā godprātīgi pārstāstīts Zukova stāsts: kādi pamuļķi, lemj par flotes gremdēšanu, lūk, Zukovs zīmīti pastiepj… Un tūlīt pat Zukovs apsūdz Cakovski ideoloģisko ienaidnieku atbalstīšanā: nebija nekādas Kara padomes sēdes! Nebija nekādas apspriedes, kā gremdēt floti! Nebija nekādas zīmītes! Es pie Vorošilova kabinetā pieņēmu lietas aci pret aci, bez nepiederošiem!

Atmaskojis "apmelotāju" Čakovski, kurš, "dzenoties pēc lētas sensācijas", lēja ūdeni uz naidnieka dzirnavām, Zukovs atmaskoja pats sevi. Viņš pats to visu izdomāja, dzenoties pēc lētas sensācijas.

Tātad pats visu aprakstīja un pēc diviem gadiem sašutumā visu noliedza. Bet pēc tam notika brīnums. Vēl pēc četriem gadiem iznāca Zu kova memuāru otrais izdevums, un tajā aina, kurā Vorošilovu atstādina pēc Staļina zīmītes, aprakstīta vēl dramatiskāk: "Lielajā kabinetā pie sarkanas vadmalas klāta galda sēdēja apmēram desmit cilvēki. [..) Palūdzu atļauju piedalīties sēdē. |..] Pēc kāda laika pasniedzu K.  Vorošilovam J. V. Staļina zīmīti. Jāatzīstas, ka to darīju ar iekšēju uztraukumu, ļ.. ļ Fron tes Kara padome skatīja jautājumu par pasākumiem…" utt.

Un patiesākajos jaunākajos izdevumos tas viss atkārtojas. Kā lai tam ticam, ja stratēģis pats uzrakstīja PSKP CK sekretāram atspēkojumu: nekas tāds nenotika!

Apbrīnojama nostāja biedriem no žurnāla Rodincr. ja Cakovskis pārrakstījis ainu no Žukova memuāriem, tas nozīmē, ka viņš ir apmelotājs. Ber, ja pats Zukovs to ir aprakstījis PIRMS Cakovska un PĒC Cakovska, tas nozīmē, ka viņš ir cīnītājs par taisnību.

Biedri Garejevi, Karpovi un N. Jakovļevi. Jūs esat atmaskoti. Jūs visi aprakstāt ainu ar zīmīti. Jūs visi, dzenoties pēc lētas sensācijas, lejat ūdeni uz buržuāzisko talsitikatoru dzirnavām.

Un jūs atmaskoja jūsu mīļotais elks, kuru tik cītīgi aizstāvat 1111 slavējat.

29. NODAĻA

VIŅŠ —PAR SEVI

Memuāros Žukovs stipri pārspīlējis savu lomu karā, uzdodot sevi teju par vienīgo talantīgo PSRS karavadoni.

K. A. Zaļeskis

Impērija Staļina. Rioņrafičeskij enciklopedičeskij slovarj.

Maskava: 2000, 171. lpp.

1

Par Žukovu zināms, ka bērnībā viņš saderējis un nogulējis nakti kapsētā. Ietinies garā kažokā, ievēlies starp kapu kopiņām un gulējis.

Četrpadsmit gadu vecumā ugunsgrēka laikā ciemā viņš iegājis degošā mājā un izglābis divus bērnus.

Žēl, ka šo varoņdarbu liecinieki nav saglabājušies. Precīzāk, saglabājies tikai viens. Tas ir Georgijs Konstantinovičs Žukovs. Viņš pats pavēstīja par saviem varoņdarbiem.

Viņš daudz stāstījis par sevi.

1941. gada rudenī, kad vācu karaspēks pienāca pie Maskavas, kad vāciešu binokļos jau bija redzamas Kremļa zvaigznes, Staļins iecēla Žukovu par Rietumu frontes komandieri. Viskritiskākajā brīdī Staļins piezvanīja Žukovam un jautāja: vai noturēsim Maskavu? Žukovs stingri atbildēja: nosargāsim!

Situācija bija uz pilnīgas sagrāves robežas. Vācietis žņaudza. Kā mūs mācīja, "pretinieka pārspēka" spiediena rezultātā padomju karaspēks atkāpās. Taču Žukovs ar savu štābu palika. Viņš pavēlēja komandpunktu nepārcelt uz aizmuguri. Un tad armiju komandpunkti arī bija spiesti pārtraukt atkāpšanos. Un pēc tiem divīziju, brigāžu un pulku komandpunkti piebremzēja virzīšanos uz austrumiem. Tic kāpās atpakaļ, taču atkāpšanās ātrums mazinājās un drīz sasniedza nulles atzīmi. Ienaidnieks saspieda fronti tik cieši, ka Zukova komandpunkts nokļuva gandrīz pie priekšējās līnijas. Staļins piezvanīja Zukovam un atgādināja, ka tādas pozīcijas ir pārāk bīstamas. Uz to Zukovs atbildēja: ja es atvilkšu savu štābu, atkāpsies ari armiju štābi, bet tiem līdzi dosies visi pārējie…

Vārdu sakot, gan no augšas viņam ieteica atkāpties, un no apakšas spiediens, bet Zukovs neizkustējās. Viņš savā komandpunktā palika pie pašas priekšējās līnijas. Tā ari nostāvēja. Ar personīgo drosmi, spītējot bēgošā karaspēka nenoturamajam spiedienam un Staļina ieteikumiem, Zukovs noturēja fronti un izglāba Maskavu.

No kurienes tas zināms?

No Georgi ja Konstantinoviča Zukova stāstiem.

Bet vai ir liecinieki? Ir arī liecinieki. Un visai augsta ranga liecinieki: Padomju Savienības maršals A. M. Vasiļcvskis, galvenais aviācijas maršals A. J. Golovanovs, armijas ģenerālis S. M. Stemcnko.

Tiesa, liecinieki stāsta pavisam ko citu.

2

Nevienam no lieciniekiem nevar pārmest naidīgumu. Vasiļcvskis bija Žukova radinieks, vienmēr pozitīvi izteicās par Zukovu. Taču šajā gadījumā nepiekrita Žukova versijai.

Stemcnko — tuvākais Žukova līdzgaitnieks un viens no cilvēkiem, kuriem Zukovs uzticējās visvairāk. 1957. gada rudenī valsts apvērsumu rīkoja triumvirāts: aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Žukovs, GRUpriekšnieks armijas ģenerālis Stemcnko un GRU priekšnieka pirmais vietnieks ģenerālpulkvedis Mamsurovs, KGB priekšsēdētājam armijas ģenerālim Scrovam ieturot labvēlīgu neitralitāti. Mamsurovs nodeva Žukovu, bet Stemcnko palika uzticīgs līdz beigām. Viņš par Zukovu vienmēr rakstīja tikai labu. Taču šajā gadījumā arī viņš nepiekrita stratēģa versijai.

Galvenais aviācijas maršals Golovanovs nebija Žukova klanā. Viņu attiecības vienmēr bijušas aukstas sarmas klātas, jo kara laikā Golovanovs bija pakļauts tikai augstākajam virspavēlniekam, bet viņa vietniekam nepakļāvās. Demonstratīvi. Par ro Žukovs pašrocīgi izsvītroja Golovanovu no Padomju Savienības Varoņu kandidātu saraksta par Berlīnes operāciju. Tomēr Golovanovs nebija sīkumains un atriebīgs. 1957. gadā Zukovu apņēmīgi patrieca no visiem amatiem. Viss pakalpiņu un pielīdēju bars pameta no augstumiem nomesto stratēģi. Bet Golovanovs aizbrauca pie Žukova bilst labu vārdu, papļāpāt "par dzīvi", ar ko visai izbrīnīja Geor- giju Konstanti noviču.

Un, luk: cēlsirdīgais Golovanovs šajā gadījumā arī kategoriski nepiekrīt Žukova versijai.

3

Žukovs grasījās sadalīt Rietumu frontes štābu divos ešelonos. Atdevis Maskavu Hitleram, nelielu daļu novietot piepilsētā galvaspilsētas austrumos, ber galveno Rietumu frontes štāba daļu pārcelt uz Arzamasas rajonu, t. i., 400 kilometru uz austrumiem 110 Maskavas. Šajā jautājumā Žukovs vēl nebija vērsies pie Staļina. Taču vērsās viņa padotie. 1941. gada 7. oktobrī Rietumu frontes komandiera rīcībā tika nodots RKKA VVS Kara padomes loceklis korpusa komisārs P. S. Stepanovs, lai koordinētu aviācijas darbību Rietumu frontes interesēs (M. N. Koževņikovs. Komandovaņije i štab VVS Sovetskoi Armiji v Ve\ikoi Oteiestvcnnoi voine 1941—1945gg. Maskava: 1977, 61. lpp.). Staļins nekavējoties piešķīra Stepanovam 2. ranga armijas komisāra pakāpi, lai palielinātu viņa autoritāti un ietekmi. Drīzumā Žukovs kļuva par Rietumu frontes komandieri, bet Stepanovs palika pie viņa. Lūk, viņš bija tas, kurš vērsās pie Staļina.

Ir vairāki liecinieki tam, kā Stepanovs vērsās pie Staļina, sākot ar galveno aviācijas maršalu A. J. Golovanovu un beidzot ar Staļina miesassargu majoru A. T. Ribiņu.

Lūk, Golovanova stāsts. Viņš bija Staļina kabinetā, kad piezvanīja Stepanovs.

"— Kā pie jums tur iet? — jautāja Staļins.

Pavēlniecība ir satraukusies par to, ka frontes štābs atrodas ļoti tuvu priekšējās aizsardzības līnijai. Tas jāizved uz austrumiem, aiz Maskavas, aptuveni uz Arzamasas rajonu. Bet komandpunkts jāorganizē Maskavas austrumu pievārtē.

Iestājās ilgs klusums.

Biedri Stepanov, pajautājiet štābā, vai viņiem ir lāpstas? — nepaceļot balsi, teica Staļins.

Tūlīt. — Un atkal klusums.

Bet kādas lāpstas, biedri Staļin?

Vienalga kādas.

Tūlīt… Lāpstas ir, biedri Staļin.

Nododiet biedriem, lai ņem lāpstas un rok sev kapus. Frontes štābs paliks Perhuškovā, bet es palikšu Maskavā. Uz redzēšanos!

To visu viņš izrunāja mierīgi un nesteidzīgi nolika klausuli. Pat nepajautāja, kurš tieši šos jautājumus izvirza, lai gan bija skaidrs, ka bez frontes komandiera Žukova ziņas Stepanovs nebūtu zvanījis Staļinam." (F. Cu- jevs. Soldati imperiji. Maskava: 1998, 342. lpp.)

Pēc tam jautājumu par Rietumu frontes komandpunkta pārcelšanu uz austrumiem izvirzīja Rietumu frontes Kara padomes loceklis N. A. Bulgaņins un Rietumu frontes štāba priekšnieks ģenerālleitnants V. D. Soko- lovskis. Taču ari viņi saņēma "Staļina pērienu".

Stāvoklis pasliktinājās, un Zukovam neatlika nekas cits, kā vien pašam vērsties pie Staļina. Arzamasu viņš vairs nepieminēja. Viņa prasības bija pieticīgākas: atvilkt Rietumu frontes komandpunktu ja ne līdz Maskavas austrumu, tad vismaz līdz rietumu pievārtei.

Armijas ģenerāļa S. M. Stemcnko liecība: "Žukovs vērsās pie Staļina ar lūgumu atļaut pārcelt savu komandpunktu nostāk no aizsardzības līnijas, pie Baltkrievijas stacijas. Staļins atbildēja, ka viņš ieņems Zukova vietu, ja Žukovs pārcelsies uz Baltkrievijas staciju."

Lai izgaisinātu šaubas par teiktā patiesumu, pievērsīsimies Padomju Savienības centrālo avīžu 1942. gada 3. un 4. janvāra numuriem. Sajās dienās tika publicēti rīkojumi par apbalvojumu piešķiršanu lielai grupai

Rietumu frontes komandieru, kuri izcēlās kaujās par Maskavu. 20. armijas komandieris ģenerālleitnants Vlasovs saņēma augstāko valsts apbalvojumu — Ļeņina ordeni. 16. armijas komandieris ģenerālleitnants Rokosovskis — Ļeņina ordeni. 10. armijas komandieris ģenerālleitnants Goļikovs — Sarkanā Karoga ordeni. 5. armijas komandieris artilērijas ģenerālleitnants Govorovs — Ļeņina ordeni. Līdzās rīkojumiem — Rietumu frontes armiju komandieru portreti. Tikai Rietumu frontes komandiera armijas ģenerāļa Zukova nav. Staļins viņam par kaujām pie Maskavas neko nepiešķīra.

Staļins nežēloja apbalvojumus Zukovam. Viņš nokaisīja Zukovu ar ordeņiem no kakla līdz nabai un vēl zemāk. Taču prasību atdot Maskavu Staļins Zukovam nepiedeva.

4

Žukovs tīksmi un detalizēti vēstīja par savu piedalīšanos Staļingradas kaujā un cīņās Kurskas lokā. Neviens, izņemot viņu pašu, šo piedalīšanos nepamanīja. Tagad neviens par viņa piedalīšanos kā Staļingradas kaujā, tā kaujā Kurskas lokā vairs jau nestrīdas. Ir noskaidrots: stratēģis pielielījis klāt.

Diskusijā par Žukova lomu pie Staļingradas un Kurskas lokā galavārdu tcica galvenais aviācijas maršals Golovanovs: "Žukovam nav tiešas saistības ar Staļingradas kauju un kauju Kurskas lokā, kā arī ar daudzām citām operācijām." (F. Cujevs, Soldati imperiji, 314. lpp.)

Žukova loma grandiozajā Korsuņas-Sevčcnkovskas operācijā ir negatīva. Par šo operāciju I. S. Koņevs saņēma Padomju Savienības maršala, A. A. Novikovs — galvenā aviācijas maršala, bet P. A. Rotmistrovs — bruņutanku karaspēka maršala pakāpi. Žukovs nesaņēma neko. Vēl vairāk, Staļins rakstiski izteica viņam savu neapmierinātību un atsauca uz Maskavu.

Bet ja paklausamies Žukovu…

Žukovs "akadēmijas nav beidzis". Lepojās ar to, ka viņam nav ne militārās, ne ari jelkādas citas izglītības: es arī bez "akadēmijām" esmu zinošs. Dižajam stratēģim patika satriekt klausītājus ar savu neticamo erudīciju, ber vienlaikus viņš bija apveltīts ar teju ļeņinisku pieticību. Georgijs Konstantinovičs godīgi atzina, ka pat viņš nezina visu, pat viņa plašajām zināšanām ir robežas. Dzīve iegrozījās tā, ka viņam nesanāca mācīties dabas zinātnes, proti, zooloģiju un bioloģiju. Stratēģis nožēloja, ka viņam nav "zināšanu bioloģijā, dabaszinātnēs, ar kurām saskāries f.. | savās tīri militārajās pārdomās" (Oņoņok, 1986, Nr. 48, 7. lpp.). Lūk, ja viņš zinātu, kā funkcionē pingvīna aknas, tad stratēģiju apcerētu citādi. Daudzas zinātnes viņš apguvis patstāvīgi, pārspējis grāmatu zinības. Tikai bioloģijas trūkst. Ja viņš zinātu, kā vairojas skropstaiņi, būtu pavisam labi. Bet bez tā viņam karā negāja viegli. Bez tā stratēģiskie risinājumi sanāca pagreizi.

Stratēģa meita Marija Georgijevna papildina: "Viņa zināšanas dažādās jomās var nosaukt par plašām, turklāt tādās, kurās, varētu šķist, zināšanas nav nepieciešamas. [.. | Apbrīnojama vienkāršība, ne jau prātam, protams, bet sirdij. Viņš nekad neuzsvēra savu erudīciju, lai kaut kādā veidā nepazemotu sarunu biedru. Viņš atrada valodu ar jebkuru cilvēku, ar zemnieku vai karavīru — savu, ar akadēmiķi — savu, ar muzikantu — savu. Un turklāt nekad no viņa neesmu dzirdējusi ne "jēlus" vārdus, ne pat vienkārši tukšas runas." (Tribūna, 2004. gada 24. jūnijs.)

Jā, erudīcija bija bezgalīga. Žēl vienīgi, ka stratēģis nemācēja kara lietas. Viņam nebija sajēgas, cik viņa pakļautībā ir tanku, lidmašīnu un lielgabalu, divīziju, korpusu un armiju. Kara laikā nezināja un, kad piesēdās pie memuāriem, arī nepainteresējās, aizmirsa. Pat aptuveno skaitu.

Tos, kuriem bija militārā, īpaši akadēmiskā izglītība, Žukovs neieredzēja un publiski apvainoja. Tā sakot, atrada savu valodu arī viņiem. Armijas ģenerālis Nikolajs Grigorjevičs Ļaščenko: "Žukovs pēkšņi jautāja: — Jūs laikam esat beidzis akadēmiju?

Jā.

Tā jau zināju. Kā muļķis, tā akadēmijas absolvents." ((). F. Suve- ņirovs, Traģēdija RKKA 1937—1938. Maskava: 1998, 323. lpp.)

Tobrīd Ļaščenko vēl nebija ģenerālis. Viņš bija pulkvedis, divīzijas komandieris. Taču kaujas vienības pulkvedim kara laikā, domāju, nav prieks saņemt tādus komplimentus no augstāka komandiera.

Domu par to, ka "gudrinieki" ne uz ko nav spējīgi, Zukovs atkārtoja

daudzkārt. "Daži no mūsu augsti skolotajiem armijniekiem, profesoriem, i

nonākuši komandiera statusā rajā vai citā kara frontē, neparādīja sevi no pozitīvās puses. | ,.J Reizēm viņi piedāvāja virspusējus risinājumus sarežģītām problēmām, kuras neiekļāvās grāmatās izlasīto zināšanu rāmjos." (Ojjoņok, 1986, Nr. 50, 8. lpp.)

Velti Žukovs ļaunojās. Virspusējus risinājumus piedāvāja akadēmisko izglītību neizbaudījušais Tuhačevskis. Tādus pašus risinājumus piedāvāja ari Žukovs. Ret, luk, Hermanis Kapitonovičs Malandins nepiedāvāja virspusējus risinājumus. Viņam bija pamatīga militārā izglītība. Beidzis Aleksandra karaskolu, augstākā komandējošā sastāva kursus Frunzes Kara akadēmijā un Ģenerālštāba akadēmiju. Pirms kara bija komandējošā sastāva amatos — pat pulka komandieris, kā arī štāba amatos: brigādes, divīzijas, korpusa štāba priekšnieks, Kijevas īpašā kara apgabala štāba priekšnieka vietnieks, turklāt strādāja arī par pasniedzēju Ģenerālštāba Kara akadēmijā. Viņu cienīja visur. No komandiera amata viņu negribēja laist uz darbu štābā, no darba štābā — uz pasniedzēja darbu, no pasniedzēja darba — atpakaļ uz štābu. Intereses pēc daudzus gadus meklēju negatīvas atsauksmes par Hermani Kapitonoviču. Pagaidām neveiksmīgi. Par viņu saka: mierīgs, nosvērts, gudrs, kulturāls, cilvēcisks, zinošs. Un labi karoja. Starp citu, tā uzskatīja arī Zukovs. 1941. gada sākumā pēc iecelšanas Ģenerālštāba priekšnieka amatā Zukovs atvilka sev līdzi ģenerāļu grupu no Kijevas. Grupā bija ari Malandins. Pēc Zukova ieteikuma Malandins tika iecelts būtiskajā Ģenerālštāba Operatīvās pārvaldes priekšnieka amatā. Karu pabeidza Prāgā 13. armijas štāba priekšnieka amatā. Pēc kara — armijas ģenerālis, profesors, Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks.

Ari Padomju Savienības maršals Leonīds Aleksandrovičs Govorovs nepiedāvāja virspusējus risinājumus. No visiem padomju maršaliem viņam bija vispamatīgākā izglītība. Govorovs bija beidzis: Konstantīna Artilērijas skolu, komandējošā sastāva pilveidošanas artilērijas kursus, augstākos akadēmiskos kursus Frunzes Kara akadēmijā, Frunzes akadēmijas neklātienes kursu un Ģenerālštāba Kara akadēmiju. Viņš"bija gan vecākais pasniedzējs taktikas katedrā Dzeržinska Sarkanās armijas Artilērijas akadēmijā, gan šīs akadēmijas priekšnieks. Tas viss — pirms kara. Tā kā karot sāka teorētiski sagatavots. Un pierādīja, ka ir izcils karavadonis. No artilērijas ģenerālmajora līdz Padomju Savienības maršala pakāpes saņemšanai — četri gadi un 12 dienas. Par viņu nav nevienas negatīvas atsauksmes. Viņu cienīja visi — no ierindas karavīra līdz augstākajam virspavēlniekam. Bet viņa vadītās operācijas ir paraugs atdarināšanai.

Nikolajs Pavlovičs Puhovs no 1930. līdz 1941. gadam bija pasniedzējs un ieņēma amatus štābā. 1941. gada jūnijā RKKA Intendantu akadēmijas mācību daļas priekšnieks. Ko gan viņš var līdzēt, intendants būdams? 1941. gada septembri iecelts par komandieri tikko no rezervistiem izveidotajai 304. strēlnieku divīzijai. Karoja labi. 1942. gada janvāri ģenerālmajors Puhovs, ar vienu soli uzreiz pārlccot trīs dienesta pakāpienus, tika iecelts par 13. armijas komandieri. Un te nu viņš sevi pierādīja. 13. armiju viņš spīdoši un bez pārtraukuma komandēja līdz pašām kara beigām. Izcēlās Kurskas, Vislas—Oderas, Berlīnes, Prāgas un citās operācijās. Karu pabeidza kā ģenerālpulkvedis, Padomju Savienības Varonis, sešu pirmās pakāpes militāro sasniegumu ordeņu kavalieris. Tāda kara apbalvojumu komplekta nebija nevienam karavadonim. Tikai 1956. gadā Padomju Savienības maršals Sokolovskis panāca Puhovu augstāko militāro apbalvojumu skaita ziņā. Taču savu sesto militāro sasniegumu ordeni Sokolovskis saņēma nevis karā, nevis par karadarbību, bet gan par soda ekspedīciju uz Ungāriju. Tāpēc var uzskatīt, ka Puhovu neviens nepanāca. Te nu bija "intendantu zinību profesors".

Un vēl viens gudrinieks — Padomju Savienības maršals Rodions Jakov- ļcvičs Maļinovskis. Ieguvis akadēmisku izglītību un pasniedzēja pieredzi.

Pabeidza Frunzes Kara akadēmiju. Pēc dažiem gadiem kļuva par šīs akadēmijas vecāko pasniedzēju. Karu sāka ģenerālmajora pakāpē un 48. strēlnieku korpusa komandiera amatā. Komandēja armijas un frontes. 1945. gada augustā paveica īstu brīnumu. Vācu ģenerālmajors F. V. fon Mellentīns: "Lai ilustrētu Sarkanās armijas karadarbības elastības palielināšanos un spējas veiksmīgi veikt plašas un straujas tanku operācijas, gribu norādīt uz sensacionālo maršala Maļinovska pārvietošanos Mandžūrijā 1945. gada augustā." (Tankovije sražeņija 1939—1945. Maskava: 1957, 249. lpp.) Maļinovska izrāviens līdz okeānam ir starojošs karamākslas vainagojums. Neko tamlīdzīgu Žukovs nav paveicis.

Tāpēc stratēģa apgalvojumu, ka neizglītoti komandieri ir labāki par izglītotajiem, mēs pieskaitīsim strīdīgajiem apgalvojumiem.

6

Pēc kara Staļins padzina Žukovu no augstiem amatiem. Nosūtīja komandēt Odesas kara apgabalu, pēc tam — Urālu kara apgabalu. Bet, lūk, pirms nāves Staļins aptvēra netaisnību un nolēma pacelt Žukovu atpakaļ virsotnē. Taču nepaspēja…

No kurienes tas zināms?

Joprojām no tā paša dižā stratēģa stāstiem. Žukovam bija arī pierādījumi: 1952. gada oktobri 19. partijas kongresā pēc septiņiem nežēlastības gadiem viņu iecēla par Centrālās komitejas locekļa kandidātu… (Komunistiem pieņemts teikt "izvirzīja". Viņiem tāds stils: "Mēs sakām — Ļeņins, bet ar to domājam — partija!" Runā vienu, bet domā citu.)

Tātad 1952. gada oktobrī Žukova zvaigzne atkal lēca pie nomenklatūras debesīm. Viss, šķiet, saskan: Staļins nomainīja dusmas ar žēlastību, aptvēra, ka bez dižā karavadoņa neiztikt…

Tomēr minētais Staļina šķietamās labvēlības pierādījums darbojas tieši pret Žukova versiju.

Deviņpadsmitais partijas kongress tika sasaukts 1952. gada oktobri pret Staļina gribu. Šis kongress bija augstākās nomenklatūras dumpis pret novecojošo vadoni. Tā bija kriminālo aprindu attiecību noskaidrošana augstākajā līmenī. Kriminālās autoritātes patrieca galveno barvedi zem zeltītajām Kremļa nārām nomenklatūras pakalpiņu svilpšanas un klaigāšanas pavadībā. Kongress nomainīja partijas nosaukumu. Komunistiskā brandža paziņoja: mēs vairs neesam boļševiki! Politbiroju likvidēja. Tā vietā izveidoja CIK Prezidiju. Kongress pieņēma jaunus (antistaļiniskus) partijas statūtus. Gandrīz visu, ko ierosināja Staļins, kongress noraidīja. Bet pieņēma to, pret ko uzstājās Staļins.

Kadri nosaka visu.

Tieši to vēlreiz apstiprināja 19. partijas kongress. Staļina kadri sacēlās pret Staļinu. Un lēma visu. Pa savam. Un viņi ielika vadībā tos, kuri bija vēlami viņiem, nevis spēli zaudējušajam Staļinam.

Žukova iecelšana CK locekļa kandidātos tieši šajā antistaļiniskajā saietā liecina par to, ka Zukovs bija nevis par, bet gan pret Staļinu. Bcrija, Ma- ļenkovs, Hruščovs un Bulgaņins atsauca Zukovu savā lokā. Tā bija balva Zukovam par dalību Staļina atstumšanā no reālās varas.

Un turpmākie notikumi to apstiprināja.

1953. gada martā Staļinu nogalināja. (Pēc dažām neapstiprinātām versijām — viņš nomira dabiskā nāvē.) Gavilējošie satrapi nekavējoties padzina pilnīgi visus mirušā vadoņa atbalstītājus un iecēla Urālu kara apgabala komandieri Zukovu par aizsardzības ministra pirmo vietnieku. Pēc četriem mēnešiem Zukovs kļuva par pilntiesīgu CK locekli. Tās pašas CK, kura sagatavoja un nākošajā, 20. kongresā, īstenoja publisku Staļina kā visu laiku un visu tautu lielākā noziedznieka atmaskošanu. Galvenie 20. kongresa organizatori un iedvesmotāji bija Hruščovs un Žukovs. Principā 20. partijas kongress tikai apkopoja un publiski izziņoja iepriekšējā, antistaļiniskā 19. kongresa rezultātus.

Mums ir izvēle.

Mums jāpiekrīt vai nu tam, ka 1952. gada oktobrī Žukovs bija iesaistīts Staļina pretinieku sazvērestībā un tieši viņi virzīja nežēlastībā kritušo maršalu augšup pretēji vadoņa gribai.

Bet varbūt mums jāpiekrīt aizraujošajam stratēģa stāstam: pavisam vecais vadonis nolēma pacelt Žukovu atpakaļ varas augstumos. Tādā gadījumā Staļins izdarīja nepiedodamu pašnāvniecisku kļūdu. Viņš cēla augšup to, kurš, sajutis augstākās varas vājumu, tūlīt pārmetās sadumpojušos satrapu pusē, bet pēc tam nāvējošā tvērienā sagrāba beigtā un tāpēc nekaitīgā Staļina kaklu.

7

1957. gadā Žukovu atkal padzina Hruščovs. Tomēr 1964. gada oktobrī Hruščovs atzina netaisnību, piezvanīja Žukovam un piedāvāja aizsardzības ministra posteni…

bet vajadzēja nu gan tā notikt: Hruščovs nepaspēja!

Pavisam drusciņ. Pavisam mazliet. Tieši tobrīd Hruščovu gāza.

Citādi Žukovs atkal nokļūtu varas virsotnē.

No kurienes mums zināms par Hruščova cēlajiem nolūkiem? Atkal jau no Georgija Konstantinoviča Žukova stāstiem. Lūk, tā sakot, Staļins mani nometa, tomēr nekādi nevarēja bez manis dzīvot. Un ar Hruščovu tas pats stāsts: nomest nometa, bet kā gan viņš bez manis? Žukova stāstus pārtvēra: "Pēc dažām liecībām 1964. gadā Hruščovs piezvanīja Žukovam. Ņikita Sergcjevičs it kā atzinis, ka viņu 1957. gada rudenī esot nepareizi informējuši un pēc atgriešanās no atvaļinājuma viņš gribētu tikties ar maršalu. Ja šī informācija ir patiesa, Hruščovs, sapratis, ka pret viņu vērpj intrigas, iespējams, gribēja uzcelt populāro karavadoni atpakaļ varas virsotnē…" (Krasnaja zvezda, 2002. gada 26. oktobris.)

Tostarp 1964. gada oktobrī, kad Hruščovs it kā grasījies atsaukt stratēģi atpakaļ, bet nepaspēja… Žukovam bija nepilni 68 gadi. No tiem pēdējos septiņus gadus Žukovs nekādā veidā nebija saistīts ar armiju. Bet armija pa šiem gadiem bija visai radikāli mainījusies. Partijas, valsts un armijas vadībā izveidojušies jauni grupējumi un klani. Un nevienā no šiem grupējumiem Žukovam nebija ne sakaru, ne atbalsta un neviena piekritēja.

Hruščovam nebija vajadzības Žukovu atkal celt virsotnē. Un iemesls vienkāršs: viens nav karotājs. Žukovam nebija sava grupējuma, sava klana.

Liecina galvenais aviācijas maršals A. f. Golovanovs: "Kad viņš Hruš- čova laikā bija aizsardzības ministrs, sāka ap sevi pulcēt pielīdējus, bet cilvēkus, kuri atklāti teica par trūkumiem, vienkārši aizmēza." (R Čujcvs. Soldati imperiji. 318. lpp.)

To pašu stāsta Krasnaja zvezda (2003. gada 29. janvāris): "Tik augsta stāvokļa cilvēkus varas piramīdā parasti ielenca visai daudz piclldēju tin karjeristu. Žukova tuvāko personu lokā bija cilvēki, kuri centās cildināt izslavētā karavadoņa nopelnus. Jo ne jau nu pašam Gcorgijam Konstan- tinovičam bija ienākusi prātā murgainā doma uz sakautās Vācijas ceļiem karināt plakātus "Slava maršalam Zukovam", sūtīt uz dzimteni desmitiem trofeju servīžu un paklāju, par ko 1946. gadā maršalu "sita" valsts drošības dienesti."

Nu, protams, ne jau Žukovs pats staigāja ar birsti un spaini, aplīmēdams sienas Vācijas pilsētās ar pašslavinošicm plakātiem. Un zagtās mantas vagonos arī nekrāva pats. To darīja roklaižas un lišķi. Taču Žukovs pats ap sevi pulcēja pielīdējus.

Atkal piesaucu Nikolo Makjavelli dižo formulu: par valdnieka prātu vispirms spriež pēc tā, kādus cilvēkus viņš sev pietuvina. Šī formula apstiprināta cilvēces pastāvēšanas daudzajos gadu tūkstošos. Un šī formula nerunā par labu dižajam stratēģim: ne jau liels gudrinieks būdams, viņš veidoja savu grupu no pielīdējiem. Prāta spēju deficīta dēļ stratēģis komplektēja savu klanu no vējgrābšļiem. Gāžot Žukovu no aizsardzības ministra un CK Politbiroja locekļa posteņa, 1957. gadā vienbalsīgi un draudzīgi pret viņu uzstājās visu līmeņu partijas vadoņi, ministri, maršali, ģenerāļi un admirāļi, liet Žukova grupējums kļuva kā ķīselis. Tas acumirklī izlija, izplūda un izšķīda. Visi, kurus stratēģis bija ņēmis savā paspārnē, metās prom no viņa, sadzirdējuši tāla negaisa kluso ducināšanu.

Žukovu neatbalstīja ari pirmā lieluma karavadoņi. "Kritiskos dzīves brīžos, piemēram, 1957. gada rudenī, Žukovs zaudēja daudzo karabiedru nepieciešamo atbalstu." ( VIŽ, 1988, Nr. 10, 18. lpp.) Ari tam bija iemesls: gan Vasiļevskis, gan Rokosovskis, gan Maļinovskis, gan Koņevs un visi pārējie ļoti labi saprata, kas viņus sagaida Žukova varas laikā.

Bet pēc septiņiem nežēlastības gadiem Žukovam vairs nebija palicis neviena.

Jebkura politiķa spēku Padomju Savienībā nosaka aiz viņa stāvošā grupējuma varenība. Katrs, kurš lauzās uz augšu, veidoja savu grupu, kuru vilka līdzi. Vienatnē bez nastām rāpjas pa klints sienu, sitot rajā āķus. Grupa viņu drošina. Pēc tam pa izveidoto ceļu, pa virvi, kas nolaista lejā, augšup dodas grupa, nostiprinās, bet līderis rāpjas tālāk… Jo stiprāka un salicdē- tāka ir grupa, jo augstāk uzkāpj līderis un augstāk aiz sevis uzvelk grupu.

Žukovam bija milzīgs un skaļš bars. Taču barā katrs domāja tikai par savu izglābšanos. Kad Žukovs krita bezdibenī, pielīdēji, kuri viņam sekoja, panikā cirta virves pušu, lai arī viņus neaizrauj līdzi bezdibenī.

Iekritis bezdibenī, Žukovs palika viens.

Ja pēc septiņiem gadiem kopš Žukova kritiena Hruščovam ari ienāktu prātā neprātīga doma atsaukt stratēģi aizsardzības ministra postenī, tad savu varu Hruščovs ar šādu gājienu nevis nostiprinātu, bet sašūpotu. Žukovam tobrīd nebija sava atbalsta, bet viņa pretiniekos — visa augstākā sabiedrība.

Taču Žukovam visu mūžu šausmīgi gribējās ticēt, ka ne Staļins, ne Hruščovs bez viņa nevar izrikt. Un viņš to stāstīja visiem pretimnācējiem un promgājējiem.

Ja Brcžņevs nomirtu pirms Žukova, tad stratēģiskā ģēnija stāstus papildinātu vēl viena epizode: Leonīds Iljičs nu nekādi bez manis nevarēja, visu laiku gribēja atdot varu, piezvanīja, aprunājāmies, sarunājām, žēl, vecis nelaikā atstiepa kājas, roka ar spalvaskātu jau stiepās pie papīra, lai parakstītu rīkojumu… Bija palicis pavisam nedaudz… Citādi un gan…

8

Žukovu visi mīlēja. Vienmēr. Pat tad, kad viņu noņēma no visiem posteņiem, tik un tā mīlēja. (Vismaz viņš pats tā stāstīja.)

Lūk, brīnišķīgs stāsts: no varas atstumtais Žukovs atbraucis uz sanatoriju. "Bija klusā stunda, un vārti aizslēgti. Bet sargs kaut kur aizgājis. Stāvam pie aizslēgtām durvīm un nevaram iekļūt teritorijā. Pēkšņi kāds no atpūtniekiem pienāca pie vārtiņiem, paskatījās, kaut ko nomurmināja un metās atpakaļ. Pēc dažām minūtēm skrien bars jaunu virsnieku, priecīgi sveicina, kāds metās meklēt sargu.

Kas tad nu, puiši? — pēkšņi iesaucās kapteinis. — Tas taču ir maršals Žukovs! Ķeramies klāt!

Un izcēla no eņģēm vārtus, nogāza tos zemē, tad nostājās miera stājā:

Lūdzu, nāciet iekšā, biedri maršal!

Tā caur ierindu, aplausu pavadīti, caur izgāzto vārtu aili ienācām sanatorijas teritorijā…" (Ogoņok, 1988, Nr. 18, 19. Ipp.)

Aizkustinoši un romantiski.

Taču es pievērsu uzmanību sīkumam, nieciņam: jaunos virsniekus komandēja kapteinis… Kā Žukovs to zina? Sanatorijā pie mums bija pieņemts staigāt pidžamā. Un vēl piešķīra slimnīcas halātu. Nav nekas slikts: bumbu pieņemts dzenāt sporta krekliņā. Bet te — kapteinis ar uzplečiem. Sanatorijā. Nabadziņš, noteikti uzlaboja veselību, nesamazinājis modrību un kaujas gatavību, zābakos, ar uzplečiem un portupeju…

Ari šim gadījumam liecinieki, izņemot pašu Žukovu, nav palikuši. Neviens no jaunajiem virsniekiem, kuri rāva ārā vārtus viņa priekšā, nekad nav pieminējis šo gadījumu, neviens presē par to nav pastāstījis. Bet šis gadījums jau nu noteikti izskanētu krietni pārliecinošāk, ja to stāstītu tas kapteinis ar uzplečiem vai kāds no viņa biedriem. Taču viņus neatrast. It kā kara ari tolaik vairs nebija, un savas jaunības dēļ viņiem tā kā vajadzētu nodzīvot ilgāk par Žukovu. Un pastāstīt sajūsminātajiem klausītājiem, kā gāza šķēršļus stratēģa ceļā.

Taču, kāda vilšanās, liecinieki neatradās arī šoreiz.

Bet jautājumi paliek. Ja jaunos virsniekus komandēja kapteinis, tad pārējie bija zemākā dienesta pakāpē. Varbūt tādā pašā dienesta pakāpē kā viņš. Un te nu iekrītam daudz dziļākā bedrē: kādi gan vēji Padomju Savienības maršalu Žukovu, lai ari atvaļinātu un nežēlastībā kritušu, iepūtuši sanatorijā, kur veselību uzlabo leitnanti un kapteiņi? Vai pie mums esat redzējuši, ka kapteiņi ar maršaliem vienā sanatorijā pa krūmiem laktu sīvo no slīpētām glāzēm? Parādiet man tādu mītni…

Vai tiešām nabaga Žukovu tajā sanatorijā tā ēdināja, kā pie mums pieņemts ēdināt leitnantus un kapteiņus? Ak, nelaimīgais! Noteikti gulēja pelēkos, mitros palagos, kā pie mums pieņemts. Un viņu ārstēja attiecīgie ārsti…

Atgādināšu tiem, kuri aizmirsuši: četrzvaigžņu ģenerāļi, flotes admirāļi, ieroču šķiru maršali un galvenie maršali, jo vairāk Padomju Savienības maršali nav CK nomenklatūra. Skatieties augstāk. Tā ir Politbiroja nomenklatūra. Un nav nozīmes, vai tu valdi vai ari esi atkāpies. Tu esi Politbiroja nomenklatūrā. Un ar to viss ir pateikts.

Lūk, piemērs. Genseks nomira sen. Komunistiskā partija artās ļeņinisko Centrālo komiteju un virsotņu virsotni CK Politbiroju saira. Taču CK nomenklatūra un, protams, ari Politbiroja nomenklatūra palika. Jaunajā "demokrātiskajā" Krievijā slimo sen nomirušā jjenseka sieva. Un viņu ārstē nevis šādā tādā vietā, bet Kremļa slimnīcā. Un viņa atpūšas nevis šādā tādā vietā, bet "Barvihā". Bez maksas. Kas viņa tāda ir? Kāpēc? Ar kādām tiesībām? Ar tādām. Politbiroja nomenklatūra. Dod to, kas pienākas. Dod un negrēko.

Un, lūk, nežēlastībā kritis vai atvaļināts, tam nav nozīmes, Žukovs ir Politbiroja nomenklatūra. Tāpēc viņam saglabātas visas privilēģijas un tiesības. Tajā skaitā Kremļa ēdnīca un Kremļa slimnīca, un "kremļovkas" telefoni ar "karuseli", un personīgā vasarnīca. Ar to visu Žukovs jau 11u varēja nerauties uz tām sanatorijām, kurās mitinājās leitnanti un kapteiņi. Viņš turp arī nelauzās. Viņš arī uzlaboja veselību "Barvihā" un līdzvērtīgās mītnēs. Un tajās vietās nav aizslēgtu vārtu un piedzērušos sargu. Un starp atpūtniekiem tur nav ne kapteiņu, ne majoru, ne ģenerālmajoru. Un arī ģenerālpulkveži tur nemēdz būt. Nepiederas pēc ģīmja un pakāpes.

Sanāk, ka vēstījums par izrautajiem vārtiem ir no tās pašas sērijas, no kuras arī stratēģa stāsti par to, kā viņš glāba Ļeņingradu.

30. NODAĻA

BET TAS — PAR VIŅU

Žukovs piedāvāja atdot Maskavu, un tā tas ari notiktu, ja nebūtu Staļina.

Galvenais aviācijas maršals A. J. Golovanovs F. Cujevs. Soldati imperiji, 311. Ipp.

1

Interesanti klausīties, ko Žukovs stāsta par sevi. Bet vēl interesantāk — ko runā par viņu. Uzreiz jāsaka: daudzi no tiem, kuri viņu labi un tuvu pazina, vispār atteicās par viņu runāt. Piemērs: "Divkārtējs Padomju Savienības Varonis bruņutanku karaspēka maršals M. J. Katukovs un Padomju Savienības Varonis Padomju Savienības flotes admirālis N. G. Kuzņecovs, atzīstot Zukova talantu un būtisko ieguldījumu Uzvaras panākšanā, kategoriski atteicās uzrakstīt par Gcorgiju Konstantinoviču." (Kramaja zvezda, 1999. gada 16. aprīlis) Viņi nebija vienīgie. Un tas jau par kaut ko liecina.

Bet sāksim visu pēc kārtas.

Lūk, Žukovs 1939. gadā karo Halhingolā. Тиф nosūtīja PSRS Rakstnieku savienības ģenerālsekretāru V. P. Stavski. Viņš pavēstīja Staļinam: "Dažu mēnešu laikā nošauti 600, bet apbalvoti 83 cilvēki." (Vesti, 2003. gada 10. jūlijs, 39. Ipp.)

Žukovs ieradās Mongolijā 1939. gada 5. jūnijā. 16. septembrī karadarbība tika pārtraukta, nošaušanas pilnvaras Zukovam beidzās. 600 nošauto 104 dienās. Ak, viņa kristieša dvēsele! Piedod un tev tiks piedots! Katru dienu šis kristietis piesprieda sešus nāves spriedumus. Bez brīvdienām un svētku dienām. Ja pieņemam, ka viņš gulēja sešas stundas diennaktī, tad 18 nomoda stundu laikā viņš piesprieda nāves sodu ik pēc trim stundām. Lūk, kādu personu pie mums nolēmuši iecelt svēto kārtā.

Viņu tik ar cirvi iecirst ikonās.

Un diženā stratēģa krietnā meita vēlas zināt rūgto patiesību.

Bet vai tev bija kāda saistība ar represijām? — viņa jautā savam dižajam tēvam.

Nē. Nekad, — skatoties acīs, stingri atbild patiesais tēvs.

Sešsimt nošautie neskaitās. Sīkums. Un šāva jau sīkos — pulku un bataljonu komandierus. Vai tad tās ir represijas? Un mēs jau arī nezinām, vai Stavskis saskaitīja visus vai arī rakstīja Staļinam vēstuli svētā Gcorgija brīnumdarbu pašā karstumā.

Iebildīs: viņš jau nebija tas, kurš piesprieda nāvessodus. Tas ir tribunāla un prokurora darbs. Nebūt ne. Savu asiņaino epopeju Halhingolā Zukovs sāka ar to, ka ne vien izdzenāja Mongolijā izvietotā padomju karaspēka pavēlniecību un štābu, bet atcēla no amata 1. armijas grupas kara prokuroru Hutorjanu. Un prokurora pēdas pazūd tumsā. Viņu vairs nepiemin neviens uzziņu izdevums un neviena enciklopēdija. Un pat viņa iniciāļi nav zināmi. Zukovam neērtā prokurora vietā atsūtīja jaunu. "Grupas kara prokurors uzstāja, ka jāievēro likums. Tad I. armijas grupas karaspēka komandieris komkorsZukovs viņam paziņoja: "Klausieties, ko jums teiks, un neapspriediet. Ņemiet vērā, ka Hutorjanu par to noņēma."" (C). F. Suve- ņirovs. Traģēdija RKKA 1937—1938. Maskava: 1998, 288. lpp.) Prokurors, pēc Zukova loģikas, ir tas, kurš pilda pavēles un neapspriež.

Pirmajā armijas grupā, kuru komandēja Zukovs, bija 57 tūkstoši kareivju un komandieru. Bet tagad padomāsim, kas notiktu, ja armijas tīrīšanu biedrs Staļins uzticētu nevis Nikolajam Ivanovičam Jcžovam, bet gan Gcorgijam Konstantinovičam Žukovam. Katrs, kurš to vēlas, spēs izrēķināt iespējamos Žukova valdīšanas rezultātus, ja viņa pārziņā nonāktu nevis 57 tūkstoši, bet visa pusotru miljonu lielā Sarkanā armija. Ja tiesības sodīt ar nošaušanu būtu nevis uz trim mēnešiem, bet uz diviem gadiem.

Žukovs asaraini gaudās par to, ka nabaga Sarkanajai armijai 1937.—1938. gadā it kā nocirtuši galvu. Tomēr tik īsā laika posmā tik liela militārpersonu nošaušanas intensitāte, kādu Zukovs sasniedza Mongolijā 1939. gada vasarā, Sarkanajā armijā nav sasniegta ne 1937., ne 1938. gadā. Tādas zvērības pat sapņos nerādījās ne Ježovam, ne Frinovskim, ne Zakovskim un Ulriham.

Un cik cilvēku sasēdināja cietumos! Grāmatā "Uzvaras ēna" stāstīju par Zukova ierašanos Mongolijā. Viņš sāka ar komandieru noņemšanu. Lūk, atcēla Štāba komandieri kombrigu Aleksandru Mihailoviču Kuščevu. Kom - divām Žukovam nebija pilnvaru nošaut kombrigu. Tāpēc viņu vienkārši padzina. Bet kas ar viņu notika pēc tam? Uz kurieni viņu, atcelto, norīkoja? Toreiz es to nezināju. Tagad noskaidroju. Kombrigu Kuščevu nosūtīja turp, kur cērt mežus. Piešķīra melnu vateni. Atvēlēja viņam 20 gadus. Stingrā režīmā. Pēc tam pielika vēl piecus (Krasnaja zvezda, 2002. gada 2. aprīlis). Bet nebija slikts komandieris. Par viņu atminējās 1943. gadā. Lai kā, bet viņam aiz muguras divas kara akadēmijas, no kurām viena bija Ģenerālštāba akadēmija. Viņam piešķīra pulkveža pakāpi. 1944. gada septembri — ģenerālmajora pakāpi. Bija 5. triecicnarmijas štāba priekšnieks. Karoja drosmīgi. Kļuva par Padomju Savienības Varoni. Viņam bija vienpadsmit ložu un šķembu ievainojumu. Strādāja spīdoši. To bija spiests atzīt ari Zukovs. Pabeidza dienestu ģenerālpulkveža pakāpē.

1939. gadā Zukovs ieradās Mongolijā un vispirms iesēdināja ķurķī kombrigu Kuščevu, ja reiz nebija iespējams nošaut.

2

Pēc Mongolijas, 1940. gadā, Žukovu norīkoja komandēt Kijevas īpašo kara apgabalu. Karš pagaidām nebija sācies, tāpēc Zukovs nevarēja nošaut kuru katru. Šis stāvoklis viņam bija grūti izturams.

"Plecīgs ģenerālis, komandieru ielenkts, stāvēja pie ieejas Mogiļevas— Podoļskas Sarkanās armijas namā. Bet pretī uz ietves, apmēram desmit metru attālumā, — mēs, četrpadsmitgadīgu zēnu bariņš, ar acīm vai apēdam ģenerāli.

Pāri tukšajam laukumam, kas izveidojies nojauktās baznīcas vietā, nesteidzīgi tuvojās robežsardzes kapteinis. Viņš nāca no pirts ar avīzē ietītu netīrās veļas tīstokli. Kapteinim nebija ne jausmas par to, kas viņu sagaida aiz stūra. Attālums no Sarkanās armijas nama stūra līdz ģenerālim nebija lielāks par pieciem metriem. Ar tīstokli padusē apjukušais kapteinis pielika roku pie cepures naga, pārejot ierindas soli. Ģenerāļa Žukova seju izķēmoja nievājoši nicinoša izteiksme:

Vai jūs, kapteini, nav mācījuši, kā jāsveicina dienesta pakāpē augstāki komandieri? Atkārtot!

Kapteinis, sarkans no kauna, aizgāja aiz stūra, nolika tīstokli uz ietves, iznāca uz ielas tā, lai pietiktu vietas septiņiem ierindas soļiem, un nogāja gar ģenerāli tik skaisti, ka pat mums, pie parādēm pieradušajiem, aizrāvās elpa. Robežsargiem bija lieliska ierindas stāja un voltizēšana. Kāds no zeņķiem aizmetās pēc tīstokļa un atnesa to, lai kapteinim nebūtu jāatgriežas.

Atkārtot! — caur sakostiem zobiem novilka Žukovs.

Pretējā pusē uz ietves bija sapulcējies jau krietns pūlis ziņkārīgo. Septiņas reizes kapteinis klaudzināja ierindas soli gar ģenerāli. Nezinu, kā jutās Žukova svīta. Mums bija kauns.

Divas dienas, kuras armijas ģenerālis Žukovs uzturējās Mogiļcvā— Podoļskā, viņu izsekoja vismaz simt zeņķu. No ievērojama attāluma mēs brīdinājām komandierus un sarkanarmiešus par cietpaura klātbūtni. Žu- kovu pēc incidenta ar kapteini uz ielas vairs ncpasvcicināja neviens armijnieks. Tie laikus nozuda." (I. L. Dcgins. Cetiregoda. Holona: Rama-Press, 2001,276,—277. lpp.)

Un tā nav pirmā liecība par to, ka armijas cilvēki muka kur kurais, kad viņiem tuvojās Žukovs. Kur, kad, kādā armijā, kurā vēsturiskajā laikmetā jūs atradīsiet karavadoni, no kura bēg gan karavīri, gan virsnieki un ģenerāļi?

3

Pēc tam — karš.

"Žukova pamatnodarbošanās kara laikā bija aizraušanās ar savas nekontrolētās varas izmantošanu." (A. Tonovs. Ņezavisimajagazeta, 1994. gada 5. marts)

Stāsta ierindas sakarnieks Nikolajs Lazarenko: "Karavadoņa parādes portrets pavisam reti saskanēja ar reālo kara īstenību. Visvairāk mūsu radisti, kuri strādāja pašā "augšā", baidījās nevis no vācu fašistu lodēm un šķembām, bet no sava komandiera. Lieta tāda, ka Zukovs bija garastāvokļa cilvēks un tāpēc — ļoti straujš uz sodīšanu. [.. | Kara laikā leģendārais karavadonis apmēram 40 procentus savu radistu nodeva kara tribunālam. Ber tas ir tāpat, it kā viņš būtu nošāvis viņus pašrocīgi. Šo ierindas radistu "vaina" parasti bija tā, ka viņi nespēja nekavējoties nodrošināt sakarus. Bet sakari taču varēja nebūt ne tikai tehnisku iemeslu dēļ. Cilvēks otrā vada galā vienkārši varēja būt nogalināts. Taču Zukovu tādi "nieki" neinteresēja. Viņš pieprasīja tūlītējus sakarus, bet to trūkumu uztvēra vienīgi kā pavēles nepildīšanu un nekā citādi. No tā viņa nežēlības pseidotiesiskums — tribunāls par pavēles neizpildīšanu kara laikā. Tomēr bieži lietas līdz lauka kara tiesai nenonāca. Neesošo sakaru sadusmots, kara varonis varēja arī pašrocīgi nošaut karavīru, kurš ne pie kā nav vainojams." (N. Lazarenko. Tot samijZukov //Evropa-Ekspress, 2002. gada 24. februāris.)

Esam aptvēruši visu diapazonu. Gan zeņķi uz ielas, gan ierindas karavīrs un maršals stāsta par Zukovu vienādi.

4

Liecina inženiertehnisko spēku ģenerālleitnants B. V. Bičevskis. 1941. gada septembrī viņš bija apakšpulkvedis, taču ieņēma ļori augsto un svarīgo Ļcņingradas frontes inženiertehnisko spēku priekšnieka posteni: "Mana pirmā iepazīšanās ar jauno komandieri bija visai dīvaina. Noklausījies tādos gadījumos ierasto stādīŠanos priekšā, viņš vairākas sekundes mani pētīja neuzticības pilnām, dzedrām acīm. Tad pēkšņi asi jautāja:

Kas tu tāds?

Jautājumu nesapratu un vēlreiz ziņoju:

Frontes Inženiertehniskās pārvaldes priekšnieks apakšpulkvedis Bičevskis.

Es jautāju, kas tu tāds? No kurienes uzradies?

Viņa balsī jautās aizkaitinājums. Zukova masīvais zods izvirzījās uz priekšu. Nelielais, taču druknais un spēcīgais stāvs pacēlās virs galda.

"Varbūt biogrāfiju jautā? Kam tā tagad vajadzīga?" nodomāju, neaptvēris, ka komandieris bija cerējis ieraudzīt šajā amatā kādu citu. Nedroši sāku ziņot, ka par apgabala un pēc tam par frontes Inženiertehniskās pārvaldes priekšnieku strādāju gandrīz pusotru gadu, PSRS—Somijas kara laikā biju 13. armijas inženieru priekšnieks Karēlijas zemes šaurumā.

Vai tad tu šeit nomainīji Hrenovu [33] ? Tā arī būtu teicis! Bet kur ir ģenerālis Nazarovs? Es izsaucu viņu.

Ģenerālis Nazarovs strādāja Ziemeļrietumu virzienaglavkoma štābā un koordinēja divu fronšu inženiertehniskos pasākumus, — paskaidroju. — Viņš šonakt aizlidoja kopā ar maršalu.

Koordinēja… aizlidoja, — noburkšķēja Zukovs. — Velns tad ar viņu! Kas tev tur, ziņo.

Izliku kartes un parādīju, kas izdarīts pirms pārrāvuma sākuma pie Krasnoje Sclo, Krasnogvardeiskas un Kolpinas, kas mums tagad ir Pul- kovas pozīcijās, kas notiek pilsētā, kas — Ņevā, Karēlijas zemes šaurumā, kur strādā minētāji un pontonu celtnieki.

Zukovs klausījās, neuzdodot jautājumus… Pēc tam — nejauši vai speciāli — viņa roka strauji pagrūda kartes tā, ka lapas nokrita no galda un izkaisījās pa grīdu, un, nebildis ne vārda, viņš sāka aplūkot lielu pilsētas aizsardzības shēmu, kas bija piestiprināta pie sienas.

Kas tic par tankiem nonākuši Pctroslavjankas rajonā? — viņš negaidīti pavaicāja, atkal pagriezies pret mani un skatīdames, kā lieku mapē nomestās kartes. — Ko tu tur slēp, dod nu šurp! Blēņas te kaut kādas…

Tie ir tanku maketi, biedri komandieri, — parādīju viņam uz kartes viltus tanku grupējuma nosacīto apzīmējumu, kurš viņam bija iekritis acīs. — Marijas teātra darbnīcās uztaisīti piecdesmit gabali. Vācieši divas reizes tos bombardēja…

Divas reizes! — izsmējīgi pārtrauca Žukovs. — Un ilgi tur atrodas šīs rotaļlietas?

Divas dienas.

Vai muļķus ķer? Gaidi, kad vācieši metīs arī koka gabalus? Šonakt pat aizvākt no turienes! Uztaisīt vēl simtu un rīt no rīta nolikt divās vietās aiz Sredņaja Rogatkas. Šeit un šeit, — viņš parādīja ar zīmuli.

Teātra darbnīcas nepagūs nakts laikā uztaisīt simt maketu, — nepiesardzīgi bildu.

Žukovs pacēla galvu un noskatīja mani no augšas līdz apakšai un pretējā virzienā.

Ja nepagūs, tiksi tiesāts. Rit pats pārbaudīšu.

Žukova saraustītās, draudīgās frāzes līdzinājās pātagas cirtieniem. Šķita, ka viņš tīšām pārbauda manu pacietību.

Rīt braukšu uz Pulkovas augstieni, paskatīšos, ko esat tur sabakstījuši… Kāpēc tik vēlu sākāt to nocietināt? —1111 tūlīt pat, nesagaitiījis atbildi, asi nocirta: —Vari iet!.." (B. V. Bičevskis. Gorod-front. Ļeņingrada: 1967, 121. lpp.)

Lūk, tā — proletāriskā nekaunība. Visā savā krāšņumā. Padotos stra- tēģis uzrunāja uz "tu". Visus. Tobrīd Bičevskis bija apakšpulkvedis. Pie mums hierarhiju nosaka nevis dienesta pakāpe, bet ieņemamais amats. Viņš bija Ļeņingradas frontes inženieru priekšnieks. Katrā pulkā — sapieru rota. Un arī katrā brigādē. 1941. gada septembri Ļeņingradas frontes sastāvā bija vairāk nekā simt tādu rotu. Katrai divīzijai — savs sapieru bataljons. Šādu bataljonu bija 24. Katrai armijai — inženiertehnisko dalu komplekts: sapieru, pontontiltu, pārceltuvju, maskēšanas un citas. Getru armiju sastāvā vēl bija 10 sapieru bataljoni, neskaitot armijas pakļautībā esošās atsevišķās sapieru rotas. Bez tam arī frontes inženieru — sapieru daļas. Tobrīd tiešā frontes pakļautībā bija Kara celtniecības pārvalde (bet tas nozīmē — inženieru sapieru armija), 14 atsevišķi sapieru bataljoni un sešas atsevišķās rotas, neskaitot aizsprostošanas vienības, speciālās tehnikas vadus, ūdensšķēršļu pārvarēšanas līdzekļu parkus un tā tālāk, un tā joprojām (Skat.: Inžeņernije voiska v bojahza Sovetskuju Kodinu, 106. lpp.).

Apakšpulkveža Bičcvska pakļautībā bija desmitiem tūkstoši cilvēku, no kuriem bija atkarīga Ļeņingradas aizsardzība. Viņš pagaidām ir apakšpulkvedis, drīz kļūs par pulkvedi, ģenerālmajoru, bet pēc tam par inženiertehnisko spēku ģenerālleitnantu. Taču arī apakšpulkveža pakāpē viņam bija tāda pati vara pār padotajiem kā pēc tam, kad kļuva par ģenerāli. Ļeņingradas frontes vadībā apakšpulkvedis Bičevskis bija viens no desmit Žukovam pietuvinātajiem cilvēkiem. Starp tiem: komandiera pirmais vietnieks, frontes šfcība priekšnieks, aviācijas, artilērijas, PVO un tanku karaspēka komandieri, aizmugures un sakaru priekšnieks, un, protams, inženiertehniķu priekšnieks. Inženiertehnisko spēku priekšnieks atrodas pat augstāk nekā izlūkošanas priekšnieks. Tāpēc, ka izlūkošanas priekšnieks ir pakļauts štāba priekšniekam un tikai pēc tam frontes komandierim, bet inženiertehnisko spēku priekšnieks ir tiešā frontes komandiera pakļautībā.

Un, lūk, dižais stratēģis jau pirmajā tikšanās reizē rupji izturas pret savu palīgu un draud viņam. Tostarp Marijas teātra darbnīcas nekādā veidā nav pakļautas Ļeņingradas frontes inženiertehnisko spēku priekšniekam. Cilvēki pēc pašu iniciatīvas uztaisījuši tanku maketus. Apakšpulkvedim Bičcv- skim ar visu viņa varenību nebija tiesību pavēlēt civilajiem meistariem uztaisīt vienas nakts laikā vēl simt maketu. Viņam nav tādas varas. Bet Zukovu tas neinteresē: ja neizdarīsi, tiesāsim…

Ar savu rīcību Zukovs norāda padotajiem, ka iniciatīva ir nosodāma. Ja Marijas teātra meistari nebūtu uztaisījuši pirmos piecdesmit maketus, viss būtu brīnišķīgi. Taču viņi uztaisīja, un viņiem dod neizpildāmu uzdevumu, nosakot fantastisku termiņu. Bet inženieru priekšniekam draud ar tribunālu.

5

Armijas ģenerālis N. G. Ļaščcnko atceras 1943. gada 18. janvāri. Viņš toreiz bija pulkvedis, 90. Sarkankarogotās strēlnieku divīzijas komandieris. "Drīz piezvanīja Georgijs Konstantinovičs Zukovs. Uzzinājis, ka naktī gra- sāmies ieņemt Siņavinu, stipri sašuta… "Tas nav attaisnojums!" asi teica

Žukovs. Un, ieturējis nelielu pauzi, turpināja: "Noskaidrojiet. Sēdiet tur. Jūs pat priekšnieku dienesta pakāpes nezināt…" Pēc tam sāku analizēt Georgija Konstantinoviča teikto. Izrādās, Zukovam rajā dienā piešķirta Padomju Savienības maršala pakāpe, un es to patiešām nezināju." (Krasti a ja zvezda, 2000. gada 16. maijs.)

Un kā gan varēja zināt? Fronte. Karš. Avīzes pienāk ar nedēļas, ja ne divu nedēļu nokavēšanos. Un ne jau visas. Un ne jau vienmēr. Maskavas pārraides klausīties nesanāk. Notiek kauja. Turklāt kara laikā paziņojumus par dienesta pakāpju piešķiršanu pa radio nepārraidīja. Rija rikai viens avots, no kura varēja uzzināt ārkārtīgi priecīgo vēsti par maršala pakāpes piešķiršanu izcilajam stratēģijas ģēnijam. Todien, 1943. gada 18. janvārī, Maskavas radio pārraidīja Sovinform biroja paziņojumu par Ļeņingradas blokādes pārraušanu. Garajā paziņojumā stāstīts par padomju karaspēka manevriem, pretinieka aizsardzību un par to, kā tā rika pārrauta, nosaukti vārdā komandieri, kuri izcēlušies, uzskaitītas trofejas un atbrīvotās apdzīvotās vietas. Cita starpā bija teikts: "Abu fronšu koordinēšanu veica Augstākās Virspavēlniecības Stavkas pārstāvji, Padomju Savienības maršali biedri G. K. Žukovs un K. J. Vorošilovs." (Soobščeņija Sovetskoļjo Inform- bjuro. Sovinform biroja izdevums, Maskava: 1944, 4. sēj., 48. lpp.)

Bija jābūt ļoti saasinātai uzmanībai, lai kaujas dārdoņā noklausītos daudzos skaitļus, vārdus, nosaukumus un uztvertu niansi: Žukovs nosaukts nevis par ģenerāli, bet par maršalu. Pulkvedim Ļaščcnko tobrīd nebija laika niansēm un triumfējošiem paziņojumiem. Lai pārrautu Ļeņingradas blokādi, vajadzēja ieņemt Siņavinu. So nolādēto Siņavinu padomju karaspēks centās ieņemt no 1941. gada septembra līdz 1943. gada janvārim. Padomju karavīru kauli tur gulēja piramīdām. To es nesaku, lai skaistāk izklausās. Apzīmējums "Siņavinas augstumi" kara laikā ieguva jaunu nozīmi. Agrāk ar to saprata augstieni, bet kara laikā — padomju karavīru līķu grēdas. Dažus pēc kara apglabāja. Taču — ne visus. Pie mums viss ir vienkārši — zaudējumus skaita pēc apglabātajiem. Ret tos, kurus ncapglabāja? Tos neskaita. Tie nav iekļauti statistikā. Tā mēs mācījāmies kara vēsturi. Man Padomju armijas Militārās diplomātijas akadēmijā skaidroja: Siņavinas rajonā iztikām gandrīz bez upuriem. Tur zaudējām simt tūkstošus, ne vairāk. Proporcionāli nogalināto skaitam tur vajadzēja būt trīssimt četrsimt tūkstošiem ievainoto un sakropļoto. Savukārt Georgijs Konstantinovičs Siņavinas upuru jautājumu apgāja ar līkumu.

Taču patiesību nevar nozūmēt. Pat Krasnaja zvezda (2001. gada 11. decembris) ir spiesta atzīt — nelielais apglabāto karavīru skaits atšķirsies no tā, kas sanāks, ja atcerēsimies tos, kurus neapglabāja: "Mūsu karaspēks Siņavinas augstumus triecienā mēģināja ieņemt gan 1941., gan 1942. un 1943. gadā. Šeit tika pārrauta Ļeņingradas blokāde. Tāpēc aizgāja bojā nenosakāms daudzums, lai gan oficiāli apglabāti 128 390 kareivji un komandieri." Jāatceras, ka glabāja tos, kuri gulēja šķērsām ceļam. Bet līdz tiem, kuri atradās krūmos un grāv jos, rokas neaizsniedzās. Tos neglabāja, tāpēc ari statistikā neiekļāva. Lūk, tāpēc arī sanāk, ka zaudējumu tur gandrīz nebija. Vien 128 tūkstoši nogalināto.

Un, lūk, 1943. gada 18. janvāri Zukovs raportēja, ka Siņavina beidzot ir ieņemta un Ļeņingradas blokāde pārrauta. LIn tūlīt pat izskanēja garš Sovinform biroja paziņojums, kurā stāstīts par Siņavinas ieņemšanu, bet Zukovs nosaukts par maršalu.

Palika vien tāds mazumiņš, kā šo Siņavinu ieņemt. Paveikt šo mazo brīnumu, izdarīt to, kas jau tūkstošiem reižu beidzies ar asiņainu neveiksmi, bija uzticēts pulkveža Ļaščcnko 90. strēlnieku divīzijai. Bija jāsasteidz patiesos notikumus piemērot triumfālajam paziņojumam. Skaidrs, ka pulkvedim Ļaščcnko, kuram uzdots paveikt darbu, nesagādāja īpašu prieku ieklausīšanās paziņojumā par to, ka darbs jau izdarīts un dižais stratēģis par ieņemto Siņavinu (kura vēl nav ieņemta) jau paaugstināts par maršalu.

Un te nu viņš pats vada otrā galā: kā?! Vai jūs vēl nezināt, ka man piešķīruši maršala pakāpi par izcilo uzvaru Siņavinas augstumos? Sēdiet tur!

Žukova karjerā tas nebūt nav vienīgais gadījums, kad viņš vispirms raportēja, bet pēc tam par jebkādu cenu esošo piemēroja vēlamajam.

Berlīnē dižais stratēģis triumfāli pasludināja Rcihstāga ieņemšanu. Maskavas radio par to nekavējoties paziņoja visai pasaulei. Zukovs pavēlē detalizēti aprakstīja kaujas norisi gaiteņos un zālēs. Pavēle tika parakstīta brīdī, kad, apšaudes piespiesti pie zemes, padomju kājnieki gulēja pieejās Reihs- tāgam. Pavēle tika parakstīta, pirms pirmais padomju karavīrs bija pārkāpis ieejas slieksni. Pie šīs epizodes vēl atgriezīsimies.

6

Galvenais aviācijas maršals A. J. Golovanovs: "Ja viņš nolamātu, — tas nu tā, pie tā kara laikā bija pierasts, bet viņš centās pazemot, samīdīt cilvēku. Atceros, reiz viņš satika kādu ģenerāli: "Kas tu tāds?" — Šis nosauc, liet viņš šim: "Tu esi sūdu maiss, nevis ģenerālis!" |.. ] Zukovam bija tīrais nieks pēc sarunas ar ģenerālleitnantu pateikt: uz redzēšanos, pulkvedi!" (F. Ču- jevs. Soldati imperiji, 316. lpp.)

Žukovam pieņemts tā: kuru var, to nošauj. Kuru nevar nošaut, par to ņirgājas. Nedomājiet, ka viņš ņirgājās tikai par kapteiņiem vai meta zemē kartes, liekot frontes inženiertehnisko spēku priekšniekam tupus rāpot viņa priekšā. Nedomājiet, ka viņš apstājās pie ģenerāļiem. Viņš ņirgājās arī par Padomju Savienības maršaliem. Pirmais līdz Berlīnei nokļuva Padomju Savienības maršals Rokosovskis, kurš komandēja 1. Baltkrievijas fronti. Ro- kosovskis bija karavadoņa paraugs. Augumā stalts un izskatīgs. Drosmīgs kaujās un dzīvē. Talantīgs. Vienīgi uzvārds nebija padevies. Tāpēc kara finiša taisnē viņu pazemināja. Cilvēks ar polisku uzvārdu nedrīkst ieņemt Berlīni. Rokosovska vietā biedrs Staļins ielika Zukovu…

Rokosovskis jautāja Staļinam: par ko tāda nežēlastība?

Staļins: tā ir politika. Tā sakot, neapvainojies.

Zukovs, pieņemot no Rokosovska 1. Baltkrievijas fronti, sarīkoja banketu. Skaidrāks par skaidru, ka Rokosovskis to neorganizēja, jo viņam nebija nekā svinama.

Stāsta skatuves mākslinieks Boriss Sičkins: "Lieliski atceros banketu sakarā ar mūsu frontes vadības nodošanu no Rokosovska rokām Žukovam. Šajā pasākumā uzstājās mūsu ansamblis. Uz paaugstinājuma stāvēja divi milzīgi krēsli, kuros sēdēja abi maršali. [..) Ansamblī strādāja kora solists Jaša Mučņiks. [..] Pēc uzstāšanās Žukovs viņu ataicināja pie sevis, nosēdināja blakus maršala Rokosovska vietā un visu vakaru nelaida prom. Jaša kautrīgi centās iebilst maršalam, bet Zukovs mierināja Jāšu:

— Neuztraucies, sēdi mierīgi, lai viņš pastaigā.

Karavīrs Jaša Mučņiks, ebrejs pēc tautības, visu vakaru nosēdēja tronī Rokosovska vietā kopā ar izslavēto maršalu Georgiju Konstantinoviču Žukovu." (Ii. Sičkins. Ja iz Odessi, zdrastje…, 75.—76. lpp.)

Boriss Sičkins ir sajūsmināts: lūk, cik ļoti Zukovs mīlēja un cienīja ebrejus!

Bet, manuprāt, mīlestību un cicņu pret ebrejiem varētu izrādīt cita notikuma sakarā un citā situācijā. Te nav runa par mīlestību un cieņu. Te ir runa par apzinātu un publisku maršala Rokosovska pazemošanu. Viņš pirmais izlauzās līdz Berlīnei, bet Zukovs ieradās, kad galds jau uzklāts, uz noslēdzošo posmu, lai plūktu laurus. Šādā situācijā Zukovam būtu jājūt līdzi Rokosovskim: sak, ne jau mana vaina, Kostja, ne jau es pats uzprasījos uz tavai uzvarētāja vietu, tā nolēma Saimnieks. Tu atvedi fronti līdz Berlīnei, vēsture to neaizmirsīs, bet man būs jāizkarina karogi, jāraksta uzvaras relācijas, jāpieņem kapitulācija un jāurbina mundierī caurumi ordeņiem.

Tomēr Žukovs tā neuzvedās. Viņš grib iemīcīt Rokosovski dubļos. Visas tautas acu priekšā.

Kopš civilizācijas sākumiem visu cilšu goda dzīrēs īpaša uzmanība tikusi pievērsta viesu sasēdināšanai. Un arī pie mums, Krievzemē: vai tās ir kāzas laukos, vai pieņemšana cara palātās, vai cietumnieku kamerā, svarīga ir vieta: tu — tronī, tu — no troņa pa labi, tu — pa kreisi, tu — būdas goda kaktā, tu — uz nārām pie lodziņa, tu — pie atejas cauruma, bet tu, kuces dēls, lien zem nārām. Un, lūk, Žukovs maršala vietā nosēdina ākstu. Nacionalitātei te maza nozīme. Ja tajā rautā dancotu čigāni vai čukči, Zukovs viņiem demonstrētu savu mīlestību 1111 cieņu. Jo izcilā karavadoņa Padomju Savienības maršala Konstantīna Konstantinoviča vietā bija kāds jāiesēdina. Lai viņam nebūtu kur apsēsties. Lai drošsirdīgais maršals pastaigā bez vietas.

Žukova zvēriskās cietsirdības un leģendārās nekaunības upuri bija nc tikai karavīri, virsnieki, ģenerāļi liii maršali. Tika arī ārzemniekiem.

Boriss Sičkins turpina stāstu: "Kad beidzās karš, par godu Uzvarai ārvalstu delegācijām rīkoja banketu. Ilgi slavējot Padomju armiju, bet pēc tam, daudz glaimojošu vārdu veltot Zukovam, uzstājās ministrs no Francijas. Tad runāja Žukovs. Tulks Žukova teikto tulkoja franciski. Pēkšņi Žukovs pārtrauca tulku un teica, ka nevajag tulkot. Viņi, tā sakot, gan jau sapratīs arī bez tulka, jo agrāk vai vēlāk francūži dancos pēc mūsu stabules. Daudzi apjuka. Maršalam vispār nebija raksturīgs diplomādskums. Bet te, iespējams, par sevi lika manīt izdzertā daudzums.

Tovakar Georgijs Konstantinovičs attiecībā pret francūžiem vēlreiz atļāvās būt netaktisks. Francijas ministrs pienāca pie Žukova un uzsauca tosm. Žukovs atteicās dzert un, atdevis savu vīna glāzi ģenerālim Cuikovam, uzdeva viņam sadzert ar francūzi." (B. Sičkins. Ja iz Odessi, zdrastje…, 83. lpp.)

Padomju Savienība bija zaudējusi karā par kundzību pasaulē. Tajā skaitā arī Žukova vainas dēļ. Taču ambīcijas palika. Laikam tikai Žukovam: drīz es valdīšu Francijā!

Komunisti saka: lūk, cik mēs esam miermīlīgi. 1945. gadā varējām amerikāņus patriekt no kontinenta, bet nolēmām to nedarīt. Varējām Franciju kopā ar Itāliju pievērst komunismam, taču negribējās…

1945. gadā Padomju Savienību bija izputinājis karš. Vairākas jaunu vīriešu paaudzes bija gandrīz pilnībā iznīcinātas. Nebija kam dienēt armijā. Pēdējais kara iesaukums dienēja armijā no 1945. līdz 1953. gadam "bez noilguma". Neviens nezināja, kad laidīs mājās. Ja Staļins nenomirtu, puiši turpinātu dienestu. 1947. gadā valstī sākās bads. Rūpniecība un transporta sistēma bija sagrauta, lauki — izputināti un novārdzināti. Amerikāņiem bija bumba. Mums tās nebija. Saka, viņiem esot par maz bumbu. Pareizi. Bet vai jums daudz vajag? Un, ja par maz, tad viņi pēc gadiņa vai diviem pieliktu klāt. Bet mums tik un tā joprojām nekā. Un, kad bumba uzradās, tai trīīka nesēja.

Amerikāņiem bija okeāna flote. Mums nebija. Amerikāņiem bija stratēģiskā aviācija. Mums nebija. Pat bez atombumbas viņi varēja sagādāt neskaitāmas nelaimes. Amerikāņiem bija milzīga, paēdināta armija. Mums — milzīgas kropļu un invalīdu armijas, kurām nebija pārtikas.

Amerikāņi varēja mūs aizsniegt no jebkāda attāluma, bet kā lai mēs aizsniedzamies līdz Amerikai?

Un, luk, Zukovs sapņo par Franciju. Sapņot drīkst, bet pļāpāt vajadzētu mazāk.

Par tādiem gājieniem attiecībā pret svešu zemju oficiālajiem pārstāvjiem Staļinam bija nekavējoties jāpadzen Zukovs no visiem amatiem.

Dievs, pasargi cūku no ragiem, bet kalpu no kundzības.

8

Te nu ir dižais stratēģis pēc kara. Boriss Sičkins viņā ir bezgalīgi iemīlējies. Taču tas, ko viņš par Zukovu stāsta, stratēģim nemaz nedara godu un viņa slavu nevairo. "Pēc dažām minūtēm atskrēja mūsu majors. Zukovs uz viņu palūkojās kā uz žurku. Priekšnieks centās ziņot, kas viņš ir un ka ieradies saskaņā ar rīkojumu, taču mēle bija piekaltuši, žokļi trīcēja, acis neko nepauda. Korņejevs bija komā. Zukovs teica: ja viņš vēl reizi ieraudzīs viņu savas savrupmājas tuvumā, tad Korņejevs to vairs neredzēs nekad, un aizraidīja viņu prom. Majors Korņejevs turpināja stāvēt nepakustēdamies. Tad visiem par pārsteigumu viņš pagāja malā un metās bēgt no rezidences. Zukovs nenoturējās un sāka smieties kopā ar mums. U11 tad uz tiem priekiem sāku vilkt maršalam līdzi Ņezapjanstvo.. (B. Sičkins. Ja iz Odessi, zdrastje…, 82. lpp.)

Ko gan bija nogrēkojies ansambļa vadītājs majors Korņejevs?

Boriss Sičkins izskaidro: "Zukovam patika dziedāt krievu kroga dziesmas. Viņa visiemīļotākā dziesma bija Ņe za pjanstvo, ņc za bujanstvo i ņe za no'cnoi razboi… Parasti Korņejevs mūs aizveda pie maršala Zukova un sagaidīja pie ieejas dežūrtelpā. Reiz. uz tiem priekiem krietni daudz izdzēru un no visas sirds kopā ar Zukovu sāku piedziedāt duetā Ņe za pjanstvo, ņe za bujanstvo… Balss skanēja lieliski. Manai balsij pilnībā trūka samta, taču bija ļoti daudz metāla. Ar šo metālu pietiktu vismaz divām metālapstrādes rūpnīcām. Manu balsi sadzirdēja priekšnieks dziļi dežūrtelpās. Viņš nezināja, ka Zukovam mana balss patīk. Viņš nobijās, ka ar savu riebīgo bļaustīšanos niekojos tik atbildīgā vietā. Priekšnieks mani izsauca. Aizgāju un ieraudzīju majoru trīcam.

Boris, — viņš lūdzoši teica, — lūdzu, nedziedi vairs. Tu mani iegāzīsi.

Vai tā ir pavēle? — jautāju.

Jā, — atbildēja priekšnieks.

Viss kārtībā, es vairs nedziedāšu, — atteicu.

Atgriezos, piesēdos pie galda, kur mani gaidīja Georgijs Konstanti- novičs. Mēs iedzērām vēl, jokojām. Zukovs todien bija ļoti labā noskaņojumā, apkampa mani un teica:

Aiziet, Boris, uzdziedam mūsu mīļoto.

Es to nepacietīgi biju gaidījis.

Piedodiet, biedri maršal, bet man aizliedza dziedāt.

Zukovs zaudēja valodu, viņam sāka trīcēt lūpas, acis pielija asinīm, 1111 pēc ilgas pauzes viņš nevis teica, bet nočukstēja:

Kurš tev aizliedza dziedāt?

Vienaldzīgā balsī nosaucu mūsu ansambļa priekšnieku.

Tā (visticamāk, maršals bija domājis tā mauka) atsaucama šurp, — tcica Zukovs."

Tālāk notika tas, kas aprakstīts iepriekš.

Bet es vēršu uzmanību uz citu detaļu. Skatuves mākslinieks Boriss Sičkins un maršals Zukovs — pudeles brāļi. Viņi apskaujas un kopā nodarbojas ar "riebīgo bļaustīšanos". Taču skatuves mākslinieks uzrunā maršalu uz "jūs", bet maršals mākslinieku — uz "tu". Bet kāpēc? Sadzer taču ar mākslinieku tubrālības vai arī izrādi viņam tādu pašu cieņu, kādu viņš izrāda tev. Taču pie brāļošanās tikušais vakardienas dienderis Zu- kovs izrīkojas ar cilvēkiem tā, kā izturējās pret dzimtcilvēkiem aktieriem. Tomēr Katrīnu un Aleksandru laikos dzimtcilvēku ansambļus nevadīja majori. 'Tikai pie mums, sociālisma uzvaras valstī, majors veda pie lielkunga dziedoņu un dancotāju trupu, bet pats ar šveicariem gaidīja patrepē.

Un, ja reiz salīdzinām cilvēku komunistisko brālību ar nolādēto, derdzīgo verdzību pagātnē, tad salīdzinājums neizceļ brīvības, vienlīdzības un brālības pārākumu. Nevaru iztēloties ģenerālfeldmaršalu kņazu Mihailu Ilarionoviču Goļeņiščevu-Kutuzovu, kurš, pārdzēries šņapstu, uzjautrinātu savu štābu ar "riebīgu bļaustīšanos". Un nesanāk iedomāties, ka dižais karavadonis Kutuzovs, dodot pavēli, būtu nevis runājis, bet šņācis, skatījies uz majoru kā uz žurku, nosaucis viņu sieviešu dzimtē, tā liekot noprast, ka viņam ir darīšana nevis ar uzvarošās armijas vecāko virsnieku, bet ar netīru ceļmalas palaistuvi.

Žukovam šajā situācija būtu jāsaka: major, viss kārtībā, neuztraucies, tas biju es, kurš pasūtīja Sičkinam cietumnieku repertuāru. Bet, nē! Žukovam acis pielietas asinīm. Žukovam trīc lūpas. Žukovs šņāc. Žukovam vajag, lai visi drebētu un trīcētu.

Pie kā tad vainojams ansambļa vadītājs majors Korņejevs? Pie tā, ka nebija izpētījis Žukova — plukatas karavadoņa — gaumi. Majors gribēja, kā labāk. Majors uzskatīja, ka tādā sabiedrībā, tādos augstumos jāskan pieklājīgām dziesmām. Un kļūdījās. Žukova kompānijā dziedāja un dancoja kā zagļu dzīrēs. Valstī bads, bet te no pārpilnības lūst galdi. Boriss Sičkins apraksta neticamu pārpilnību: ņemiet, lūdzu, te gan ikri, gan lasis un baliks, gan viss, ko vēlaties. Lepnas dzīres! Laiks kliegt: šampanieti un mamzelesl

Te piedalās sabiedrotie, pret kuriem piedzēries Žukovs demonstratīvi un tīšām izturas rupji. Sičkins turpina: "Sākās dejas. Frontes Kara padomes loceklis ģenerālleitnants Teļcgins dejoja krievu deju ar lakatiņu rokā un bija līdzīgs kolhozniekam homoseksuālim. [.. | Staļingradas varonis ģenerālis Cuikovs bija leģendāra un izcila persona. Neraugoties uz savu slavu, ikdienā viņš bija vienkāršs, dzīvespriecīgs cilvēks. Viņš neatzina noteikumus.

Atceros, tajā banketā viņš atpogāja formas svārkus, zem kura atklājās jūrnieku krekls. [..] Zukovs uzaicināja uz deju ģenerāli Cuikovu. Cuikovs matroža krekliņā, milzīgs, ar dzelzs zobiem…" Utt.

Kāpēc Vācijā izvietotā padomju okupācijas karaspēka grupas virspavēlnieks Padomju Savienības maršals G. K. Zukovs aicina uz deju 8. gvardes armijas komandieri ģenerālpulkvedi V. I. Cuikovu? Ko par šīm dejām domā sabiedrotie? Vai Zukovam bābiešu trūkst? Nē, bābiešu pietiek. Pavēle ģenerālpulkvedim Serovam: nodrošināt ārzemniekiem! "Serovs bija lietpratējs prostitūtu jautājumos: viņam Maskavā bija vesels štats dažādām gaumēm…" Bet tc nav Maskava, te ir Berlīne. Karš tikko kā beidzies. Un ģenerālpulkvedis rīkojas…

"Serovs, nepievēršot man uzmanību, uzgrieza numuru un lecīgā tonī pavēlēja:

— Vajadzīgas maukas. Astoņas. Francūži paliek un pāris angļu. Neko nezinu. Gādā maukas, kur gribi. Saproti, tas ir svarīgi. Ar četrām nepietiek, jābūt ne mazāk par astoņām. Tev ir apmēram divas trīs stundas. Klausies, viņām jābūt pieklājīgi apģērbtām, vakarkleitās. Ko nozīmē — kleitu nav? Sagādā! Ieej pie vāciešiem un paņem. Pie reizes paķer no vāciešiem krāsas, lai viņas piekrāsotu, un smaržas, lai iesmaržinātu. Pieliec viņām pie kleitām ordeņus, medaļas un gvardes nozīmītes. Vienu uztaisi par Padomju Savienības Varoni. Aiziet, rīkojies!" (B. Sičkins, 85. lpp.)

Tālāk kā pēc saraksta: noteiktā laikā dabūja varonīgās gvardes maukas, sabiedrotos cienīja…

Bet Cuikovs met kūleņus.

Bet Žukovs danco un dzied. Un piespēlē ermoņikas. Un viņam nieks vien ir piekārt pie ielenes cičiem "Zelta zvaigzni". "Zukovs smējās līdz asarām. Mūsu Klāvai — Padomju Savienības Varonei — bija milzīgas krūtis, viņas īsās rokas neaizsniedza krūšu galus, bet tajos karājās "Zelta zvaigzne" un Ļeņina ordenis. Francūzis bija sajūsmā par Klāvas krūtīm un maigi tās skūpstīja kā visi piedzērušies cilvēki, nešauboties, ka to neviens neredz. No malas gan radās iespaids, ka viņš skūpsta Ļeņinu uz ordeņa."

Nedaudz agrāk, kara laikā, ģenerālis de Golls, pabijis Padomju Savienībā, aprakstīja banketus, "kuri izcēlās ar neticamu pārpilnību un nepieklājīgi pārmērīgu greznību". Vadoņi un stratēģi mācēja plītēt.

Vladimirs Bešanovs izteica interesantu domu: princis Kondē uzskatīja, ka, lai kļūtu par labu ģenerāli, vispirms ir jāiemācās labi spēlēt šahu. Interesanti, vai Zukovs mācēja spēlēt šahu? Vai arī vienīgi ermoņikas?

31. NODAĻA

PAR VLASOVU

Kad izsauca Žukovs, radās vēlme neatbildēt uz sarga uzsaucienu, — lai šauj.

Ģenerālleitnants M. Miļšteins, Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieka vietnieks Vesti, 2003. gada 10. jūlijs

1

Tēma "Vlasovs" ir neizsmeļama.

Tāpat kā tēma "Berija".

Varbūt kādreiz tiksim arī līdz viņiem.

Bet tagad ir runa par Žukovu. Viņa vērtējums ir interesants.

1942. gadā Volhovas frontes komandiera vietnieks ģenerālleitnants Andrejs AndrejeviČs Vlasovs krita gūstā. Kara beigu posmā par spīti Hitlera pretestībai Vlasovam izdevās no padomju karagūstekņiem izveidot antikomunistiskus militārus formējumus ar kopējo nosaukumu ROA.

Lūk, Žukova stāsts: "Es viņu pazinu sen — 1924. gadā kopā mācījāmies komandējošā sastāva pilnveidošanas kavalērijas kursos (KKUKS). 1940. gadā viņš dienēja Ukrainas īpašajā kara apgabalā, kuru tolaik komandēju. Kara sākumā pie Maskavas viņš komandēja 40. divīziju. Pierādīja sevi kā vāju komandieri. Es jau prātoju par viņa noņemšanu. Taču pēkšņi piezvanīja Staļins:

Mēs te domājam no jums paņemt Vlasovu — Volhovas virzienā mums ir pārrāvums.

Es ļoti nopriecājos.

Ko lai dara, — saku. — Ņemiet.

Domāju, ka sākumā viņam nodevība nebija padomā. Taču nokļuva grūtā situācijā. Koridors bija šaurs, maiss. Iziet grūti. Viņi maldījās pa mežiem ilgāk nekā mēnesi. Pēc tam, gļēvuma pievarēti, padevās vāciešiem — gribēja dzīvot, domāja bēgt uz Ameriku, bija paķēris līdzi čemodāniņu ar zeltu.

No Potsdamas virziena pie mums pārbēga viņa adjutants. Paziņoja, kur atrodas Vlasovs. Norīkojām vienību. Panācām. Aplencām.

Redz kur, — kliedz adjutants, — ir viņa automašīna!

Apstādinājām. Tur šoferis un vēl kāds, kaut kādi mantu saiņi. Vlasova

nav.

Meklējiet, viņš ir šeit, zem krāmiem! — kliedz adjutants.

Izmētājām mantas. No turienes izšāvās Vlasovs un metās skriet pa ežu.

Viņu panāca adjutants un ar revolveri iesita pa pakausi. Viņš nogāzās. Viņu saņēma ciet. Pēc tam tiesāja un pakāra.

Gļēvulis! Viņam bija jānošaujas pirms nokļūšanas vācu gūstā." ((hjo- ņok, 1988, Nr. 18, 18. lpp.)

Žukova stāstos mani vienmēr pārsteidz detaļu pārpilnība: čemodāniņš ar zeltu, mantu saiņi… No kurienes tas? Par Vlasovu neviens nekad dokumentos neko tamlīdzīgu nav ziņojis. NKVD īpašo nodaļu pārvalde 1941. gada 7. februāra raksturojumā nr. 4-7796 ziņoja VK(b)P CK kadru pārvaldei: "Par biedru Vlasovu kompromitējošu materiālu nav." Andrejs Andrejcvičs Vlasovs nav pieķerts ar zagtām mantām. Žukovs gan ir pieķerts marodicrismā un trofeju zagšanā. īpaši lielos apmēros. Čemodāniņš ar briljantiem, vasarnīcas, kas piekrautas ar zagtu mantu saiņiem, sienas, kas apkarinātas ar daudzus miljonus vērtiem, gadsimtus veciem gobelēniem un gleznām, — to oficiālos dokumentos ziņoja nevis par Vlasovu, bet par Žukovu. Acīmredzot dižais stratēģis pārējos mērīja pēc saviem mēriem un ar savu mērauklu.

2

Žukova stāstu pārcilāsim kauliņu pa kauliņam.

Sāksim ar Vlasova dārglietām. No kādiem avotiem Žukovs uzzināja par čemodāniņu ar zeltu? Vlasovs nokļuva 1. Ukrainas frontes 13. armijas SMĒRS pretizlūkošanas nodaļas ķetnās 1945. gada 13. maijā. 13. armiju komandēja ģenerālpulkvedis Nikolajs Pavlovičs Puhovs, 1. Ukrainas fronti — Padomu Savienības maršals Ivans Stepanovičs Koņevs. Par tāda gūstekņa sagrābšanu Puhova pienākums bija paziņot Koņevam, bet Ko- ņeva — augstākajam virspavēlniekam. Pirms ziņojuma Koņevam Puho- vam būtu jāprecizē detaļas. Tāpat būtu jārīkojas ari Koņevam, pirms viņš dodas ar ziņojumu pie Staļina. Biedrs Staļins var pajautāt jebkuru jautājumu, tāpēc gan Puhovam, gan Koņevam būtu jāpainteresējas: kādā stāvoklī ir gūsteknis? Ir vai nav ievainots? Vesels vai slims? Vai kopā ar viņu saņemti vēl daudzi cilvēki? Kas konkrēti? Vai pārējo meklēšana ir sākta? Vai viņam ir dokumenti? Utt., utt. Staļinam patika detalizēti ziņojumi.

Interesanti, ka ne Puhovs, ne Koņevs, kuri ar šo lietu bija saistīti tiešo dienesta pienākumu pildīšanas dēļ, nekad neko nav stāstījuši par čemodāniņu ar zeltu. Par to pastāstīja Gcorgijs Konstantinovičs Zukovs, kuram ar šo lietu nebija nekādas saistības un kurš Cehoslovākijas teritorijā tobrīd neuzturējās.

Nokļuvis smeršistu neaptraipītajās rokās, Vlasovs uzreiz, kā pieņemts, tika pārmeklēts. Pēc Padomju Savienības sabrukuma jebkuram pētniekam pieejams kratīšanas protokols. Vlasovam konfiscēja trīsdesmit tūkstošus reihsmarku. Nekādu citu vērtslietu viņam nebija. Nc zelta pulksteņa, ne monētu, ne zelta stieņu. Ari kaklā pakārtais krustiņš, ko viņam norāva, nebija ne zelta un ne sudraba, bet gan alvas.

Trīsdesmit tūkstošu izcelsme ir izskaidrojama. Vācu armijā Vlasovs bija ģenerālpulkvedis, saņēma ministrijas algu — sešus tūkstošus mēnesī. 1944. gadā un jo īpaši 1945. gadā nebija visai plašu iespēju tērēt naudu — gandrīz viss tika sadalīts pēc kartītēm. Turklāt pēc Vācijas sagrāves un kapitulācijas Vlasova formējumi izjuka. Ko darīt ar pulku, divīziju un visas Krievu atbrīvošanas armijas finansēm? Izdalīt. Ko gan citu?

Ja trīsdesmit tūkstoši reihsmarku ir daļa no KOA līdzekļiem, tad pēc jebkādiem standartiem Vlasovs ieguvums ir mazs. īpaši, ja salīdzinām ar Zukova vērienu. Zukovs pats un viņa brandža vācu reihsmarkas tērēja veseliem vagoniem un pagrabiem, tās neskaitot, miljoniem, kastēm un maisiem.

Tātad, kur ir slepenais čemodāniņš, ar kuru Vlasovs grasījās bēgt uz Ameriku?

Varu iedomāties tikai divus variantus.

Pirmais. Biedri ar karstajām sirdīm, vēsajām galvām un neaptraipītajām rokām 110 13. armijas SMERŠ pretizlūkošanas nodaļas vienkārši cilvēciski aizmirsa ierakstīt čemodāniņu protokolā, brālīgi sadalot čemodāniņa saturu.

Otrais variants. Nebija nekāda čemodāniņa ar zeltu. Zukovs tikai atkārtoja kāda cita melus.

Izskatīsim pirmo variantu. Ja mūsu vienmēr modrie kompetentie biedri patiesi pievāca čemodāniņu, tad viņiem bija jādalās ar tā saturu. Vispirms jau ar Puhovu un Koņevu. Jo gan vienam, gan otram bija pamatots iemesls un visas tiesības parunāt ar gūstekni pirms nosūtīšanas uz Maskavu. Un sarunas laikā gūsteknis varētu pieminēt krietno čekistu nekorekto uzvedību.

Turklāt 13. armijas SMERŠ nodaļas priekšniekam būtu jādalās ar 1. Ukrainas frontes SMeRš Pārvaldes priekšnieku, kuram savukārt — ar PSRS NKO SMeRš GUKR priekšnieku 2. ranga Valsts drošības komisāru Viktoru Semjonoviču Abakumovu.

Un ar to vēl nav viss. Būtu jāpadalās ar visu prokuroru ķēdīti, sākot ar 13. armijas prokuroru un beidzot ar PSRS ģenerālprokuroru. Jo jebkurš no viņiem varēja atklāt čemodāniņa eksistēšanu un sākt izmeklēšanu.

Un arī ar to ķēdīte vēl nebeidzas. Vlasovs ir pārāk ievērojama persona. Izmeklēšanai būtu jāpiesaista ne tikai SMeRš GUKR, bet arī NKVD. Ja nepadalītos ar iekšlietu narkomu valsts drošības ģenerālkomisāru Lav- rentiju Pavloviču Beriju, viņš apvainotos. Un nedrīkst aizmirst arī viņa padotos.

Bija iespējama arī biedra Staļina tikšanās ar slaveno gūstekni. Un nepavisam nedrīkstēja izslēgt iespēju, ka gūsteknis varētu paziņot: "Jūs, pilsoni Staļin, protams, mani pakārsiet. Taču neaizmirstiet ari pilsoni Beriju, Abakumovu, Koņevu un Puhovu…"

Nestrīdēšos, bet man personīgi ir skaidrs: Vlasovs bija tas gūsteknis, kuram nebija iespējams atņemt un piesavināties ne zābakus, ne šineli un zābaku suku. Bija gaidāma izmeklēšana visaugstākajā līmenī. Un mūsu čekisti, prokurori un ģenerāļi nav nemaz tādi muļķi, lai zagtu čemodāniņu un šķirtos no galvas.

Secinājums vienkāršs: ja čemodāniņš ar zeltu nav norādīts kratīšanas protokolā, tas nozīmē, ka nekāda čemodāniņa nebija.

Un, ja pirmais variants atkrīt, tad paliek tikai otrais: Zukovs — melis un intrigants.

3

Žukova stāsts par pārbēgušo Vlasova adjutantu pārkāpj pat fantastikas robežas. 'Hrais sirreālisms. Lai nu kurš, bet vlasovieši pie sarkanajiem ne- pārbēga. Viņi nu gan zināja, kas viņus sagaida. Lūk, ierindas vlasovieša stāsts: "Vācieši nav muļķi, viņi mums uzreiz — vismelnāko darbu, lai nebūtu ceļa atpakaļ, tā arī iekritām. Gan ar vāciešiem kopā ejams līdz pirmajam krustojumam, gan, ja sarkanajiem patrāpīsimies, aiz olām piekārs." (A. Kuzņccovs. Babijjar. Ņujorka: 1986,425. lpp.)

Psihiski vesels cilvēks jau nu gan nestāstītu par vlasoviešu virsnieka pār- bēgšanu pie sarkanajiem. Bet, ja noticam šim murgam, ja pieņemam, ka Zukovs bija vesels un skaidrā, tik un tā paliek jautājumi. Kā gan, piemēram, Zukovs varēja zināt, ko tieši kliedza Vlasova adjutants? Un kā stra- tēģis uzzinājis, ka Vlasovs skrējis pa ežu? Kāpēc neskrēja pa taciņu? Vai pa stigu? Vai arī pāri klajam laukam, galu galā? No kurienes Zukovam šis skaidrais notikumu, kuru dalībnieks viņš nebija un nemaz nevarēja būt, redzējums?

Un no kurienes 1945. gadā uzradās revolveris? Vienīgi no muzeja. Kara beigās gan Vērmahtā, gan Sarkanajā armijā jau sen un pilnībā bija atteikušies no revolveriem. Un kā šis pats revolveris nokļuva pie sarkanajiem pārbēguŠā Vlasova adjutanta rokās? Paanalizēsim: lūk, padevies vla- sovietis. Kurš gan SMERŠ pretizlūkošanas nodaļā uzdrīkstētos ko tādu: kurš iedeva sagūstītam vlasovietim ieroci?

Turklāt ne jau vienkāršs vlasovietis pārbēga, bet virsnieks.

Un ne jau vienkāršs virsnieks, bet gan paša Vlasova adjutants.

Kurš uzņemtos atbildību iedot viņam ieroci, lai ari tas ir no muzeja?

Ak, šī Zukova precizitāte! Ak, šī brīnumainā spēja ievērot detaļas, kuras pats nekad neesi redzējis: adjutants panāca Vlasovu un iesita ar revolveri pa pakausi… Nevis pa avotiņu, nevis pa deniņiem, nevis pa kaklu vai skaustu. Bet, tieši tā — pa pakausi.

Tātad no kurienes Zukovs smēlies detaļas?

Bodīte atverama vienkārši. Savulaik izdota nejauka Arkādija Vasiļjeva grāmatelc V čas dņa, vaše prevoshoditeļstvo. Tas ir romāns. Sadzejots Lub- jankas virtuvē. Tur māk. Par romānu Lubjankā dēvēja ko citu, nekā to visi saprotam. Romāns Lubjankas žargonā ir sadomātas un totāli neticamas apcietinātā liecības. Par romānistiem sauca visspējīgākos Lubjankas sadistus, kuri mācēja sacerēt visneiedomājamākos sižetus, bet pēc tam izveicīgi un ātri izsist atzīšanos no apcietinātajiem. "Prozaiķis" Arkādijs Vasiļjcvs bija GB algots aģents. Viņš pildīja pasūtījumus. Visnetīrākos. Viņš, piemēram, bija tā sauktais sabiedriskais apsūdzētājs Daniela un Siņavska procesā. Viņš apsūdzēja viņus par uzdrīkstēšanos domāt patstāvīgi. Process caurcaurēm bija kā paraugpēriens Padomju Savienības un "brālīgo" valstu tautu pamācībai: neuzdrīkstieties domāt! Ir cilvēki, kas domā jūsu vietā. Visu vietā domā Centrālā komiteja.

Strādājot par "sabiedrisko apsūdzētāju", Arkādijs Vasiļjcvs visai labi pelnīja. Detaļas — L. Vladimirova grāmatā Rossija bez prikras i mnolčaņij (Minhcne: Posev, 1968).

Arkādijs Vasiļjevs, sacerot "romānus" par labo Dzeržinski, čekistiem ar karstajām sirdīm un neaptraipītajām rokām un ļaunajiem, alkatīgajiem ienaidniekiem, cītīgi pildīja "sabiedriskā apsūdzētāja" pienākumus. Grāmata V čas dņa, vaše prevoshoditeļstvo ir spīdošs Vasiļjeva karjeras vainagojums. Meli jau nosaukumā. Krievu atbrīvošanas armijā nebija labdzimtību un augstību. Bija kungi: leitnanta kungs, majora kungs. ROA bija kungi tikai un vienīgi tāpēc, ka krievu valodā cita nekā nav — nav panu, nav herru, nav misteru un nav seru. Kungi vai biedri. Trešais nav lemts. Būt biedri viņi nekādi negribēja. Vēl pastāvēja variants: pilsoni priekšniek… Taču to vairāku iemeslu dēļ nepieņēma. Kas, izņemot kungus, bija atlicis?

Vasiļjeva "romāns" nemaz nav par Vlasovu. Vispirms ras ir par varonīgajiem un drosmīgajiem čekistiem ar gudrām, nedaudz nogurušām acīm. Padomju izlūki, izrādās, lenca Vlasovu ciešās kaujas ierindās. Viņi visu zināja, visu redzēja, visu paredzēja. Tie bija viņi, kas ceļā lika šķēršļus. Tie bija viņi, drosmīgie un varonīgie, kas izglāba valsti.

Šajā "romānā" viss ir sagrozīts, ļoti daudzas detaļas izfantazētas. Dokumentu par Vlasova mantrausības slieksmi nav. Tāpēc Vasiļjevam nācās aprakstīt detaļas, balstoties tikai un vienīgi uz savām iztēles spējām.

Bija ari citi Vasiļjevam līdzīgi "prozaiķi". Arī dziedāja balādes par varonīgajiem čekistiem, kas ielavījušies Vlasova tuvāko personu lokā. Bet dižais stratēģis Zukovs visas šīs blēņas atkārtoja. Apskaņoja, kā tagad pieklājas izteikties, augstākajā sabiedrībā.

Žukovs pildīja baumu pastiprinātāja lomu. Pirmajā posmā — Vasiļ- jevu, Koževņikovu un citu gebiliku [34] "romāni". Otrajā posmā — Zukova "atmiņas". Vispirms viņi izdomāja, bet pēc tam Zukovs pēkšņi visus izdomājumus "atcerējās". Neviens neslēpa, ka Vasiļjeva un viņam līdzīgo "romāni" ir fantāzija, turklāt ar zemu māksliniecisko vērtību. Taču pēc Žukova apstiprinājuma^-^ [35] sagudrojumi pārvērtās par "vēsturiskiem faktiem".

4

Tikpat brīnumaini ir Žukova stāsti par to, ka viņš pazinis Vlasovu kopš 20. gadiem. Ne 20. un ne 30. gados Zukovs nepazina un nesatika Vlasovu. Viņu ceļi nesakrita un nekrustojās. Vlasova biogrāfijai, kādu to pavēsta Žukovs, vispār nav piemērojami nekādi standarti. Pat brīvajiem Lub- jankas "prozaiķiem" būtu jākaunas, lasot stratēģa balādes.

Žukovs mācījās kursos 1924. gadā, bet Vlasovs — 1920. gadā, attiecīgi citos kursos— 1928. un 1929. gadā, akadēmijā— 1934. un 1935. gadā.

Līdz 1940. gadam Žukova un Vlasova militārās gaitas nesakrita ne tikai laika, bet arī vietas un specializācijas ziņā. Zukovs — kavalērists, bet Vlasovam ar kavalēriju nebija nekā kopēja. Vlasova dienesta lapa: ierindas kareivis 27. Picvolgas strēlnieku pulkā, pēc tam — 2. Donas strēlnieku divīzijas 14. Smoļcnskas strēlnieku pulkā. Šajā divīzijā, kuru vēlāk pārdēvēja par 9. Donas strēlnieku divīziju, Vlasovs uzkāpa pa dienesta karjeras kāpnēm, neizlaižot nevienu pakāpienu, no vada komandiera līdz strēlnieku pulka komandiera pienākumu izpildītājam. Divus gadus Vlasovs strādāja par taktikas pasniedzēju. Pēc tam komandēja 215. un 133. strēlnieku pulku. Dažādos laikposmos Vlasova karjerā bija vairāki posteņi izlūkošanā: no Ļcņingradas kara apgabala štāba izlūkošanas nodaļas 1. (informācijas) sektora priekšnieka palīga līdz. Kijevas īpašā kara apgabala štāba izlūkošanas nodaļas priekšniekam. 1938. gada septembri Vlasovu iecēla par 72. strēlnieku divīzijas komandieri. No 1938. gada oktobra līdz 1939. gada novembrim — komandējums uz. Ķīnu, kur viņš strādāja par kara padomnieku tin saņēma ķīniešu zelta ordeni. Pēc atgriešanās, 1940. gada janvāri, Vlasovu iecēla par 99. strēlnieku divīzijas komandieri, vēlāk, 1941. gada februāri, — par 4. mehanizētā korpusa komandieri.

Vlasovam pilnīgi nekas nebija darāms kavalēristu kursos, kur viņu it kā saticis Zukovs. Vlasovam bija pavisam cits profesionālās apmācības profils: RKKA komandējošā sastāva 24. Ņižegorodas kursi, augstākie strēlnieku taktikas pilnveidošanas kursi RKKA komandieru sastāvam (Vistret) un Frunzes Kara akadēmijas pirmais kurss.

"Ukrainas īpašajā kara apgabalā" Vlasovs nedienēja ne 1940., ne arī kādā citā gadā. Un viņš nemaz nevarēja dienēt tādā apgabalā. Un Zukovs tādu apgabalu nekomandēja. Nevarēja komandēt. Tāds apgabals nekad nav pastāvējis. Bija Ukrainas kara apgabals. Bet tas nebija īpašs. Turklāt tas pastāvēja tikai līdz 1935. gada 16. maijam ieskaitot. Šajā laikā ne Žukova, ne Vlasova tur nebija. 1935. gada 17. maijā Ukrainas kara apgabalu sadalīja Kijevas un Harkovas apgabalā. 1938. gada 26. jūlijā Kijevas kara apgabals kļuva par īpašo.

Dižais stratēģis stāsta Vlasova biogrāfiju, bet neatceras pats savu. Viņam nav ne jausmas, kur un kad dienējis. Neatceras, ko komandējis, liet par citiem viņš vispār neko nezina.

Vlasovs nevarēja komandēt 40. strēlnieku divīziju kaujā pie Maskavas. 40. ar Ļeņina ordeni apbalvotā Ordžonikidzes strēlnieku divīzija nekaroja pie Maskavas. Un tā vispār nebija PSRS—Vācijas frontē. 40. atradās Posjotē. Pašā tālākajā padomju zemes maliņā. Tā ir slavenā Hasanas divīzija. Tur to bija divas: 32. un 40. Pulkveža V. I. Polosuhina komandēto 32. divīziju 1941. gada rudenī pārsvieda no Tālajiem Austrumiem, ber kombrijja S. K. Mamonova 40. tur tā arī palika. Visu kara laiku tā bija Tālo Austrumu frontes 25. armijas 39. strēlnieku korpusa sastāvā.

Žukova stāsts par to, ka Vlasovs "parādīja sevi kā vāju komandieri", ir meli. Pirms kara Vlasovs komandēja 99. strēlnieku divīziju, kura viņa vadībā kļuva par labāko Sarkanās armijas divīziju. Par labāko no 303 divīzijām — kā strēlnieku, tā visām pārējām. Vlasova sagatavota, 99. strēlnieku divīzija kļuva par pirmo Sarkanās armijas divīziju, kura pirmajos kara mēnešos saņēma kara ordeni. To stāsta arī Žukovs: "99. divīzija, sagādājot pretiniekam lielus zaudējumus, neatdeva nevienu metru no savām pozīcijām. Par varonību tai piešķīra Sarkanā Karoga ordeni." (Vospominaņija i razmišfeņija. Maskava: 2003, 1. sēj., 273. lpp.)

Kara laikā Vlasovs nckomandēja ne 40. strēlnieku divīziju, ne ari kādu citu divīziju. Pirms kara viņu paaugstināja par 6. armijas 4. mehanizētā korpusa komandieri. Šajā postenī viņš sagaidīja 22. jūniju. 1941. gada vasaras katastrofālajā situācijā pierādīja sevi no labākās puses. Kara otrajā mēnesī tika iecelts par Kijevas nocietinātā rajona komandantu. Vienlaikus saņēma pavēli izveidot (no pieejamā materiāla) un vadīt 37. armiju. Vlasovs armiju izveidoja un, balstot aizsardzību Kijevas nocietinātajā rajonā, ilgu laiku aizturēja vācu uzbrukumu. To spiesti atzīt pat augsta ranga padomju karavadoņi, kuriem ir nevainojama reputācija. Divkārtējs Padomju Savienības Varonis ģenerālpulkvedis A. I. Rodimccvs: "Pateicoties 37. armijas varonīgajām pūlēm, tiešie draudi Kijevai no dienvidiem tika novērsti." (VIZ, 1961, Nr. 8, 69. lpp.) Tiesa, Aleksandrs Iļjičs neprecizē,

kurš konkrēti tukšā vietā no neapmācītiem rezervistiem izveidoja 37. armiju un to tik lietpratīgi komandēja.

"Kijevas UR priekšējās pozīcijas 11.—14. jūlijā atsita pirmo pretinieka motorizēto kājnieku un tanku spiedienu, cenšoties tūlītējā triecienā sagrābt Kijevu un pārcelties pāri Dņeprai. Pēc tam, balstoties uz šo URy 37. armijas karaspēks 71 diennakti atsita 17 pretinieka divīziju uzbrukumus." (Inžeņernije voiska Sovetskoi Armiji. Maskava, 195. lpp.)

1957. gada PSKP CK oktobra plēnumā Hruščovam bija jāatzīst: "37. armiju toreiz komandēja Vlasovs, komandēja brīnišķīgi." (Georgi)Žu- kov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) plēnuma CK KPSS i drugije dokumenti, 385. lpp.)

1941. gadā varonīgie Kijevas aizstāvji sevi lepni dēvēja par vlasoviešiem.

Vlasovs nav vainojams pie tā, ka 37. armiju apgāja no flangiem. Tā ir Žukova vaina. Žukova ģeniālās plānošanas dēļ jūnijā pie Minskas aizgāja bojā Rietumu fronte. Staļins izveidoja jaunu Rietumu fronti, bet Žukovs to atdeva pretiniekam jūlijā pie Smoļenskas. Lūk, tur Gudērians nogriezās un deva triecienu Dienvidrietumu frontei no aizmugures, ar lielu loku apejot piecas padomju armijas, ieskaitot Vlasova 37. armiju. Bet dienvidos tādu pašu loku ap padomju spēkiem lieca 1. vācu tanku grupa. Stratēģiskās manevrēšanas brīvību šī grupa ieguva vēsturē visgrandiozākās tanku kaujas rezultātā Dubnas, Rovnas un Luckas rajonā. Padomju pusi šajā kaujā vadīja Žukovs. Operējot ar astonkārtēju skaitlisko un absolūtu kvalitatīvo pārākumu pār pretinieku, Žukovs pamanījās šo kauju zaudēt. Rezultātā pretinieks ieguva manevrēšanas brīvību Ukrainā, forsēja Dņepru, bet pēc tam Gudēriana un Klcista tanki, satikušies Lohvicas apkaimē, aizcirta ciet cilvēces vēsturē visgrandiozākā Kijevas aplenkuma loku.

Vlasovs aizstāvēja Kijevu līdz pēdējam. Nc savas iniciatīvas pēc viņš pameta Kijevu, bet gan saskaņā ar augstākā virspavēlnieka pavēli. "Vācu fašistiskā pavēlniecība, pārliecinājusies, ka tiešie uzbrukumi Kijevas nocietinātajam rajonam ir veltīgi, 1941. gada jūlija beigās 1. tanku grupas vienības nomainīja pret kājnieku divīzijām un visus mobilos spēkus sakoncentrēja flangos ar plaša Ukrainas galvaspilsētas aplenkuma mērķi. Septembri

ienaidnieks ar diviem tanku ķīļiem, kas vienlaikus devās viens otram pretī — dienvidos no Krcmenčugas un ziemeļos no Konotopas, aizslēdza aplenkuma loku ap mūsu nepārtrauktās kaujās stipri novājināto karaspēku, kas atradās Kijevā un Dņcpras austrumu krastā. Pēc Staļina pavēles mūsu karaspēks 19. septembri pameta pilsētu." ( VIZ, 1984, Nr. 6, 71. lpp.) Ja citos virzienos kaut puse vai pat tikai ceturtdaļa nodetināto rajonu turētos tāpat, kā Vlasova vadībā turējās Kijevas UR, tad nebūtu nekāda zibenskara un pretinieks nekad netiktu pāri Daugavai (Rietumdvinai) un Dņeprai.

No 1941. gada 20. septembra līdz 1. novembrim Vlasovs lauzās ārā no aplenkuma. Pa šo laiku pretinieka aizmugurē viņš kājām nogāja no Kijevas līdz Kurskai. Staļins zināja, ka Vlasovs nav vainīgs, tāpēc pēc iziešanas no aplenkuma atkal uzticēja viņam armiju: Rietumu frontes 20. armiju.

Mēs atkal esam strupceļā. Vai tiešām Zukovs, kurš kopš 1941. gada oktobra komandēja Rietumu fronti, ir aizmirsis, kurš komandēja labāko armiju šajā frontē?

Vlasova 20. armija pie Maskavas izcēlās pat uz Rokosovska, Goļikova un Govorova armiju fona. Vlasovs pirmais saņēma paaugstinājumu — tika iecelts par frontes komandiera vietnieku. Par Vlasova panākumiem katrs var spriest pats, atšķirot centrālo padomju avīžu 1941. gada 13. decembra numurus. Starp Maskavas aizsardzības varoņiem ir viņa portrets. Un 1942. gada 3. janvāra centrālajās avīzēs arī ir.

Zukovs stāstīja, ka Vlasovs nav bijis spējīgs komandēt pat divīziju un it kā taisījies viņu noņemt. Bet tas — ar atpakaļejošu datumu. Taču ar priekšā esošu datumu (ja drīkst tā izteikties)? 1940. gadā Zukovs uzrakstīja Vlasovam, 99. strēlnieku divīzijas komandierim, patiesu (t. i., spīdošu) raksturojumu kā labākajam divīzijas komandierim Kijevas īpašajā kara apgabalā un visā Sarkanajā armijā. Rezultātā Vlasovs (miera laikā!) saņēma augstāko valsts apbalvojumu — Ļeņina ordeni. Mazliet vairāk nekā pēc gada, 1942. gada 24. janvāri, Zukovs parakstīja vēl vienu raksturojumu: "Ģenerālleitnants Vlasovs operatīvajā ziņā sagatavots labi, organizatoriskās prasmes viņam ir. Ar armijas karaspēku vadību tiek galā pilnībā."

Bet pēc kara Zukovs to visu aizmirsa.

Žukova stāstā ir aplamība pēc aplamības.

Žukovs nevarēja "prātot" par Vlasova noņemšanu no komandiera amata.

Pirmkārt, nebija iemesla noņemt. Vlasova operācija pie Lamas upes visās mācību grāmatās ir iekļauta kā izcils paraugs. Tiesa, nepieminot Vlasova vārdu. Otra tāda armijas komandiera tolaik Padomju Savienībā vienkārši nebija.

Otrkārt, frontes komandierim nav tiesību atstādināt armijas komandieri. Par mēģinājumu atstādināt armijas komandieri vai pat tikai par nodomu iejaukties Staļina kadru izvietojumā varēja iedzīvoties lielās nepatikšanās.

Ja pat noticam Zukovam, ka Vlasovs kaujā pie Maskavas komandējis vien divīziju, kura turklāt atradusies desmit tūkstošus kilometru attālumā 110 Maskavas, globusa otrā pusē, arī tad nekas neiet kopā. Patiesi interesanti: Vlasovs it kā komandējis tikai divīziju un, lūk, Staļins viņu uzreiz ieceļ par Volhovas frontes komandiera vietnieku.

Tādas lietas nenotika pat Staļina impērijā.

Daudzkārt esmu rādījis, ka Žukova dialogi ar Staļinu ir izdomāti. Lūk, vēl viens piemērs: Staļins it kā zvana Zukovam un saka, lai ņemot Vlasovu, jo Volhovas frontē izveidojies pārrāvums.

Staļins neko tādu Zukovam neteica. Nevarēja būt teicis. Divu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, Staļins atsauca Vlasovu no Žukova padotības nepavisam ne tāpēc, lai nosūtītu uz Volhovas fronti. Staļins plānoja 1942. gada pavasarī izlauzties līdz Zaporožjei un forsēt Dņepru. Gatavojoties šai grandiozajai operācijai, Staļins pastiprināja savu dienvidu flangu. Tajā skaitā arī ar kadriem. Staļins nosūtīja Vlasovu uz Dienvidrietumu fronti par komandiera vietnieku.

Otrkārt, Rietumu frontes 20. armijas komandieris ģenerālleitnants Vlasovs bija Žukova pakļautībā rikai līdz 1942. gada 7. februārim. Nc 1942. gada janvāri, ne februāra sākumā Staļins nevarēja runāt ar Žukovu par smagu stāvokli Volhovas frontē, jo tur nekāda katastrofa vēl nebija notikusi un netika gaidīta.

Un tikai pēc mēneša, 1942. gada 8. martā, Staļins izsauca Vlasovu no Svatovas stacijas Vorošilovgradas apgabalā, kur atradās JZF [36] štābs, un iecēla par Volhovas frontes komandiera vietnieku. Vlasovs saņēma pavēli glābt 2. triccienarmiju. Taču tās stāvoklis bija pavisam bezcerīgs. Lūk, tikai viens piemērs. Volhovas frontes NKVD īpašās nodaļas priekšnieks valsts drošības vecākais majors Meļņikovs 1942. gada 6. augustā nosūtīja iekšlietu tautas komisāra vietniekam 3. ranga valsts drošības komisāram Abakumovam ziņojumu "Par 2. triecienarmijas izvešanas no ienaidnieka aplenkuma kaujas operācijas izjukšanu". Starp daudziem 2. triecienarmijas stāvokli raksturojošiem piemēriem ir arī tāds: "46. divīzijas politnodaļas priekšu, vietn. Zubovs aizturēja 57. strēlnieku brigādes kareivi Afinoge- novu, kurš no nogalināta sarkanarmieša līķa izgrieza gaļas gabalu lietošanai uzturā. Būdams aizturēts, Afinogenovs pa ceļam nomira organisma novājēšanas dēļ."

Otrajai triecicnarmijai nebija šāviņu, nebija patronu, mašīnām nebija benzīna, nebija nekāda transporta: zirgi sen apēsti. Armija pārtika no sausiņu drupačām. Pārtikas normu samazināja no 50 gramiem līdz 10 gramiem sausiņu drupaču dienā. Pēc tam pārstāja dot arī šīs drupačas. 2. triecien- armija vārīja zābaku stulmus, siksnas un komandieru somas. Un ēda savu biedru līķus.

Zukova paziņojumu par to, ka Vlasovs padevies gūstā, sen ir atspēkojuši dokumenti. Vlasovu saņēma gūstā 1942. gada 12. jūlijā Ļeņingradas apgabala Tuhovežu ciemā. Mežā klīstošajam, novārgušajam ģenerālim deva pajumti 1111 slēptuvi mūsu mīļie padomju ļaudis un… izdeva viņu vāciešiem. Nevis par kartupeļu maisu un nevis par speķa gabalu. Bet idejisku apsvērumu dēļ.

6

Runājot par nodevējiem.

Komunistiskās propagandas attieksme pret Andreju Andrejeviču Vlasovu ir apbrīnojama. Pirms Padomju Savienības sabrukuma komunisti viņu sauca par nodevēju. Par to nav jābrīnās. Lai gan arī te ir iebildumi. Ļeņina laikā Krievijā iznīcināts vairāk cilvēku nekā hitleriešu okupācijas laikā. Ļeņins bija vācu spiegs. To neviens vairs neapšauba. Kalpot vāciešiem ir labi. Bet vai kalpot vācu spiegam ir vēl labāk? Par Ļeņinu, Krievijas iznīcinātāju, tagad raksta pat Ļiteraturnajagazeta (2004, N'r. 19): dižais vadonis ņēma naudu ne tikai no vācu Ģenerālštāba, bet saņēma līdzekļus savas Dzimtenes graušanai arī no japāņu izlūkdienestiem krievu—japāņu kara laikā. Ja tā nav Dzimtenes nodevība, tad kas tad tā ir?

Hitlers izlaupīja Krieviju. Bet vai tad Ļeņins ncizlaupīja? Lūk, pavisam nelieli gabaliņi par Ļeņina labo sirdi. 1919. gads. "Uz Poliju nelegāli aizsūtīja lielu divīzijas komandējošā sastāva grupu, ko vadīja tās politko- misārs, bijušais vecās armijas poručiks Stefans Zbikovskis. Sī grupa izveidoja Polijas kompartijas Kara aparātu un gatavoja bruņotu sacelšanos. Tās rīcībā bija neierobežoti finanšu līdzekļi, kas saņemti no Kominternes." (V. I. Pjatņickis. Osip Pjatņickij i Komintern na vesah istoriji. Min- ska: 2004, 76. lpp.) Te atslēgvārds — neierobežoti.

Joprojām 1919. gads. "Maija otrajā pusē Vīnē ieradās Bēlas Kuna emisārs, viens no ievērojamākiem ungāru komunistiem Erns Betelheims. Viņš atveda kaudzi naudas un pavisam traku plānu sociālistiskai revolūcijai Vīnē." (Turpat, 79. lpp.)

1919. gada septembris. Ļeņina personīgi norīkots, ar mērķi sakurināt vispasaules revolūciju Vācijā, uz Berlīni dodas kāds Jakovs Zāmuelovičs Reihs, viņš arī — "biedrs Tomass". Lūk, viņa stāsts.

"Ļeņina instrukcijas bija kodolīgas: "Ņemiet pēc iespējas vairāk naudas, sūtiet atskaites un, ja iespējams, avīzes, bet vispār dariet to, ko diktēs situācija. Taču — dariet!" Uzreiz uzrakstīja attiecīgas zīmītes: Gaņeckim, Dzeržinskim… Gaņeckis tobrīd pārzināja partijas kasi, — nevis oficiālo, ar kuru rīkojās partijas CK, nevis valdības, kuru pārraudzīja attiecīgas instances, bet slepenu partijas kasi, kura bija Ļeņina rīcībā un ar kuru viņš vienpersoniski izrīkojās pēc saviem ieskatiem, nevienam neatskaitoties. Gaņeckis bija cilvēks, kuram Ļeņins nodevis šīs kases pārzināšanu. [.. | Es pazinu Gaņecki jau daudzus gadus, un viņš mani uzņēma kā sen pazīstamu biedru, iedeva miljonu rubļu valūtā — vācu un zviedru naudā. Pēc tam veda mani uz slepenās partijas kases mantu glabātavu. [..] Visapkārt zelts un dārglietas: dārgakmeņi, izņemti no ietvariem, stāvēja kaudzītēs uz plauktiem. Kāds acīm redzami bija vēlējies sašķirot, bet nebija pabeidzis. Kaste pie ieejas pilna ar gredzeniem. Citās — zelta ietvari, 110 kuriem jau izņemti dārgakmeņi. Gaņcckis pārlaida lukturi pāri telpai un smaidot teica: "Izvēlieties!" Pēc tam paskaidroja, ka visas šīs dārglietas, ko CK saskaņā ar Ļeņina rīkojumu bija atņēmusi privātpersonām, Dzeržinskis bija nodevis partijas slepenajām vajadzībām. |..| Man bija neērti izvēlēties: kā lai novērtē? Es taču no akmeņiem neko nesapratu. "Domājat, ka es saprotu vairāk? — atbildēja Gaņcckis. — Šeit nokļūst tikai tic, kuriem Iļjičs uzticas. Izvēlieties pēc acumēra, cik atzīstat par nepieciešamu. Iļjičs uzrakstījis, lai jūs ņemat pavairāk." [.. | Es sāku likt iekšā, un Gaņeckis visu laiku atkārtoja: ņemiet vairāk, — 1111 Gaņcckis ictcica Vācijā nepārdot visu reizē, bet pēc nepieciešamības. Un patiesi, es tos pēc tam pārdevu vairākus gadus, ļ..] Piekrāvu pilnu čemodānu ar dārgakmeņiem, zclru neņēmu — pārāk masīvs. Par akmeņiem man saņemšanas izziņu neprasīja, par valūtu, protams, izziņu iedevu." (V. I. Pjatņickis. Osip Pjcitņickij i Komintern na vesah istoriji. Minska: 2004, 150.—151. lpp.)

Čemodāns ar briljantiem un miljons valūtā ir rikai sākotnējām vajadzībām. Lai iekārtotos Berlīnē. Pēc tam līdzekļi "biedram Tomasam" pienāca pa oficiāliem sakaru kanāliem. "No Krievijas pa diplomātisko pastu Reiham tika sūtīta ne tikai valūta, bet arī dažādas dārglietas, ļ..] No Maskavas sūtīja nc tikai valūtu, bet ari dimantus, mākslas darbu un numismātikas kolekcijas. Pārdot tās bija visai sarežģīti. Tā Rcihs ilgi nevarēja pārdot sudraba monētu kolekciju — Berlīnes antikvāri nespēja noteikt patieso vērtību. [.. J Tā kā pašam braukt pēc naudas un dārglietām uz Krieviju bija diezgan apgrūtinoši, to piegādi veica Narkomindela [37] kurjers. [..] Nauda tāpat tika tērēta dažādu policijas amatpersonu uzpirkšanai, transporta īrei, ieskaitot lidmašīnas, konspiratīvo dzīvokļu iegādei, jaunākās literatūras pirkšanai un pārsūtīšanai uz Maskavu, sekretārēm, kuras māk vācu valodu, un pat "dažādām garšīgām lietām", kā Rcihs rakstīja 1920. gada 19. augusta vēstulē. Viņa rīcībā pastāvīgi bija divas lidmašīnas. [..] Nauda parasti glabājās biedra Tomasa dzīvoklī. Tā bija salikta čemodānos, somās, skapjos, reizēm biezās pakās uz grāmatplauktiem vai aiz grāmatām. Naudas nodošana notika vēlos vakaros mūsu dzīvokļos, vairākās 10—15 kg smagās kartona kastēs, man visai bieži bija jānovāc no ccļa naudas pakas, kas traucēja pārvietoties." (Turpat, 152.—161. Ipp.)

Tas ir neliels fragments no 715 lappušu biezas, smalkā šriftā iespiestas grāmatas. Joprojām par to pašu: Ļeņinam bija šausmīgi laba sirds — ņemiet vairāk! Valstī ir briesmīgs bads, bet Ļeņinam nav žēl briljantu. Nav žēl tautas dārgumu, kuriem ārvalstu eksperti nevar noteikt cenu. Un "biedrs Tomass" tāds nav vienīgais. Ļeņins izdāļāja tautas bagātības gan uz Ameriku, gan uz Japānu un Rumāniju. Ja vēl kāds, izņemot pingvīnus, dzīvotu Antarktīdā, Ļeņins arī tur organizētu komunistu partiju. Un piestūķētu čemodānus ar briljantiem, bet grāmatu plauktus — ar naudas kastēm. Un no kurienes Ļeņinam dārglietas? No biedra Dzeržinska. Viņš, sekojot Marksa mācībai, iznīcināja valdošās šķiras. Turklāt neaizmirsa sevi un savus puišus. Lielākā daļa dārglietu, kas palika pēc miljoniem cilvēku iznīcināšanas, nogūla kabatās cilvēkiem ar karstajām sirdīm un neaptraipītajām rokām. Bet daļu viņi nodeva valdības un partijas vajadzībām, kaut kas rika Ļeņina personīgajai krājkasītei, ar kuru viņš tik dāsni rīkojās. Un devēja roka nekļuva trūcīgāka.

Interesanti, ka pirms varas sagrābšanas Ļeņins bija apsūdzēts spiegošanā Vācijas labā. Apsūdzības bija pilnībā pierādītas. Palicis tikai viens vājais posms — Ļeņina un Gaņecka saistība. To Ļeņins arī izmantoja: jā, Ga- ņeekis — spiegs, jā, viņš saņēma no ķeizara naudu Krievijas sagraušanai, bet kāda gan man tur daļa? Nepazīstu nekādu Gaņecki. Naudu no viņa neesmu saņēmis… Un, sagrābis varu, Ļeņins tūlīt iecēla šo pašu Gaņecki par pārvaldnieku briljantu plūsmām, par kurām nevienam nav jāatskaitās.

Patiesības labad jāpiebilst, ka ne tikai Vladimirs Iļjičs pildīja savus apcirkņus ar briljantiem. Tādi paši privātie fondi bija Trockim, Sverdlovam,

Buharinam, Zinovjevam un citiem biedriem. Viņi ari nevienam neat- skaitījās.

Hitlers ar savu slepkavnieku rokām nogalināja miljoniem mūsu cilvēku, laupīja, izveda Krievijas dārglietas uz Vāciju, lai tur uzceltu sociālistisku sabiedrību.

Ļeņins ar savu slepkavnieku rokām nogalināja miljoniem mūsu cilvēku, laupīja, izveda Krievijas dārglietas uz Vāciju, lai tur uzceltu sociālistisku sabiedrību.

Vlasovs kalpoja Hitleram. Tā ir Dzimtenes nodevība.

Žukovs kalpoja Ļeņinam…

Kalpot Hitleram — nelietība un noziegums. Bet Ļeņinam? Ar ko Ļeņins labāks par Hitleru?

Ļeņins un Staļins iznīcināja vairāk cilvēku nekā Hitlers, tāpēc, no matemātikas viedokļa raugoties, par labāku atzīstama Vlasova, nevis Zukova izvēle. Bet mēs paceļamies virs matemātikas. Hitlerieši sēja nāvi. Marksisti, ļeņinisti, troekisti, staļinisti — ne tikai fizisko nāvi, bet arī visas cilvēces morālo iznīcību. Hitleriešiem — parasta iznīcināšana. Komunistiem ar to bija par maz. Pirms iznīcināšanas viņiem vispirms vajadzēja "pāraudzināt" miljoniem cilvēku, t. i., pārvērst tos par cietsirdīgiem liekuļiem, kuru vienīgā vēlme ir izdzīvot par jebkuru cenu.

7

Staļina laikā iznīcināja vairāk cilvēku nekā Ļeņina laikā. Ne jau tāpēc, ka Staļins būtu ļaunāks par Ļeņinu, vienkārši — viņš pie varas bija sešas reizes ilgāku laiku. Nav liels gods dienēt zem slepkavas Hitlera sarkanā karoga. Bet ar ko labāks slepkavas Staļina sarkanais karogs?

Bet ne par to ir runa. Komunistiskās partijas vadībā Padomju Savienība tika izputināta un laimīgi sadrupa gabalos. Un, lūk, jau pēc sātaniskās iekārtas sabrukuma reiz atgadījās kas neticams. Avīze Argumenti i fakti (1996, Nr. 9) pēkšņi nosauca ģenerālleitnantu Andreju Andrejeviču Vla- sovu par nodevēju. Izberzēju acis, nenoticēju. Taču avīzē bija ierakstīts tieši tā: "Mūsu tautas apziņā vārds "vlasovieris" līdz pat šai dienai asociējas tieši ar vārdu "nodevējs"!"

Tieši tā uzrakstīts.

Dārgie biedri, palūkojieties visapkārt, atskatieties! Vai Vlasovs mums jāuzskata par nekrietnības etalonu? Hs jums minēšu daudz tuvāku piemēru. Jums līdzās laikā un telpā, taisni Maskavā mitinās tāds Viktors Geor- gijevičs Kuļikovs, Padomju Savienības maršals, Padomju Savienības Varonis. Sarkanajā armijā kopš 1939. gada 21. decembra. Vai ir kaut viena norāde uz to, ka viņš centies bēgt no Sarkanās armijas? Diemžēl tādas norādes nevienam pagaidām nav izdevies uziet. Bet tobrīd taču Sarkanā armija bija uzticama Hitlera sabiedrotā un karoja Vācijas pusē. Sarkanā armija kopā ar Hitleru plosīja un grāva Eiropu. Kopā veica soda operācijas, piemēram, Polijā. Kopā iznīcināja cilvēku masas. Viņi brauca pie mums mācīties celt koncentrācijas nometnes. (Bet pēc tam, pēc kara, mēs Hitlera koncentrācijas nometnes piemērojām savām vajadzībām.)

Apbrīnojama loģika ir biedriem komunistiem no Argumenti i fakti: Vlasovs dienēja armijā, kura karoja Hitlera pusē, — tas ir slikti, bet Kuļikovs dienēja armijā, kura karoja Hitlera pusē, — tas ir labi.

Glābjot savas valsts, savas tautas un savas armijas godu, es kliedzu pāri visiem kontinentiem: mēs negrasījāmies uz. visiem laikiem palikt hitlerieši! Mēs gribējām pārtraukt sakarus ar hiderismu.

Šķiet, kas gan tur slikts?

Bet, nē! Padomju Savienības maršals V. G. Kuļikovs iebilst: mēs negribējām saraut saikni ar Hitleru! Mēs visi un cs personīgi gribējām saglabāt uzticību Hitleram!

Kas tad sanāk? Sanāk, ka Padomju Savienības maršals V. G. Kuļikovs ir antifašists piespiedu kārtā. Jo vienkārši Hitlers vairs negribēja turpināt draudzēties ar padomju tautu un tās dižajiem vadoņiem. Bet, ja Hitlers nebūtu uzbrucis, tad Kuļikovs tā arī būtu palicis uzticams hitlerietis.

Lūk, visu PSRS rakstnieku priekšnieks Padomju Savienības Varonis Karpovs. Viņam tā pati ideja: atzīstos, cs karoju pret Hitleru, taču ne jau pēc savas gribas! Hitlers bija tas, kurš pārtrauca mūsu attiecības, bet, ja būtu mana teikšana, es ari turpmāk kopā ar SS dedzinātu ciemus un šautu tūkstošiem gūstekņu.

Un tādu atrastos vēl daudz.

Tad, lūk, katrs, kurš apgalvo, ka Padomju Savienībai nebija nodoma uz brukt Vācijai, līdz ar to pasludina sevi par hitleriešu pakalpiņu: prieks būtu dienēt pie Hitlera, taču viņš mani nepaņēma dienestā. Un visus dubļus ģenerālleitnantam Andrejam Andrcjevičam Vlasovam virsū — greizsirdības dēļ: viņu Hitlers paņēma dienestā, bet mani nepaņēma. Bet es tak būtu ar ticību par taisnību…

32. NODAĻA PAR GAUŽAJĀM ASARĀM

Jau 1953. gada 6. martā, tas ir, nākamajā dienā pēc Staļina nāves, Bcrija dod rīkojumu iekšlietu ministra pirmajam vietniekam S. N. Kruglovam sagatavot priekšlikumus par visu MVD celtniecības galveno pārvalžu nodošanu atbilstošo ministriju pārziņā, bet lēģerus un kolonijas — Tieslietu ministrijai. Lēmuma projektu jaunais MVD ministrs iesniedz Ministru padomes Prezidijā 17. martā, bet 18. martā tas jau publiskots. Tādā veidā izšķirošus lēmumus GULAG sagraušanā Berija pieņēma jau 1953. gada martā, bet Hruščovs vien spēra nākamo loģiski neizbēgamo soli politieslodzīto atbrīvošanā. Turklāt ne visai steidzās.

Krasnaja zvezda, 2003. gada 20. decembris

[1]

Žukova stāsts par Lavrentiju Pavloviču Beriju izbrīna vēl vairāk.

Lūk, ko Zukovs pavēstīja savai līdzautorei Annai Mirkinai viņu pirmās tikšanās laikā: "Viņš izturējās kā pēdīgais gļēvulis, tiesā raudāja, lūdza neatņemt viņam dzīvību. Nē, kad jau jāmirst, tad sagaidi nāvi ar cieņu!"

Anna Davidovna atceras, ka Žukovs, stāstot par Berijas izturēšanos tiesā, "tā kā iztaisnojās, atkal kļuva nepieejams un cildeni stingrs. Un tici, ka tikai tā šis cilvēks varētu mirt — ar augsti paceltu galvu" (Ogoņok, 1988, Nr. 16, 14. Ipp.).

Žukovs daudzkārt atgriezās pie šīs tēmas: "Nošaušanas laikā Berija pār sevi nemaz nevaldīja, kā vispēdīgākais gļēvulis. Histēriski raudāja, krita ceļos un, visbeidzot, viss notašķījās." (Georgi)Žukov. Stenogramma oktjabrskogo (1957g.) pļenuma CK KPSS i drugije dokumenti, 624. Ipp.)

Te atkai uzpeld Vlasova mistiskā adjutanta tēls ar revolveri. Te atkal satriec pārsteidzošā skaidrība, ar kādu stratēģis atminas notikumus, kuru aculiecinieks viņš nav bijis.

Berijas grupu tiesāja PSRS Augstākās Tiesas īpašās tiesiskās klātbūtnes tiesa. Par īpašās tiesiskās klātbūtnes tiesas priekšsēdētāju bija iecelts Padomju Savienības maršals I. S. Koņevs. Tiesiskās klātbūtnes locekli bija N. M. Sverņiks, J. L. Zeidins, K S. Moskaļenko, N. A. Mihailovs, L. A. Gro- movs, K. F. Luņevs un M. I. Kučava.

Tiesa bija slēgta. Žukovs tiesā nepiedalījās.

Tiesas spriedumu izpildīja ģenerālpulkvedis Batickis, nākamais Padomju Savienības maršals.

Sprieduma izpilde notika armijas ģenerāļa Moskaļenko, nākamā Padomju Savienības maršala, un PSRS ģenerālprokurora Rudenko klātbūtnē.

Arī te Žukovs nebija.

Un, lūk, Padomju Savienības maršali Koņevs, Batickis un Moskaļenko netarkšķēja par piedalīšanos tiesā un Padomju Savienības maršala Lav- rentija Pavloviča Berijas nošaušanu. Neviens no viņiem nav atstājis (cik šobrīd zināms) rakstisku liecību par šo lietu. Tāpat rīkojās ari visi pārējie kaunpilnās linčošanas dalībnieki. (Ja Berija vainīgs, tad bija jātiesā atklātā tiesā.)

Padomju Savienības maršals Koņcvs, kad atklājās viņa loma šajā lietā, īsi atbildēja: "Tas nav karavīra darbs."

Visi, kuri bija iesaistīti tiesas komēdijā un sprieduma izpildē, uzskatīja savu piedalīšanos par apkaunojošu, tāpēc nepļāpāja par to ar pirmo pretimnācēju.

Un tikai Padomju Savienības maršals Žukovs, kuram nebija nekā kopīga ne ar tiesu, ne nošaušanu, aprakstīja presei detaļas. Viņš stāstīja par to, ko pats nebija redzējis, kam viņš nebija liecinieks. Viņš to stāstīja nepazīstamai sievietei pirmās tikšanās reizē.

Un neiebilda, ka viņa pieraksta teikto un publicē.

Acīmredzot mēs nekad neuzzināsim, kā Berija uzvedās tiesā un nošaušanas laikā. Tieši par to neviens nav pastāstījis. Taču riesnešu, apsūdzētāju un benžu bija vairāk par desmit. Bet Padomju Savienības maršala, valdības galvas pirmā vietnieka nošaušana ir unikāls gadījums pat mūsu mīļotās Dzimtenes jautrajā vēsturē. Tāpēc baumas par Bcrijas izturēšanos tiesā un nošaušanas laikā cirkulēja pa visiem sabiedrības stāviem. Un rās visas atspēko Zukova versiju. "Lavrcntijs Pavlovičs lūdza neatņemt viņam dzīvību, — taču bez asarām un pie kājām nevienam nekrita. Minūti pirms šāviena Berija pat centās saplēst kreklu uz krūtīm, bet krekls bija šūts 110 izturīga armijas materiāla — nesaplīsa." (Krasnaja zvezda, 2003. gada 28. jūnijs.)

Un gribētu gan es redzēt, kā būtu uzvedies Zukovs, ja viņš gadītos Lavrentija Pavloviča vietā.

Lūk, te nav nekas jāizdomā. Publicēta PSKP CK 1957. gada oktobra plēnuma stenogramma, kurā Zukovu patrieca no visiem posteņiem. Stenogramma fiksējusi, maigi sakot, piekautā roklaižas Zukova iztapīgo izturēšanos. Ak, kā viņš lūdzās pēc žēlastības! Ak, kā pazemojās! "Es no sirds, biedri, pateicos par šo kaut arī rūgto, bet objektīvo kritiku, kuru caurstrāvo mūsu Centrālās komitejas partejiskais satraukums par mūsu Bruņotajiem Spēkiem…"

Bet tā taču nav nošaušana, vienkārši aizvadīja biedru pārtikušā pensijā, labā vecumdienu maizē. Saglabājot daudzās privilēģijas, dzīvokļus, vasarnīcas, nomenklatūras sanatorijas, slēgto sadali, Kremļa bufetes, kur par kapeikām baroja līdz sātam, līdz nemaņai.

Publicēti Zukova memuāri no aforismi, un visi tic ir piesūkušies ar asarainām piedošanas lūgsnām, tic visi — iztapīga Centrālās komitejas slavināšana.

3

Par to, kā uzvestos Zukovs, ja viņš nokļūtu nāvinieku kamerā Betijas vietā, varam spriest pēc daudziem citiem faktiem. Ir zināms, kā Zukovs izturējās viņam nepatīkamās situācijās.

Tā pati Anna Mirkina, kura tic, ka Žukovs nošaušanas laikā neraudātu, stāsta: "1971. gada martā tiks atklāts PSKP 24. kongress. Maršals Žukovs — Maskavas apgabala delegāts. Grasās braukt. Uzšuva jaunu formas tērpu. Uztraucās, jo tā ir viņa pirmā parādīšanās partijas kongresā pēc daudziem aizmirstības gadiem. Taču notika kas negaidīts. Gaļinai Alck- sandrovnai tika atteikta viesa biļete. Daudz nedomādama, viņa piezvanīja L. I. Brežņevam.

Pēc savstarpējas sasveicināšanās notika šāda saruna:

Vai tiešām maršals taisās uz kongresu?

Bet viņš ir ievēlēts par delegātu.

Es to zinu. Taču tada slodze viņa stāvoklī! Getras stundas no vietas celties un sēsties. Es pats neietu, — pajokoja L. I. Brežņevs, — ja nebūtu jāiet. Lūk, kakls sāp - vakar braucu pie mediķiem, nezinu, kā spēšu nolasīt ziņojumu. Es gan neieteiktu.

Bet Georgijs Konstantinovičs tik ļoti grib būt kongresā — viņam tas ir pēdējais pienākums pret partiju. Galu galā klātbūtni kongresā viņš uzskata par sevis rcabilitēšanu.

Tas, ka viņš ir ievēlēts par delegātu, — akcentējot vārdu "ievēlēts", iespaidīgi teica Brežņevs, — ir atzīšana un reabilitācija.

Nepaspēju nolikt klausuli, — stāsta Gaļina Aleksandrovna, — kad burtiski sākās svētceļojums. Atdrāžas ārstējošie ārsti, maršals Bagram- jans, dažādas amatpersonas. Cits citu pārtraukdami, viņi ņēmās pierunāt Georgiju Konstantinoviču pasargāt veselību. Viņš neiebilda. Viņš visu saprata…

Lūk, gribēju braukt uz kongresu. Tas taču pēdējo reizi manā dzīvē. Nesanāca. — Viņa lūpas nodrebēja, pār seju noritēja vienīgā asara. Nekad vairs viņa acīs es neesmu redzējusi asaras." (Ojjoņok, 1988, Nr. 19,20. lpp.)

Anna Davidovna nekad vairs neredzēja asaras dižākā karavadoņa acīs. Bet citi gan redzēja. Tie, kuri lasījuši "Uzvaras ēnu", lai atceras nodaļu "Par raudošo boļševiku". Georgijs Konstantinovičs bija raudulīgs. Vīrietis 42 gadu vecumā, ar piecām ģenerāļa zvaigznēm uz zīmotnēm un Padomju Savienības Varoņa "Zelta zvaigzni" publiski raudāja galvaspilsētas

Kijevas stacijā, jo viņu neiecēla tajā amatā, uz kuru viņš bija cerējis. Tas pats veselīgais vīrišķis 51 gada vecumā ar maršala uzplečiem un trīs "Zelta zvaigznēm" pie krūtīm raudāja tāpēc, ka neviens neatnāca pie viņa ciemos…

Bet, lūk, ja uz nošaušanu, tad jau nu gan viņš ar lepni paceltu galvu…

4

Tagad palūkosimies un to pašu notikumu ar PSKP CK ģenerālsekretāra Leonīda Iļjiča Brežņeva acīm.

Ir vīrieši, kuri, nodzīvojuši mūžu ar vienu sievai (vai ar vairākām sievām kā Žukovs), dzīves norietā padzen sievas no mājām kā vecus suņus un atrod jaunas. Uz pusi jaunākas. Neapšaubu Zukova pēdējās sievas Gaļinas Alck- sandrovnas, kura bija tieši 30 gadus jaunāka par stratēģi, karsto mīlestību. Un nejautāju, vai viņa mīlētu vīru karstāk, ja viņš būtu nevis maršals, bet, piemēram, sētnieks vai kolhoza sargs. Tā nav mūsu darīšana. Es par ko citu.

Sī tipa dāmītes izceļas ar nepieļaujamu nekaunību. Zukovs — komunistu kongresa delegāts. Labi. Brauc vien uz kongresu. Bet nē. Viņai arī sakārojics piedalīties. Ilgi nedomājot, viņa paceļ ziloņkaula klausuli ar zelta disku, ar Kremļa Spasas torņa profilu un pieprasa:

— Man Leonīdu Iļjiču. Lconīd Iļjič? Sveiki! Nepazināt? Tā taču es — Zukova sieva! Nē. Tā es neesmu… Esmu jau jaunā. Tad nu, lūk. Man tā kā vajadzētu biļetīti! Vai lieka biļetīte neatrastos?

Leonīdam Iļjičam ar amerikāņiem ir pārrunas par raķetēm. Leonīdam Iļjičam neraža, nav maizes, ar ko tautu barot. Leonīdam Iļjičam deg piecgades plāns. Leonīdam Iļjičam korupcija izēd valsti gan Uzbekijā, gan Kazahijā, gan Gruzijā, gan Ukrainas plašumos un Krievijā. Maskavā vien tik daudz notikumu. Leonīdam Iļjičam Polija kūp. Un Cchoslovākiju tikko piežmiedzām. Tur jebkurā brīdī atkal var uzliesmot. Leonīdam Iļjičam 7000 kilometru kopējā robeža ar Ķīnu. Un nav nekā, ar ko sargāt. Leonīdam Iļjičam MVD un KGR saķērušies. Nav skaidrs: sarīdīt vai izšķirt? Leonīdam Iļjičam ģeniālais admirālis Gorškovs uzbūvējis tik milzīgu floti, ka jaunie kuģi tūlīt jāatdod sagriešanai: nav kur tos nobāzēt un nav remontbāzes tādai armādai. Leonīdam Iļjičam meitiņa tādus trikus taisa, ka vai raudi. Leonīdam Iļjičam sirds streiko un uzlec ļoti liels spiediens. Un Politbiroja brandža jebkurā brīdī var krist pie rīkles. Velns vien zina, ar ko gaidāmais kongress beigsies… Tieši tādā pašā kongresā Staļinu nometa no galvenā partija amata. Bet visi tik saldi smaidīja pirms kongresa. Leonīdam Iļjičam…

Bet te kaut kāda vazaņķe pa Kremļa tālruni lieku biļetīti prasa.

Zukovs — maršals. Labākais gan nav. Ber, dārgumiņ, kas tu tāda esi? Kādi tavi nopelni? Ietu ka tu…

Tā, starp citu, Leonīds Iļjičs arī izdarīja. Tiesa, lamu vārdus neizmantoja. Normatīvās leksikas robežas viņš nepārkāpa. Bet izteica to pašu domu, tikai maigi: ietu, ka tu, dārgumiņ, uz "Barvihu"! Un paķer līdzi savu mīl nieku. Lai zina savu vietu un pieķēdē savu sievu.

Leonīds Iļjičs pareizi rīkojās. Un Zukovam mācība: stāvi pie ratiem!

Katrs armijas virsnieks ar savu cīņu biedreni iet cauri gadiem un garnizoniem. Un pirmajās dienas paskaidro viņai elementārās militārās ētikas pamatus: es, leitnants, neesmu tiesīgs vērsties pa tiešo pie bataljona komandiera ar personīgu lūgumu, nelūdzot rotas komandierim atļauju. Bet tev, dārgumiņ, nav tiesību vērsties ne pie viena priekšnieka. Tavs uzdevums — stoiski pārvarēt visas karadienesta grūtības un trūkumus. Ja radīsies problēmas, pasaki man, es tās risināšu.

Pēdējai (neatceros, kurai pēc skaita) Zukova sievai nebija garnizona dzīves rūdījuma. Tāpēc Zukovam viņai vienkārši un skaidri vajadzēja paskaidrot: pastāv valsts hierarhija, kurā man, Zukovam, vairs nav vietas. No kuras mani izmeta. Bet pat tad, ja cs tajā vietā būtu, tev tik un tā nav tiesību vērsties pie valsts darbiniekiem ar personīgu lūgumu. Tā nav pieņemts. Brežņevs — kaut ne dižas, bet milzīgas valsts galva. Bet cs — vecs, atstādināts maršals. Starp Brežņevu un mani ir milzīgi liels attālums. Hs nedrīkstu pie viņa vērsties personīgā lietā, nemēģinājis atrisināt problēmu daudz zemākā līmenī. Bet tev vispār nav tiesību vērsties ne pie viena no viņiem. Saglabā lepnumu. Nevienam neko nekad nelūdz! Pasaki man, kas tev nepieciešams, pacentīšos atrisināt. Un vēl: lūk, tas ir tālrunis valdības sakariem. Es esmu Politbiroja nomenklatūra. Tālrunis uzstādīts man, un rikai man ir tiesības to lietot.

Valsts, militārās un nomenklatūras ētikas pamatus Zukovs jaunajai sievai nebija mācījis. Un saņēma pelnītu sodu: nebūs tavai sievai liekas biļetītes, un tev jau ari nekas nav meklējams mūsu sanākšanā.

Zukovam būtu jāpadomā: bet kā gan viņš būtu rīkojies Brežņeva vietā, ja viņu no darbiem atrautu kāda dāmīte, kas apprecējusies ar nežēlastībā kritušu stratēģi?

Jebkurš aptvertu, ka sieva rīkojusies, maigi sakot, neapdomīgi, un liktos mierā.

Bet Zukovs raud.

5

Tankus, tāpat kā citu militāro tehniku, pieņemts dalīt kaujas, kaujas mācību 1111 mācību tankos. Saskaņā ar šo klasifikāciju kara laikā jebkura ranga komandieris paralēli savai cīņu biedrenei, kura paliek gaidīt aizmugurē, frontē iegūst kaujas mācību biedreni. Tās vēl dēvēja par PPZ— civilsieva uz karadarbības laiku.

Zukovs necieta šādas parādības. Un ar tām stingri un nesaudzīgi cīnījās.

"PILNĪGI SLEPENI Pavēle

Ļcņingradas frontes karaspēkam Nr. 0055

Ļeņingrada, 1941. gada 22. septembris

Divīziju un pulku štābos un komandieru komandpunktos ir daudz sieviešu, kuras izliekas par apkalpotājām, piekomandētajām utt. Virkne komandieru, pazaudējuši komunista morālo stāju, vienkārši piekopj kopdzīvi. |.. ļ Pavēlu:

uzliekot atbildību par izpildi armiju kara padomēm un atsevišķo daļu komandieriem un komisāriem, līdz 23.09.41. aizvākt no štābiem un komandpunktiem visas sievietes. Mašīnrakstītājas ierobežota skaita atstāt pēc saskaņošanas ar īpašo nodaļu.

Par izpildi ziņot 24.09.41.

Ļeņingradas frontes komandieris Padomju Savienības Varonis armijas ģenerālis ZUKOVS."

Šī pavēle pirmo reizi tika publicēta žurnālā lstorija Pēterburga (2001, Nr. 2, 87.-88. Ipp.).

Tepat — vēl viena pavēle nr. 0066 24. septembrī. Runa par Ļeņingradas frontes 8. armiju: "Armijas štābā starp daļu un vienību komandieriem izvērsusies žūpošana un netiklība."

Līdzīgus dokumentus un liecības dižā stratēģa nesaudzīgajai cīņai par komandieru komunistu morālo tīrību lielā daudzumā var atrast jebkurš, kuram ir vēlme. Bet…

Bet stratēģis pats nespēja pretoties kārdinājumam.

Jau 1928. gadā uzpeldēja lieta par pulka komandiera Žukova divsie- vību. Gandrīz vienlaikus viņam parādījās divas meitas. Aleksandra Zuikova piedzemdēja Ēru, bet Marija Volohova — Margaritu.

Pēc tam diženajam uz mundiera bijuši dažādi traipiņi. Bet kara laikā viņš izvērsās. Neiztika bez mobilajiem bordeļiem, kurus savam stratēģim uzturēja centīgie padotie, maskējot tos kā medsanbatns, lauka hospitāļus un sakaru mezglus.

Turklāt viņam bija ari vēl pastāvīga PPZ— Lidija Vladimirovna Zaha- rova. Dienesta pakāpe — vecākā lcitnante, amats — Zukova personīgā medmāsa. Karamākslas ģēnijs uzturējās daudzās frontēs. Un, ja viņam kļuva slikti, vienmēr un visur viskvalificētākie ārsti nekavējoties varēja sniegt palīdzību. Bet ar to viņam par maz. Viņam, veselīgam vīrietim, visu kara laiku, neatkāpjoties ne soli, sekoja personīgā medmāsa.

Virsnieka dienesta pakāpe medicīnas māsām nepienākas. Virsnieka pakāpi varēja piešķirt tikai ārstiem. Lielākais, uz ko varēja cerēt evakuācijas hospitāļa vecākā ķirurģijas māsa, — staršinas uzpleči. Bet parasta medmāsa drīkstēja būt seržante. Taču Žukovam nospļauties par likumiem. Savai PPZviņš piešķīra virsnieka pakāpi. Un apkarināja ar ordeņiem. Avīze SM Segodņa (1997. gada 21.—27. februāris) publicējusi vecākās leitnantos L. V. Zaharovas fotoattēlu. Viņai pie krūtīm desmit (!) kara apbalvojumi. Medaļa Za bojevije zaslugi (tautā — Za polovije uslugi [38] ) ir izskaidrojama. Tā ir PPZ standarta apbalvojums, liet par ko viņai pie krūtīm Sarkanā Zvaigzne? Un Sarkanais Karogs?

1941. gada augustā pieci KV tanki, kurus komandēja vecākais leitnants Z. G. Kolobanovs, uz Lugas šosejas mēnesi turējās pretī vācu tanku spiedienam. (Starp citu, pirms Žukova ierašanās.) 19. augustā Kolobanovs no slēpņa vispirms sašāva vācu tanku kolonnas vadošo tanku, bet pēc tam — noslēdzošo. Ceļa labajā un kreisajā pusē — purvs. Kolonna bija ieslēgta, un Kolobanovs sāka sašaut vācu tankus pa vienam. To bija 22. Kopumā Kolobanova grupa iznīcināja 43 vācu tankus. Milzīgu darbu veica neatkarīgais pētnieks Danijals Ibrahimovs. Viņš atrada lieciniekus un dokumentus. Kolobanova tankistu varoņdarbs šobrīd ir apstiprinājies Krievijas un Vācijas arhīvos, ierakstīts Ļcņingradas kara apgabala oficiālajā vēsturē, Gatčinā uz pjedestāla pacelts KV tanks, uz postamenta — Zinovija Grigorjcviča Kolobanova vārds.

Par šo varoņdarbu komandiera tanka tēmētājs vecākais seržants A. M. Usovs saņēma Ļeņina ordeni, Kolobanovs — Sarkanā Karoga ordeni, visi pārējie kaujas dalībnieki — Sarkanās Zvaigznes ordeni.

Bet Žukova PPZ pie krūts — gan Sarkanā Karoga, gan Sarkanās Zvaigznes ordenis. Lai gan viņa ar savām krūtīm neapstādināja pretinieka tankus un Ļeņingradu neglāba.

Vēl viņai ir poļu ordeņi. Taču te viss ir skaidrs. Kara beigu posmā Polijas komunistisko valdību kontrolēja Ivans Serovs, sens dižā stratēģa draugs. Polijas kara ordeņus tajos straujajos gados karināja pēc Scrova pavadzīmes. Žukovs uzkarināja padomju ordeņus Serovam un viņa pakalpiņiem,

v

bet Serovs poļu ordeņus — Zukovam un viņa tuvāko personu lokam.

Frontē Žukovs plosījās: "Virkne komandieru, pazaudējuši komunista morālo stāju, vienkārši piekopj kopdzīvi…" Komandieris Žukovs pats šajā gadījumā, pazaudējis komunista morālo stāju, ne tikai piekopa kopdzīvi, bet arī pastrādāja kriminālnoziegumu. Piešķirot personīgajai medmāsai virsnieka dienesta pakāpi un nelikumīgi apbalvojot viņu ar kara ordeņiem, Žukovs divreiz pārkāpa likumus. Gan pirmais, gan otrais nodarījums ir sodāms. 1943. gada 2. maijā PSRS Augstākā Padome izdeva dekrētu "Par atbildību PSRS ordeņu un medaļu nelikumīgas piešķiršanas gadījumos". Saskaņā ar dekrētu par šiem noziegumiem bija saņemams no sešiem mēnešiem līdz diviem gadiem ilgs cietumsods. Visu kara laiku Žukovs veica kriminālnoziegumus, dalot kara ordeņus viņam tīkamām dziedonītēm un aktrisītēm, galma ākstiem, lišķiem un liekēžiem. Staļins reizēm bija nepieļaujami mīkstsirdīgs un labs. Citādi Žorikam, bandītam, zonā būtu jāšķindina kastroļi.

Kad runa ir par Vlasovu, tad viņam piemin visu. Sākot ar morālo stāju. Frontes komandiera vietniekam Vlasovam bija PPZ! Kā gan tik zemu var nolaisties! Vojenno-istoričeskij žurnal nekautrējās publicēt personiskās vēstules, kuras rakstīja sieviete, kas bija kopā ar Vlasovu aplenkumā un izlauzās no tā, pa vāciešu aizmuguri kājām noejot 110 Kijevas līdz Kurskai. Kāda saistība ar kara vēsturi ir vīrieša un sievietes privātajām attiecībām? Bet mūsu uzplečainie vēsturnieki gavilē: lūk, lasiet, priecājieties!

Turklāt neviens neraksta par to, ka Vlasovs savai PPZnelikumīgi piešķīris virsnieka pakāpi un apbalvojis ar kara ordeņiem par dzimumvaroņ- darbiem.

Bet, lūk, vēl viens ģenerālis. Nedaudz augstāka ranga — frontes komandieris Žukovs.

Viņa PPZ vēstules nez kādēļ neviens nepublicē un Žukovu neatmasko.

Vlasovam ir morāli sadzīviskais pagrimums, bet Žukovam — romāns. Vlasovs nekaunīgi piekopa kopdzīvi, ber Žukovu frontes mīlestība sasildīja, palīdzēja viņam grūtā brīdī, iedvesmoja uz varoņdarbiem 1111 veikumiem.

Stratēģa meita Ella Georgijevna stāsta par tēva augstajām morālajām vērtībām: "Jāatzīst, ka tēvs ārkārtīgi noraidoši izturējās pret šķiršanos, uzskatīja, ka ģimenei jābūt vienai un uz visu mūžu. Atceros šādu epizodi. Reiz, būdams aizsardzības ministrs, viņš mani veda no vasarnīcas uz Maskavu. Uz Rubļovas šosejas pie dzelzceļa pārbrauktuves barjeras mūsu mašīna apstājās līdzās N. A. Bulgaņina mašīnai, kur atradās arī kāda sieviete. Pie pārbrauktuves bija jāgaida diezgan ilgi. Atvēris mašīnas durvis, Bulgaņins sasveicinājās ar tēvu un jautāja, kas ir kopā ar viņu mašīnā. Tēvs atbildēja, ka meita, un savukārt jautāja: "Bet kas ir kopā ar tevi mašīnā?" — "Ak, tā ir… — Bulgaņins aizķērās, — mana Lidija Ivanovna."

Biju nepatīkami pārsteigta, jo labi pazinu Bulgaņina sievu Jeļcnu Mi- hailovnu. f..J Vakariņu laikā sāku izjautāt tēvu par rīta atgadījumu. Tēvs izplūda naidīgā tirādē par cilvēkiem, kuri, nodzīvojuši daudzus gadus ar sievu, kas bijusi kopā ar viņiem visās grūtībās un neveiksmēs, maina tās pret jaunām. "Vai mazums kas var gadīties, — viņš teica, — bet ģimeni sagraut nedrīkst."" (Ēra un Ella Zukovas. Maršalpobtdi. Vospominaņija i razmišļeņija. 122.—123. lpp.)

Jā, Žukovs bija neiecietīgs pret citu trūkumiem. Bet, kad viņš "izplūda naidīgā tirādē" par tiem, kuri maina vecās sievas pret jaunām, viņam jau bija paralēlā sieva Gaļina, tā pati, ar kuru viņš drīzumā apprecējās, padzenot veco sievu. Un ar viņu, ar nelegālo paralēlo, nevis ar oficiālo sievu PSRS aizsardzības ministrs Padomju Savienības maršals Zukovs brauca atpūsties uz Bulgāriju, demonstrējot šķiras jaunākajiem brāļiem komunistisko tikumisko brīvību. Vecuma atšķirība — tieši 30 gadu. Un viņiem bija ārlaulības meita Marija.

Grāmatā Vospominaņija i razmišļeņija Žukovs ievietojis fotogrāfiju, kurā redzamas visas trīs viņa meitas. Šis attēls "savā ziņā kļuva par dokumentu, kas norādīja uz trim meitām, kuras tēvs gribēja redzēt sev līdzās: Ēru, Mariju un mani. Par ceturto meitu Margaritu, kura uzradās mums par pārsteigumu, toreiz nebija nekādu sarunu." (Ēra un Ella Zukovas. Maršal pobedi. Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1996, 163. lpp.)

Negrasos rakāties Žukova privātajās attiecībās. Tie ir neizbrienami dubļi. Es tikai norādīju uz viņa tīri komunistisko neiecietību pret līdzcilvēku morāli sadzīviska rakstura pagrimšanas faktiem.

Šī pēdējā jaunā sieva iegāza Žukovu, pieprasot no Brcžņeva lieku biļetīti. Un stratēģis apraudājās.

7

Par ko tad jāraud?

Nepalaida uz kongresu. Tad jau jāpriecājas!

Savs skaidrais skatiens tad vienkārši jāvērš uz Kremli un to, kas atrodas tam līdzās. Lūk, piemēram, taisni līdzās Kremlim — milzīga viesnīca ar lepnu nosaukumu Rossija. Tad, lūk, tajā viesnīcā krievu cilvēkus nelaida. Tāpēc, ka viņi ir krievi. Tur ielaida tikai ārzemniekus. Bet krievi tajā viesnīcā mazgāja traukus un tualetes, staipīja čemodānus un nodarbojās ar dārgo ārvalstu viesu seksuālo apkalpošanu.

Kur, kad un kurā valstī kas tāds noticis? Es citas tādas nezinu starp zemēm simtām!

Vai ir iedomājama situācija, ka Vašingtonā amerikāni neielaiž viesnīcā ar lepno nosaukumu "Amerika" tāpēc, ka viņš ir amerikānis? Vai var notikt tā, ka Parīzē francūzi nelaiž pār viesnīcas slieksni tāpēc vien, ka viņš ir francūzis?

Kaut kas tāds varēja notikt tikai pie mums. Sociālisma uzvaras valstī. Tas bija īsts rasisms. Bet rikai īpaša veida. Nekur pasaulē neredzēts. Mums savs īpašais ceļš. Padomā tik: rasu naids pret vietējiem iedzīvotājiem, pret savu tautu. Var saprast, ja krievus nelaida MetropoĻ Nacionaļun Inturist. Pie velna tās metropoles! Bet viņus nelaida Rossija\ Komunisti precīzi noteica: Krievija nav domāta krieviem!

Un tikai reizi piecos gados īpaši atlasītus komunistiskā saieta delegātus uz dažām dienām iemitināja Rossija. Ne visus. Lielākajai daļai kongresu delegātu bija savas muižas Maskavā un tās apkārtnē. Visu veidu Kunajeviem, Alijcviem, Rašidovicm un Šolohoviem bija pietiekami komfortabli nekustamie īpašumi Belokamennajā, lai nemitinātos visādās metropolēs. Bet mazākumu no tēraudlējējiem un ogļračiem uz dažām dienām ievietoja Rossija. Un viņus pārņēma īpašs lepnums: pret mani izturas gandrīz kā pret ārzemnieku! Par tādu dāsnumu nomenklatūras slaucējas un tē- raudlējēji bija gatavi ar sirdi un dvēseli kalpot Ļeņina lietai un atbalstīt jebkurus Kremļa rasistu noziegumus.

Un, lūk, Žukovu nepalaida uz šo rasistu sabatu. Un viņš, nabadziņš, apraudājās.

Kremļa saietā sēdēja tautas ienaidnieki. Viņi bija noveduši ārkārtīgi bagāto valsti līdz stāvoklim, kad tautai vairs nav pārtikas. Ja viņi izkaltu desmit tonnas zelta dukātu un samaksātu saviem zemniekiem par izaudzēto maizi, tad valsts būtu piekrauta ne tikai ar maizi, bet arī ar gaļu un kartupeļiem. Bet Kremļa rasisti izlēma citādi: lai amerikāņu fermeriem tiek zelts, mūsu zemnieki lai sēž trūkumā. Lai sūkā ķepu. Nevis desmit, bet simtiem un tūkstošiem tonnu zelta viņi aizveda uz Ameriku, lai pašu tautai nekas netiek. Tā ir visīstākā Dzimtenes nodevība. Un visi, kas sēdēja tajos kongresos, — tautas ienaidnieki un nodevēji.

Kā gan citādi: lūk, tev, amerikāņu fermeri, krievu zelts, bet tev, krievu zemniek, viltots rublis, par kuru neko nopirkt nevar.

Ja tā nav kaitniecība, ja tā nav savas tautas, savas Dzimtenes nodevība, kas tad tas ir? Ja komunistisko kongresu delegātus nesaucam par tautas ienaidniekiem, vai ir pamats viņus saukt par savas tautas draugiem?

Runā, ka tas viss darīts nevis ar ļaunu nodomu, bet muļķības dēļ. Visādi Ogarkovi un Kuļikovi turēja tautu trūkumā un žūpībā, uz un aiz garīgas degradācijas, deģenerācijas un izmiršanas robežas, pārveda krievu zeltu uz Ameriku, bet neko no tā neguva un savās kabatās neiestūķēja nevienu tonnu zelta. Pieņemsim. Lai gan grūti tam noticēt.

Ja viņi atdeva tautas bagātības un turklāt daļu nogrāba sev, tad viņi ir blēži un zagļi.

Bet, ja viņi izveda tautas mantu, lai tikai padarītu bagātāku Ameriku un izputinātu savu tautu un paši neko no tā neieguva, tad viņi turklāt bija ari kretīni.

33. NODAĻA

KĀ DIŽAIS STRATĒĢIS IZPATIKA IDEOLOĢISKAJIEM IENAIDNIEKIEM

Zukova operatīvā māksla — tas ir piecas sešas reizes lielāks pārspēks. Viņš baidījās pat tādās situācijās, kad Vatutins sakoncentrēja šaurā frontē biedra Romaņenko tanku armiju, divus pavisam svaigus tanku korpusus, biedra Kuzņecova 3. visu ieroču šķiru triecienarmiju, 21. visu ieroču šķiru armiju, dažas atsevišķās tanku brigādes, kavalērijas korpusu un daudzas pastiprinājuma vienības. Ar tādu varenību baidījās, gribēja, lai Staļingradas frontes karaspēks piesaista sev pretinieka spēkus. Lūk, kad Žukovs parādīja savu ādu.

Padomju Savienības maršals A. I. Jerjomenko

VIŽ, 1994, Nr. 5

[1]

Žukovs necieta vēstures falsifikatorus. Jau PSKP CK adresētā sūdzība par Cakovski vien ir ko vērta. Un par ko tikai Zukovs nevaino viņu apdziedājušo rakstnieku: dzenoties pēc lētas sensācijas, Cakovskis, redz, izpatīkot mūsu ideoloģiskajiem ienaidniekiem.

Bet pats Zukovs uzrakstīja tādu grāmatu, kuru ideoloģiskie ienaidnieki atzina par izcilu šedevru. Anna Mirkina lepojas ar to, ka ienaidniekiem šausmīgi patika 20. gadsimta dižākā karavadoņa grāmata. Viņa raksta: "Uz Stutgartes izdevniecības DVA (Deutsche Verlags-Anstal), kura izdeva šo grāmatu divās tirāžās VFR, izdevuma apvāka sarkaniem burtiem pa visu perimetru bija rakstīts: Eines der grossen Dokumente unserer Epoche (Viens no izcilākajiem mūsu laikmeta dokumentiem). Tā mūsu ideoloģiskie pretinieki novērtēja padomju maršala darbu." (Ogoņok, 1988, Nr. 18,20. Ipp.)

Tas, protams, ir brīnums: uzrakstīt tā, lai ideoloģiskajiem ienaidniekiem patīk. Man no skaudības zobi šņirkst. Ienaidnieku man arī netrūkst. Pamostos naktī un aizvien domāju, kā lai izpatīku ienaidniekiem? Kā lai uzrakstu ko tādu vai šādu, lai mani ideoloģiskie pretinieki sveiktu manu jauno šedevru ar vētrainiem un ilgiem aplausiem? Neesmu lepns, neceru, ka ienaidnieki pasludinās manus sacerējumus par diženāko laikmeta dokumentu, bet cieņas pēc vismaz cepures noņemtu. Bet, nē! Lai kā censtos, nekas nesanāk. Lai ko uzrakstītu, man met ar akmeņiem. Lūk, Georgijs Konstantinovičs Zukovs — ne tikai diženākais stratēģis, bet ari dižens rakstnieks. Tā pamanījās, tā uzrakstīja, ka ideoloģiskie ienaidnieki tūlīt pat pielēca kājās un sveica viņa nemirstīgo garadarbu ar priecīgiem spiedzieniem.

2

Man saka: labi, pieņemsim, "Ledlauzī" viss ir pareizi, bet… Bet vai Sarkanā armija bija gatava karam? Un tūlīt pat sagrauj visus manus būvējumus ar vienkāršiem, taču briesmīgiem apliecinājumiem mūsu pilnīgai negata- vībai. Tikai viens piemērs: 1941. gada 21. jūnijā Sarkanajā armijā trūka 32 000 tanku, tajā skaitā trūka 16 000 jaunāko modeļu tanku.

Šīs informācijas avots — Padomju Savienības maršals G. K. Zukovs ( Vospominaņija i razmišļeņija. Maskava: 1969, 205. lpp.).

Otrais pasaules karš, ja nerunājam par karu uz jūras, pirmkārt, ir tanku karš, un nevienam pasaulē nebija tik liels bruņutanku tehnikas trūkums. Teikšu vairāk: visās pasaules armijās kopā nebija tik liels kara pamaticroča trūkums. Šis skaitlis ir mūsu nacionālais negods. Šie skaitļi iekļuvuši visās Rietumu monogrāfijās par karu un mācību grāmatās. Šos skaitļus mācās visās militārajās akadēmijās pasaulē. Eksperti atceras šos skaitļus un ar tiem jau daudzus gadus nesaudzīgi belž pa manu nabaga galvu.

Cīņa notiek, lūk, kāda iemesla dēļ. Hitlerieši prata iegalvot visai pasaulei, ka vācieši ir augstākā rase [39] , bet visādi slāvi, semīti un vēl kādi — zemākā.

Hitlerieši tā arī rakstīja: neļaudis1. zemcilvēki Tagad atklati par to nerunā, bet patur prātā, īpaši tad, kad ir runa par karu. Bet es iebilstu. Es pierādu, ka mums bija gan tanki, gan lidmašīnas, un tic pilnībā atbilda pasaules standartiem, varbūt bija pat labāki par tiem. Mums bija gan pasaulē labākā artilērija, gan munīciju sagatavojām vairāk nekā visa pārējā pasaule kopā, tikai mēs gatavojāmies nevis aizsardzībai, bet kaut kam citam. Mūs pārsteidza nesagatavotus, bija jākaro pēc cita sccnārija… Taču 1941. gadu nedrīkst skaidrot ar mūsu atpalicību un idiotismu…

Bet man atbild: vai tu vispār zini, ka Staļins bija gļēvulis? To teica pats Zukovs! Vai zini, ka bruņojuma trūkums Sarkanajā armijā bija patiesi briesmīgs, tanku vien trūka 32 tūkstoši, tajā skaitā 16,6 tūkstoši jaunāko tanku? Arī to teica Zukovs! Vai zini, ka neviena divīzija nebija pilnībā nokomplektēta? Un arī to teica Zukovs!

Mēs visi, bijušās Savienības iedzīvotāji, Rietumu un ari paši savās acīs — stulbeņi, un nekas mums nebija kā vajag. Trumpja dūzis visu mūsu ienaidnieku un nīdēju, visu hitleriešu un rasistu rokās — Georgijs Konstanti- novičs Zukovs. Mūsu "negatavību" Zukovs aprakstīja krāsaini un spilgti, sniedzot visiem Krievijas ienaidniekiem neizsmeļamus argumenni krājumus.

Britu armijā, piemēram, sāk izklāstu par Padomju Savienības dalības problēmu Otrajā pasaules karā ar skaitļiem: Sarkanai armijai bija šausminošs kara tehnikas trūkums, tankiem vien bija jābūt…

Secinājumus izdara katrs pats.

Bet kādi secinājumi var būt pēc tik apdullinošiem skaitļiem? Te viss ir skaidrs: krievi nebija spējīgi karot, viņi vispār nekādam karam negatavojās. Kā var karot, ja tik daudz kā trūkst?!

Tālāk mācību grāmatu var nelasīt. Viss tāpat skaidrs: Staļins bija iebiedēts līdz nāvei, krievu vaņkas žūpoja, vārtījās aizkrāsnē, un viņi visi ar dzīvnieciskām bailēm gaidīja uzbrukumu, gaidīja, zināja, ka tas ir neizbēgams, bet neko nedarīja, lai sevi aizsargātu. Trūkstošo tanku skaits vien ko nozīmē.

Šos skaitļus atkārto ne tikai britu, bet arī amerikāņu, francūžu, spāņu un alžīriešu lekcijās un mācību grāmatās. Un visur secinājums: Otrajā pasaules karā karoja Vācija, Grieķija, Japāna, Britānija, Norvēģija, Francija, Kanāda, Albānija, ASV, Luksemburga, Austrālija… Tās tad arī izšķīra kara iznākumu. Bet karam negatavā Padomju Savienība tur neko nevarēja izšķirt. Jūs palūkojieties kaut vai uz šausmīgo tanku trūkumu!

No šiem skaitļiem izriet vēl viens secinājums: Zukovs — ģēnijs. Par spīti šim šausmīgajam tanku trūkumam viņš ar savu gudrību, savu karavadoņa talantu, ar savu ģēniju tomēr spēja šos muļķīšus ivanus aizvest līdz pašai Berlīnei!

3

PSKP CK uzdeva Zukovam un viņa memuāru autoru kolektīvam izdomāt tādu nejaucību par savu Dzimteni, lai satriektu cilvēkus visā pasaulē. Un Zukova līdzautori izdomāja: vienkārši jāaizmirst viss, kas tev ir, un jāatceras tikai tas, ko tu vēlētos savā īpašumā. Jebkuras armijas gatavība karam vienmēr ir noteikta pēc spēku 1111 līdzekļu daudzuma: Hannibalam ir tik ziloņu, bet Bonapartam — tik lielgabalu. Zukova un viņa līdzautoru ģenialitātes pamatā ir tas, ka viņi pirmie izdomāja noteikt gatavību (precīzāk, negatavību) karam nevis pēc esošo, bet gan trūkstošo tanku, lielgabalu un lidmašīnu skaita. Savu metodi Zukovs un līdzautori izmantoja rikai pret savu valsti un savu armiju: mums pietrūka! Pie citām valstīm un armijām Zukovs savu metodi neizmantoja. Tāpēc tikai par mums smejas visa pasaule. Visiem pietika, tikai mums pietrūka…

Taču saraksts ar to, kā mums trūkst, vienmēr būs ļoti garš. Teikšu vairāk: tas vienmēr būs bezgalīgs. Nesen Londonā satiku kādu šausmīgi nabadzīgu krievu onkuli, kura karstākā vēlēšanās ir iegādāties naftas pārstrādes kompleksu Arābu Emirātos ar tiešo naftas pievadcauruli, bet pietrūkst astoņi miljardi dolāru. Skaitlis apstulbina: iedomājies tik, cik nabadzīgs onkulis, cik viņam daudz pietrūkst! Viņam gluži žukovisks trūkums. Ar vērienu.

Bet pajautājiet sultānam, cik viņa harēmā trūkst meiču? Nabaga sultāns! Salīdzinot ar viņu, mēs esam nodrošināti pilnībā. Vienkārši tāpēc, ka mums nav harēma. Vienkārši tāpēc, ka mums tāds sievu un konkubīņu trūkums pat sapņos nav rādījies.

Ar Zukova paņēmienu var saķēzīt ne tikai mūsu vēsturi un valsti, bet arī jebkuru citu, kuru pavēlēs saķēzīt. Piemēram, aizmirstiet visus Amerikas sasniegumus, aizmirstiet visu, kas tajā ir labs, bet uzrakstiet sarakstu, ko amerikāņi un viņu valdība gribētu dabūt. Uzreiz ierakstiet visus nākamo gadu desmitu sasniegumus: tas viss būs, bet pagaidām nekā no tā nav, tātad — trūkst.

Un jautājiet amerikāņu aizsardzības ministram, vai viņam tagad pietiek? Vai viņam pietiek aviobāzes kuģu, kosmisko staciju, mākslīgo zemes pavadoņu, tanku, lidmašīnu un datoru? Un vienkārši jautājiet, vai viņam pietiek naudas? Vai pietiek ar miljardos skaitāmo budžetu?

Es reiz izmēģināju Zukova metodi. Noniecinot visu, ar ko mani apveltījis liktenis un daba, sāku rakstīt sarakstu, kā man šajā dzīvē trūkst. Saraksts sanāca šausminošs un nomācošs. Pašam sevis žēl. Rakstu un raudu…

4

Hitlers iesaistījās Otrajā pasaules karā 1939. gada septembri, kad viņa rīcībā bija 2977 tanki. Nevienam no šiem tankiem pilnā kaujas masa nesasniedza 20 tonnu, bet 2668 no tiem, t. i., lielum lielākajai daļai, nesasniedza pat 10 tonnu. Citiem vārdiem sakot, visi bija vieglie tanki, bet lielum lielākā daļa — ļoti vieglie tanki. Puse tā laika vācu tanku nebija aprīkoti ar lielgabaliem, bet gan tikai ar ložmetējiem. Pārējiem bija 20 mm kalibra lielgabali. Tas tik ir lielgabals! No neķītriem salīdzinājumiem atturēšos, lai gan ļoti velk… Savukārt visspēcīgākajiem vācu tankiem 1939. gadā bija 37 mm lielgabali. Šādu tanku kopumā… 98. Vācu armija šos tankus dē vēja par vidējiem. Taču tas ir tikai nosaukums. Stila pēc, kā saka. īsta vidējā tanka Vācijā nebija neviena. Smago — vēl jo mazāk, tie nebija pat pārgalvīgākajās iecerēs.

Salīdzinājumam: Sarkanā armija tobrīd jau sen bija atteikusies no 37 mm un pārgājusi uz 45 mm kalibru. 1939. gada septembrī Sarkanajai armijai bija 1S 000 tanku ar 45 mm kalibra lielgabaliem, bez tam simtiem tanku ar 76 mm Isstobru un garstobru lielgabaliem. Lai kopējā aina būtu pilnāka: Vācijā bija 211 tanki ar 75 mm lielgabaliem, taču stobri bija tik īsi, ka šaušanai pa pretnieka tankiem nederēja.

Sarkanajā armijā 1939. gada rudenī noslēdzās tanku /CKun T-34 izmēģinājumi, kuriem bija lemts izraisīt apvērsumu tanku būvniecībā visā pasaulē. Tā paša gada decembrī tic tika pieņemti bruņojumā. Vācijā šajā laikā neko jaunu neplānoja un neparedzēja pieņemt bruņojumā.

Un, lūk, jautājums: vai Hitleram pietika ar šiem tā saucamajiem tankiem, lai iekarotu pasauli? LJn cik viņam pietrūka? Šis jautājums nekad nav uzdots. Tāpēc par hitleriešiem neviens nesmejas. Tāpēc ir kā pats par sevi ir saprotams: tanku pietika.

Hitlers sakāva Franciju mēneša laikā. Fanču un britu tanki bija pat sliktāki nekā vāciešiem. Turklāt britu un francūžu armijās nebija skaidrības par tanku lietojumu kaujās. Francija krita, bet Britānija izglābās tikai tāpēc, ka daba to piesedza ar spēcīgu prettanku robežu — Lamanšu. 1940. gada vasarā britu salās bija palikuši mazāk nekā simt vecu tanku. Un neviens nejautāja, cik tad tanku pietrūka Francijai un Britānijai. Ja jau jautājums netika uzdots, tad arī te ekspertu viedoklis ir vienprātīgs: pietika.

Laikā, kad sakāvi piedzīvoja britu un francūžu armija, amerikāņu senators Henrijs Kabots Lodžs apmeklēja lielus amerikāņu armijas manevrus, kuros piedalījās visi ASV tanki. Par saviem iespaidiem viņš pastāstīja senātā: "Es tikko redzēju visus Savienoto Valstu tankus. [..] mums to ir gandrīz 400." Tobrīd tanku karaspēka vienību amerikāņu armijā vispār nebija. Tankus iekļāva kājnieku un kavalērijas bruņojumā. Kā atsevišķa ieroču šķira ASV tanku karaspēks tika izveidots 1940. gada jūlijā. Šis un tas par kvalitāti. Spēcīgākais tanka lielgabala kalibrs — atkal jau 37 mm. Tomēr lielākajai daļai nebija pat tā — tikai ložmetēji. Visiem tankiem — tikai pretložu bruņas, bruņu plākšņu stiprinājums — kniedes. Dzinēji — tikai benzīna. Kāpurķēdes ļoti šauras, liels kopējais spiediens uz grunti, caurcjamība zema. Smieklīgs attāluma limits — 150 km pa ceļu. Ārpus ceļa

vēl mazāks. Un neviens nejautā, cik tad tanku pietrūka amerikāņiem? Tāpēc uzskata, ka pietika. Tāpēc ari par viņiem neviens nesmejas.

Rietumos grāmatveikalu plaukti ir pilni ar grāmatām par karadarbību Ziemeļāfrikā: Rommels pret Montiju [40] , Montijs pret Rommelu, kara lūzums… Dažreiz Rietumu vēsturnieki kaujas Āfrikā liek līdzās Staļingra- dai. Bet dažreiz neliek, Staļingradu izlaiž. Puse teksta britu grāmatās par karu — kaujas tuksnesī. Bet, lūk, detaļas: "Kad Āfrikas korpuss 23. jūnijā sasniedza robežu, tajā bija palikuši 44 tanki, kuri spējīgi piedalīties kaujā, itāļiem — 14." (B. H. IJddell Hart. History Of the Second World War. Londona: Pan., 1973, 288. lpp.)

Lielbritānijas vēsturē tas ir dziļākās krīzes brīdis. Rommela tanki varēja nogriezt Suecas kanālu, un tad britu impērija būtu pāršķelta uz pusēm, pārtrūktu vai būtu apgrūtināta metropoles saikne ar tālajām kolonijām. Ar milzīgām pūlēm izdevās apstādināt vācu tankus. Šai kaujai veltīts desmitiem filmu, simtiem grāmatu un tūkstošiem rakstu. Bet no mūsu zvanu torņa notikums nešķiet grandiozs. Kas gan tas par karadarbības vērienu: 44 tanki? 14 tanki? Un neviens nejautā: cik Rommelam pietrūka tanku, lai izlauztos līdz kanālam un to forsētu? Un cik britu spēkiem pietrūka tanku, lai vienu vācu tanku bataljonu un vienu itāļu tanku rotu pāris stundu laikā iestumtu Vidusjūrā un nekad par to vairs neatcerētos?

Nejautāja, tāpēc ir iespaids, ka vāciešiem un britiem pilnīgi pietika.

1941. gada 22. jūnijā Hitlers ienāca mūsu zemē un viņa rīcībā bija dīvains tanku skaits— 3712. So skaitli Žukovs atkārtoja daudzkārt. (Tanku vāciešiem bija mazāk, bet nepiekasīsimies.) Pēc tanku tipa tic joprojām bija tic paši tanki, kas Polijā. Nekas jauns divu kara gadu laikā bruņojumā nebija pieņemts. Bija mainījušās proporcijas par labu smagākajiem paraugiem, turklāt tankus modernizēja, dažiem uzliekot spēcīgākus — 50 mm lielgabalus, uzliekot papildu bruņas, no kā palielinājās kopējais kaujas svars. 1404 vācu tankus no viegliem pārveidoja par vidējiem: to kopējais kaujas svars pārsniedza 20 tonnu. Taču tie visi bija būvēti kā

vieglie tanki un no tā, ka pastiprināja bruņojumu un bruņu klājumu, pārvietošanās raksturlielumi attiecīgi pazeminājās. Mēģiniet uzskriet kalnā. Viegli, ja neko nenes. Bet ja pilnā bruņojumā un ar mīnmetēja plāksni uz muguras? Tāda pati iedarbība arī uz tankiem. Uzkarini tam liekas tonnas, un tam kļūs grūti. Vārdu sakot, novecojušo vācu vieglo tanku modernizācija un daļas tanku pārveidošana par vidēja smaguma tankiem krasi neuzlaboja to sniegumu.

Un neviens sazin kādēļ nejautā, vai var iekarot Krieviju ar 3712 novecojušiem tankiem, kuri ir spējīgi manevrēt tikai vasarā (ja nelīst), ja šiem tankiem ir ierobežoti motora resursi, apbrīnojami mazs attāluma limits, neapmierinoša caurcjamība, pretložu bruņu segums un lielgabals, kurš nespēj caursist padomju KV un T-34. Un neviens sazin kādēļ neskaita, cik gan Hitleram pietrūka tanku, lai izcīnītu pasaules kundzību. Tāpēc pieņemts uzskatīt, ka Hitleram tanku pietika.

Japāna tajos slavas pilnajos gados iestiga Ķīnā. Uzvarēt nav iespējams. Pārāk jau nu daudz ir viņu, ķīniešu. Bez tam jebkurā brīdī varēja uzliesmot Japānas karš ar Padomju Savienību. Padomju un japāņu karaspēka bruņoti konflikti sekoja kārtu kārtām. Dažreiz izvērsās nopietnas sadursmes ar simtiem lidmašīnu, tanku un lielgabalu un desmitiem tūkstošu karavīru piedalīšanos. Japāna turklāt uzbruka ASV un Lielbritānijai, iegūstot ienaidniekos visas Klusā okeāna un Indijas okeāna reģiona valstis. Vai Japāna bija gatava vienlaikus karot pret visu pasauli? Neko sliktu neteikšu par japāņu aviāciju un floti, taču japāņu tankus nemaz nav vērts pieminēt. Ne daudzuma ziņā. Ne kvalitātes ziņā. Taču neviens nejautāja, cik Japānai pietrūka tanku, lai iekarotu Ķīnu, Mongoliju, Sibīriju, Indiju, Indoķīnu, Austrāliju, ASV, Britāniju un visas pārējās valstis. Un neviens par viņiem nesmējās. Tāpēc pieņemts uzskatīt, ka japāņi bija gatavi karam, it kā pats par sevi saprotams — viņiem tanku pietika.

Rietumi pieraduši pie smieklīgiem skaitļiem: 3712, 2977, 400,44, 14, tāpēc mūsu negatavības skaitlis satriec: nepietika 32 000 tanku! Tajā skaitā 16 600 jaunāko! Un komunisti izplata pasaulē Zukova skaitļus. Kara zinātņu akadēmijas prezidents armijas ģenerālis M. Garcjevs — par to pašu: luk, redziet, cik mums pietrūka! (Lasiet krājumu Mužestvo, 241.— 242. lpp.)

Lai izplatītu Zukova "patiesību par karu", komunisti iesūta Rietumu valstīs savus cilvēkus. Lūk, viens no šiem iesūtītajiem, pulkvedis Josits Saksonovs, virsrakstā jautā: "VAI PSRS VARĒJA UZBRUKT VĀCIJAI 1941. GADA JŪLIJĀ?" (Panorama, Ņujorka, 1995. gada 13. septembris.) Virsraksts nodrukāts milzīgiem burtiem, bet pusi lapas aizņem jautājuma zīme. Saksonovs atkārto Zukova argumentu: "Tikai jauno tanku vien bija nepieciešami 16,6 tūkstoši, bet kopā 32 000 tanku." Un viņš nav vientuļš.

5

ASV, Lielbritānija, Francija, Japāna un Itālija iesaistījās Otrajā pasaules karā ar novecojušiem tankiem. Visu kara laiku tās ražoja rikai novecojušas konstrukcijas tankus. Līdz kara beigām nespēja izveidot neko ievērības cienīgu. Un tā arī pabeidza karu ar novecojušiem tankiem.

Arī Vācija sāka karu ar novecojušiem tankiem. Taču kara laikā spēja izveidot Panther, Tiger, Konigstiger un Elefant. Tomēr visiem šiem tankiem bija benzīna dzinēji. Liels trūkums — vecmodīgs komponējums. Tādēļ mašīnas neizdevās noturēt noteiktajā svarā. Pavēlniecība pasūtīja 30 tonnas smagu tanku Panther, bet sanāca 45 tonnas. Tiger pasūtīja 45 tonnas smagu, bet sanāca 56 tonnas. Liekā (un pilnīgi nevajadzīgā) masa padarīja šo tanku lēnu un grūti pagriežamu. Kopējā jauda izrādījās ļoti zema. Tehniskā drošība — ļoti zema. Daudzrindu riteņu izvietojumu, kuru vācu konstruktori izmantoja tankiem Panther un Tiger, pasaules tanku būvniecības vēsturē neviens vairs nekad neatkārtoja, jo tā bija nepārprotama kļūda. Turklāt visi šie tanki bija loti sarežģīti, un to ražošana — dārga. Tāpēc visa kara laikā izdevās saražot 4884 Panther un 392 pašgājēj- lielgabalus uz to bāzes, 88 — Elefant, 1354 — Tiger, 489 — Kiinigstiger un 77 pašgājējiekārtas uz to bāzes. Ja šos tankus uzskata par jaunākajiem, tad visa kara laikā tika saražoti 7284 tanki. Taču uzsveru: tic sāka pienākt karaspēka daļām tikai 1943. gadā, kad kara iznākums jau bija pilnībā un pavisam skaidri izšķirts. Turklāt tic nemaz nepienāca vienlaikus, bet gan mazās partijās ražošanas gaitā. Taču kara sākumā nekā līdzīga vācu armijai nebija.

Un rikai Sarkanā armija iestājās karā ar jaunākajiem tankiem: 711 — KV un 1400 — T-34. Ja neskaitām jaunākos T-40, 7-50 un BT-7M, tad tikai T-34 un ATJ/tanku bija 2111. Pēc tam kara gaitā smagos tankus saražoja tūkstošiem, bet vidējos T-34 — desmitiem tūkstošus.

1941. gadā katrs KV, paliekot neskarts, varēja iznīcināt vairākus vācu tankus, turklāt vislabākos. Tikai KV tanki vien bija spēcīgāki par visiem vācu tanku spēkiem un spēcīgāki par visas pasaules tanku spēkiem kopā. 711 ATI7tanki, gudri izmantoti, varēja apstādināt vācu agresiju.

Un 1400 T-34 tanki bija stiprāki par visiem vācu tanku spēkiem kopā un par visas pārējās pasaules tanku spēkiem arī. Un ari ar šo daudzumu būtu pieticis, lai sakautu iebrukušo pretinieku.

Bet, ja pieskaitām 704 BT-7M, 277 T-40 un 63 T-50, tad kopējais jaunāko tanku skaits Sarkanajā armijā 1941. gada 22. jūnijā bija 3155.

Tā, lūk: visas pasaules valstis karam negatavojās. Karam gatavojās tikai Padomju Savienība. Visai pasaulei pietika ar novecojušiem tankiem, un to kopējais daudzums visās valstīs kara sākumā nesasniedza pat desmit tūkstošus. 1941. gadā Padomju Savienībai bija vismaz divas reizes vairāk tanku nekā visām citām valstīm kopā, ieskaitot 3155 jaunākos, kuru nebija nevienam citam, izņemot mūs. T-34 un KV— pretšāviņu bruņu pārklājums, bet visiem pārējiem pasaules tankiem… Mums lielgabali, kuri spēj cauršaut jebkuru tanku, kāds tolaik pastāvēja, un jebkuru, kāds varēja parādīties pārskatāmā nākotnē līdz Otrā pasaules kara beigām, tās ieskaitot. Bet viņu tālaika lielgabali varēja sašaut KV un T-34 tikai no tuvas distances un tikai tanku sānus vai aizmuguri. Mums kāpurķēdes, ar kurām var braukāt pa jebkādu sniegu un jebkādiem dubļiem, bet viņiem tanki iestieg. Mums jaudīgi, ekonomiski dīzeļdzinēji, bet viņiem vārgi, taču rijīgi, ugunsnedroši benzīna dzinēji. Un, lūk: ar 2111 T-34 un /CK tankiem pietika, lai atvairītu jebkuru uzbrukumu. Pārējie mūsu tanku tūkstoši tanku kaujās vispār varēja nepiedalīties, bet tikai dzenāt vācu kājniekus.

Bet Žukovam ar to ir par maz. Viņam kara sākumā gribētos vēl 16 600 jaunāko tanku… Un visa pasaule par mums smejas: lūk, redziet, cik daudz pietrūka! Viņiem īpaši jaunāko trūka! Kāda atpalicība!

6

Žukovs izrēķināja trūkstošo tanku skaitu 1111 paziņoja visai pasaulei. Bet kāds šajā gadījumā bija "netrūkstošo" skaits? Lai noteiktu deficītu, jāzina esošais skaits: jābūt desmit pāriem zābaku, lūk, deviņi, attiecīgi viena pāra trūkst. Bet Žukovs, kā redzējām, padomju tanku skaitu neiztēlojās pat aptuveni. Par to ir oficiāli paziņots. Un, lūk, nezinot esošo skaitu, viņš izrēķināja iztrūkumu. Ģēnijs, un viss!

Hitleram, kā Žukovs ziņo, bija 3712 tanku. Lai nolīdzsvarotu uzbrucējus, aizsardzības pusei var būt trīs reizes mazāk spēka. Šo formulu zina visi jauniesauktie visās pasaules armijās jau gadsimtiem un tūkstošiem gadu ilgi. Šajā gadījumā 1941. gada jūnijā Sarkanajai armijai aizsardzībā pietiktu ar 1237 tādiem pašiem novecojušiem tankiem ar benzīna dzinējiem, pretložu bruņām un šauriņām kāpurķēdēm, kādi bija Hitleram. Un tad uzbrūkošās un aizsardzības puses spēki būtu vienādi. Šajā gadījumā jaunākie tanki vispār nebija nepieciešami. Tauta ar savu varonīgo darbu, ārkārtīgo pašaizliedzību, neatgūstamiem zaudējumiem un pārcilvēciskiem upuriem uzcēla rūpnīcas un nodeva Žukova pārziņā 23 925 tankus, t. i., 19 reizes vairāk nekā nepieciešams aizsardzībai, un, lūk, Žukovs paziņo, ka tanku viņam trūka. Dižajam stratēģim ar to ir par maz, viņš gribētu vēl 32 000, ieskaitot 16 600 jaunākos tankus. Šajā gadījumā bilance — 55 925 padomju tanki, ieskaitot 19 755 jaunākos paraugus, pret 3712 novecojušiem vācu tankiem, starp kuriem nav neviena jauna tipa tanka. Žukovs gribētu, lai uz katru novecojušo vācu tanku būtu 15 padomju tanki, to skaitā pieci jaunākie.

lasot šos skaitļus, neizbēgami rodas jautājums par mūsu tautas prāta spējām, par pilnvērtību, par augstākām un zemākām rasēm. Žukovs apmētāja mūsu tautu dubļiem tā, ka būs jāmazgājas desmitiem gadu, ja ne gadsimtus.

Iztēlosimies: lūk, šaha laukums. Pieņemsim, ka viena šaha figūra ir tūkstotis tanku. Tūkstoti jaunāko tanku uzskatīsim par dāmu. Sarkanajiem — 24 figūras (stāv trīs rindās), to skaitā trīs dāmas. Bet brūnajiem — četras figūras. Precizitātei: nepilnas četras figūras un nevienas dāmas. Turklāt sarkanie paziņo par trūkumu. Par kādu! Zukovam gribētos, lai sarkanie uz šaha galdiņa stāvētu septiņās rindās, un viņam gribētos, lai starp tiem būtu 20 dāmas. Un tas — pret trīsarpus vācu figūrām, starp kurām nav dāmu.

Pastāv arī tāds 1941. gada katastrofas skaidrojums: vācieši sakoncentrēja spēkus šauros iecirkņos… Lūk, Krievijas prezidenta padomnieks ģenerālpulkvedis D. Volkogonovs skaidro: "Lieta tāda, ka Vērmahta spēki bija sakoncentrēti dažos spēcīgos grupējumos, pateicoties tam, galvenajos trieciena virzienos pretinieks ieguva četrkārtīgu un pieckārtīgu skaitlisko un tehnisko pārsvaru." (Russkaja misf, 1995. gada 11.—17. maijs)

Paanalizēsim: kautiņš uz. ielas, vienā pusē 24 vāri, to skaitā trīs olimpiskie čempioni boksā, otrā — četri vīri, precīzāk, trīsarpus, bez čempioniem… Pastāstiet man, kā tic trīs var sakoncentrēties šauros iecirkņos, lai sadotu pa seju divdesmit četriem, ieskaitot olimpiešus? Bet viņi pamanījās. Un, lūk, mums ziņo, ka 24 nevarēja nostāvēt pretī, pārāk jau nu maz viņu bija, viņiem pietrūka vēl 32 vīru, ieskaitot 16 čempionus. Pret trīs. Ar pusi.

Vai ari, lūk, notiek pasaules futbola čempionāts. Mums uz laukuma ir 24 spēlētāji, bet pretiniekam trīs… Bet viņi sakoncentrējās šauros iecirkņos… Un mums pavisam nedaudz pietrūka.

Cilvēki pasaulē lasa, cilvēki brīnās, cilvēki salīdzina, cilvēki izdara secinājumus. Šie secinājumi neko labu neliecina par mūsu tautas prāta spējām.

Bet pieņemsim, ka Zukovs patiesi nezināja, cik viņam bija tanku. Uzskatīsim, ka mums ir apaļa nulle. Bet pat tad, ja mums vispār nebūtu neviena tanka, Žukova paziņojumi par to, ka pret nepilniem četriem tūkstošiem vācu tanku mums ir nepieciešami 32 tūkstoši, ir apvainojoši. Vispirms tas ir nacionālais apvainojums krievu tautai. Un arī visām pārējām bijušās Padomju Savienības tautām. Šādas matemātikas gaismā visi izskatāmies pēc stulbeņiem un dcbiliķiem. Tikai par šo paziņojumu vien Zukovs — elks ir jānogāž no postamenta.

Tautieši, mums ir izvēle: vai nu atzīstam, ka mūsu noziedzīgais režīms gatavojās iekarojošam karam, bet aizsardzībai negatavojās nemaz, tāpēc mūs pārsteidza nesagatavotus un dzina līdz pašai Maskavai, vai ari mums sevi jāatzīst par idiotiem.

Zukova grāmata ir rasistiska, jo dzen mūsu galvās ideju par mūsu tautas niecīgumu. Hitlerieši gribēja mums uzspiest vācu rases pārākuma ideju pār slāviem, semītiem un citiem. Viņiem tas neizdevās. Bet marksistam Zukovam izdevās. Marksisti ļeņinieši iemācīja mūs nīst un neieredzēt pašiem sevi. Viņi mūs iemācīja uzspļaut bijušajām un nākošajām paaudzēm, savai zemei un savai vēsturei. Hitlers nespēja mūs pakļaut. Zu- kovs spēja.

Zukova grāmatu slavina visi krievu tautas nīdēji. Biedri no Krasna ja zvezda vērsās taisni pie Mihaila Alcksandroviča Šolohova: saki vārdu… Taču vērtējumā Solohovs izrādījās skops. ("Nosaukšu vienu, otrs apvainosies.") Tomēr vienu komplimentu izteica: "Maršala Zukova un Roko- sovska kara memuāri — spožas grāmatas." (Krasnaja zvezda, 1995. gada 24. maijs.)

Velti Mihails Aleksandrovičs jauc kopā grēcīgo ar šķīsto. Rokosovskim memuāros nav nekā līdzīga tam, kas ierakstīts neķītrajos Zukova gara- darbos.

Bet nīdēju koris skandina: ak, dižais Zukovs!

Un, lūk, jautājums mūsu laureātiem, mūsu stratēģiem ar ģenerāļu un maršalu uzplečiem: bet vai jums, dārgie biedri, nav pretīgi saņemt savus sudraba gabalus par šīs lopiskās grāmateles slavēšanu?

7

Mūsu stratēģiem nedod mieru apmelotāja Zukova lauri. Pēdējais PSRS Bruņoto Spēku Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis M. Moisejcvs jau pašā komunistiskās varas norietā nolēma izcelties. Viņš gāja tālāk: paziņoja, ka jaunākos tankus vien mums vajadzēja nevis 16 600, kā bija ziņojis Žukovs, bet 31 400 (Pravda, 1991. gada 19. jūlijs).

Žukova metode ir neizsmeļama, tāpat kā mūsu vajadzības. Biedri bezkaunīgie ģenerāļi, ja kādam gribas apbalvojumus, ordeņus un posteņus, paziņojiet, ka krievi ir tik lieli muļķi, ka viņiem bija nepieciešami 100 000 jaunāko tanku, neskaitot tos, kuri jau atradās Sarkanās armijas bruņojumā. Garantēju: ari jums komunisti uzcels pieminekli.

Iemesli Žukova popularitātei Vācijā, Francijā, Lielbritānijā un ASV ir saprotami: pārtikušam mietpilsonim patīkami lasīt atzīšanos, ka krievi ir dumjāki par visiem pasaulē. Žukova safabricējums glāsta nacionālo patmīlību gan vācietim, gan amerikānim, gan britam un francūzim: krievi paši apzinās savu nepilnvērtību!

Un lai ukraiņi, tatāri, ebreji, gruzīni un armēņi nepriecājas. Kad runā par krieviem, ar to domā mūs visus. Pateicoties Gcorgijam Konstantino- vičam Žukovam, "uzvaras maršalam", mēs visi esam zemākā rase.

Bet vācieši — augstākā.

Neviens no mūsdienu Krievijas līderiem neslēpj, ka Žukova grāmata ir ideoloģiska diversija. Kāpēc tad viņi slavina Žukovu un viņa, atvainojiet par izteicienu, "memuārus"? Bet, lūk, tāpēc: gadsimta noziegums izjuka, Eiropas, Āzijas un Āfrikas "atbrīvošana" nenotika, tomēr gatavošanās pēdas ir redzamas ar neapbruņotu aci. Lai novērstu atmaskošanu, komunisti izplata (visai veiksmīgi) pasaciņas par "negatavību". Komunisti paziņoja visai pasaulei, ka mūsu tauta vispār ne uz ko nav spējīga: bez divdes- mitkārtīga skaitliskā un absolūta kvalitatīvā pārsvara krievu karavīrs nav spējīgs karot.

No visiem kara laika maršaliem Žukovs izrādīja vislielāko centību un dedzību, kalpojot prettautiskajam režīmam. Tāpēc režīms cenšas uzpūst Žukova kultu. Tāpēc apmelotāju Zukovu uzstutēja uz postamenta: ar uzpūstu Žukova diženumu pabalsta pasakas par tanku trūkumu, par "novecojušām lidmašīnām" un "nenokomplcktētām" divīzijām. Žukova piemineklis — liecība par to, ka esam samierinājušies ar meliem, ka piekrītam Žukova sniegtajam mūsu spēju vērtējumam.

Visi, kuri lasījuši Žukova memuārus, piekrīt: nenormālākus Krievijas apmelojumus neviens vēl nav izdomājis. Vismaz es to atkārtoju visās savās grāmatās. Tomēr arī cs esmu komunistiskās propagandas upuris. Uzskatīju grāmatu par melīgu, bet pašu Zukovu par dižu karavadoni…

Es kļūdījos. Zukovs nebija ne dižs, ne karavadonis. Savus vārdus par viņa ir kā diženumu, par to, ka viņam nebija nevienas sakāves, ņemu atpakaļ. Visiem saviem lasītājiem lūdzu piedošanu par kļūdu.

Žukovs paziņoja, ka viņam trūka 32 tūkstoši tanku cīņā pret trim tūkstošiem vācu tanku. Līdz ar to viņš pats atzina, ka nav karavadonis.

2004. gada 13. jūlijā Bristolē

LITERATŪRAS SARAKSTS

Бешанов В. Десять сталинских ударов. Минск: Харвест, 2000.

Боевой и численный состав Вооруженных Сил СССР в период Великой Отечественной войны: Статистический сборник 1 (22 июня 1941 года). М.: Воениздат, 1994.

Вестфалъ 3., Крейпе В., Блюментрит Г. и др. Роковые решения / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1958.

Владимиров /7. В. Россия без прикрас и умолчаний. Мюнхен: Посев, 1968.

Гальдер Ф. Военный дневник / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1969—1971.

Георгий Жуков. Стенограмма октябрьского (1957 г.) пленума ЦК КПСС и другие документы. М.: Фонд «Демократия», 2001.

Год 1941. Юго-Западный фронт. Львов: Каменьяр, 1975.

Гот Г. Танковые операции / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1961.

Готовил ли Сталин наступательную войну против Гитлера? / Сост. В. А. Не- вежин. М.: АИРО-ХХ, 1995.

гудериан Г. Воспоминания солдата / Пер. с нем. Смоленск: Русич, 1998.

Жуков Г. К. Воспоминания и размышления. М.: АПН, 1969.

Залесский К. А. Империя Сталина: Биографический энциклопедический словарь. М.: Вече, 2000.

Иринархов Р. С. Западный особый. Минск: Харвест, 2002.

История Великой Отечественной войны Советского Союза. 1941—1945: В 6 т. М.: Воениздат, 1960—1965.

История Второй мировой войны (1939—1945): В 12 т. М.: Воениздат, 1973—1982.

Карпенко А. В. Обозрение отечественной бронетанковой техники. 1905 1995 гг. СПб.: Невский бастион, 1996.

Краснознаменный Балтийский флот в битве за Ленинград. М.: Наука, 1973.

Кузнецов Л. Бабий Яр. Нью-Йорк: Посев, 1986.

Куценко А. Маршалы и Адмиралы флота Советского Союза. М.: Аспект, 2001.

Лидде/i Гарт Б. X. Стратегия непрямых действий / Пер. с англ. М.: Иностранная литература, 1957.

Пидде/1 Гарт Б. X. Вторая мировая война / Пер. с англ. М.: Воениздат, 1976.

Манштейн Э. фон. Утерянные победы / Пер. с нем. М.: ACT, 1999.

Маршалы Советского Союза. М.: Любимая книга, 1996.

МерцаловА. Н., Мерцалова П. А. Иной Жуков. М., 1996.

Миддельдорф Э. Тактика в русской кампании / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1958.

Морозов Д. А. О них не упоминалось в сводках. М.: Воениздат, 1965.

Мюллер-Гиллебранд Б. Сухопутная армия Германии 1933—1945 гг.: ВЗт./ Пер. с нем. М.: Иностранная литература, 1956—1958.

Накануне войны: Материалы совещания высшего руководящего состава РККА. 23—31 декабря 1940 года. М.: Терра, 1993.

На Северо-Западном фронте (1941—1943): Сборник статей участников боевых действий / Под ред. П. А. Жилина. М.: Наука, 1969.

Невежин В. А. Синдром наступательной войны: Советская пропаганда в преддверии «священных боев» 1939—1941. М.: АИРО-ХХ, 1997.

Николаевский Б. И. Тайные страницы истории. М.: Издательство гуманитарной литературы, 1995.

Нюрнбергский процесс над главными немецкими военными преступниками: Сборник материалов. В 7 т. М.: Юриз-дат, 1960.

Октябрьский пленум ЦК КПСС: Стенографический отчет. М., 1957.

Ордена Ленина Московский военный округ. М.: Воениздат, 1985.

Петров П. В., Сорокин К. В. Кто руководил НКВД. 1934—1941. М.: Звенья, 1999.

Пикер Г. Застольные разговоры Гитлера / Пер. с нем. Смоленск: Русич, 1993. ПроэкторД. М. Война в Европе. М.: Воениздат, 1963. Рейнгардт К. Поворот под Москвой. М.: Воениздат, 1980. Рендупич П. Управление войсками / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1974. Риббентроп И. фон. Между Лондоном и Москвой / Пер. с нем. М.: Мысль, 1996.

Рыбин А. Т. Сталин и Жуков. М.: Гудок. 1994. Рокоссовский К. К. Солдатский долг. М.: Воениздат, 1968. ругеФ. Война на море 1939—1945 гг. / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1957. Самсонов А. М. Знать и помнить. М.: Политиздат, 1989. Сандапов /7. М. Боевые действия войск 4-й армии Западного фронта в начальный период Великой Отечественной войны. М.: Воениздат, 1961. Сандапов Л. М. Трудные рубежи. М.: Воениздат, 1965. Сандапов П. М. Пережитое. М.: Воениздат, 1966. Сандапов П. М. На московском направлении. М.: Наука, 1970. Сандапов П. М. Первые дни войны. М.: Воениздат, 1989. Симонов К. М. Глазами человека моего поколения. М., 1988! Сичкин Б. Я из Одессы, здрасьте… СПб.: СМИО-Пресс. 1996. Смирнов Н. Г. Вплоть до высшей меры. М.: Московский рабочий, 1997. Совершенно секретно! Только для командования. М.: Наука, 1967. Советская военная энциклопедия: В 8 т. М.: Воениздат, 1976—1980. Советские Вооруженные Силы: История строительства. М.: Воениздат, 1978.

Сокопов Б. Неизвестный Жуков-, портрет без ретуши. Минск: Родиола- Плюс, 2000.

Сообщения Советского Информбюро. М.: Изд-во Совинформбюро, 1945— 1947.

Сопоневич И. П. Россия в концлагере. М.: Москва, 1999. Сопоневич И. П. Народная монархия. Минск: Лучи Софии, 1997. СССР — Германия. 1939—1941 / Сост. Ю. Фелыптинский. Нью-Йорк, 1983.

Триандафиааов В. К. Размах операций современных армий. М.; П.: огиз, 1926.

Триандафиааов В. К. Характер операций современных армий. М.; Л.: Госиздат, 1929.

Тыл Советских вооруженных сил в Великой Отечественной войне / Под общ. ред. генерала армии С.К. Куркоткина. М.: Воениздат, 1977.

Шапошников Б. М. Мозг армии: В 3 кн. М.; Л.: Госиздат, 1927—1929.

Шпеер А. Воспоминания / Пер. с нем. Смоленск: Русич, 1997.

XVII съезд партии: Стенографический отчет. М.: Партиздат, 1934.

Газеты: «Аргументы и факты», «Вести», «Известия», «Красная звезда», «Российская газета», «Литературная газета», «Московские новости», «Московский комсомолец», «Независимая газета», «Независимость», «Независимое военное обозрение», «Новое русское слово», «Правда», «Русская мысль», «Сегодня» (Киев), «Час».

Журналы: «Бюллетень оппозиции», «Военно-иаорический журнал», «Военные архивы России», «Вопросы истории», «22», «Знамя», «Магазин», «Наш современник», «Новая и новейшая история», «Огонек», «Российское возрождение», «Родина».

Beer Н. Moskaus As im Kampf der Geheimdienste. Mьnchen, Hohe Warte, 1983.

British and American Tanks of World War II. New York: ARCO, 1969.

Encyclopedia of German Tanks of World War Two. London: AAP, 1978.

Gregory)., BatchelorD. Airborne Warfare 1918—1941. Ixeds: Phoebus, 1978.

Hitler A. Mein Kampf. Mьnchen: Zentralverlag der NSDAP. Eher, 1933.

Mellenthin F. W. von. Panzer Batties. London. 1955.

Reinhardt K. Die Wende vor Moskau. Stuttgart, 1978.

Rosenberg A. Der Zukunftweg einer deutschen Aussenpolitik. Mьnchen, 1927.

PASKAIDROJUMI

1 Genseks—ģenerālsekretārs. ,

1 SNK — Sovet narodnih komissarov.

1 Snmizdats— pagrīdes izdevniecības Padomju Savienībā; tamizdats— izdevumi, kas drukāti ārpus valsts un nelegāli ievesti.

1 Tolkovišie, shodņaks, razborka — izskaidrošanās.

1 PPS—abreviatūra no "pistofet-pufemjot Spagina ".

1 Nevajag domāt! Ar mums ir tas, kas mūsu vietā visu lems!

1 RU GS— Razvcdimteļnojc upravļeņije Geņeraļnogo štabn (Ģenerālštāba izlūkošanas pārvalde).

1 KF AMCA — Krievijas Federācijas Aizsardzības ministrijas Centrālais arhīvs.

1 KOVO — Kijevskij osolrij vojentiij okruļj (Kijevas īpašais kara apgabals).

1 Znmpoļits— saīsinājums no " za mesti teļ ko m and ira po poļiticeskoi rabote" (komandiera vietnieks politiskajā darbā).

1 Glavpur — Glavnoje Poļitičeskoje upravļcņije (Galvenā politiskā pārvalde).

2 Komkors — korpusa komandieris.

1. Atbrīvot Padomju Savienības maršalu biedru Vorošilovu no Ļeņingradas frontes komandiera pienākumiem.

1 Ņe za pjanstvo, za bujanstvo (Ne dēļ žūpības, ne ālēšanās dēļ) — rinda no narodņiku revolucionāra Sergeja Siņeguba dziesmas Dofa (daļa, liktenis) otrās četrrindes. Dziesma folklorizējās, pārņemot citas dziesmas melodiju, ap 1874. gadu. Dziesmā stāstīts par zemnieku Borunovu, kurš nogalina žandarmu un nokļūst cietumā.

1 Vācu vai. — Ьbermensch.

1 Vācu vai. — Untermensch.

[6] "neuzvaramā un leģendārā" — domāta Sarkanā armija.

[11] Kristinopolc — Červonograda tagadējās Ukrainas teritorijas rietumdaļā.

[14] Cietoksnis — krievu valodā krepostj ir sieviešu dzimtē.

[17] uročišče Borki — biotopa toponīms, kopš 1991. gada ir aizsargājama dabas teritorija.

[25] Karacupa, Ņikita Fjodorovičs (1910—1994), Padomju Savienības Varonis, robežsardzes pulkvedis, sarakstījis grāmatu Zapiski sļedopita, kļuva ievērojams ar labi dresētu suņu izmantošanu robežpārkāpēju tvarstīšanā.

[27] Fragments no Nikolaja Gogoļa "Revidenta". No krievu valodas tulkojis Andrejs Upīts, 1948.

[28] Viktors Suvorovs pirmā ranga kapteiņa Mihaila Sergejeviča Kļevenska (1904—1954) uzvārdu raksta "Kļevanskis", vairākas interneta vietnes latviešu valodā raksta ari "Kļavinskis", bet vairākums avotu krievu valodā raksta "Kļevenskis". Avoti liecina, ka "1941 . gada 12. augustā PSRS Augstākās Tiesas Kara kolēģijas izbraukuma sesijā par panikas celšanu un gļēvulību kontradmirālis P. A. Traiņins un pirmā ranga kapteinis M. S. Kļevenskis tika notiesāti attiecīgi uz 10 un 8 gadiem cietumā ar dienesta pakāpes atņemšanu. 1941. gada 11. septembri, izskatot apžēlošanas lūgumu, viņi tika amnestēti un atjaunoti dienesta pakāpē." (http:// velikvoy.narod.ru/biny/1941/liepaya.htm) Vēlāk Kļevenskis dienēja Ziemeļjūras kara flotē, 1951. gadā Kļevcnskim piešķirta kontradmirāļa pakāpe (vairāk skat. http://town.ural.ru/ship/means/mens_k.php3#klevenskiy ).

[30] skat. zemsvītras piezīmi 347. Ipp.

[33] hrenovs, arkādijs fjodorovičs (1900—19x7), padomju Savienības Varonis, inženiertehnisko spēku ģenerālpulkvedis; karam sākoties, iecelts par Dienvidu frontes inženiertehnisko spēku priekšnieku, 1941. gada 19. augustā kļuva par Odesas aizsardzības rajona celtniecības komandiera palīgu un fragmentā minētajā laikā atradās Odesā. Ļeņingradas frontē Hrenovs ieradās 1942. gada maijā.

[34] autors lieto vārdu jjebili, kas darināts no gb izrunas 'gē-bē', veidojot vārdam debili fonētiski līdzīgu drošības dienestu darbinieku apzīmējumu.

[35] tāpat kā iepriekšējā atsaucē, taču šoreiz autors izveido formu gebešnij, kas attiecas uz visu GB— valsts drošības dienestu — kopumā.

[40] montijs (monty) — tā saukts Apvienotās Karalistes feldmaršals sers Berna ids Montgomerijs.

Content

Suvorovs Viktors Uzvaras ēna II

VIENĪGAIS? Priekšvārda vietā

1.NODAĻA GODĪGUMS AR ATRUNĀM

2. NODAĻA PAR DIŽĀ KARAVADOŅA PATIESAJIEM UZSKATIEM

4. NODAĻA KĀ ŽUKOVS CENTĀS ZIŅOT PAR SITUĀCIJU

5. NODAĻA VĒLREIZ PAR DUMJO STAĻINU

6. NODAĻA TĀ PAR KARU NEBIJA RAKSTĪJIS NEVIENS!

7. NODAĻA PAR GOĻIKOVU

8. NODAĻA NEUZŠŅĀP!

9. NODAĻA TIKAI PERSONĪGI!

10. NODAĻA KĀ ŽUKOVS CENTĀS IZDABĀT STAĻINAM

11. NODAĻA KURŠ GRIBĒTU NOLIKT SAVU GALVU?

12. NODAĻA KĀ ŽUKOVS MODINĀJA STAĻINU

13. NODAĻA VIŅAM NEBIJA PILNVARU!

14. NODAĻA BALSTOTIES UZ DOKUMENTIEM

15. NODAĻA VARONĪGAIS KAUNS

16. NODAĻA KURŠ UN KĀ GATAVOJA BRESTAS AIZSARDZĪBU?

17. NODAĻA VISā VAINOJAMS VOJENTORGS

18. NODAĻA NEPARASTAIS CEĻOJUMS UZ TERNOPOLI

19. NODAĻA UZBRUKUMS VAI PRETUZBRUKUMS?

20. NODAĻA Gudrais sapratīs?

21. NODAĻA PAR KUĻIKU UN PAVLOVU

22. NODALA KURŠ LĪDZINĀSIES PAVLOVAM?

23. NODAĻA PAR NETICAMO TĀLREDZĪBU

24. NODAĻA PAR BEZCERĪGO STĀVOKLI

25. NODAĻA KĀ VIŅŠ PIEŅĒMA DEPARTAMENTU

26. NODAĻA PAR ČETRDESMIT MUCĀM

27. NODAĻA GLĀBĒJS

28. NODAĻA KĀ ŽUKOVS GRĀVA FALSIFIKĀTORUS

29. NODAĻA VIŅŠ —PAR SEVI

30. NODAĻA BET TAS — PAR VIŅU

31. NODAĻA PAR VLASOVU

32. NODAĻA PAR GAUŽAJĀM ASARĀM

33. NODAĻA KĀ DIŽAIS STRATĒĢIS IZPATIKA IDEOLOĢISKAJIEM IENAIDNIEKIEM

LITERATŪRAS SARAKSTS

PASKAIDROJUMI