Troters Viljams

Ziemas karš

Viljams Troters

Krievu-somu 1939.-1940. gada ziemas karš

atsauksmes

"Ne bieži mums izdodas atrast tik pārliecinoši uzrakstītu grāmatu kā šī. [..] Mums ir paveicies, ka esam to sagaidījuši."

Džons Eizenhauers, The New York Times

"Ārkārtīgi pamatots un aizraujošs vēstījums. Saplūdinot precīzus aprakstus ar aculiecinieku ziņojumiem, Troters meistarīgi atdzīvina visu šīs kampaņas varonību, traģiskumu un dramatiskumu, no kā iegūtajai mācībai vajadzētu pievērst daudz lielāku vērību."

Ģenerālis Džeimss R. Gelvins,

bijušais augstākais Sabiedroto komandieris Eiropā

"Spilgts vēstījums par izmisīgu drosmi un apņemšanos."

Contemporary Miltary Reading List, Department of the Army

Saturs

Kartes ………………………………………………………………………………………………………… …….7

Pateicības ………………………………………………………………………………………………….. ……8

Autora piezīme …………………………………………………………………………………………… ……9

PIRMĀ DAĻA. iebrukums un atbilde

1.      Kara iemesli………………………………………………………………………………………… ….11

2.  Barons…………………………………………………………………………………………………. ….30

3.  Kaujas gatavībā………………………………………………………………………………….. ….39

4.  Pirmie triecieni……………………………………………………………………………………… ….54

5.  "Somijas Tautas Republika"……………………………………………………………….. ….64

6.  Mannerheima līnija…………………………………………………………………………….. ….68

7.  Karēlijas zemesšaurums: pirmais raunds……………………………………………. ….73

8.      "Muļķīga galvu dauzīšana"………………………………………………………………… ….90

OTRĀ DAĻA. neparastĀ drosme: kaujas ceturtĀ korpusa zonĀ

9. Tolvajervi: pirmā uzvara…………………………………………………………………….. ….97

10.  Kollā fronte: viņi nedrīkst izlauzties!………………………………………………….. ..126

11.  Ģenerāļa Heglunda motti ……………………………………………………………… ..134

TREŠĀ DAĻA.baltĀ nĀve

12.  Ziemas karavīri…………………………………………………………………….145

13.  Suomusalmi: kara klasika………………………………………………………………….. ..151

14.  Midansa kungs apciemo Kemi upi……………………………………………………… ..171

CETURTĀ DAĻAjanvĀra klusums

15.   Gaisa karš……………………………………………………………………………………………. 186

16.   Pārējās pasaules reakcija……………………………………………………………………. 193

17.   Krievi kļūst nopietni…………………………………………………………………………….. 202

PIEKTĀ DAĻA.vĒtra

18.   Paisuma vilnis……………………………………………………………………………………… 210

19.   Pārrāvums!………………………………………………………………………………………….. 218

20.   Diplomātu spēles: pirmais raunds……………………………………………………….. 230

21.   Cīņa par laiku……………………………………………………………………………………… 237

22.   Diplomātu spēles: otrais raunds………………………………………………………….. 241

23.   Laiks iet uz beigām……………………………………………………………………………… 250

24.   Pēcgrūdieni………………………………………………………………………………………….. 257

Hronoloģija ……………………………………………………………………………………….264

Piezīmes par avotiem …………………………………………………………………………………. 268

Par autoru …………………………………………………………………………………………………. 270

Fotogrāfijas ………………………………………………………………………………………271

Kartes

1. Ziemeļeiropa 1939. gadā 19

2. Galvenās padomju ofensīvas 30. novembrī – 1. decembrī 56

3. Piesedzošo grupu darbības Karēlijas zemesšaurumā 76

4. Krievu uzbrukumi Taipales pussalai 1939. gada decembrī 81

5. Somu pretuzbrukuma mērķi un reālie ieguvumi 91

6. Ceturtā korpusa sektors un notikumi Tolvajervi un Ilomantsi 99

7. Pajari reids un Tolvajervi kampaņas izšķirošā kauja 110

8. Pretuzbrukuma attīstība, kas parāda motti izveidošanos 139

9. Suomusalmi kampaņa: padomju 163. divīzijas iznīcināšana 154

10. Suomusalmi kampaņa: padomju Četrdesmit ceturtās divīzijas iznīcināšana 164

11. Petsamo/Kemijervi karadarbības apgabals 172

12. Krievu pēdējā ofensīva Karēlijas zemesšaurumā 206

13. Muolā baznīcas kauja 219

14. Krievu pārrāvums 1940. gada 12. februārī 223

Pateicības

Šī grāmata aizsākās kā pētījuma projekts seminārnodarbībām Krievijas vēsturē Deividsona koledžā 1962.-1963. gadā un turpinājās kā disertācija, gadu stažējoties ārzemēs Skandināvijas Semināra sponsorētā programmā. Pēc desmit melnrakstiem un divdesmit četriem gadiem pārvērtības ir galā, un es izsaku pateicību šiem cilvēkiem, kas man palīdzēja: Gaskela kungam un kundzei, kuri man ļāva Somijā pavadīt gadu; Dr. A. I. Lobanovam-Rostovskim, karavīram, zinātniekam un Romanovu dinastijas pēcnācējam par viņa iedrošinājumu; nelaiķim Dr. Halfdanam Gregersonam no Skandināvijas Semināra; Gunelai Vrēdes kundzei (kuru Tuborg grupas locekļi pazīst kā "Baronesi"); maniem biedriem Tuborg grupā – Rejai Mairai, Sārai Evansai un Fejai Tobiasai; Bredam Abzeca kungam no Vītakivi koledžas Hauho, Somijā, par viņa vērtīgo tulka un starpnieka palīdzību; Reinimā kungam un kundzei; rezerves pulkvedim E. Kūsāri, Kansa Taisteli redaktoram; Eino Nurmio, kurš bija pacietīgs un neticami izpalīdzīgs garo tulkošanas mēnešu laikā un kurš pakāpeniski kļuva par augsti vērtētu draugu; Veinem Linnam, Somijas dižākā kara romāna, Nezināmais kareivis , autoram, kurš laipni uzņēma mani savā mājā un sniedza vērtīgu ieskatu somu karavīra psiholoģijā; Eilam Pekanenam, kura draudzība vēl arvien raisa spilgtas un skaistas atmiņas; Erkam Maulam, dzejniekam, filosofam un uz saunu jukušajam, par godu ezītim mēnesgaismā, spiritus fortis un "nepārtrauktā progresa" lietai; Dr. Luīzai D. Rubinai, kuras sīkstā, profesionālā rediģēšana padarīja grāmatu pieaugušu; un nelaiķim Janam Sibēliusam, kura mūzika iededza manī mūža mīlestību pret Somijas ainavu: viss pārējais izrietēja no tā.

Autora piezīme

Vietvārdi somu valodā ir visai burtiski, visbiežāk tie ir darināti ar sufiksu, kas pats ir lietvārds, aprakstot tieši, kāda ģeogrāfiskā vieta tā ir. Turpmākie vietas sufiksi šajā grāmatā ir izplatīti, un acu uzmetiens tiem varētu lasītājiem palīdzēt vizualizēt to, ko apzīmē šie svešādie vārdi.

– jдrvi: ezers

– joki: upe

– lahti: līcis

– niemi: rags

– ranta: pludmale

– saari: sala

– suo: purvājs

–vaara: kore

Somu д tiek izrunāts kā a vārdā apple.

Abreviatūra JR apzīmē somu terminu jalkavдki rykmentti , kas nozīmē "kājnieku pulks"; 2/JR-16 ir apzīmējums Otrajam bataljonam, Sešpadsmitajam pulkam.

Pirmā daļa. Iebrukums un atbilde

„Kad Staļins saka „dejo”, gudrs vīrs dejo.”

Ņikita Hruščovs grāmatā Hruščovs atceras

1. Kara iemesli

Baltijas jūras pašos austrumos starp Somu līci un Lādogas ezera plašumiem atrodas šaurais un klinšainais Karēlijas zemesšaurums. Lai arī tā ir bargi skaista zeme – zemesšaurumam pāri stiepjas neskaitāmi zili ezeri, to klāj mūžzaļi meži un vietumis izslejas sarkanpelēka granīta klinšbluķi – tai piemīt neliela vērtība. Šajā zemē aug reti kura labība, un tā pati nelabprāt, bet trūcīgie izrakteņi nav ieguves tēriņu vērti. Tajā pašā laikā visā Eiropā nav daudz tik salīdzinoši mazu zemes platību, par kurām ir cīnījušies tik bieži un tik neatlaidīgi.

Iemesls ir ģeogrāfisks. Kopš Eiropas vēstures aizsākumiem Karēlijas zemesšaurums kalpojis par sauszemes tiltu starp Krieviju un Āziju austrumos un milzīgo Skandināvijas pussalu rietumos. Zemesšaurums ir bijis lielceļš tautu staigāšanai, vieta tirdzniecības un kultūras sakariem un tramplīns iekarojumiem. Pāri tam ir gājušas armijas – mongoļu, teitoņu, zviedru, krievu – un impērijas to ir tīkojušas vai nu kā aizsargvalni, vai arī kā izejas punktu iekarojumiem.

Armija, kas neaizkavēta dotos pāri Karēlijas zemesšaurumam austrumu virzienā no vietas, kur tas pāriet Somijas cietzemē, būtu pie Ļeņingradas robežas pāris stundu laikā. Tieši tāpēc 1939. gada pēdējās dienās viena no pasaules militārajām lielvalstīm uzsāka milzīgu uzbrukumu vienai no mazākajām pasaules tautām. Padomju Krievija pret mazo Somiju ‑ vēsturē ir maz piemēru, kad vienai pusei būtu bijis tik nomācošs pārsvars. Un tomēr vairāk nekā simts dienu somi, piespiesti pie sienas, cīnījās šajā Dāvida un Goliāta aizsardzības karā ar nepieredzētu drosmi un apņēmību, kas aizkustināja brīvību mīlošu cilvēku sirdi it visur un ļāva Somijai, lai arī beigās neizbēgami sakautai, palikt brīvai un neatkarīgai nācijai.

Konflikts starp Krieviju un Somiju kļuva neizbēgams 1703. gada maijā, kad Pēteris Pirmais izvēlējās purvainu, odu apsēstu upes deltu Baltijas jūras austrumu krastā un pasludināja to par jaunās galvaspilsētas Sanktpēterburgas – viņa ilgi iecerētā "loga uz rietumiem" – atrašanās vietu. Tas, ka izvēlētā zeme, tāpat kā visa Somija uz rietumiem no turienes, piederēja Zviedrijai, caru nebūt neatturēja. Ņevas deltas aneksija bija tikai vēl viens gājiens Romanovu dinastijas un zviedru karaļu cīņā par varu; ieguvums bija kundzība pār Baltijas reģionu un reizē arī pār ienesīgajiem tirdzniecības ceļiem uz rietumiem.

Vairāk nekā 100 000 krievu nomira desmit gados, kamēr nosusināja malārijas purvus un dzina pāļus, uz kuriem pacēlās Pētera Pirmā dižā pilsēta. Pēc 236 gadiem vēl apmēram ceturtdaļmiljons krievu un 25 000 somu mirs tikai tāpēc, ka somu robeža atradīsies pārāk tuvu šai pilsētai, ko tad sauks par Ļeņingradu.

Gan Krievija, gan Zviedrija izmantoja Somiju kā ērtu karalauku, nodarot lielu kaitējumu tās mierpilnajiem zemniekiem. Un kamēr Pēteris Pirmais nebija galīgi sakāvis zviedrus, vienmēr pastāvēja briesmas, ka Zviedrija varētu sekmīgi uzbrukt Sanktpēterburgai pāri Karēlijas zemesšaurumam. "Sanktpēterburgas dāmas nevar mierīgi gulēt, kamēr Somijas robeža atrodas tik tuvu," vēlāk rakstīs Pēteris Pirmais. Lai nodrošinātu dāmām mieru, viņš ar spēku pabīdīja robežu tālāk, iekarodams Vīpuri, Zviedrijas galveno ostu šajā zemesšaurumā, un pamatīgas platības Karēlijā.

Pārējā Somija palika Zviedrijas lēnis līdz 1809. gadam, kad pēc Napoleona karu izraisītajām lielajām Eiropas robežu pārbīdēm visa valsts tika atdota Krievijai. Zviedru jūgs bija vaļīgs un maigs: lielāko daļu tā laika Somija bija Zviedrijas province, tās iedzīvotāji baudīja reliģijas brīvību, tādas pašas politiskās tiesības kā vairums Eiropas pilsoņu, nepastāvēja cenzūra. Ja bija jāpakļaujas kādai ārējai varai, tad, ņemot to visu vērā, Zviedrija nebija slikta izvēle.

Kad Aleksandrs I mantoja Somiju, arī viņš lielā mērā atstāja somus savā vaļā, atļaudams autonomas skolas, bankas un juridiskās institūcijas. Somi, kuri vēlējās veidot karjeru vai izbaudīt kosmopolītiskāku dzīvesveidu, varēja brīvi iestāties cariskajā armijā vai kāpt pa karjeras kāpnēm Krievijas plašajā ierēdniecībā. Militārā karjera cara galmā bija iemīļota izvēle jauniem, godkārīgiem somiem: no 1810. gada līdz 1917. gada revolūcijai Somija deva cara armijai vairāk nekā 400 ģenerāļu un admirāļu, kuru vidū viens no ievērojamākiem bija 1904. – 1905. gada krievu-japāņu kara varonis Gustavs Mannerheims.

Tomēr despotisku un bargu caru virkne aizdedzināja somu nacionālisma dzimstošo liesmu. Bezrūpīgās attiecības abu tautu starpā beidzās, kad 1894. gadā par caru tika kronēts Romanovu dinastijas pārstāvis, stūrgalvīgais un reakcionārais Nikolajs II. Par Somijas ģenerālgubernatoru Nikolajs II iecēla pilnīgi neciešamu cilvēku vārdā Bobrikovs, kas nesaudzīgi apspieda ikvienu somu nacionālisma izpausmi. Pirmo reizi somus varēja piespiedu kārtā iesaukt cara armijā; stingra cenzūra bargi apspieda somu kaismīgos māksliniekus un intelektuāļus, to skaitā arī jauno, ugunīgo komponistu Janu Sibēliusu, kura agrīnā simfoniskā poēma Somija noveda klausītājus līdz kvēlojošam, drudžainam patriotismam. Nevienam nebija pārsteigums, kad 1904. gadā kāds gados jauns ierēdnis uz Senāta kāpnēm pieskrēja klāt Bobrikovam un nošāva viņu. Somi atzina notikušo par labu, taču pēc terora akta represijas tikai pastiprinājās, un cara slepenpolicija vēl vairāk sāka kontrolēt visas somu aktivitātes.

Pirmā pasaules kara sākums pavēra iespēju kareivīgāk noskaņotajiem somu nacionālistiem ‑ tieši tagad, viņi teica, ir pienācis laiks gatavoties bruņotai krievu jūga gāšanai. Meklējot militāru palīdzību, somi izmantoja laika gaitā pārbaudīto, bet bīstami vienkāršoto teoriju, ka tava ienaidnieka ienaidnieks ir tavs draugs. Viņi meklēja palīdzību gan Vācijā, gan pie boļševikiem; un biedrošanās ar abiem diviem dažādos veidos vajās somus vēl gadu desmitus.

Apmēram divi tūkstoši jaunu somu 1915. un 1916. gadā devās uz Vāciju apgūt militāras prasmes, kur viņi cīnījās ķeizariskās Vācijas armijā kā "Divdesmit septītais prūšu jēgeru bataljons". Tikpat kā visi panākumiem bagātie Pilsoņu kara un Ziemas kara somu lauka komandieri bija apguvuši prasmes Divdesmit septītajā bataljonā; šīs vienības veterāni praktiski kļuva par profesionālo eliti.

1917. gada 15. novembrī Somijas parlaments atklāti uzņēmās atbildību par visu Somijas politiku, gan iekšējo, gan ārējo. Ļeņins nevarēja atvēlēt daudz karaspēka un uzmanības šim Somijas atdalīšanās mēģinājumam. Tā vietā viņš, atzīstot Somijas jauno valdību jau trīs nedēļas pēc Somijas formālās neatkarības deklarēšanas, ieguva Somijas neitralitāti Krievijas iekšējā cīņā par varu.

Somijai neizdevās izbēgt no augošām šķiru cīņām, kas Pirmā pasaules kara pēdējos mēnešos draudēja sagraut Eiropu. Strādnieku šķira gadiem ilgi bija piedzīvojusi apstākļu pasliktināšanos, karalaiku deficītu, badu un dzīves līmeņa pazemināšanos. Nemitīgā boļševiku aģitācija bija saasinājusi situāciju tiktāl, ka izveidojās divas naidīgas armijas. Vietējie komunisti, neapmierinātie strādnieki un zemnieki, kā arī neliela, taču neprognozējama pašmāju anarhistu grupa iesaistījās Sarkanajā gvardē, kuru apbruņoja, apmācīja un papildināja kādi 40 000 Somijā dislocēti krievu zaldāti, no kuriem daudzi bija dedzīgi revolucionāri. Baltā gvarde bija augstāko šķiru un buržuāzijas kareivīgais spārns; viņu komandieris bija Gustavs Mannerheims, bijušais cara armijas ģenerālis, kurš pavisam nesen bija atgriezies dzimtajā zemē.

Lai arī sarkanie kontrolēja labākās teritorijas – Helsinkus un Tamperes rūpniecisko centru – balto priekšrocība bija militārās prasmes; daudzas balto vienības vadīja bijušie cara armijas virsnieki, un Jēgeru bataljona audzēkņi ātri vien nodemonstrēja taktisko spriestspēju, ar ko sarkanie nespēja mēroties. Kaut gan Mannerheims tam pretojās – uzskatīdams, ka Somija riskē ieķīlāt savu politisko nākotni – balto valdība pieprasīja palīdzību no ķeizariskās Vācijas, un 1918. gada aprīlī palīdzība ieradās. Ar šo militāro papildinājumu baltie izrādījās neapturami; sešas nedēļas pēc vāciešu ierašanās sarkanie padevās.

Tartu miera līguma parakstīšana 1920. gadā piešķīra oficiālu statusu mieram starp Somiju un PSRS. No padomju valdības Somija ieguva oficiālu atzīšanu un arktisko Petsamo ostu; Somija, no savas puses, iznīcināja visus nocietinājumus Somu līča salās. Jautājums, ko darīt ar Austrumkarēlijas iemītniekiem, kuri pēc izcelsmes piederēja Somijai, bet pēc pilsonības Krievijai, palika neatrisināts un postoši ietekmēja Somijas turpmāko gadu diplomātiju.

Tā beidzās Somijas un cariskās Krievijas ilgstošās un savdabīgās attiecības. Ja neskaita robežu izmaiņas, tad galvenais, kas ap 1920. gadu bija mainījies, bija abu nāciju attieksme vienai pret otru. Uzticība bija iedragāta abpusēji. Somi bija iemācījušies neuzticēties boļševismam, un padomju valdība nejutās ērti ar kaimiņu, kas bija izvēlējies caurcaurēm buržuāzisku valsts iekārtu, bija ar varu apspiedis strādniekus un savā diplomātiskajā telpā atbrīvojis vietu naidīgajai Vācijai.

Vīri, kas vadīja Somijas pēckara valdības, darīja daudz savas valsts labā. Viņi darīja visu, lai dziedētu valsts iekšējās rētas, liktu pamatus ekonomiskai izaugsmei un – daudzējādā ziņā ļoti ievērojami – paaugstinātu dzīves līmeni. Taču ārlietās viņiem piemita nosliece vienkārši neiejaukties citu lietās un pieņemt, ka arī citas valstis neiejauksies viņējās. Pēckara politika attiecībā uz Padomju Savienību bija aizvērt acis un cerēt, ka tā pazudīs. Ļeņina režīma pirmajos gados, kad padomju valsts bija sašķelta iekšējos strīdos un ārēju armiju aplenkta, ar šādu pieeju pietika. Tomēr divdesmito gadu beigās, kad padomju sistēma bija kļuvusi saliedētāka, un Krievija atkal bija nozīmīgs faktors starptautiskajās attiecībās, somiem būtu vajadzējis skaidri saprast, ka agrāk vai vēlāk viņu milzīgais austrumu kaimiņš gribēs pārmīt kādu vārdu par dažiem jutīgiem tematiem.

Patiesībā, nākamā kara sēkla tika iesēta jau Somijas dzimšanas brīdī. Ļeņina valdība ņēma ļaunā, ka tai bija jāatsakās no Somijas tik piekāpīgi, taču brīdī, kad tas notika, Ļeņinu nomāca tik daudzi citi un bīstamāki draudi, ka viņam vienkārši nebija izvēles. Politbirojs pieņēma, ka ar propagandu, iekšējām jukām un jau ierasto musināšanu galu galā būs pietiekami, lai iedabūtu Somiju atpakaļ komunistu ietekmes sfērā.

Kad Josifs Staļins nāca pie varas, viņa uzskatus dziļi un neizdzēšami bija iespaidojušas atmiņas par Krievijas pilsoņu kara pirmajām dienām, kad Somijas balto valdība bija atļāvusi Krievijas baltajiem kopā ar britu flotes vienībām no Somijas teritorijas uzbrukt boļševiku mērķiem Baltijas reģionā. Staļins skeptiski vērtēja Baltijas jūras salu demilitarizāciju – īpaši jau plašajā Ālandu arhipelāgā, kas sastāvēja no vairākiem simtiem burvīgu izkaisītu saliņu starp Zviedriju un Somijas dienvidrietumu piekrasti; viņam bija skaidrs, ka jebkura lielvara, kurai ievajadzētos šīs salas, varētu tās sagrābt, un Somija nekā nespētu to aizkavēt. Kontrole pār Ālandu arhipelāgu un Somu līča salām nozīmēja kontroli pār jūras satiksmi Baltijas jūrā, tajā skaitā kuģu kustību iekšā un ārā no Ļeņingradas un Kronštates.

Turklāt ievērojamu niķeļa iegulu atklāšana Petsamo apvidū būtiski izmainīja stratēģisko ainu. Raktuves koncesijas somi nodeva Britu impērijas konsorcijam. Bija zināms, ka vairums Vācijas dzelzsrūdas nāca no netālajām raktuvēm Zviedrijas ziemeļos. Tādējādi, Staļinam nākot pie varas, šajā reģionā jau atradās divas lielvaras – sagadījās, ka tās divas, no kurām Staļins baidījās visvairāk – kuras bija nopietni ieinteresētas nemīlīgajā un niecīgi apdzīvojamā Somijas arktiskajā piekrastē.

Murmanskas dzelzceļa atklāšana, kas savienoja Ļeņingradu ar vienu no retajām Krievijas neaizsalstošajām ostām, bija nākamais bažu cēlonis. Zeme, kuru šķērsoja šī nozīmīgā dzelzceļa līnija, Austrumkarēlija, bieži bija somu labā spārna politiķu irredentistu [1] prasību priekšmets. Staļins bija pietiekami liels reālists, lai saprastu, ka somi paši nekad neuzdrošināsies anektēt šo apgabalu ar spēku, bet šķita vismaz teorētiski iespējams, ka citas naidīgas valstis – piemēram, Vācija – varētu piedāvāt Karēlijas apgabalu apmaiņā pret somu militāru sadarbību vai vienkārši piekrišanu sveša karaspēka izvietošanai Somijas teritorijā. Somijas paziņojumi par neitralitāti, lai cik patiesi tie būtu domāti, maz nozīmēja reālpolitikas skarbajos aprēķinos. Kremlis uzskatīja, ka vēl viena Eiropas mēroga kara gadījumā Somijai vienkārši netiks ļauts palikt neitrālai. Un Somijas robeža tuvākajā punktā vēl arvien atradās nieka trīsdesmit divus kilometrus no Ļeņingradas priekšpilsētām.

No 1918. gada līdz pat brīdim, kad 1939. gada karš jau bija gandrīz sācies, Somijas vadošie politiķi, šķiet, bija īpaši aprobežoti Krievijas skatpunkta izprašanā. Līdz pat 1935. gadam somi neaptvēra, ka viss, ko viņi dara un saka, Padomju Savienībā tiek pārprasts. Lai labotu šo attieksmi, somi ar skaļām fanfarām pasludināja panskandināvisku neitralitāti. Padomju izlūkdienests lasīja avīzes un klausījās radiopārraides, bet izdarīja nepareizus secinājumus no savāktajiem materiāliem.

Arī Hitlers iestājās par Skandināvijas, īpaši Somijas, neitralitāti, un pēckara pētījumi rāda, ka patiesībā viņam arī nebija nekādu teritoriālu rīkojumu šajā reģionā. Viņš vēlējās vienīgi to, lai Baltijas jūra paliek atvērta vācu kuģiem un zviedru dzelzsrūda turpina ieplūst Rūras fabrikās bez traucējumiem. Taču Staļinam šķita, ka vāciešu rūpēs par Somijas jauno reģionālo orientāciju ir kaut kas neapšaubāmi aizdomīgs. Vai tiešām Somija slepeni darbojās kā starpnieks starp Vāciju un Skandināvijas valstīm? Staļina aizdomas pastiprināja Somijas labā spārna politiķi, kuri drīz vien sāka aizstāvēt šādu divkosīgu politiku. Lielākoties tā bija tukša fašistu retorikas atdarināšana, un lielākā daļa somu to neuztvēra nopietni, taču padomju izlūkdienests gan to tā uztvēra un aprakstīja ziņojumos Kremlim.

Krievi visu laiku pārvērtēja abu radikālāko grupējumu ietekmi Somijas iekšpolitikā. Kad Lielā Depresija beidzot sasniedza Somiju, tās izraisītās sekas radīja fašistu partiju sauktu Lapujiešu kustība (savu nosaukumu tā ieguva no pilsētiņas, kurā konservatīvu zemnieku pūlis 1929. gada nogalē bija piekāvis Somijas Komjaunatnes rīkotā mītiņa dalībniekus), kuru vadīja visai patētisks Musolīni tipa vīrs vārdā Kosola. Lielākā lapujiešu aktivitāšu daļa bija huligānisms – aizvedot kreisos līdz Krievijas robežai un pārmetot viņus pāri sētai, sadauzot viņu iespiedmašīnas un tamlīdzīgi – taču 1931. un 1932. gadā viņi nokļuva ziņās ar sensacionāliem virsrakstiem par nolaupīšanu un puča mēģinājumu.

Nolaupīšana bija labējo radikāļu roku darbs, kurus vadīja bijušais balto ģenerālis Kurts Valleniuss, bet upuris bija vecais un visas tautas mīlētais Somijas pirmais prezidents, tieslietu profesors K. J. Stolbergs. Kad Lapujiešu kustības prasības netika ņemtas vērā, tika izteikti nāves draudi, bet beigu beigās viss pārvērtās par nelāgu farsu: Valleniuss un viņa rokaspuiši bija pārāk nemākulīgi, lai nolaupītu, kā nākas, un pārāk neizlēmīgi, lai īstenotu slepkavības draudus. Šī bezmērķīgā varmācība šausmināja un apkaunoja Somijas sabiedrību, un pamatīgi iedragāja jau tā svārstīgo atbalstu lapujiešiem.

1932. gadā valstij pārvēlās baumu vilnis, no kurām ļaunākās vēstīja, ka Valleniuss plāno organizēt valsts apvērsumu, pirms vēl lapujieši ir zaudējuši visus atbalstītājus. Sīkais, harizmātiskais nelietis bija skandalozi izvairījies no atbildības Stolberga nolaupīšanā un šobrīd biedrojās ar fašistu virsnieku kliķi Somijas Aizsargu organizācijā (Suojeluskunta ), Somijas zemessardzē, kurā kopumā ietilpa kādi 100 000 cilvēku un kura bija tieša pēctece 1918. gada Baltajai gvardei. Dažādās komunistu partijas kopš 1931. gada beigām Somijā bija aizliegtas, tāpēc no kreisajiem nekādu acīmredzamu draudu vairs nebija, un labējiem nebija uz ko novadīt savu enerģiju; jaunais lapujiešu mērķis bija gāzt likumīgi ievēlēto konstitucionālo valdību.

Ar sacelšanos gāja ne labāk kā ar prezidenta nolaupīšanu. Saujiņa lapujiešu fanātiķu sāka rīkoties uz savu roku un pārsteidza Valleniusa kliķi nesagatavotu. Valleniusa grupa steidzīgi centās mobilizēt savus spēkus, un viņiem izdevās iesaistīt apmēram 6000 bruņotu, taču bezcerīgi apmulsušu vīru. Tikko ievēlētā Somijas prezidenta Svinhūvuda, īstena pilsoņu kara varoņa, dedzīgā radio uzruna izsita dumpiniekiem pamatu zem kājām un atstāja nelaimīgo Valleniusu ar 300 uzticīgiem fanātiķiem. Dumpis izčākstēja bez neviena šāviena.

1932. gada beigās Somijas īsais flirts ar fašismu gandrīz vai bija galā. Valsts ekonomika uzlabojās, un lapujieši, galvenokārt savas brutālās taktikas un nožēlojamā juceklīguma dēļ, bija pamanījušies noskaņot pret sevi mantīgo šķiru, no kuras tie pirms tam saņēma gan finansiālu, gan morālu atbalstu. Kustība izšķīda vairākās savdabīgās un nespējīgās grupās, kā, piemēram, maznozīmīgā Militārā Spēka partija, kuru vadīja atklāts Hitlera pielūdzējs, vai arī sapņainā Akadēmiskā Karēlijas biedrība, fanātisku irredentistu pulciņš, kas drukāja kartes ar nosaukumu "Lielā Somija", kuras iekļāva visu Igauniju un stiepās uz austrumiem līdz pat Urāliem. Var viegli iedomāties, kādu iespaidu šādi dokumenti atstāja uz Staļina izlūkdienesta darbiniekiem, kad tie nonāca, un daļa arī nonāca, viņu rokās.

Staļinu nesamērīgi spēcīgi ietekmēja avīžu virsraksti, kas atainoja lapujiešu ķēmīgās izrīcības, Karēlijas irredentistu groteskās fantāzijas, aģentu pārspīlētie ziņojumi – viņi bija gatavi stāstīt Kremlim visu, ko, viņuprāt, Kremlim labpatiktos dzirdēt. No piezīmēm, kuras Staļins izteicis vēlākajās sarunās ar somiem, ir skaidri redzams, ka Staļins patiešām ticējis tam, ka Somijas iekšienē mutuļo šķiru cīņa, darbojas fašistu sazvērnieki un Somijas sabiedrību sašķēlis kopš pilsoņu kara gruzdošais savstarpējais naids. Nelāgā pēcgarša, protams, saglabājās – sadursmes bija bijušas pārāk asiņainas, lai visas rētas būtu paspējušas sadzīt divos gadu desmitos – taču Maskava bija gauži neprecīzi novērtējusi gan to nozīmību, gan apmērus, gan potenciālu, ko tas radīja ārējām manipulācijām. Patiesībā vecās rētas dzija ātrāk, nekā paši somi to aptvēra; tiklīdz parādījās ievērojami draudi no Padomju Savienības puses, šis vecais ienaids kļuva maznozīmīgs un pagājis.

1938. gada aprīlī parādījās pirmās zīmes, ka Krieviju vairs neapmierina līdzšinējais stāvoklis attiecībās ar Somiju. Iekšlietu ministrijas aģents Boriss Jarcevs, acīmredzot kāds zemāka ranga diplomātiskais pārstāvis Krievijas vēstniecībā Helsinkos, vērsās pie Somijas ārlietu ministra Rūdolfa Holsti un ierosināja tikties

slepenās sarunās ar Padomju Savienību, lai "uzlabotu savstarpējās attiecības" starp abām valstīm, kas varētu būt arī Somijas interesēs. Jarcevs apgalvoja, ka sarunu iemesls ir pakāpeniska starptautiskās situācijas pasliktināšanās. Padomju Savienība neuzticējās nacistiskajai Vācijai, un, ja nu starp šīm divām lielvalstīm izceltos karš, acu uzmetiens pasaules kartei atklāja acīmredzamās priekšrocības, ko Vācija iegūtu, ja Hitlers varētu izmantot Somiju kā bāzi savām operācijām pret Krieviju. Ja šādi draudi turpinātu pastiprināties, uzsvēra Jarcevs, tad Sarkanās armijas interesēs nebūtu pasīvi gaidīt pie aizsardzības līnijas, bet drīzāk "doties, cik tālu vien iespējams, uz priekšu un stāties pretī ienaidniekam" – aizplīvurots mājiens uz apsteidzošā uzbrukuma stratēģiju. Ja Somija būtu gatava pretoties Vācijas spiedienam, tad Krievija būtu gatava izvērst visu iespējamo ekonomisko un militāro palīdzību. Krievijai vajagot kādas "pozitīvas garantijas" no Somijas, ka Vācijai nekad netiks ļauts lietot Somijas teritoriju kā tramplīnu iebrukumam Padomju Savienībā.

Holsti vēlējās uzzināt, kādas varētu būt šīs "pozitīvās garantijas", bet Jarcevs bija izsmēlis savu pilnvaru apjomu. Viņš ne varēja, ne gribēja teikt vēl ko vairāk. Šajā brīdī Holsti sarunās iesaistīja Somijas premjerministru Kajanderu, un abi divi apliecināja Jarcevam, ka Somija patiešām pieturēsies pie stingras neitralitātes politikas un pretosies jebkuram bruņotam iebrukumam, cik vien tā spēs. Jarcevs norādīja, ka diez vai šis apgalvojums atstās lielu iespaidu uz Staļinu, ņemot vērā Somijas militāro vājumu. Tomēr ja somi apstiprinātu savas deklarācijas ar kādu praktisku žestu, būtu pilnīgi iespējams, ka tirdzniecības attiecības starp Somiju un Krieviju pēkšņi uzlabotos. Vispiemērotākais žests no Somijas puses būtu atdot vai iznomāt Padomju Savienībai zināmu skaitu nevērtīgu saliņu Somu līcī uz rietumiem no Ļeņingradas.

Holsti un Kajanders bija vienisprātis, ka par to nevar būt ne runas. Lai arī vienīgie cilvēki, kas devās uz šīm saliņām vasarā, bija zvejnieki, tā tomēr bija Somijas zeme, un pašmāju politiskais klimats neļāva tās atdot Krievijai.

Jarcevs atgriezās diplomātiskajos kabinetos, un par šo jautājumu nekas nebija dzirdams līdz pat 1939. gada pavasarim. 1939. gada martā kāds cits Kremļa emisārs atgādināja šo ierosinājumu, bet tagad jau daudz konkrētākā veidā. Ja Somija būtu ar mieru uz trīsdesmit gadiem iznomāt Krievijai Sūrsāri salu un vēl četras mazas saliņas līcī, tad Krievija nodemonstrētu savu labo gribu, piedāvājot apmaiņā ievērojamu daļu no strīdīgajiem pierobežas apgabaliem Karēlijā.

Gustavs Mannerheims bija viens no nedaudzajiem somu pārstāvjiem slepeno sarunu otrajā posmā, un viņš aicināja dot Krievijai to, ko tā vēlas.

1. Ziemeļeiropa 1939. gadā.

Pašām par sevi šīm salām nebija nekādas vērtības, un tāpēc to zaudēšanu būtu grūti skaidrot kā triecienu valsts prestižam. Mannerheims uzstāja, ka ir muļķīgi pieturēties pie tik ietiepīgas nostājas pret milzīgo austrumu kaimiņu, ja Somijas bruņotie spēki nekādi nebija spējīgi atbalstīt šo nostāju.

Kā Somijas armijas virspavēlnieks Mannerheims zināja, ko runā. 1939. gada pavasarī Somijas armijas rīcībā vēl nebija neviena darboties spējīga prettanku ieroča. Visos gaisa spēkos bija tikai apmēram ducis modernu iznīcinātāju. Sakaru iekārtas bija primitīvas; sauszemes karaspēka izmantotās radioierīces svēra 300 mārciņu, un to lampas aukstumā mēdza uzsprāgt. Munīcijas ložmetējiem bija tik maz, ka artilēristiem mācību laikā atļāva izšaut ne vairāk kā divpadsmit kārtas. Somu aizsargi un rezervisti mācījās ar koka šautenēm vai vecām, sarūsējušām cara armijas relikvijām. Artilērijas šāviņu bija satraucoši maz, un liela daļa lielgabalu bija saglabājusies vēl no krievu-japāņu 1905. gada kara laikiem. Mannerheims mēģināja politiķus pārliecināt par rūgto patiesību: aizrautība un patriotisms ir laba lieta, taču tas arī ir vienīgais, kā viņa armijai ir papilnam. Armija nebija spējīga karot ar lielāko un visbagātīgāk apbruņoto armiju Eiropā.

Mannerheima drūmos ziņojumus uztvēra kā veca militārista sūkstīšanos, un politiķi noraidīja piedāvājumus arī otrajā padomju sarunu mēģinājumā. Laiks sāka iet uz beigām, un turpmākajās nedēļās krievu spiediens pastiprinājās.

Iemesls bija tāds, ka krievi paši jutās apdraudēti. 1939. gada pavasarī ieskatoties kartē, padomju stratēģiem Kremlī neviena debespuse nešķita droša. Un nekur potenciālās briesmas nebija tik uzkrītošas, kā Ļeņingradas un Somijas virzienā. Ļeņingrada bija ne vien ievērojams rūpnieciskais centrs, bet arī komunistiskās valsts garīgā un kultūras sirds – revolūcijas šūpulis. Pilsēta bija kļuvusi par varenu simbolu; tās zaudējums karā ar nacistisko Vāciju Krievijai sāpētu vairāk nekā miljons kājnieku nāve. Iespējamajam Krievijas stratēģim šī situācija būtu radījusi līdzīgas sajūtas, kā Pēterim Pirmajam, kurš bažījās par Pēterburgas dāmu miegu.

Staļins vairs nebaidījās no angļu un franču vērptajām intrigām pret sevi. 1939. gada pavasarī bija kļuvis skaidrs, ka vienīgā valsts, no kuras Staļinam patiešām būtu jābaidās, ir nacistiskā Vācija. Hitlers jau bija iegājis Austrijā – pietuvojoties Balkāniem, pietuvojoties Ukrainas labības druvām un Baku naftas sūkņiem. Staļinam bija tikpat skaidrs, kā jebkuram citam valstsvīram, ka "kopīgās drošības" ideja ir bankrotējusi un nevienai Eiropas valstij, pat militārajā ziņā tik nožēlojamai kā Itālija, nav jābaidās no Tautu Savienības morālā nosodījuma. Izvērtējot Rietumu lielvaru garo antikomunisma vēsturi, ļoti niecīga šķita iespēja apvienoties ar šīm valstīm kopīgā frontē pret Vāciju. Staļinam un viņa ģenerāļiem secinājums šķita acīmredzams: šobrīd, ņemot vērā visus pastāvošos apstākļus, Krievijai būtu jācīnās vienai pašai. Tāpēc, ievērojot patiešām reālos Hitlera draudus, Vācijas-Somijas ciešo sadarbību 1918. gadā un ģeogrāfiskos apstākļus, krievu viedoklis attiecībā; uz Somiju nebija gluži nepamatots.

Kamēr ziemeļos notikumi uzņēma tempu, Hitlers izteica slepenus piedāvājumus Kremlim. Hitlers zināja, ka Staļinam nepieciešamas divas lietas: laiks, kurā nostiprināt Krievijas aizsardzību, un garantijas pret ārēju intervenci, ja nu Krievijai savu aizsardzības pozīciju nostiprināšanai būtu nepieciešams aprīt kādu kaimiņvalsti. Šobrīd Hitlers bija vienīgais no Eiropas līderiem, kas varēja Krievijai piedāvāt abus, pats tajā pašā laikā ne ar ko neriskējot. Zinot Hitlera nicinājumu pret slāviem un viņa ne visai slepenos plānus austrumu virzienā, abām pusēm bija skaidrs, ka tā drīzāk ir aprēķina laulība, nekā savstarpēja pieķeršanās. Agrāk vai vēlāk līgums tiks atcelts, iespējams ar spēku – kad fīreram tas būtu izdevīgi. Taču līdz tai dienai vācu-padomju pakts bija visapmierinošākais risinājums abām līgumu parakstījušām valstīm.

1939. gada augustā abu diktatūru starpā noslēgtās vienošanās "Slepenais Protokols", kas noteica abu pušu ietekmes sfēras Baltijas reģionā, deva Staļinam rīcības brīvību attiecībā uz Somiju:

Baltijas valstu (Somijas, Igaunijas, Latvijas un Lietuvas) teritoriālās un politiskās pārdalīšanas gadījumā Lietuvas ziemeļu robeža atspoguļos Vācijas un PSRS ietekmju zonu robežu.

Nedēļu pēc vācu-padomju pakta parakstīšanas Hitlers iebruka Polijā. Septiņpadsmitajā septembrī Krievija uzbruka Polijai no austrumiem, ieņemot pietiekami daudz teritorijas, lai nodrošinātu Staļinam "buferzonu" šajā PSRS robežas iecirknī. Divdesmit otrajā septembrī uz Maskavu tika ielūgts Igaunijas ārlietu ministrs, un jau pēc nedēļas tika parakstīta vienošanās, kas deva Maskavai tiesības šajā mazajā Baltijas valstī izvietot karavīrus, gaisa spēkus un flotes vienības – patiesībā anektējot Igauniju kā satelītu. Latvijas un Lietuvas ārlietu ministri tika uzaicināti uz Maskavu oktobra pirmajā nedēļā, un šā mēneša piektajā un vienpadsmitajā datumā arī viņi parakstīja "savstarpējās palīdzības" līgumu ar PSRS, kas vēlāk izvērtās šo valstu iekļaušanā Staļina impērijā.

Vēl viens identisks uzaicinājums tika izsūtīts 5. oktobrī – Somijas valdībai Helsinkos. Pēc formas tas bija ielūgums, bet būtībā tas bija ultimāts: Somijas delegācijai jāierodas Maskavā, lai apspriestu "konkrētus politiskus jautājumus". Somijas vēsturnieks Makss Jakobsens: "Astoņpadsmit mēnešus Somija risināja pieklusinātu sarunu ar lielo austrumu kaimiņu; laiku pa laikam krievi maigi lūdza kādu laipnību, un somi pieklājīgi nočukstēja savu atteikumu. Tagad tonis bija mainījies: šoreiz Molotova balsī skanēja tērauds." [2]

Pirmajā augstākā līmeņa apspriedē Maskavā, 12. oktobrī, Staļins nevilcinādamies lika savus priekšlikumus galdā. Viņa galvenā stratēģiskā problēma esot vājā robežas aizsardzība Ļeņingradas pievārtē. Lai uzlabotu pilsētas drošību, viņam vajadzētu – patiesībā viņam ir nepieciešamas – visstingrākās garantijas par draudzīgu attiecību turpināšanos ar Somiju. Ņemot vērā haosu, kas pēdējā laikā pārņēmis Eiropu, viņam esot nopietnas bažas par iespējamu uzbrukumu šai vārīgajai Padomju Savienības daļai no Somu līča vai Somijas sauszemes puses.

Tāpēc Padomju Savienība pieprasa:

·         lai robeža starp Krieviju un Somiju Karēlijas zemesšaurumā tiktu pabīdīta uz rietumiem, 35 kilometrus no Vīpuri, un visi Karēlijas zemesšaurumā esošie nocietinājumi tiktu iznīcināti;

·         lai Somija atdod Krievijai Sūrsāri, Lavansāri, Titersāri un Koivisto salas Somu līcī un lielāko daļu Ribačijas pussalas ziemeļos. Kompensācijā par to Staļins esot gatavs iemainīt 5500 kvadrātkilometrus no Austrumkarēlijas, virs Lādogas ezera;

·         lai Somija iznomā PSRS Hanko pussalu un atļauj tur krieviem izveidot bāzi, kurā uzturētos 5000 vīru un dažas atbalsta daļas.

Praktiski šāda piekāpšanās nozīmētu atteikšanos no Somijas galvenā militārā nocietinājuma, Mannerheima līnijas, atstājot valsti smagi novājinātu. Turklāt gandrīz visi Somijas valdībā uzskatīja, ka šīs prasības, lai cik satriecošas tās būtu, ir tikai prelūdija citām, daudz smagākām prasībām – prasībām, kurām somi nespētu pretoties, jo būtu jau zaudējuši savu spēcīgāko aizsardzības līniju.

Ārlietu ministrs Erko vispār bija pārliecināts, ka Staļins blefo un Somijai tikai jānoturas stingri, tad krievi atkāpsies. Helsinkos notika dzēlīgas diskusijas starp Erko un viņa piekritējiem un maršalu Mannerheimu, kurš turpināja apgalvot, ka Krievijas prasības ir domātas nopietni un viņi nekavēsies kāroto iegūt ar spēku, un ka Somijas armija nespētu viņus aizkavēt.

Visu atlikušo oktobri un vēl novembrī sarunas turpinājās. Somi bija gatavi nedaudz piekāpties par robežu Karēlijas zemesšaurumā un atdot dažas, bet ne visas no Somu līča salām. Taču atdot krieviem bāzi Hanko, uz Somijas sauszemes, bija pilnīgi nepieņemami.

Turpmākie notikumi šajā atklātas iebiedēšanas scenārijā lika Staļinam tik ļoti izskatīties pēc nelieša, ka ir grūti pieņemt viņa skatījumu šajā lietā. Taču šāda piepūle atklātu, ka daži viņa pieņēmumi šķiet drīzāk loģiski nekā paranoiski, un viņa prasības tādēļ drīzāk nežēlīgi reālistiskas nekā necilvēcīgas. Viņš, piemēram, pilnīgi precīzi paredzēja, ka Vācija uzbruks Padomju Savienībai, līdzko Hitlers būs ieguvis kontroli kontinentālajā Eiropā; viņa vienīgā kļūda bija notikumu straujā grafika nenovērtēšana.

Taisnība, ka vēl nekad Ļeņingradai (jeb Sanktpēterburgai) nebija sekmīgi uzbrukts no Karēlijas zemesšauruma puses, taču tāda varbūtība pastāvēja, un Polijas žilbinošā iekarošana pierādīja, ka, ja nu kādai armijai pasaulē tas bija pa spēkam, tad tieši Vērmahtam. Staļina piedāvājumi bija tiešs mēģinājums novērst šo iespēju, un, no viņa viedokļa, prasības Somijai bija mērenas un acīmredzami godprātīgas. Tomēr somi domāja, ka apķērīgais gruzīns, kā izmanīgs austrumu tirgonis, vienkārši sācis kaulēšanās procesu, nosakot daudz augstāku cenu nekā to, par kuru viņš patiesībā ir gatavs salīgt.

Šķiet, ka tā nebūs bijis. Kad Staļins paziņoja Somijas delegācijai, ka tādas ir viņa minimālās prasības, viņš runāja pilnīgi nopietni, un viņa samulsums par somu lietišķo atteikumu laikam bija patiess. Somu stūrgalvīgā un neadekvātā pozīcija Staļinam šķita gan nedabiska, gan klaji aizdomīga. Somiem noteikti bija kādi slepeni iemesli izturēties tik provokatīvi un kareivīgi, un tā kā pašas Somijas bruņotie spēki bija tik vāji, tad slēptais motīvs, ļoti iespējams, bija slepena alianse ar Hitleru.

Arī somi uzskatīja, ka situācija nevarētu būt tik vienkārša, kā viņiem tas tika pasniegts. Staļina piedāvājumi noteikti slēpa kādus tumšākus un draudīgākus nodomus. Viens no Mannerheima labākajiem štāba virsniekiem, ģenerālis Ēkvists, tika iepazīstināts ar situāciju, lai izpētītu krievu prasības no militārā viedokļa, un viņš tās atzina par nesaprātīgām: "Neviens mūsdienīgi apmācīts virsnieks nespētu uztvert nopietni viņu uzstādīto prasību pamatojumu. Daudz ticamāk, ka tas, ko viņi pieprasa šobrīd, ir tikai sagatavošanās nākamām, tālejošākām prasībām."

Tas bija ļoti vērīgs, ja arī tradicionāls vērtējums, taču palaida garām kādu būtisku lietu: Staļins nebija "mūsdienīgi apmācīts virsnieks". Visi vēsturiskie avoti liecina, ka somu nepiekāpīgā atbilde patiešām izsita krievu pusi no līdzsvara un dziļi izbrīnīja. Ja šīs pirmās prasības būtu izpildītas, vai Staļins būtu centies pakļaut visu Somiju? Vai Ziemas karš būtu noticis? Ir vismaz iespējams, ka Staļins pats īsti nezināja, kādi ir viņa galējie nodomi attiecībā uz Somiju. Nopietnākais arguments pret šādas pilnīgas iekarošanas stratēģijas esamību ir tas, ka tāda nenotika – ne uzreiz pēc Ziemas kara un pat ne 1944. gadā, kad Staļinam bija visi likumīgie iemesli iekarot šo valsti, un viņš to būtu izdarījis salīdzinoši viegli.

Vai Staļins tiešām būtu apmierinājies ar savu sākotnējo "iepirkumu sarakstu" tomēr nav īpaši būtisks jautājums, jo galu galā šie strīda jautājumi bija reducējami uz taisnības cīņu pret netaisnību. Somija bija neatkarīga valsts, un tai bija visas likumīgās un morālās tiesības atteikt jebkuras Krievijas teritoriālas prasības. Padomju Savienībai savukārt nebija nekādu likumīgu un morālu tiesību īstenot savu politiku bruņotas agresijas veidā. Pēc pāris desmitgadēm to atzina pat Ņikita Hruščovs, lai arī jau nākamajā elpas vilcienā viņš to attaisnoja kā reālpolitiku: "Tas ir jautājums, vai mums bija kādas likumīgas vai morālas tiesības tā rīkoties Somijā? Protams, mums nebija nekādu likumīgu tiesību. Bet attiecībā uz morāli vēlme aizsargāt sevi mūsu acīs to pilnībā attaisnoja." [3]

Krievu-somu sarunas Kremlī mīņājās uz vietas, un beigās noveda strupceļā. Vienā no pēdējām tikšanās reizēm, 3. novembrī, Molotovs nometa savu vēsā profesionālisma masku un atcirta somiem: "Tā kā mēs, civilie, nespējam vienoties, varbūt ir pienācis militāristu laiks runāt."

Devītā novembra rītā somu delegāti devās uz pēdējo tikšanos ar Staļinu un Molotovu. Viņi paziņoja savas valdības galīgo un nelokāmo atteikumu, vienīgi pārformulējot salīdzinoši maznozīmīgus kompromisus, kuri jau reiz bija piedāvāti un kurus Krievija bija noraidījusi. Šķita, ka Staļins negrib ticēt savām ausīm un turpināja apskatīt dažādas kompromisu iespējas, runādams brīvi un ar šķietami dedzīgu atklātību. Taču pēc stundu garām veltīgām diskusijām visiem kļuva skaidrs, ka sarunas nonākušas strupceļā. Abas puses pateica ardievas viena otrai. Tā kā somu pārstāvji ar šo iznākumu bija tikpat neapmierināti kā krievi, pēdējā tikšanās reize beidzās bez lieliem savstarpējā naidīguma uzplaiksnījumiem. Pati šķiršanās patiesībā bija gandrīz jautra. Molotovs māja ar roku un sauca: "Au revoir! ", un Staļins paspieda roku visiem klātesošajiem un novēlēja somiem "visu to labāko". Tad viņš devās apspriesties ar saviem ģenerāļiem, kā labāk pakļaut šo spītīgo un nesamierināmo mazo valsti.

No Hruščova atmiņām un citiem padomju pēckara dokumentiem šķiet acīm redzams, ka Sarkanās armijas plānotājus šī somu nepiekāpība pārsteidza nesagatavotus. Tiesa, krievi bija veikuši ievērojamus militārus sagatavošanās pasākumus, taču tie bija gatavoti gadījumam, ja kāda Eiropas lielvara iebruktu Somijā. Maz vērības bija veltīts iespējai karot pret Somiju vienu pašu. Tagad situācija bija radikāli mainījusies. Lai arī kādi bija Staļina nolūki pret Somiju – un sarunu sākumā tie bija salīdzinoši labdabīgi –, tagad karš šķita neizbēgams.

Ļoti skopās ziņas, ko iespējams iegūt no poststaļiniskajiem krievu avotiem, liecina, ka dedzīgais Ļeņingradas politiskais līderis Andrejs Ždanovs un Ļeņingradas kara apgabala virsnieku kliķe mudinājuši Staļinu rīkoties ātri. Steidzīgajā un nevīžīgajā operācijas plānošanā šī grupa balstījās uz diviem aplamiem pieņēmumiem: pirmkārt, ka Somija nebūs spējīga izrādīt ne vairāk kā formālu pretestību, lai glābtu savu pašcieņu, un, otrkārt, mūžsenie Politbiroja maldi, ka, līdzko Sarkanā armija būs šķērsojusi robežu, Somijas darbaļaudis sacelsies un, ja arī ne gluži pavērsīs ieročus pret savu valdību, tad vismaz paralizēs tās darbu.

Šo vēlmjpilno domāšanu atspoguļoja arī oficiālās publikācijas. Raksturīgs piemērs ir šis fragments no Krasnaja Gazeta 1938. gada numura: "Somu armijai, kuru lielākoties veido zemnieki un strādnieki, nav vēlēšanās liet savas asinis zemes īpašnieku un buržuāzijas labā… Ir skaidrs, ka sabiedrības demokrātiskie elementi, izceļoties karam ar Padomju Savienību, ir gatavi vērst ieročus pret fašistiem." [4] līdzīgā garā bija ieturēta TASS 1939. gada 8. novembra ziņa, kurā bija apgalvots, ka tikko mobilizēto Somijas kareivju ģimenes ir tik nabadzīgas, ka daudziem no viņiem nav nedz kurpju, nedz piemērotu drēbju tuvajai ziemai.

Staļins, tāpat kā ikviens izolēts valsts vadītājs, protams, bija atkarīgs no informācijas, ar kuru viņu apgādāja aģentūru tīkls. Birokrātiem vēl labā atmiņā bija tīrīšanas, tāpēc saprotama bija tendence teikt Staļinam to, ko Staļins gribētu dzirdēt. Katrā ziņā tieši tā bija ar krievu sūtni Helsinkos, verdziski padevīgu partijas kadru vārdā Derevjanskis, kurš, šķiet, ir bijis par pamatu daudzajiem aplamajiem pieņēmumiem par stāvokli Somijas iekšienē.

Tajā pašā laikā, kad TASS ziņoja par plašiem nemieriem Somijas proletariāta vidū, sāka parādīties arī ziņas, kas atsaucās uz "drošiem avotiem", ka "imperiālisti" gatavojas izmantot Somiju par bāzi iebrukumam PSRS. Tas bija, un lielā mērā vēl arvien ir, oficiālais iemesls, ko padomju sabiedrībai pasniedza par kara cēloni. Tas ļāva Kremlim izskaidrot acīmredzamo neprātu, ka valsts ar 3,5 miljoniem iedzīvotāju gatavojas iebrukt valstī, kur dzīvo 171 miljons iedzīvotāju. Šie apgalvojumi vēlāk kalpoja par pamatu arī Sarkanās armijas neveiksmīgo ofensīvu un satriecošā kritušo skaita skaidrošanai. To varēja izskaidrot ar imperiālistu palīdzību nodevīgajiem somiem.

Somijas delegācija tikko bija paspējusi atgriezties mājās un izkravāt koferus, kad Helsinkus sasniedza ziņas, ka padomju prese uzsākusi nesaudzīgus uzbrukumus Somijas valdībai. Ļaunākie epiteti tika veltīti ārlietu ministram Erko, kurš tika zākāts par ķērcošu gaili, lunkanu čūsku un bailīgu žurku.

Galīgajā ziņojumā valdībai Maskavas delegācija norādīja, ka krievi varētu rīkoties trejādi: viņi varētu rīkoties tā, kā ieteica Erko, un atteikties no savām prasībām; viņi varētu pieteikt karu; vai arī viņi varētu nedarīt neko un nogaidīt, kamēr starptautiskā situācija attīstīsies vienā vai otrā virzienā. "Pirmā iespēja šķita pārāk patīkama, lai būtu patiesa; otrā pārāk briesmīga, lai spētu par to domāt; tāpēc lielākā daļa cilvēku nosvērās par labu trešajai." [5]

Kad novembris tuvojās beigām un nekāda naidīga Krievijas rīcība nesekoja, Somiju pāršalca atvieglojuma vilnis. Varbūt Erko riskantā nostāja patiešām bija attaisnojusies. Skolēni un citi evakuētie atgriezās pilsētās un pierobežas rajonos, un valdība paziņoja, ka 1. decembrī skolas atsāks mācības. Vispārējais noskaņojums bija pacilāts: Somijas nostāja bija tik acīmredzami taisnīga, ka Rietumu demokrātijas noteikti iejauksies, lai satriektu krievus, ja tie grasītos uzbrukt.

Šī dzimstošā ticība savai valstij bija aizkustinoša, bet reizē arī traģiski maldīga. Kad novembra sākumā Mannerheimu apciemoja delegācija no galēji patriotiskās Nacionālās koalīcijas partijas, lai uzzinātu viņa kā Somijas militārā virspavēlnieka viedokli, Mannerheims atbildēja tieši. Viņš teica, ka Staļins neblefojot. Arī Krievijai šķiet, ka viņu nostāja ir pamatota. Sarkanā armija nav viegls pretinieks par spīti visiem šausmu stāstiem, kas bija izplatījušies par postījumiem, ko virsnieku korpusam nodarījušas Staļina represijas. Un, kas attiecas uz Somijas bruņotajiem spēkiem, tad te maršals atklāti atzina, ka to stāvoklis ir kritiski neapmierinošs visās jomās, izņemot morāli.

Politiķi ar cieņu noklausījās Mannerheimu, pateicās par viņiem veltīto laiku un atstāja viņa kabinetu, savā starpā sačukstoties, ka maršals ir pārāk vecs, pārāk drūms, pārāk nobijies no Krievijas un piesardzīgāks nekā īstam somam nāktos būt.

Mannerheims bija tikai atstāstījis viņa kabinetā pienākošo ziņojumu vienveidīgi bēdīgo saturu. Simpatizējošs Vācijas militārais atašejs brīdināja, ka viņam pieejamā informācija liecina – ja netiks sperti krasi soļi, lai atsāktu sarunas, drīz "no Somijas nepaliks pāri nekas cits, kā vien nostāsti par varonību". Izlūkdienesta ziņojumi un aeronovērošana rādīja, ka Ļeņingradas apkārtnē ievērojami palielinājies karavīru skaits un simtiem tanku, lielgabalu un lidmašīnu atklāti novietoti nelielā attālumā no robežas. Netiešāki, bet tikpat biedējoši bija neskaidri ziņojumi par jauniem dzelzceļa galapunktiem un ceļiem, kas pēkšņi izbeidzās dažus kilometrus uz austrumiem no robežas. Somijas armija tikko bija saņēmusi pirmās "Bofors" prettanku lielgabalu kravas no Zviedrijas, pietiekami daudz, lai izdalītu pa vienam vai diviem uz pulku, bet ne vairāk. Tikpat nopietna bija situācija ar pretgaisa aizsardzības ieročiem. Munīcijas krājumu visu veidu ieročiem vēl arvien bija draudīgi maz. Atsevišķās pozīcijās bija sākuši ieplūst pirmie sūtījumi, taču tik lēni un nenoteikti, ka Mannerheims beidzot pieņēma lēmumu, kuru bija atlicis jau nedēļām: viņš nevarēja ilgāk uzņemties atbildību par Somijas aizsardzību.

Astoņpadsmitajā un vēlreiz 26. novembrī viņš vairākkārt vērsās pie Somijas politiskajiem līderiem privātās sarunās, kvēli lūgdams atsākt sarunas. "Jums ir jāpanāk diplomātisks risinājums, armija nav gatava karot!", viņš uzstāja. Politiķi atkal ar cieņu uzklausīja maršalu, un daži pat piekrita viņam, taču valdošās aprindas ap Erko bija pārliecinājušas sevi, ka padomju lācis blefojis un viņi tikuši ar to galā. Mannerheims agrāk jau vairākkārt bija nācis ar šādām vaimanām, un šobrīd Somijas vadošie politiķi neredzēja iemeslu satraukumam. Dziļi neapmierināts, Mannerheims 27. novembrī iesniedza atlūgumu. Prezidents Kallio to pieņēma.

Pirms pāris dienām Kremlī bija notikušas darba pusdienas, par kurām Hruščovs atstājis spilgtu atstāstu. Staļina apartamentos tobrīd atradušies Molotovs, Ždanovs un vecās raudzes somu komunists O. V. Kūsinens, kuru Staļins jau bija izvēlējies par Somijas Tautas Republikas marionešu valdības vadītāju. Saskaņā ar Hruščova ziņojumu uzbrukuma plāni Somijai jau bija gatavi: "Visi kopā nonāca pie viedokļa, ka jādod somiem vēl viena pēdējā iespēja pieņemt teritoriālās prasības, kuras viņi jau bija noraidījuši neveiksmīgo sarunu laikā. Ja viņi nepiekritīs mūsu ultimātam, mēs lietosim militāru spēku. Tāda bija Staļina ideja. Es, saprotams, tai nepretojos."

Neviens šajā istabā nebija pat ieminējies, ka karš varētu nebeigties ar vieglu uzvaru. "Mums tikai mazliet vajadzētu pacelt balsi, un somi pakļautos. Ja tas neizdotos, mēs varētu izšaut vienu šāvienu un somi paceltu rokas un padotos. Tā mēs domājām," atceras Hruščovs. "Kad es atgriezos, Staļins teica: "Sāksim šodien."" [6]

Pirmie šāvieni šajā karā atskanēja 26. novembrī. Kopā bija septiņi lādiņi, un trīs somu novērošanas posteņi noteica to nokrišanas vietu. Šie liecinieki apgalvoja, ka šāviņi uzsprāguši apmēram 800 metru dziļi padomju teritorijā. Šajā pēcpusdienā Molotovs nosūtīja uz Helsinkiem dusmīgu notu, apvainodams somus artilērijas lādiņu izšaušanā un apgalvodams, ka šāviņi nogalinājuši četrus krievu zaldātus un vēl deviņus ievainojuši.

Tie bija slavenie "Mainilas šāvieni", kas savu vārdu ieguva no sprādzieniem vistuvāk esošā ciema nosaukuma. Somi nebija tos izšāvuši, patiesībā pat nebija varējuši tos izšaut. Mannerheims jau sen bija pavēlējis atvilkt atpakaļ visus somu lielgabalus, lai novērstu tieši šādus incidentus. Vārdu izvēle Molotova notā norāda, ka viņš, iespējams, nav zinājis, ka lādiņi tiks izšauti; tajā ir dīvaini daudz samierniecisku frāžu ultimātam.

Daudzus gadus pastāvēja spekulācijas, ka pat Staļins, iespējams, nav pavēlējis izšaut šos lādiņus, un Ždanovs to izdarījis uz savu roku, lai pasteidzinātu krīzes iestāšanos un pierādītu pavēlniekam savu centību. Arī šajā lietā Hruščovs ienes zināmu skaidrību.

Viņš apgalvo, ka Mainilas šāvienus sarīkojis artilērijas maršals Kuļiks, brutāls un plānprātīgs NKVD ģenerālis, kura militārā nekompetence dārgi maksās Padomju Savienībai vācu iebrukuma pirmajās nedēļās. Ir loģiski pieņemt, ka Ždanovs un Staļins abi zināja par diversiju un atbalstīja to. Hruščovs atturīgi komentē jautājumu par to, kurš pirmais izšāva un uz kuru: "Tā vienmēr notiek, kad cilvēki uzsāk karu. Viņi saka: "Tu izšāvi pirmais," vai arī "Tu man iesiti pirmais, un es tikai situ pretī." Reiz bija tāds rituāls, kuru dažreiz var redzēt operā: kāds nomet cimdu, izaicinot kādu citu uz dueli; ja cimds tiek pacelts, tas nozīmē, ka izaicinājums ir pieņemts. Iespējams, ka tā tika darīts agrākos laikos, bet mūsdienās ne vienmēr ir tik skaidrs, kurš sāk karu." [7] Helsinki atbildēja uz Molotova notu ar protestiem par savu nevainīgumu, kā pierādījumu norādot uz Mannerheima pavēli atvilkt spēkus. No Maskavas nebija nekādas atbildes. Uz vairākām stundām Somija aizturēja elpu. Tad no Kremļa pienāca šāda nota:

Kā zināms, Somijas bruņoto spēku uzbrukumi padomju spēkiem turpinās ne tikai Karēlijas zemesšaurumā, bet arī citviet gar padomju-somu robežu. Padomju Savienība nevar ilgāk pieļaut šo situāciju. Radušās situācijas dēļ, par kuru atbildīga ir vienīgi Somijas valdība, padomju valdība vairs ilgāk nevar uzturēt normālas attiecības ar Somiju, un tā ir spiesta atsaukt no Somijas savus politiskos un ekonomiskos pārstāvjus.

Pēc dažām stundām Helsinkos krita padomju bumbas.

2 Barons

Pretim Helsinku Centrālā pasta ēkai virs viņa vārdā nosauktās avēnijas paceļas viņa statuja, viņa akmens skatiens uz mūžiem veras pāri pilsētai, kuru viņš iekaroja, pār kuru valdīja, bet kuras daļa nekad īsti nebija. Tā, pateicoties milzīgajam piemineklim, viņu redz lielākā daļa cilvēku, un starp pieminekļiem, kur attēlots jātnieks zirga mugurā, šis nav tas sliktākais piemērs. Viņa stāvs ir cieņas pilns, sejā redzama drīzāk nopietnība nekā patoss, nav arī neīsta zobena, ko baložiem padarīt par apsmieklu.

Ziemas kara annālēs Karls Gustavs Mannerheims paceļas pāri visām citām iesaistītajām personām. Strīdīgi uzskatīts par dižāko Baltijas reģiona valstsvīru kopš Gustava Ādolfa, viņš bija izvairīgs, sarežģīts, mīklains un varens vīrs, kurš steidzami būtu pelnījis kārtīgu biogrāfisku grāmatu angļu valodā. Ko viņš diez vai sagaidīs jau valodisko grūtību dēļ vien, kas rastos, ja šo pētījumu gribētu veikt pienācīgi.

Mannerheims ir dzimis 1867. gadā netālu no Turku ievērojamā zviedru-somu aristokrātu ģimenē. Viņam bija tiem laikiem ierasts dzīves gājums: viņš izvēlējās militāro karjeru un īsi pēc četrpadsmitās dzimšanas dienas kļuva par Somijas Kadetu korpusa biedru. Visu viņa turpmāko karjeru būtiski ietekmēja incidents, kas atgadījās 1886. gadā, kad Mannerheimam bija deviņpadsmit. Viņš devās brīvsolī, tika noķerts un izslēgts no korpusa.

Zēni paliek zēni, it īpaši, ja viņu ģimenēm ir tik labi sakari, kā Barona ģimenei. Viņš vienkārši šķērsoja robežu un ieguva norīkojumu uz carisko Nikolaja kavalērijas skolu. Acīmredzot viņš jau bija pietiekami izbaudījis jaunības trakulības, jo kavalērijas skolā iegūtais raksturojums bija izcils, un 1889. gadā viņš pabeidza to leitnanta pakāpē.

Pēc diviem gadiem viņš ieguva daudzu iekārotu vietu elitārajos kavaliergvardos. Viņa pienākumos ietilpa pārraudzīt Ziemas pils iekšējās sardzes stāju un uniformas. Viņa skatījumu uz carisko režīmu tādējādi veidoja augstais stāvoklis, kas ļāva gandrīz ik dienas tikties ar cara ģimeni.

Pēdējās Romanovu kronēšanas ceremonijas laikā, 1896. gadā, Mannerheimam bija goda vieta šo izšķērdīgo, Musorgska attēloto rituālu centrā: viņš stāvēja uz troni vedošo kāpņu pakājē. Četrarpus stundu garā ceremonija, kuru viņš bija spiests nekustīgi nostāvēt pilnā uniformā, spilgti iespiedās viņa atmiņā; pat pēc pusgadsimta viņš runāja par to ar dziļu saviļņojumu, atceroties ceremoniju kā "neaprakstāmi krāšņu" [8] . Cariskā režīma mantojums viņam saistījās ar ārišķu spožumu; šķiet, ka viņam maz rūpēja, ja vispār rūpēja, ka tā iemiesojums bija galēji nekompetents.

Kad izcēlās karš starp Krieviju un Japānu, Mannerheims deva priekšroku skarbajai profesionālajai karjerai. Viņš rīkojās apņēmīgi un riskantā veidā ieguva drosmīga vīra reputāciju: izlūkpatruļas laikā tika nošauts zirgs, ar kuru viņš jāja. Pateicībā par pakalpojumiem šajā neveiksmīgajā konfliktā, viņš tika paaugstināts par pulkvedi un no paša cara saņēma par tiem goda rakstu.

Pēc diviem gadiem cars piedāvāja Mannerheimam īpašu uzdevumu: divus gadus ilgu ceļojumu zirga mugurā cauri Centrālāzijai no Turkestānas līdz Pekinai, veicot vismaz 8000 kilometru. Ārēji viņa misija bija reprezentatīva un zinātniska, bet tās īstais mērķis bija ievākt informāciju, gan topogrāfisku, gan politisku, kurai nākotnē varētu būt stratēģiska nozīme. Viņam tika īpaši uzdots vākt informāciju par vietējo valdnieku attieksmi pret caru un uzzināt visu iespējamo par vietēja rakstura konfliktiem, kurus Krievijas aģenti varētu noderīgi izmantot.

Mannerheims ceļoja ar nelielu svītu un paša izraudzītu kazaku eskortu; ekspedīcija turpinājās divus pilnus gadus, un tika veikti gandrīz 15 000 kilometru. Viens iemesls papildu attālumam bija ceļojums uz svēto pilsētu Lhasu, kur līdz tam pabijuši tikai daži ārzemnieki. Daudz par Mannerheima diplomāta spējām atklāj tas, ka viņš ne vien iekļuva Tibetas sirdī, bet arī nodibināja siltas personīgas attiecības ar Dalailamu, vissvētāko un grūtāk aizsniedzamo Āzijas valdnieku. Turklāt gluži kā ainā no Raidera Hegarda romāna Budas reinkarnācija pieprasīja no somu aristokrāta mācību stundas šaušanā ar pistoli un guva lielu patiku no tām. Mannerheims pabeidza savu odiseju pie labas veselības, ar diviem apjomīgiem sējumiem sīku un visai pedantisku novērojumu savās seglu somās un ar mīlestību uz orientālistiku, kas ilga visu mūžu.

Kad sākās Pirmais pasaules karš, Mannerheims tika nosūtīts uz spējīgā, taču neveiksmīgā ģenerāļa Brusilova štābu. 1915. gadā viņš tika iecelts par Divpadsmitās kavalērijas divīzijas komandieri. Pretstatā situācijai Francijā, austrumu frontē bija pietiekami daudz vietas lielām kaujām, un Mannerheims izcēlās vairākās no tām. [9] galu galā viņš pacēlās līdz korpusa komandiera postenim, bet tajā laikā cara armija kā tāda jau bija sākusi pūžņot.

Laimīgs gadījums aizveda Baronu no frontes laika posmā īsi pirms un pēc 7. novembra revolūcijas. Viņš bija nokritis no zirga, sastiepis potīti un tobrīd ārstējās Odesā; citādāk, būdams uzticams režīma atbalstītājs, viņš, domājams, būtu piedzīvojis tik daudzu citu aristokrātiskas izcelsmes virsnieku likteni.

Viņa ceļojums atpakaļ uz Petrogradu bija gan veiksmes, gan drosmes pilns. Kautrīgāks vīrs būtu ceļojis inkognito; Mannerheims nofraktēja atsevišķu salonvagonu un visu ceļojumu pavadīja tērpts pilnā cara armijas komandiera uniformā. Vienā no retajiem subjektīvā viedokļa uzplaiksnījumiem, kas izgaismo viņa citādi sauso, neizteiksmīgo autobiogrāfiju, Barons aprakstījis savu ierašanos Petrogradas dzelzceļa stacijā: "Man bija pretīgi noskatīties, kā ģenerāļi paši nes savas mantas. Man tomēr izdevās atrast divus zaldātus, kuri visai labprāt parūpējās par manējām." [10] viņš šķērsoja Somijas robežu īsi pēc Somijas neatkarības pasludināšanas.

Viņa atgriešanās Somijā neizraisīja parādes uz ielām; galu galā ārpus paša šķiras retais viņu pazina ļoti labi. Viņš atgriezās "mājās", taču tā bija zeme, kurai viņš bija veltījis maz uzmanības, trīsdesmit piecus gadus dienot cariskajā armijā. Tomēr viņš bija vispieredzējušākais karotājs, kāds vien baltajiem bija, un šajos apstākļos viņa kvēlais antiboļševisms bija daudz nozīmīgāks nekā pagātnes aizraušanās ar caru. Kaut kādu priekšstatu par cīņas asiņainumu un Mannerheima gatavību cīnīties par balto interesēm bez žēlastības var gūt, izlasot viņa dienas kārtību 1918. gada 14. martam: "Tā stunda ir pienākusi, tā stunda, uz kuru gaida visa valsts. Jūsu izsalkušie un izmocītie brāļi un māsas Dienvidsomijā saista ar jums savas pēdējās cerības. Noslepkavoto pilsoņu sakropļotie ķermeņi un līdz ar zemi nodedzinātie ciemati kliedz pret debesīm: nāvi nodevējiem! Pārvariet visus šķēršļus! Uz priekšu baltās Somijas baltā armija!" [11]

Kad tas viss bija galā, pietiekami daudz sakropļotu ķermeņu un nodedzinātu ciematu bija abu pušu rēķinā. Laikā, kamēr sarkanie kontrolēja Helsinkus, Tamperi un lielāko daļu Dienvidsomijas, sarkanais terors, kaut arī mazākos apmēros, atkārtoja savu vārdabrāli Krievijā. 1917. – 1918. gada ziemā tika noslepkavoti vismaz 1500 cilvēki. Turpmāko cīņu laikā kara laukā kopā bojā gāja 6794 cilvēki. Taču ļaunākais vēl tikai bija priekšā.

Mannerheims iemantoja iesauku "Asiņainais barons" nevis kā karalauka komandieris, bet drausmīgajos notikumos, kas norisinājās, kad ieroči bija apklusuši. Vismaz 80 000 sarkano atbalstītāju – to skaitā sievietes un bērni – tika ievietoti pagaidu koncentrācijas nometnēs. Nākamo sešu mēnešu laikā nomira gandrīz 10 000. Baltais terors, kas pāršalca Somiju, atmaksāja sarkanajiem ar pamatīgu uzviju; tika izpildīti vairāk nekā 8 000 nāvessodi, pakarot un nošaujot.

Tā bija kaunpilnākā Somijas vēstures lappuse, un pat vēl šodien plaši pētījumi nav varējuši precīzi parādīt, cik liela vaina par to jāuzņemas Mannerheimam. Apstākļi Somijas laukos 1918. gada ziemā bija šausmīgi: plosījās bads (klīda baumas par kanibālisma gadījumiem dažos nomaļākos apgabalos), un nometnēs izplatījās gripas epidēmija, ko baltie no savas puses nekādi nemēģināja aizkavēt.

Mannerheima nīdēji uzskatīja, ka Barons ir atbildīgs par katru nāvi; Mannerheima pielūdzēji apgalvoja, ka viņš nezināja slaktiņa apmērus un pat ja būtu zinājis, sakari bija tik trūcīgi, ka viņam bija maza vara pār to, kas notika valsts iekšienē. Tā ir taisnība, ka starp Helsinkiem un lielāko daļu lauku teritoriju sakari bija slikti vai vispār nepastāvēja, bet komandieris ar tādu autoritāti kā Mannerheimam parasti var panākt, lai viņa pavēles tiek saņemtas, ja vien viņš to patiešām vēlas. Vai atmaksas drudzī šīs pavēles tiešām tiktu izpildītas, ir strīdīgs jautājums.

Mannerheima piekoptā politika dumpju apspiešanā bija pragmatiska un vienkārša: nošaut vadītājus un atjaunot strādniekus darbā cik ātri vien iespējams. Nekas viņa dzīves gājumā neliecina, ka viņam bijusi personīga nosliece uz nežēlību. Viņš ienīda vienīgi boļševismu, kā abstrakciju; plaša mēroga atriebe bija taktika, kas nesaderēja nedz ar viņa raksturu, nedz ar viņa Somijas nākotnes plāniem.

Grūti tomēr iedomāties, ka Mannerheims nezināja, kas notiek viņa paša pagalmā – patiesībā, neilga laivas brauciena attālumā no viņa kabineta – vecā cara laika cietokšņa Suomenlinnas sienās, Helsinku ostā. Šeit atradās balto lielākā koncentrācijas nometne, un somu mūsdienu vēsturnieki rēķina, ka kopsummā šajās sienās tika nogalināti vismaz 3 000 sarkano: nošauti, pakārti, nodurti un dažkārt vienkārši piekauti līdz nāvei. Ja arī Mannerheims nepasūtināja šīs slepkavības, viņš darīja maz, lai tās apturētu, un viņa klusēšanu slepkavas būs uztvēruši kā vārdos neizteiktu atbalstu viņu zvērībām. Lai arī kāda būtu Barona vaina baltajā terorā, nevarēja noliegt, ka viņš ir guvis iznīcinošu un neatgriezenisku uzvaru pār boļševikiem. Kad cīņa bija galā, ķeizars Vilhelms apbalvoja Mannerheimu ar Dzelzs krustu – tā padarīdams viņu par vienīgo militāro komandieri, kas cīnījies pret Vāciju un saņēmis šo iekārojamo ordeni.

Mannerheims vēlējās Somijā monarhiju, taču dzīves īstenība bija tāda, ka Somija bija izvēlējusies kļūt par parlamentāru demokrātiju. Mannerheimam nepatika ideja par demokrātiju un tās ķildīgajām, necienīgajām politiskajām partijām. Viņš meta izaicinājumu sistēmai pirmajās prezidenta vēlēšanās 1919. gada jūlijā, bet viņu sakāva profesors Stolbergs. Lai arī viņš pieteicās uz šo amatu, Stolbergs atteicās apstiprināt Mannerheimu par somu Aizsargu komandieri, baidoties viņam dot pieeju pat tik ierobežotam varas instrumentam.

Eiropas politikas jaunā ēra noteikti nebija Baronam pa prātam. Marvins Rintala, viens no labākajiem viņa biogrāfiem, to apraksta šādi:

Kontinents, kuru vairs nebalstīja mantotās aristokrātijas kūtrā, bet ārēji rāmā kundzība, dūca nepieredzējušo jaunburžuā (vai šķietamo proletāriešu) politiķu vētrainajā cīņā. Barona Mannerheima sakārtotā pasaule – kur valdīja sevi turpinošā elite, bet vienkāršie ļautiņi zināja savu vietu – bija pēkšņi izzudusi. To nomainīja trauksmainais un trokšņainais jaunais režīms. Viņš tā arī īsti nekad nesamierinājās ar demokrātiju; kad tika veidota jaunā konstitūcija, viņš aicināja par valsts galvu iecelt "stingru roku, kuru neietekmētu partiju nesaskaņas, un valdības spēks nebūtu jāizšķiež kompromisos", nenovērtējot to, ka kompromiss ir demokrātiskas valdīšanas būtība. [12]

Zaudējis vēlēšanās Stolbergam, Mannerheims faktiski tika izspiests no pašmāju politikas. Viņš neiederējās nevienā politiskajā partijā, un neviena politiskā partija īsti nezināja, ko ar viņu darīt. Patiesībā Mannerheims nicināja politiskās partijas kā tādas, uzskatīdams tās par nedisciplinētām, savtīgām un destruktīvām. Viņa priekšstats par politisko darbību bija gandrīz kā romiešiem, pilnībā orientēts uz pusmistisko ideju par atsevišķu goda vīru, kas nāk, lai kalpotu valstij. Savās runās viņš bieži atsaucās uz "gribu uzņemties risku un gatavību uzņemties atbildību". [13]

Tā 1919. gada beigās Gustavs Mannerheims nebija nekas vairāk, kā atvaļināts karavīrs. Pašmāju sabiedriskajā dzīvē viņš galvenokārt darbojās divās jomās: labējā spārna politikā un sabiedriskā labdarībā. Ja šī kombinācija šķiet paradoksāla, tas ir tāpēc, ka mūsdienu pilsonim, bez šaubām, ir grūti piekļūt deviņpadsmitā gadsimta monarhista pasaules uztverei. 1920. gadā viņš nodibināja Mannerheima Bērnu aizsardzības savienību un vēl pēc diviem gadiem kļuva par Somijas Sarkanā Krusta priekšsēdētāju. Abās organizācijās viņam izdevās izveidot stipru un rīcībspējīgu administrāciju un iesaistīt tās starptautiskajā apritē.

Tomēr pat simpatizējošiem biogrāfiem problēmas sagādā Mannerheima pieķeršanās lapujiešiem. Ielu kaušļi nekad nebija viņa gaumē; iedomāties, kā Mannerheims apskauj Kurtu Valleniusu un viņa huligānu brigādi, ir tikpat grūti, kā iztēloties maršalu Hindenburgu līksmojam kopā ar brūnkrekliem Minhenes alus dārzos. Taču Mannerheims redzēja lapujiešus nevis tādus, kādi tie patiesībā bija, bet tādus, kādus vēlējās tos redzēt. Viņš pauda viedokli, ka šī kustība ir "somu tautas atbilde brīvības un demokrātijas ļaunprātīgai izmantošanai", un attaisnoja lapujiešu vardarbīgo taktiku, paziņodams, ka "agrāk vai vēlāk iestājas līdzsvars un pienāk brīdis, kad plašas masas instinktīvi sajūt, ka labāka ir kārtība, nevis nevaldāma brīvība". [14] baronam tomēr bija pietiekami daudz saprāta neatbalstīt zaudētājus, un, kad sabiedrība vērsās pret lapujiešiem, viņš izplūda nosodījumos un pārmetumos, kurus maz cilvēku uztvēra nopietni.

Karu starplaikā Mannerheims, šķiet, dzīvojis savrupu un visai vientuļu dzīvi. Ar nelielu kalpotāju svītu viņš mitis lielā mājā Kaivopuisto, Helsinku apkaimē. Tie nedaudzie cilvēki, kas viņu tur apciemoja, ir vienisprātis, ka māja bija iekārtota atturīgā un ārkārtīgi vīrišķīgā manierē – medību trofejas, karogi, dekoratīvie šķīvji, ieroči, ierāmēti goda raksti utt. "Viņam tur vēl dzīvojot, māja bija ieguvusi muzeja auru, par ko tā arī kļuva pēc viņa nāves," raksta Rosita Forbsa, žurnāliste, kura intervēja viņu tieši pirms kara darbības sākšanās. [15] pie barona dzīvojamās istabas sienas redzamā vietā bija pielikts Nikolaja II portrets ar viņa paša autogrāfu. Ja kāds apmeklētājs izteica piezīmi sakarā ar šā eksponāta piemērotību, vai tieši otrādi, nepiemērotību, Mannerheims atbildēja kategoriskā, stingrā balsī: "Viņš bija mans imperators."

Kad 1931. gadā par prezidentu tika ievēlēts P. E. Svinhūvuds, Gustavs Mannerheims atgriezās valsts darbā un tika iecelts par Aizsardzības padomes priekšsēdētāju. Viņš smagi strādāja, veidodams Somijas aizsardzību, un bija spiests cīnīties par katru marku savā budžeta daļā – bieži vien ar leģendāri skopo Pāsikivi. Noguris no šīm nepatīkamajām birokrātiskajām cīņām, viņš 1937. gadā atkal iesniedza atlūgumu, un atpakaļ viņu iecēla tikko ievēlētais, vēl zvērestu nenodevušais prezidents Kallio.

1939. gada oktobrī uzzinot Staļina teritoriālās prasības, Mannerheims neatlaidīgi uzstāja uz samierināšanās politiku. Drīz vien viņš ieguva viesību rēga reputāciju, un premjerministrs Kajanders beidzot paziņoja, ka ir gatavs pieņemt maršala atlūgumu. Tobrīd varenās Nacionālās koalīcijas partijas biedri atklāti kritizēja Mannerheimu, sakot, ka viņš ir pārāk vecs, pārāk baidās no krieviem un – visnekrietnākais apvainojums no visiem – ka viņš ir cilvēks, kuram nevar uzticēties. Kallio tikai pāris dienu pirms karadarbības sākšanās beidzot piekrita, ka vecajam vīram ir laiks iet, bet pirmās bumbas nokrita Helsinkos vēl pirms Barona atlūgums bija formāli pieņemts. Tā vietā, lai tiktu atlaists no darba, viņš tūdaļ tika iecelts par virspavēlnieku. Pat vecā bruņinieka ļaunākie politiskie ienaidnieki saprata, ka viņš ir vienīgais, kurš var vadīt valsts bruņotos spēkus.

Kad Mannerheims 1944. gadā patiešām kļuva par Somijas prezidentu, tas bija rūgts un ironijas pilns triumfs, gluži šekspīriska izmisuma cienīga loma. Viņš bija septiņdesmit septiņus gadus vecs, kara gadu uztraukumu novārdzināts un pie vārgas veselības; viņa valsts bija izpostīta, pārgurusi, bankrotējusi un brutāli izkropļota. Deviņpadsmit mēnešu laikā, kamēr Mannerheims pildīja šo pienākumu, viņš bieži bija pārāk slims, lai kārtotu ikdienas darīšanas. Galu galā atkal, šoreiz maigā formā, tika pieprasīta viņa atkāpšanās, un Barons aizgāja, diezgan raksturīgi sev, izvēlēdamies pēdējos gadus pavadīt Šveicē, nevis Somijā.

Viņš bija izdarījis daudz vairāk, nekā vienkārši izvedis savu valsti cauri diviem kariem; viņš bija to izvedis ārā no kara ar Krieviju, reizē saglabājot tās brīvību un neskartu identitāti. Lai ko arī kāds varētu domāt par viņa rakstura un karjeras to vai citu šķautni, Somijas neatkarība pati par sevi ir piemineklis viņam; šis sasniegums jau viens pats liek viņam pacelties kā īstam varonim.

Viņam bija atlikuši tikai pieci miera pilni mūža novakares gadi, kurus viņš pavadīja galvenokārt rakstot savus neparasti bezkaislīgos memuārus – tik lietišķus, kad runa bija par apokaliptiskajām kaujām ar Sarkano armiju, un reizē tik sāpīgi nostalģiskus skopajos mājienos par cariskās Krievijas pasauli, kas šobrīd mums, un, iespējams, jau arī viņam toreiz, bija tikpat tāla, kā zudusī Atlantīda.

Mannerheims nomira 1951. gada 28. janvārī; Somijas pilsoņu karš bija sācies 1918. gada 28. janvārī. Šī sakritība bija pēdējais ironijas pieskāriens dzīvei, kas pati bija pilna ironiskas drāmas. Viņš bija iespaidīgs aktieris uz Baltijas vēstures skatuves. Ar viņa nedaudzajiem, bet lielajiem panākumiem jāsamēro daudzās kļūdas, un tieši tāpat ar šīm kļūdām un panākumiem jāsamēro leģenda, kas viņu šobrīd apvij. Tā ir varena leģenda, taču tā ir balstīta faktos. Vēsturnieks Marvins Rintala, kurš ir autors labākajam pētījumam angļu valodā par Mannerheimu un kurš mēdza būt pret viņu iznīcinoši kritisks, beigu beigās ir spiests sniegt viņam šādu novērtējumu: "Viņš bija dižciltīgs un arī dižs." [16] "mannerheims neuzauga starp masām, bet pilī… viņš bija kosmopolīts nacionālisma laikmetā; aristokrāts demokrātijas laikmetā; konservatīvais revolūciju laikmetā." [17]

Nav šaubu, ka Mannerheima politika bija mulsinoša anomālija, tik lielā mērā, ka to varbūt nevajadzētu vērtēt no ideoloģiska skatpunkta. Par spīti visam savam antiboļševismam, par spīti savam flirtam ar lapujiešu netīrajām mahinācijām šis vīrs nebija ideologs. Viss, ko viņš darīja, viss, ko viņš sacīja, iespējams, pat ikkatra atsevišķā lieta, par ko viņš domāja, izrietēja no viņa aristokrātiskās izcelsmes un pasaules uzskata, kuru viņš bija mantojis, piedzimdams tajā pirmsdemokrātiskajā, pirmsrevolucionārajā vidē. Viņš bija "Barons" līdz pat pirkstu galiņiem. Visus, kas darbojās kopā ar viņu vai pret viņu, neatkarīgi no tā, vai viņš tiem patika vai riebās, vai tie atbalstīja viņa politiku vai ienīda to, satrieca viņa staltā stāja. Kad Hitlers pirmo reizi satika Mannerheimu 1942. gada jūnijā, tas bija fīrers, kurš paklanījās, kamēr Barons palika nekustīgi miera stājā.

Viņš bija patriots, viņš rūpējās par Somiju, taču nacionālā aizrautība nebija nozīmīga viņa personības iezīme. No otras puses, tieši šīs nacionālās kaislības trūkums ļāva viņam 1944. gadā pa ļoti šauru taciņu izvest savu valsti no briesmām, reizē saglabājot tās vienotību, godu un savdabību. Kāds cits, kvēlāks somu politiķis, piemēram, Veine Tanners, iespējams, būtu nodevies fantāzijām par pretim stāvēšanu mežos līdz pēdējam vīram. Vēsture ir apliecinājusi, ka šis, patiesībā, ir Mannerheima lielākais atsevišķais sasniegums. Šodien somi nevar iedomāties vēl vienu karu ar Krieviju (lai gan robežu aizsardzība, drošības labad, vēl arvien ir nopietna). Ir maz somu, kas vēl paši atceras 1918. gada zvērības, kamēr tikpat kā ikviens šodien dzīvojošais soms augstu vērtē mierīgās attiecības, kas valda starp Somiju un tās milzīgo kaimiņu. Un vienu no galvenajiem šā stāvokļa radītājiem, Mannerheimu, vēl arvien ciena vairākums somu, pat ja godbijība jau sen kā izgaisusi.

Mannerheima patriotisma ekscentriskā daba, iespējams, nekur neparādās tik skaidri kā attiecībā uz valodu. Dzimis zviedriski runājošā muižniecības dzimtā un visai tekoši runādams krieviski un franciski (Romanovu galma elegantajā, ārišķīgajā manierē), viņš varēja apmierinoši sarunāties arī angliski, poliski un vāciski. Taču līdz pat mūža piecdesmitajam gadam viņš nepapūlējās iemācīties somu valodu, uzskatīdams to par barbarisku un provinciālu valodu, kas varētu šķist dīvaini tikai tiem lasītājiem, kuri nekad paši nav mēģinājuši ielauzīties šajā sarežģītajā un nepadevīgajā valodā. Pilsoņu kara laikā viņam bija nepieciešama nepārtraukta tulka klātbūtne, lai varētu nodot pavēles sev pakļautajiem somiski runājošajiem karavīriem. Kāds mūsdienu vēsturnieks, noklausījies Mannerheima kara laika runas, izteicās, ka "atklāti sakot, Mannerheima somiskā izruna ir gluži neticama un ir līdzvērtīga Vinstona Čērčila franču valodai. Čērčilam vismaz nevajadzēja valdīt pār frančiem". [18]

Ar ļoti retiem izņēmumiem viņa tuvākie draugi bija nevis somi, bet citi Eiropas aristokrāti. Viņam vispār nepatika vācieši, un viņš izvairījās no tiem, kad vien tas bija iespējams. Tiek stāstīts par to, kā Mannerheims, protokola spiests, ieturējis pusdienas kopā ar kādu uzpūtīgu un valdonīgu vācu sakaru virsnieku. Kamēr maltīte vēl turpinājās, "šis vācu virsnieks izvilka cigāru pirms vēl Mannerheims bija beidzis ēst un jautāja, vai maršalu netraucēs, ja viņš to aizsmēķēs. Mannerheims paskatījās uz Vērmahta virsnieku ar skatienu, kas izurbtos cauri bruņuplāksnei, un lika viņam sastingt, mierīgi atbildēdams: "Nezinu. Neviens to nekad nav mēģinājis."" [19]

Ar sev raksturīgo milzīgo augstprātību viņš tūdaļ atsauc atmiņā Šarlu de Gollu. Pat kara laikā Mannerheims bija ļoti atturīgs, un šī tāluma sajūta padotajiem ļoti apgrūtināja vēršanos pie viņa ar jaunām idejām. Viņš nelabprāt atdeva varu. Šķiet, viņš apzinājies šo trūkumu savā vadības stilā, jo lielākajā daļā apspriežu savā štābā viņš vispirms ļāvis runāt padotajiem un pēc tam izklāstījis savu viedokli. Mannerheims bija bargs pavēlnieks sev padotajiem komandieriem. Estermans novērtēja viņu kā aukstu, valdonīgu un neapdomīgu, un pēc kara skarbi izteicās par viņa vadību. Arī Ēkvists, kuram bija daudz lielāka cieņa pret Mannerheima taktiskajām spējām, apgalvo, ka ar viņu bijis grūti sastrādāties un neiespējami izdarīt kaut ko pa prātam. Tomēr daudzi citi avoti atklāj maršalu kā laipnu, pat tēvišķīgu attiecībās ar zemākā un vidējā ranga padotajiem; protams, stāvoklis uzliek pienākumus.

Lai arī viņš bija autokrāts līdz kaulu smadzenēm, viņam nebija nekā kopīga ar sava laika diktatoriem, hitleriem, franko un musolīni, un šķiet, ka viņš tos uzskatījis par sīkiem cilvēkiem. Pret Staļinu viņš, iespējams, pat izjutis zināmu īgnu cieņu, jo Staļina pārmērību apmēriem Krievijas vēsturē jau bija precedenti. Taču pret birokrātisko aparātu, kas nodrošināja Staļina varu – tīrīšanām, gulagu, partijas biedru iefiltrēšanos katrā padomju sabiedrības dzīves līmenī – viņš varēja just vienīgi nicinājumu.

Ja Mannerheima politika šķiet neizprotami dīvaina, tad, iespējams, tāpēc, ka tā mūsdienās nav ne ar ko salīdzināma. Totalitārisms pats par sevi, kā reakcionāru krampju pēcdemokrātiska forma, viņam bija gandrīz tikpat svešs kā demokrātija. Viņa ideāli balstījās zudušā pasaulē, pasaulē, kur džentlmeņi mirdzošās uniformās zeltītās viesistabās pārspriež savas lietas pie heresa glāzes un tad, ar diadēmām rotātu dāmu pavadībā, dodas uz Ķeizarisko baletu. Gustavs Mannerheims iederētos Tolstoja romāna lappusēs; bet mūsdienu parlamentāro veidojumu pelēkajās un smacīgajās telpās viņš bija tikpat neiederīgs kā sūtnis no Versaļas galma.

3 Kaujas gatavībā

Tie nebija tukši pārspīlējumi, kad Vinstons Cērčils Otrā pasaules kara pēdējos mēnešos teica, ka Sarkanā armija "norāvusi pautus" Vērmahtam. Laikā, kad Berlīne krita maršala Žukova armijai, padomju kara mašīna bija kļuvusi par nežēlīga tērauda un neizsīkstošu cilvēkrezervju paisuma vilni. Pat beigās, kad vāciešu nogurušās rotas cīnījās pret bruņotām padomju divīzijām, viņi nogalināja savus pretiniekus attiecībā pieci pret viens, un tam vienalga nebija nekādas nozīmes. Ikviens Rietumu ģenerālis, kurš 1945. gadā neatzītu, ka baidās no Sarkanās armijas, iespējams, izņemot patoloģisko gadījumu Džordžu Patonu, būtu nekompetents vai arī melotu. Kopš 1945. gada nav noticis nekas tāds, kas izmainītu šo draudīgo skatu: tanku viļņi, vīru ordas, debesis aptumšojošu lidmašīnu armādas…

Taču 1939. gada agrā ziemā vēl nebija šo stereotipisko priekšstatu. Sarkanā armija bija nezināms lielums ne tikai Rietumiem, bet arī pašas komandieriem un stratēģiem. Dzimusi Pilsoņu kara juceklīgajās kampaņās, kad lielākā daļa darbības notika drīzāk kā plaša mēroga partizānu operācijas nekā tradicionāla karadarbība, Sarkanā armija bija neizmēģināts, teorētiski konstruēts veidojums. Tiesa, maršals Žukovs bija guvis graujošu, pilnīgu uzvaru pār japāņiem Halhingolā 1939. gada augustā, bet tur nebija sanākusi nekāda lielā cīņa. Japāņi bija ieraduši karot pret Ķīnas armijā iesauktajiem ķīniešiem, kuri cīnījās basām kājām, bez gaisa spēku atbalsta un bez nozīmīga bruņu transporta; turklāt japāņu tanki bija vēl trauslāki, vēl vājāk apbruņoti un mehāniski neuzticamāki nekā itāliešiem. Žukovs sūtīja cīņā ne tikai lielu daudzumu jaunākās Christie projektētās bruņu tehnikas, bet arī taktisku gaisa spēku atbalstu tādā apmērā, kas japāņiem nebija pat sapņos rādījies, un uzšķērda viņu armiju kā nazis sviestu. Turklāt visas kaujas Halhingolā bija notikušas atklātos, klajos Mongolijas līdzenumos, kas bija ideāls reljefs padomju stila zibenskaram.

Somijā būs gluži cits stāsts: tā bija Sarkanās armijas pirmā kampaņa pret mūsdienīgu pretinieku Eiropā, un tā tiks izcīnīta zemē, kas bija tik atšķirīga no Mongolijas kā citas planētas virsma. Šķiet, ka vismaz viens Sarkanās armijas stratēģis to apzinājies: ģenerālštāba priekšnieks ģenerālis Šapošņikovs pētīja gaidāmo Somijas kampaņu ar vēsu speciālista aci, un viņam nepatika ieraudzītais. Viņš iesniedza ziņojumu Galvenajai militārai pārvaldei, kurā aizstāvēja nepieciešamību veikt nopietnu gatavošanos, apjomīgu apgādes un munīcijas sagatavošanu un izveidot saprātīgu, metodisku kauju plānu, iesaistot labākās Sarkanās armijas vienības, pat ja tās būtu jāved no Tālajiem Austrumiem.

Šķiet, Staļins šo ziņojumu noraidījis bez īpašas apspriešanas, patiesībā uztverdams to gandrīz kā joku. Ždanovs un aizsardzības tautas komisārs Vorošilovs viņam teica, ka ar somiem tiks galā, izmantojot Ļeņingradas kara apgabalā pieejamos spēkus, un viņš tiem noticēja. Galu galā Sarkanā armija tikko bija ieņēmusi 200 000 kvadrātkilometru Polijas teritorijas, ko apdzīvoja trīspadsmit miljoni cilvēku, zaudējot mazāk par tūkstoti karavīru. Staļins neuztraucās.

Ždanova militāro priekšnieku, ģenerāli Mereckovu, tomēr māca šaubas; tieši pirms karadarbības sākšanās iesniegtā ziņojumā viņš rakstīja, "Reljefu gaidāmo kauju apgabalā sašķeļ ezeri, upes, purvi un to gandrīz pilnībā klāj meži… Būs grūti pielietot mūsu spēkus atbilstoši… Ir noziedzīgi domāt, ka mūsu uzdevums būs vienkāršs jeb gluži kā maršs, kā esmu to dzirdējis no virsniekiem savas pārbaudes laikā." [20]

Neizskatās tomēr, ka Mereckovam būtu bijusi pilnīga brīvība izvietot spēkus pēc sava ieskata. Vai arī viņš rakstījis šo ziņojumu, lai piesegtu sevi gadījumā, ja kaut kas saiet šķērsām. Motīvi, patiesās sajūtas un atbildīgie šajā padomju pavēlniecības līmenī nav diez cik skaidri vēl šodien. Visa Somijas kampaņa bija apkaunojums virsnieku šķirai, un pat pēc pusgadsimta par to Krievijā maz tiek rakstīts.

Lai iemesli būtu kādi būdami, publiski Mereckovs pauda politiski pareizo viedokli, ka Somijas kampaņa nebūs nekas vairāk kā cildināma kārtības ieviešana, kas prasīs, augstākais, divas nedēļas. Brīdī, kad sākās īstās kaujas, viņa vienīgās paustās bažas bija, kā noturēt savas priekšējās daļas, lai kāds pārcentīgs bruņutanku komandieris neieklīstu Zviedrijā.

Pašam Mereckovam bija tieša kontrole pār Septīto, Astoto, Devīto un Četrpadsmito armiju – visu Karēlijas fronti. 1939. gadā viņš bija četrdesmit divus gadus vecs. Cēlies no zemniekiem, viņš agri pievienojās partijai, 1917. gada maijā tieši no fabrikas darbagalda. Viņš izcēlās, cīnīdamies Sarkanajā gvardē, un galu galā tika paaugstināts par Sarkanās armijas politisko komisāru. Būdams bez izdomas, toties centīgs, viņš palika politiski neaptraipīts, pārdzīvoja tīrīšanas un 1938. gadā sasniedza savas karjeras augstāko punktu, kad Staļins iecēla viņu par Ļeņingradas kara apgabala komandieri.

Kaut kādu priekšstatu par valdošo optimistisko noskaņojumu un politisko virsnieku varu pār saviem militārajiem kolēģiem var gūt no apraksta, kas publicēts N. N. Voronova memuāros, kurš, Otrajam pasaules karam sākoties, bija pacēlies līdz artilērijas galvenā maršala pakāpei. Voronovs bija atbildīgais par apgādi ar lielgabaliem, kas izrādīsies herkulisks uzdevums, un, būdams šajā amatā, viņš novembra pēdējās dienās bija ieradies vizītē Mereckova štābā. Mereckovs bija apsveicinājies ar viņu un pārējo laiku klusējis; lielākoties runāja artilērijas virsnieks Kuļiks un komisārs vārdā Mehliss. Viņi abi bija jautājuši, kāda veida munīcijas krājumus viņi varētu ņemt līdzi gaidāmajā kampaņā. "Atkarībā no apstākļiem," atbildējis Voronovs: "Jūs gatavojaties uzbrukt vai aizsargāties… un, starp citu, cik daudz laika ir atvēlēts šai operācijai?"

"Desmit līdz divpadsmit dienas," skanēja mierīga atbilde.

Voronovs nepievienojās šim aprēķinam; viņam pietika tikai paskatīties uz Somijas karti. "Es būšu priecīgs, ja viss būs beidzies divos vai trijos mēnešos." Šī piezīme izsauca "izsmejošas nievas". Tad toreizējais komisāra vietnieks Kuļiks pavēlēja Voronovam balstīt visus munīcijas patēriņa un lādiņu krājumu aprēķinus pieņēmumā, ka visa Somijas kampaņa ilgs divpadsmit dienas, ne ilgāk. [21]

Gluži tāpat kā visus citus militāristus, arī Staļina ģenerāļus dziļi iespaidoja vāciešu zibenskara taktikas panākumi. Bruņu transporta trieciengrupa izlaužas cauri ienaidnieka galvenajai aizsardzības līnijai un rada jucekli tās aizmugurē, tai seko kājnieku masas, kuras izmanto radušos pārrāvumus un tiek galā ar atlikušajām pretestības saliņām, un to visu piesedz taktisks gaisa spēku atbalsts un izšķērdīgs artilērijas nodrošinājums. Militārās tehnikas un cilvēku resursu ziņā Krievijai, bez šaubām, bija visas nepieciešamās sastāvdaļas, lai radītu savu zibenskara versiju.

Taču vāciešu militārā doktrīna bija piemērota ļoti raksturīgajiem Centrāleiropas apstākļiem: pazīstama ainava un mūsdienīgu ceļu tīkls. Somija bija viena no vissliktākajām vietām pasaulē, kur piemērot tehniku, kas bija izstrādāta kaujām klajajā, paugurainajā, ceļiem klātajā kontinentālajā Eiropā.

Pa lielai daļai zibenskara iedarbīgums balstījās apstāklī, ka kontinentālajā Eiropā karojošajām armijām bija skaidri redzami apgādes un sakaru centri, parasti ne visai tālu aiz priekšējām līnijām, kas bija lielisks mērķis bruņu transporta trieciengrupām. Somijas apstākļi tikpat kā nepiedāvāja līdzvērtīgus mērķus. Aiz pierobežas mežiem bija tikai vēl vairāk mežu. Sakaru centri atradās dziļi iekšienē, nevis nieka trīsdesmit kilometrus aiz pozīcijām.

Tāpat Sarkanās armijas ģenerāļi nenovērtēja, kādas grūtības Vērmahtam bija sagādājusi taktiskās koordinācijas noslīpēšana starp atšķirīgajām karaspēka daļām, uzticama un visaptveroša sakaru tīkla nodrošināšana, kā arī uzbrukuma sajūtas un individuālās iniciatīvas iemācīšana priekšējās līnijas komandieriem. Sarkanajā armijā šo īpašību atklāšana drīzāk nodrošināja ceļu uz gulagu nekā uzslavu. Daudzi bataljonu un pulku komandieri, kas vadīja Sarkanās armijas uzbrukumus, tajā laikā nebija nekas vairāk kā zemiski pielīdēji, kuru katrs kaujas laukā pieņemtais lēmums bija jāapstiprina politiskajam komisāram, pirms varēja dot pavēli karavīriem.

Īsāk sakot, zibenskarš bija piemērots vingrai, spēcīgai un pirmšķirīgi apmācītai armijai, kādu Vācijas ģenerālštābs bija radījis divās desmitgadēs starp kariem. Tā bija galīgi nepiemērota smagnējai, birokrātiskai, slikti apmācītu zaldātu armijai, ko vadīja bikli virsnieki, kurus pārraudzīja nepieredzējuši partijas ideologi, un kas tika sūtīta iekarot valsti, kuras reljefs sastāvēja no vieniem vienīgiem dabiskiem šķēršļiem militāru operāciju veikšanai.

Krievu ģenerāļi, iespējams, domāja, ka atdarina vāciešus, taču patiesībā viņu uzsāktais uzbrukums drīzāk pieturējās pie vecās krievu tradīcijas, kurā primitīva taktika balstījās uz cilvēku daudzumu un bruņojuma svaru. Viņu plāns paredzēja vienkārši pārmākt jeb pārpludināt somus ar masīvu sauszemes uzbrukumu ikvienā vietā uz robežas, kur šķita iespējams attīstīt uzbrukumu, ko papildinātu gaisa reidi, kuru nolūks bija radīt somiem sakaru traucējumus un sēt bailes mierīgo iedzīvotāju vidū. Padomju plānotāji paredzēja, ka iedzīvotāji būs jau tik nemierīgi, ka atvieglos viņu pūliņus, radot valsts iekšienē milzīgu "piekto kolonnu".

Tomēr notika gluži citādi. Tā kā viņiem nebija atļauts uzņemties iniciatīvu, tad pat sīku pretošanās saliņu iznīcināšanā krievu lauka komandieri paļāvās uz milzīgiem frontāliem uzbrukumiem, kas noveda pie nevajadzīgu upuru tūkstošiem. Vadība apakšvirsnieku līmenī bija nenoteikta un gausa, un tai bija raksturīga stingra turēšanās pie vienas un tās pašas primitīvās taktikas neatkarīgi no reālās situācijas. Apmācības līmenis dažādām vienībām ārkārtīgi atšķīrās: daži pulki bija izlases vienības, labi apmācītas un apgādātas, kamēr citā, bieži dislocētā tām blakus, bija steigā savākti jauniesaucamie, daudzi no kuriem pat nezināja nosaukumu valstij, ko iekaroja.

Veselas divīzijas iegāja Somijā bez lietojama izlūkdienesta novērtējuma par sagaidāmo pretestību, vadījās pēc bezcerīgi neprecīzām kartēm, tajā pašā laikā bija apkrautas ar propagandas materiālu kaudzēm, to skaitā ar plakātu ķīpām un pūtēju orķestra instrumentiem. Dažos no pasaules mežonīgākajiem mežiem viņi paņēma līdzi simtiem zemas trajektorijas lauka lielgabalus, kas bija izmantojami tikai ļoti nelielā attālumā, un salīdzinoši maz haubiču – lielgabalus, kuri varēja šaut pāri kokiem. Katra krievu kolonna veda līdzi mežos pilnu komplektu modernu prettanku lielgabalu, lai arī padomju izlūkošanai vajadzēja zināt, ka somiem nav darboties spējīga bruņu transporta. Praktiski neizmantojamus kā lauka lielgabalus, somi sagrāba dučiem šo ieroču un tūdaļ vērsa tos pret iepriekšējiem īpašniekiem.

Vissatriecošākais – uzbrūkošā armija nebija sagatavojusies ziemai. Tikai pēc tam, kad pirmie asiņainie uzbrukumi Mannerheima līnijai tika atsisti, krieviem ienāca prātā doma nokrāsot tankus baltus, lai tie saplūstu ar apkārtni, un ietērpt savus kājniekus baltos apmetņos. Iebrucēji tikpat kā nebija izgājuši slēpošanas apmācību, lai arī dažām vienībām tieši pirms robežas šķērsošanas izsniedza kaudzēm ārkārtīgi apšaubāmas brošūras par to, kā cīnīties uz slēpēm. Acīmredzot tika gaidīts, ka šie vīri vingrināsies savā brīvajā laikā.

Par spīti kliedzošajiem trūkumiem, daži apstākļi nāca par labu krievu shēmai. Vēl bija pietiekami agrs, tāpēc laika apstākļi, vismaz Karēlijas zemesšaurumā, bija labvēlīgi. Muklāji un mazāki ezeri bija aizsaluši, neradot nekādus šķēršļus karaspēka kustībai, toties sniega bija maz. Zemesšaurumā bija labi ceļi, un lielāko daļu teritorijas klāja tikai skraji meži. Tomēr laika apstākļi bija nenoturīgi, un ja Mereckova spēki nepatriektu somus divu nedēļu laikā, tad varēja rēķināties, ka subarktiskās ziemas niknums sagraus visus grafikus. Apstākļi pieprasīja strauju, vispārēju, pērkona grāvienam līdzīgu triecienu pāri Zemesšaurumam.

Taču realitātē iebrukums Zemesšaurumā tika veikts piesardzīgi un vāji. Veselas kolonnas tika apstādinātas, dažkārt pat uz vairākām stundām, pie sīkākajām somu pretošanās pazīmēm, ko radīja daži snaiperi aizmugurē. Uz ziemeļiem no Zemesšaurumā krievi izšķieda tūkstošiem dzīvību operācijās pret Somijas vidusdaļu; tās izskatījās plānotas ar noziedzīgu nevīžību un vadītas, lielākoties, ar kliedzošu neprasmi.

Somijas atslēga bija Zemesšaurums un tikai tas; somi to saprata un bija pārsteigti, ka ienaidnieks nesaprot. Paskatoties uz karti, šis iemesls varētu nebūt acīmredzams. Karēlijas zemesšaurums izskatās šaurs un nosēts ar upēm, ezeriem un purviem, kopumā visai ierobežoti "vārti" mehanizētam iebrucējam. Uz ziemeļiem no Lādogas ezera šīs kartes, gluži pretēji, parāda plašus, mazapdzīvotus apgabalus, kas šķietami piedāvā milzīgu daudzumu telpas un iespēju manevriem – uz papīra noteikti daudz pievilcīgāks karadarbības reģions, nekā šaurais un ūdeņiem nosētais Zemesšaurums. Visa valsts kopumā, patiesībā, ir diezgan šaura, un doma sašķelt Somiju vidū uz pusēm izskatās ļoti vilinoša.

Tomēr tikai uz papīra. Lai cik ierobežots arī būtu Karēlijas zemesšaurumu, tam tomēr ir mūsdienīgai armijai daudz piemērotāks reljefs nekā jebkurā citā vietā uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Augstāk, Somijas šaurākajā daļā meži ir daudz biezāki, daudz pirmatnējāki nekā vārdi, kartes vai pat fotogrāfijas spēj izteikt. Ceļi tur nebija daudz labāki par vienas joslas ratu ceļu, un tie paši bija kilometriem tālu cits no cita. Pajumti varēja atrast tikai retās nomaļās lauku mājās un mežizstrādes pilsētiņās, kas atradās no kokiem izcirstos klajumos. Pārvietošanās starp ceļiem bija iespējama tikai apmācītiem slēpotājiem; ar kājām ziemas vidū bija grūti pat izkustēties no vietas, jo sniega kupenas starp kokiem bija tika augstas, ka spēja aprakt stāvošu cilvēku.

Ieradušās šajos apgabalos, iebrucēju kolonnas būtu bezcerīgi piesaistītas ceļiem. Neatkarīgi no tā, cik stipras tās būtu, kustīgi aizstāvji uz slēpēm varētu mest un mest lokus ap tām. Krieviem būtu vajadzējis iesūtīt šajos apgabalos nelielas slēpotāju partizānu vienības, kas neievērotas varētu izslīdēt cauri mežam un nodarīt lielus postījumus vairāk apdzīvotajā valsts vidienē. Taču nelielu, kustīgu, profesionālu vienību vietā krievi paļāvās uz ierastajām kājnieku un bruņu transporta smagnējajām masām, kurām nebija citas iespējas, kā vien vilkties rietumu virzienā pa atrastajiem ceļiem. Šīs stratēģiskās nemākulības sekas bija tādas, ka krievi piedzīvoja graujošākās sakāves savā vēsturē.

Kara darbības sākumā krievu spēki bija izvietoti šādi:

1.                Septītā armija: Karēlijas zemesšaurumā, Mereckova vadībā; to veidoja divpadsmit līdz četrpadsmit divīzijas, trīs tanku brigādes un pievienots mehanizētais korpuss (1000 tanku un citu transporta līdzekļu); tās artilērijas spēks bija ļoti palielināts jau pašā sākumā; sākoties karadarbībai, vairākas divīzijas vēl tika veidotas; mērķis bija Vīpuri, Mannerheima līnijas pārraušana un, visbeidzot, izrāviens rietumu virzienā uz Helsinkiem. Lai uzlabotu operatīvo vadīšanu, to vēlāk sadalīja Septītajā un Trīspadsmitajā armijā.

2.       Astotā armija: uz ziemeļiem no Lādogas ezera, Lādogas Karēlijas reģionā stājās pretī somu Ceturtajam korpusam ģenerāļa Heglunda vadībā; to veidoja sešas kājnieku divīzijas un divas tanku brigādes. Tās uzdevums bija pagriezt Zemesšaurumā aizsardzības ziemeļu flangu, apejot Lādogas ezeru no ziemeļu puses, un, izlaužoties cauri šeit salīdzinoši retajām somu rindām, dot triecienu dienvidu virzienā, ieņemot Mannerheima līniju no aizmugures. Spēki, ko krievi pamanījās šeit izvietot, bija ievērojami lielāki, nekā somi bija rēķinājuši, un tas viņiem bija viens no nepatīkamākajiem pārsteigumiem šajā karā.

3.                Devītā armija: piecas kājnieku divīzijas, kurām bija pievienotas dažnedažādas un ne īpaši labi dokumentētas bruņu transporta daļas. Šīs armijas uzdevums bija dot triecienu rietumu virzienā, ieņemt iespējami daudz sakaru centru un, ja izdosies, pāršķelt Somiju uz pusēm. Taču visas šīs divīzijas iegāja Somijā bez atbalsta, pa sliktiem un savstarpēji ļoti nošķirtiem ceļiem, un rezultāts bija robežās no neapmierinoša līdz katastrofālam.

4.                Četrpadsmitā armija: trim viduvējām divīzijām ar tām pievienotām bruņu transporta daļām no bāzes Murmanskā bija paredzēts ieņemt arktisko ostu Petsamo un, galu galā, arī Lapzemes galvaspilsētu Rovaniemi, kas bija vienīgais nozīmīgais Somijas sakaru centrs tālajos ziemeļos.

Krievu plāna vispārējā koncepcija bija vienkārša: spiest somus, cik spēcīgi vien iespējams, no astoņām dažādām pusēm vienota, rietumu virzienā vērsta uzbrukuma ietvaros. Septītā armija satrieks Mannerheima līniju no priekšas, bet Astotā armija ieņems to no aizmugures, kamēr Devītā armija sašķels Somiju divās daļās un pārraus tās sakarus ar Zviedriju. Tālajos ziemeļos Četrpadsmitā armija neļaus nekādai palīdzībai sasniegt Somiju caur Petsamo. Jāatzīst, ja krievi būtu savu ofensīvu plānojuši rūpīgi un viņu karavīri būtu bijuši labāk sagatavoti viņiem atvēlēto uzdevumu veikšanai, plāns, iespējams, būtu izdevies.

Somijas aizsardzības stratēģija, ko bija izveidojis Mannerheims un viņa štābs, balstījās uz dažiem ļoti skarbiem apsvērumiem. Acīmredzot Krievija bija vienīgais iespējamais pretinieks, un būtu maldīgi iedomāties, ka Somija spētu sekmīgi aizstāvēt sevi pret Sarkano armiju neierobežoti ilgi. Garākā laikā periodā Somijas pastāvēšanas vienīgā drošā garantija bija Rietumu civilizācijas sirdsapziņa. Tika cerēts, ka Somiju uzskatīs par nozīmīgu priekšposteni visam, par ko iestājās Rietumu valdības, un tādēļ šai valstij neļaus pazust no kartes. Tā dzima stratēģija, kas paredzēja Somijai noturēties tik ilgi, kamēr to sasniegs palīdzība no ārpuses. Ja šī cerība izrādītos nepamatota, atliktu vienīgi pretoties tik sīvi, lai Staļins drīzāk izvēlētos risinājumu sarunu ceļā nevis pilnīgu iekarošanu. Ja Staļins izvēlētos pilnīgu pakļaušanu, somi cīnītos līdz pēdējam vīram un pēdējai lodei. Mannerheima plāni, tādējādi, netika balstīti absurdā cerībā uz pilnīgu uzvaru, bet gan uz "visgodājamāko izzušanu, ar niecīgu cerību, ka cilvēces sirdsapziņa atradīs citu risinājumu atalgojumā par drosmi un apņēmības vienreizību." [22]

Krievijas sākotnējie iebrukuma spēki, jau tā ievērojami pārāki gan bruņojuma, gan skaita ziņā, varēja paļauties uz praktiski nebeidzamām rezervēm, kamēr Somijas armija bija iesaistīta visā pilnībā jau gandrīz no paša sākuma. Ārvalstu militārie atašeji Helsinkos ticēja, ka somi cīnīsies drosmīgi, taču ieraugot spēku samēru uz papīra, lielākā daļa norakstīja somu pretošanos kā varonīgu žestu, kas nevarētu aizkavēt sakāvi ilgāk par nedēļu vai divām.

Vidējais somu karavīrs skatījās uz šo lietu gluži citādi. Viņš ar pilnu pārliecību zināja, ka cīņā vīrs pret vīru viņš bija vairāku savu pretinieku vērts. Viņa senči, cik tālu sniedzās Somijas zināmā vēsture, bija cīnījušies ar krieviem uz šīs pašas zemes un parasti bija uzvarējuši. Soms zināja, par ko viņš cīnās un kāpēc. Viņa stereotipiskais priekšstats par krievu zaldātu nebija glaimojošs: Ivans bija stulbs, slinks, netīrs, uz izdomu nespējīgs un viņu garīgi nomāca tie paši meži, kas bija somu otrā daba. Somu karavīrs, protams, zināja par skaitliskajiem samēriem, taču viņš padarīja tos mazāk briesmīgus, plēšot par tiem jokus: "Viņu ir tik daudz, un mūsu valsts ir tik maza, kur mēs atradīsim vietu, lai viņus visus apglabātu?"

Lielākajā daļā somu vienību vīri bija no vieniem un tiem pašiem ģeogrāfiskajiem reģioniem. Dažas no šīm vienībām vārda tiešā nozīmē dabūja cīnīties savās dzimtajās vietās, bet tikpat kā visi karoja rajonos, kas bija ļoti līdzīgi zemei, ko viņi pazina kopš bērnības. Rotu, vadu un bataljonu komandieri saviem vīriem parasti bija labi pazīstami no miera laikiem, un kauju laikā viņus bieži sauca vārdos vai iesaukās. Iespējams, ka tur bija mazāk salutēšanas un parāžu spožuma, nekā jebkurā citā Eiropas armijā. Somu karavīri zināja, ka viņi ir armijā tādēļ, lai cīnītos, nevis soļotu parādēs, un tas bija vispareizākais noskaņojums karam, kurā viņiem bija lemts cīnīties.

Pirms 1918. gada, saprotams, nebija tādas lietas kā "Somijas armija" – somi ieguva pieredzi cara armijā un – gados īsi pirms neatkarības atgūšanas – ķeizariskās Vācijas armijā. Abām šīm valstīm bija tradicionālas tāda veida armijas, kā lielākajai daļai Eiropas valstu pirms Pirmā pasaules kara. Tajās dienošie somi ieguva apmācību, kurai vajadzēja sagatavot zaldātus dalībai lielā, rūpīgi uzbūvētā organizācijā, kur pilns pakalpojumu un atbalsta elementu komplekss nodrošināja karojošās daļas. Vēsturiskā tradīcija ilgu gadu laikā bija formalizējusi šādu armiju operatīvo darbību; īsāk sakot, viss tika darīts "pēc grāmatas".

1918. gada Somijas pilsoņu karā abas puses lielā mērā cīnījās, vadoties pēc apstākļiem, izmantodamas tos spēkus un bruņojumu, kas attiecīgajā brīdī bija pieejami. Somijas armija, kas radās šajā vardarbības purvā, bija raibs maisījums bez savas īpašas individualitātes. Tās vienības pielietoja taktiku un ieročus, kas bija vienreiz aizgūti no Krievijas, citreiz no Vācijas un kam uz labu laimi klāt bija piejaukta druska somu dzertuvju mežonības. Tās virsnieki lielākoties bija Prūsijas ģenerālštāba kara skolas veterāni, kuriem bija mācīts vadīt vienības tikai lielā, sarežģītā Eiropas stila regulārajā armijā, kas pilnā mērā nodrošināta ar nepieciešamajiem pakalpojumiem un atbalsta vienībām. Viņu taktiskā apmācība ietvēra šādas armijas "dotos lielumus", paredzot katru vienību kā sastāvdaļu plašās operācijās kā 1918. gadā, kur bija iesaistīti desmitiem tūkstoši vīru, simtiem lielgabalu, kas izšauj miljoniem lādiņu, kur katra kontingenta pārvietošana un taktika bija ieplānota nedēļām uz priekšu, un to visu balstīja mūsdienīgas rūpnieciskās ražošanas pārvadājumu un sakaru tīkls.

Nekas no tā nebija attiecināms uz Somiju 1918. gadā, un ne īpaši vairāk arī 1939. gadā. Lai kā jaunā valsts attīstīja savus resursus, lai cik saprātīga bija tās ekonomika, lai kā uzlabojās tās tirdzniecības bilance, daba joprojām bija uzlikusi bargus, spartiskus ierobežojumus Somijas iespējām. Tās iedzīvotāju skaits nekad nebūs pietiekami liels, lai sagādātu personālu apjomīgai Eiropas stila armijai, un tās ekonomika nekad nebūs pietiekami stipra, lai nodrošinātu tādu tehnoloģisko un apgādes greznību, kādu bauda Lielbritānijas, Francijas vai Amerikas armija.

Šie apstākļi nevis iebiedēja Somijas aizsardzības stratēģijas veidotājus, bet pamudināja viņus domāt. Viņi bija spiesti izmest ārā "grāmatu" un rast risinājumus problēmām, kurām profesionālā apmācība nebija viņus sagatavojusi. Viņu uzdevumu vēl grūtāku darīja skopie aizsardzības budžeti, ar kuriem viņiem bija jāiztiek. Viņu pamatpieeja, ciktāl tā bijusi apzināta rīcība, bija koncentrēties uz Somijas ģeogrāfijas un nacionālā rakstura īpašībām, pārvēršot tās par militāriem ieguvumiem, nevis apgrūtinājumiem.

Kājnieku apmācība bija ierobežota līdz nepieciešamajam minimumam. Virsnieki un karavīri kopīgi strādāja pie Somijas reljefam piemērotas taktiskās doktrīnas un apmācības metožu attīstīšanas. Mežs pats par sevi spieda likt pamatīgu uzsvaru uz individuālo iniciatīvu un operācijām nelielās vienībās, gluži kā partizānu karā. Tika uzsvērta šaušanas prasme, prāta veiklība, meža pazīšana, orientēšanās, kamuflāža un fiziskā sagatavotība, bet parādes elementiem netika pievērsta īpaša uzmanība. Netradicionāla taktika – slēpņi, patruļas pa lielu teritoriju, maldināšana, reidi – tika padarīta par doktrīnu un izsmalcināta tiktāl, līdz tā iederējās vispārējā valstiskajā stratēģijā.

Artilērijas vienības pievērsa uzmanību mortīrām un haubicēm, viegliem, augsta rādiusa ieročiem, kas bija vispiemērotākie reljefam. Ložmetējnieki izstrādāja jaunu tehniku, kura kompensēja ierobežojumus, ko mežs radīja tēmēšanai un novērošanai. Katra Somijas vieta, kas varēja kļūt par mērķi somu lielgabaliem, tika pedantiski atzīmēta un iezīmēta kartē, ar precizitāti līdz centimetram, skatoties no iespējamām baterijas pozīcijām. Kad sāksies apšaudes, uguns precizitāte un šāviņu ekonomija sniegs munīcijas trūkumā esošajiem somu ložmetējniekiem nelielu pārsvaru pār bagātīgi bruņotajiem krievu kolēģiem.

Somijas iedzīvotāju skaits bija pietiekams, lai nodrošinātu regulāro armiju ar piecpadsmit kājnieku divīzijām, katrā pa 14 000 vīru. Pirmskara finansiālo problēmu dēļ brīdī, kad izcēlās karš, bija tikai desmit pilnībā ekipētas divīzijas. Bija noformēta arī vienpadsmitā divīzija, bet tai nebija smagā bruņojuma; bija pietiekami daudz cilvēku vēl divām divīzijām, taču nebija ekipējuma, ar ko viņus apgādāt.

Pateicoties iepriekšējiem brīdinājumiem, Mannerheima mobilizācijas shēma nostrādāja gluži labi. Bija tomēr arī dažas problēmas, jo visu divīziju pilna apmēra mobilizācija miera laikā tikpat kā nekad netika atļauta. Virsnieki pēkšņi atklāja, ka komandē lielākas vienības, nekā bija raduši. Štata virsnieki, kuri miera laikā vadīja rotas (un kuri parasti lielāko daļu vīru pazina pēc vārda) pēkšņi bija nokļuvuši bataljona komandiera lomā, kamēr miera laika bataljonu komandieri pēkšņi atklāja, ka vada pulkus. Pienākumus jaunajās dienesta pakāpēs bija jāapgūst praksē, un tik daudzu somu kapteiņu un leitnantu panākumi šajā ziņā liecina par pirmskara apmācības kvalitāti.

Tas, ka visus šos gadus bija nācies izspiest pēdējo pilīti no katra aizsardzības budžeta graša, bija atstājis arī pozitīvas sekas. Somijas armija bija "badīga un manīga", iemācījusies iegūt maksimālo labumu no tās ierobežotajiem resursiem. Vīrs pie vīra, savā dzimtajā zemē tā bija viena no sīkstākajām, labāk vadītajām un elastīgākajām armijām pasaulē. Par spīti mūsdienīga ekipējuma trūkumam, karavīru vidū valdīja rāma paļāvība. Šie vīri ticēja sev un lietai, par ko cīnījās, un šķiet, ka neparasti lielā mērā arī virsniekiem – ka tie neizšķiedīs viņu dzīvības velti.

Ģeogrāfija noteica somu pamatstratēģiju. Robeža ar Krieviju bija tūkstoš kilometru gara, bet lielākā tās daļa, no Lādogas ezera ziemeļu krasta līdz Ziemeļu Ledus okeānam, bija gandrīz necaurejama, ja neņem vērā uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmus lauku ceļus. Tas vien palīdzēja mazināt krievu skaitlisko pārsvaru: somi varēja koncentrēt savus stiprākos spēkus Karēlijas zemesšaurumā un tuvākajos rajonos uz ziemeļiem no Lādogas ezera, lai novērstu Mannerheima līnijas apiešanu no flanga.

Savos pirmskara aprēķinos somi paredzēja, ka Zemesšaurumā tiks izvietotas septiņas krievu divīzijas un ne vairāk kā piecas gar visu robežu uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Ja tā būtu bijis, un pieskaitot pieņemto trīs pret vienu attiecību, kas bija vajadzīga, lai iebrucēji pieveiktu ierakumos labi nostiprinājušos aizstāvjus, tad kailie cipari nebūt neizskatījās somiem tik katastrofāli. Ilgākā laika posmā galvenā problēma būtu nogurums, taču pastāvēja cerība, ka palīdzība no ārpuses ieradīsies, pirms stāvoklis kļūs kritisks.

Patiesībā, un jau no paša sākuma, situācija bija daudz drūmāka. Karš Eiropā padarīja cerības uz ārēju palīdzību ļoti niecīgas, un nogurums ilgākā laika posmā vērta iespējamo sakāvi neizbēgamu. Somu stratēģiju vājināja arī krievu apjomīgie sagatavošanās darbi savā robežas pusē. Mannerheims zināja par dažiem būvniecības darbiem, bet daudzi citi tika veikti, somiem par tiem pat nenojaušot. Somijas izlūkdienesta paredzēto piecu divīziju vietā krievi uz ziemeļiem no Lādogas ezera bija izvietojuši divpadsmit. Ja krievu prasmes būtu līdzvērtīgas krievu plānošanai, somiem būtu bijušas nopietnas nepatikšanas jau no paša sākuma.

Kara sākumā Mannerheima lielākā problēma nebija vīri, bet aprīkojums. Prettanku un pretgaisa aizsardzības lielgabali pienāca mazā skaitā un ārkārtīgi lēni. Stāvoklis ar munīciju bija satraucošs. Karadarbības sākumā Somijas krājumi dažās būtiskās pozīcijās bija nožēlojami neatbilstoši [23] :

Patronas šautenēm un automātiskajiem ieročiem 60 dienām

Šāviņi vieglajiem lauka lielgabaliem 21 dienai

Šāviņi 122 mm haubicēm 24 dienām

Šāviņi smagajai un krasta artilērijai 19 dienām

Degviela un eļļa sauszemes vienībām 60 dienām

Aviācijas benzīns 30 dienām

Uz papīra katra somu divīzija varēja rēķināties ar divdesmit četru lauka lielgabalu un divpadsmit haubiču atbalstu. Pat armijai, kas bija apmācīta iztikt bez artilērijas atbalsta, šie skaitļi bija tikko pietiekami. Patiesībā liela daļa šo ieroču bija sen norakstāmi – muzeja eksponāti no krievu-japāņu 1904. – 1905. gada kara tika skaitīti kopā ar mūsdienīgajiem lielgabaliem. Katru divīziju atbalstīja divi duči 81 mm mortīru. Padomju artilērija nepiederēja pie divīzijām, bet tika pievienota pulku lieluma vienībām, parasti pa diviem artilērijas pulkiem uz katru kājnieku pulku, jeb apmēram trīs reizes vairāk lielgabalu, nekā somi varēja likt pretī.

Krievu kājnieku vienībām bija apmēram tikpat daudz vieglo mortīru, kā somu kājniekiem, taču katrs kājnieku pulks varēja arī pieprasīt vareno 120 mm smago mortīru bateriju atbalstu. Par spīti somu pārākumam uguns vadībā un precizitātē, hroniskais munīcijas trūkums reti pieļāva tādu greznību kā prettriecienu vai blīvu, nepārtrauktu uguni. Krievi varēja atļauties vienā dienā izšaut vairāk viena kalibra šāviņu nekā bija visās Somijas rezervēs kopā.

Somu tanku daļas praktiski nepastāvēja. Prettanku apmācība notika uz dažiem klabošiem, veciem "Renault", kas nāca vēl no 1918.  gada, bet lielākajai daļai somu karavīru nebija reālas izpratnes, ko nozīmē stāties pretī mūsdienīgam tankam. Viņu pirmās sadursmes ar padomju bruņu transportu būs traumatiskas.

Armijas pirmie prettanku lielgabali, 37 mm "Bofors" no Zviedrijas, bija izpakoti tikai dažas nedēļas pirms kara sākuma. Tikai nedaudzas lielgabalu apkalpes paspēja tos izmēģināt uz tanku manekeniem, kad tās jau tika sauktas cīnīties ar īstajiem, turklāt lielā skaitā. Kopējais pieejamo "Bofors" lielgabalu skaits bija tik neliels, ka tie tika izdalīti pa divi vai pa trīs uz pulku. Bija notikuši ilgi strīdi, kāda veida prettanku ieročus vajadzētu izsniegt kājniekiem vadu līmenī. Beigu beigās izvēlētie ieroči, 20 mm "Lahti" prettanku šautenes, nenonāca līdz karavīriem ievērojamā daudzumā, līdz karš bija beidzies.

Somu vieglie ieroči bija vismaz tikpat labi, kā Sarkanajā armijā atrodamie. Kājnieku standartšautene bija viena no vairākām krievu Mosina sistēmas šautenes pamatversijām, kurai somu artilērijas eksperti bija uzlabojuši dažas sastāvdaļas un kurai visumā bija augstāka kvalitāte nekā tās krievu līdziniecei. Šautenei bija 7,62 mm kalibrs, tā bija pamatīga, izturīga, ar slīdošo aizslēgu un slavena ar savu precizitāti. Lai arī Mosina pamatmodeli krievi bija ieviesuši jau tālajā 1891. gadā, tā konstrukcija bija tik saprātīga, ka dažās padomju satelītu armijās to varēja redzēt lietojam vēl piecdesmitajos gados.

Somu tipiskais balsta ložmetējs bija Pirmā pasaules kara klasiskā ložmetēja "Maxim" ar ūdeni dzesējama versija. Tie bija neveikli un nežēlīgi smagi ieroči, taču izturīgi un uzticami pat ļoti bargās ziemās. Par vieglo triecienšauteni – savā nozīmē līdzīgu amerikāņu automātiskajai šautenei Browning – kalpoja 7,62 mm "Lahti/Saloranta", kuru šaujamieroču eksperti uzskata par vienu no pirmajiem patiešām "vieglajiem" automātiskajiem ieročiem, kas parādījās lietošanā pēc Pirmā pasaules kara. Šo ieroču fotogrāfijas patiešām atklāj satriecošu līdzību ar daudziem mūsdienu modeļiem. Savam laikam tas bija diezgan smags ierocis – deviņi kilogrami ar pilnu aptveri – taču ar to varēja šaut gan no divkāja, gan no pleca, izmantojot divdesmit zalvju kārbas tipa magazīnu vai septiņdesmit piecu zalvju diska tipa magazīnu. "Lahti" tika dzesēta ar gaisu un darbojās uz atsitiena principa, un tas bija viens no retajiem tā laika automātiskajiem ieročiem, kas deva iespēju šāvējam pārslēgties no atsevišķa šāviena uz pilnu automātisko režīmu. Automātiskajā režīmā tas nodrošināja nepārtrauktu uguni — 500 šāviņi minūtē. Tas bija varens ierocis, kura izšautās lodes ātrums bija 790 m/s, un tas ir pielīdzināms daudzām mūsdienu plūdlīniju triecienšautenēm.

Sākotnēji "Lahti" tika konstruēts kā eksporta ierocis, Somijas ielaušanās starptautiskajā ieroču tirgū. Ciktāl tas ir nosakāms, tad vienīgā ārvalstu armija, kas iegādājās to ievērojamā skaitā, diezgan dīvainā kārtā bija Ķīnas armija. Tādējādi tas nebija ierocis, kas būtu radīts īpašajiem Somijas apstākļiem. Viens no tā vājajiem punktiem bija pārāk smalki izstrādātas kustīgās daļas, pārāk izsmalcinātas un pārāk daudzas detaļas, un lielā aukstumā tās dažkārt iesala — tieši tādos apstākļos, kādos tas bija jālieto. Kad tā notika, dažkārt bija iespējams atdzīvināt sasalušo "Lahti" ar tādu vienkāršu paņēmienu kā urinēšanu tam virsū.

Tomēr visinteresantākais ierocis somu arsenālā bija slavenais automāts jeb mašīnpistole "Suomi" (somiski koonipistolit). "Suomi" bija viens no mazāk zināmākajiem sava laika mašīnpistoļu modeļiem, bet patiesībā tas bija visai ietekmīgs. Ziemas karā tas bija tik iedarbīgs, ka krievi izrādīja tam augstāko atzinību, nokopējot tā konstrukciju savai slavenajai PPŠ mašīnpistolei, kas kļuva par komunistu bloka armiju balstu līdz AK-47 izgudrošanai.

"Suomi" bija lielisks ierocis karošanai nelielās vienības, ar uzbrukumiem no slēpņiem, kur Somijas armija bija izcila. Slēpotāju patruļai dziļi mežā, kur tikšanās ar ienaidnieku visdrīzāk gadījās pēkšņi un tiešā tuvumā, nebija vajadzīgas precīzas, tālas darbības šautenes; bija vajadzīga gaļas maļamā mašīna, un "Suomi" aizpildīja šo nišu. Tam bija pusotras reizes lielāks ātrums nekā "Tommy Gun" (390 m/s pret 270) un tas izmeta savas 9 mm lodes žilbinošā ātrumā, 800-900 šāviņi minūtē. Vienīgā vieta, kur tas zaudēja "Thompson" vai vācu "Schmeisser", bija tā dizains: savās aprisēs "Suomi" izskatījās brutāls kā vērsis.

Izturīgi konstruēts, darbodamies uz atsitiena principa, tas bija pietiekami īss, lai ērti šūpotos slēpotājam plecā un no šā stāvokļa to varētu likt lietā vienā acumirklī. Tam piemita arī iespēja pāriet uz viena-šāviena tēmētu uguni, tomēr šādā režīmā tas nebija īpaši precīzs tālāk par simts metriem. Savukārt tuvāk tas bija nāvējošs. Krievi baidījās no karavīriem ar "Suomi" un ienīda tos, un viņiem bija iemesls – kāds somu karavīrs vēlāk tika apbalvots par vairāk nekā 200 apstiprinātiem nāvējošiem trāpījumiem ar savu "Suomi" motti kauju laikā centrālajos mežos. Priekšroka tika dota munīcijai septiņdesmit zalvju cilindrā, ar kalibru 9 mm. Šim ierocim bija pieejamas arī divdesmit un piecdesmit zalvju kārbas, bet šķiet, ka tos nelietoja tik daudz Ziemas karā kā vēlākajā "Turpinājuma karā", kad proporcionāli daudz lielāks skaits somu karavīru bija bruņoti ar ātršāvēja ieročiem nekā 1939. gadā. "Suomi" tērēja munīciju mežonīgā ātrumā, tāpēc kara sākumā katrai divīzijai tika izdoti tikai daži simti. Kaujās daudzi vīri, protams, pamanījās "iegūt" "Suomi" savā rīcībā, ar ko nomainīja savas šautenes ar slīdošo aizslēgu. Taču sākumā to izsniedza tikai visnosvērtākajiem un prātīgākajiem karavīriem; "Suomi" piešķiršana bija gandrīz vai vēl vienai uzšuvei līdzvērtīgs pagodinājums.

Interesanti, ka pirms kara krieviem bija iespēja izpētīt "Suomi", un viņi to izbrāķēja. Artilērijas maršals Voronovs par to stāsta:

Sen atpakaļ, trīsdesmito gadu sākumā mēs bijām ieguvuši "Suomi" mašīnpistoles eksemplāru. To pat pārbaudīja kājnieku ieroču speciālistu komisija. Komisija izlēma, ka tas ir "policijas" ierocis, nederīgs militārām kaujas operācijām. Šādu mašīnpistoļu konstruēšana un ražošana tika atzīta par lieku. Rīkodamies uz savu iniciatīvu, padomju konstruktors V. G. Fjodorovs šajos gados izstrādāja mazjaudas mašīnpistoli, kas izmantoja Nagana revolvera lodes. Arī šo mašīnpistoli pēc testēšanas noraidīja. Tagad, kad saskaramies ar mašīnpistoļu plašo pielietojumu Somijas armijā, mēs rūgti nožēlojām šo pārrēķināšanos. [24]

Sarkanās armijas oficiālā doktrīna 1939. gadā, turpina Voronovs, vēl arvien lika uzsvaru uz masīvu apšaudi ar šautenēm. Bija bailes, ka ieguvuši automātiskos ieročus, vāji apmācītie rekrūši notērēs pārāk daudz munīcijas. Somu arsenālā bija vēl viens ierocis, kas figurēja daudzos krāšņos avīžu aprakstos – puukko nazis, garš medību duncis no Lapzemes. Lielāko daļu stāstu par vienročiem somiem, kuri ar saviem puukko nažiem novāc veselas krievu vienības, korespondenti noteikti izgudroja Helsinku viesnīcu bāros. Bezcerīgās situācijās šis ierocis dažkārt tika pielietots, taču somu karavīrs tiecās pēc tuvcīņas ne vairāk kā vidējais jebkuras citas armijas karavīrs.

Kara laikā vienā Somijas divīzijā uz papīra skaitījās 14 400 vīru. Vidējais karavīru skaits vienā Sarkanās armijas divīzijā oficiāli bija 17 000, taču Ziemas karā pievienotās tanku un speciālās daļas padarīja šo skaitli par aptuvenu. Kara sākumā Mannerheima spēki bija izvietoti šādi:

1.     Karēlijas zemesšauruma armija: sešas divīzijas ģenerāļa Hugo Viktora Estermana vadībā. Pa labi, Zemesšauruma dienvidrietumos, atradās Otrais korpuss ģenerāļa Ēkvista vadībā, kas sastāvēja no Ceturtās, Piektās un Vienpadsmitās divīzijas kopā ar trim piesedzošajām grupām, kas decembra sākumā darbojās Mannerheima līnijas priekšienē. Labajā flangā, no Vuoksi ūdensceļa līdz Lādogas ezeram, atradās Trešais korpuss ģenerāļa Heinriksa vadībā, ko veidoja Devītā un Desmitā divīzija kopā ar vienu piesedzošo spēku nodaļu.

2.     Ceturtais korpuss: divas divīzijas ģenerāļa Heglunda vadībā aizsargāja simts kilometrus garas pozīcijas, kas aptuveni puslokā stiepās uz ziemeļiem no Lādogas ezera.

3.     Ziemeļsomijas grupa: šis aizsargu, robežsargu un iesaukto rezervistu sakopojums ģenerāļa Tuompo vadībā nosedza atlikušos 1000 kilometrus līdz Ziemeļu Ledus okeānam. Dienvidos tā robežojās ar Ceturto korpusu Ilomantsi pilsētā.

Savu kara laika štābu Mannerheims bija iekārtojis Mikeli (Sv. Miķeļa) pilsētā. Šķiet, viņam patikusi šāda simbolika. Viņš labi pazina šo apkaimi, jo no turienes bija vadījis savas pēdējās kampaņas pret sarkanajiem 1918. gadā. Bez visas nostalģijas un simbolikas šis ciemats atradās vienlīdz tālu no Zemesšauruma un Ceturtā korpusa darbības zonas, un tāpēc bija loģiska izvēle. Mannerheimam bija divas divīzijas stratēģiskajā rezervē, viena pie Vīpuri cēla nocietinājumus, otra bāzējās pie Botnijas līča, Oulu. Abas vienības bija nožēlojami trūcīgi ekipētas ar mortīrām, automātiskajiem ieročiem, radiouztvērējiem, pat slēpēm, un nevienu pašu vīru no tām nedrīkstēja pārvietot bez Mannerheima personiskas pavēles.

4 Pirmie triecieni

HELSINKI

1939. gada 30. novembrī 9:20 no rīta virs Helsinkiem parādījās pirmā krievu lidmašīna. Tā izkaisīja tūkstošiem skrejlapu, aicinot iedzīvotājus gāzt Mannerheima/Kajandera/Erko valdību, tad devās uz Malmi lidostas pusi, kur nometa piecas vieglas bumbas.

Kad rīta blāzmu nomainīja dienasgaisma, debesis bija spožas un skaidras, vienīgi uz dienvidiem, Igaunijas virzienā bija izveidojies liels mākoņu blāķis. Apmēram 10:30 šo mākoņu malā pēkšņi iemirdzējās gaismiņas, kad no aizsega parādījās deviņu krievu lidmašīnu (vidējo bumbvedēju "SB-2") kāsis, kas izlīdzināja gaitu galvaspilsētas virzienā. Vadošā lidmašīna nometa pirmo bumbu kravu virs ostas, domājams, mērķējot uz tirdzniecības kuģu drūzmu. Visas bumbas, nenodarot kaitējumu, iekrita ūdenī.

Tad kaujas ierinda pavērsās pilsētas centra virzienā, acīmredzot mērķējot uz arhitektoniski ievērojamo Helsinku dzelzceļa staciju. Lai arī nebija nekādas pretestības un laika apstākļi bija ideāli, krieviem neizdevās kaut vienu pašu reizi trāpīt stacijas ēkai. Tomēr viņi pilnībā nopostīja milzīgo laukumu stacijas priekšā, nogalinot četrdesmit civiliedzīvotājus.

Trīs lidmašīnas atdalījās no pārējām un devās apšaudīt pilsētas lidostu, aizdedzinot vienu angāru. Nopietni postījumi tika nodarīti Helsinku Tehniskajam institūtam, kā arī tika nogalināti daži studenti un pasniedzēji. Tad krievu vienība sadalījās mazākās grupās, kas pēc savas vēlēšanas lidinājās virs pilsētas, uz labu laimi izmetot niecīgas degbumbu kravas, kuras nodarīja maz nopietnu kaitējumu, toties izraisīja haotisku nelielu ugunsgrēku virkni, kas sasprindzināja pilsētas ugunsdzēsēju spēkus līdz pēdējam. Dodoties atpakaļ, lidmašīnas atrada laiku pikējošā uzbrukumā apšaudīt strādnieku rajona māju kompleksu un nomest dažas pēdējās ar spēcīgu sprāgstvielu pildītās bumbas pilsētas centrālajā daļā, no kurām pāris smagi sapostīja padomju diplomātiskās misijas ēkas fasādi.

Tad bumbvedēji uzņēma augstumu, atkal izkārtojās kārtīgā ierindā un aizlidoja austrumu virzienā, tukšajās debesīs atstājot vien dažus dūmu mākonīšus, Helsinku pretgaisa aizsardzības baterijām velti šaujot tiem pakaļ.

Neviena no zenītartilērijas baterijām neatklāja uguni līdz pat reida beigām, un neviens no viņu šāviņiem netrāpīja ienaidnieka lidmašīnām tuvāk par 1 000 metriem. Tikai tad, kad padomju bumbvedēji bija izgaisuši, pilsētas gaisa trauksmes sirēnas novēloti sāka kaukt savu tagad jau bezjēdzīgo brīdinājumu.

Vēl viens reids, šoreiz piecpadsmit lidmašīnu, veica uzlidojumu apmēram 14:30, kad bija noskanējis gaisa trauksmes atsaukuma signāls un ielas bija pilnas ar civilo un avārijas transportu. Lielāko daļu bumbu nometa uz labu laimi, taču kādi piecdesmit cilvēki gāja bojā un divtik vai trīstik tika ievainoti. Kopskaitā pirmajā dienā Helsinkos bojā gāja 200 cilvēki.

Tajā pašā rītā padomju gaisa spēki veica smagus uzbrukumus Vīpuri, Turku ostai, milzīgajai hidroelektrostacijai Imatrā un — kāda neizskaidrojama iemesla dēļ — mazai gāzmasku fabrikai Lahti.

Somu līcī padomju Baltijas flotes desanta vienības bez pretestības ieņēma pieprasītās Sieksāri, Lavansāri, Titersāri un Sūrsāri salas.

Apbraucot bedres uz ielām, līķus un liesmojošu gruvešu kaudzes, Gustava Mannerheima mašīna piebrauca pie valdības mītnes. Iekšienē Mannerheims tikās ar prezidentu Kallio un atsauca savu atlūgumu. Kallio bija gaidījis viņu un uz vietas iecēla par Somijas bruņoto spēku virspavēlnieku.

Līdz dienas beigām valdība bija pārgājusi citās rokās. Šīs pārmaiņas galvenais veicējs bija kreisi-centriskais politikas veterāns Veine Tanners, ietekmīgo sociāldemokrātu vadītājs. Lielāko dienas daļu Tanners pavadīja saspiestībā bumbu patvertnē, un iegūtā pieredze viņu vairāk nekā jebkad agrāk pārliecināja, ka premjerministra Kajandera un ārlietu ministra Erko nelokāmajam, nacionālistiskajam režīmam ir jāatkāpjas no varas. Tanners jau bija savācis nepieciešamo atbalstu parlamentā, kad tovakar steidzās pie Kajandera Helsinku ziemeļaustrumos, kur civilā valdība bija devusies uz kara laika mītni Kauhajoki.

Lai mīkstinātu emocionālo triecienu, Tanners noorganizēja Somijas parlamentā simbolisku uzticības balsojumu Kajanderam, tad paveda viņu sāņus un piedāvāja divas iespējas: atkāpties tagad ar neskartu godu vai arī piedzīvot vēsturisku kaunu, rīt tiekot atlaistam no darba. Kajanderam tas bija rūgts brīdis: viņš un Erko bija smagi strādājuši, vadot valsti vairākus salīdzinoši veiksmīgus gadus, vienmēr ar ievērojamu sabiedrības atbalstu viņu īstenotajai politikai. Tagad viņi tika pasludināti par nederīgiem Somijas vadīšanai kara laikā. Lai arī tas izraisīja personisku aizvainojumu,

2. Galvenās padomju ofensīvas 30. novembrī – 1. decembrī

atklātībā varas maiņa notika laipni un ar savstarpēju cieņu.

Tanners nomainīja Erko ārlietu ministra postenī. Kajandera vietā pie premjerministra galda Tanners izvēlējās Risto Riti, Somijas bankas prezidentu. Jaunā valdības politika bija skaidra: atsākt sarunas ar Krieviju un izbeigt karadarbību, cik ātri vien iespējams. Lai palielinātu Somijas iespējas kaulēties, militārā stratēģija bija cīnīties par katru Somijas zemes pēdu un nodarīt ienaidniekam pēc iespējas lielākus zaudējumus – lai pasniegtu Staļinam tik apjomīgu karā kritušo sarakstu, ka arī viņš izvēlētos sarunas.

Kamēr Tanners darbojās diplomātiskajā frontē, Riti uzņēmās rūpes par karadarbību un palīdzības iegūšanu no ārvalstīm. Viņš strādāja cieši kopā ar maršalu Mannerheimu, biežāk maršala štābā nekā civilajā valdībā. Mannerheims atteicās atstāt savu komandposteni, kamēr kaujas laukā bija krīze, kāda, sākot no pašām pirmajām kara stundām, bija parasti.

Šie vīri, patiesībā, kļuva par valdošo triumvirātu. Prezidents Kallio un parlaments mehāniski apstiprināja viņu lēmumus, lai arī dažkārt nelabprāt. No viņu spriestspējas, elastības un Mannerheima taktiskā tvēriena bija atkarīgs visas valsts liktenis.

LĀDOGAS KARĒLIJA

Visa somu stratēģija balstījās realitātē un vienā loģiskā pieņēmumā. Realitāte bija tāda, ka, zinot savas armijas lielumu, Somija nebija spējīga nosargāt robežu ar PSRS visās vietās. Pieņēmums bija tāds, ka, ņemot vērā ģeogrāfiskos apstākļus, Somijai tas arī nebūs jādara.

Tikai Zemesšaurumā lielu, mūsdienīgu armiju varēja iesaistīt ilgstošā kampaņā. Uz ziemeļiem no Lādogas ezera Mannerheimu pa īstam uztrauca tikai viena vieta – Lādogas Karēlijas daļa no ezera krasta ziemeļu virzienā. Šajā simts kilometru platajā koridorā bija divi labi ceļi, kas veda no robežas valsts iekšienē. Viens sākās Petrozavodskā Krievijā, otrs nāca no Murmanskas dzelzceļa gar ezera klinšaino krastu; tie abi savienojās netālu no Kiteles ciema. Tikai dienas gājuma attālumā no Kiteles atradās nozīmīgs Somijas dzelzceļa tīkla posms un labi ceļi uz ziemeļiem un dienvidiem.

Patiesībā, tās bija "sētas durvis" uz Zemesšaurumu. Ceļu tīkls nodrošinātu lielu armijas daļu, tajā skaitā bruņu transporta, pārvietošanos, un šķita loģiski, ka krievi mēģinās šeit izlauzties cauri, pagriezties uz dienvidiem un ieņemt Mannerheima līniju no aizmugures.

Paredzot tādu padomju triecienu, somi šajā apvidū bija vairākkārt rīkojuši karaspēka mācības pirmskara manevru laikā un izstrādājuši labu plānu, kā cīnīties pret to. Viņi ļaus krieviem ienākt un doties uz priekšu pa šiem saplūstošajiem ceļiem līdz tie sasniegs spēcīgi nostiprinātu aizsardzības līniju Lādogas ezers-Kitele-Siskijervi ezers. Kad krievi būtu apturēti, viņu apgādes līnijas izstieptas, garas un viegli ievainojamas, viņu kreisais flangs atdūries pret Lādogas ezeru, tad spēcīgs somu pretuzbrukums nāktu pār viņu labo flangu no šķietami necaurejamajiem mūžamežiem starp Loimolu un Kollā, atdalot galvgalu no aizmugurējām daļām un metodiski to iznīcinot.

Mannerheims un viņa štābs izvietoja šim uzdevumam šķietami piemērotus spēkus: divas kājnieku divīzijas un trīs robežsardzes bataljonus, visus apmēram tikpat labi ekipētus kā jebkuras citas vienības pārējā Somijas armijā, un tie bija iekļauti Ceturtajā korpusā ģenerālmajora Juho Heiskanena vadībā.

Taču krievu Astotā armija, kas bija atbildīga par visu Lādogas Karēlijas fronti no Tolvajervi līdz pat Lādogas ezeram, bija sagādājusi somiem dažus nepatīkamus pārsteigumus. Rudenī bija uzbūvēta jauna dzelzceļa līnija no Astotās armijas galvenās krājumu bāzes Petrozavodskā līdz pašai robežai, kuras otrā pusē atradās Somijas pilsēta Suojervi. Šie stratēģiskie priekšdarbi gandrīz dubultoja krievu piegādes spējas šajā frontes iecirknī. Kad izcēlās karš, krievi šeit deva triecienu nevis ar trim divīzijām, kas pēc Mannerheima domām bija maksimālais daudzums, ko viņi varēja šeit nodrošināt, bet ar piecām, turklāt ar pilnu bruņutransporta brigādi. Un līdz kara beigām viņi izvietos šajā sektorā vēl nepilnas astoņas divīzijas.

Vissatraucošākais bija divu pilnu divīziju uzbrukums pie Suojervi, kur Mannerheims nebija gaidījis neko stiprāku par izlūkpatruļām. Kara pirmajās dienās nebija praktiski nekā, kas aizkavētu šīs padomju vienības apiet visu Ceturtā korpusa frontes līniju no ziemeļaustrumiem, vai arī triecienā izlauzties cauri Tolvajervi rietumu virzienā un amoka skrējienā doties Somijas iekšienē. Jau no paša sākuma tā bija krīzes situācija, un, pirms tā tika stabilizēta, Mannerheims bija spiests tai ziedot trešo daļu pieejamo rezervju, nopietni samazinot somu iespējas pastiprināt Zemesšauruma aizstāvju spēkus.

Kad Mannerheims 1. decembra naktī pētīja savas kartes, viņš redzēja Lādogas Karēlijā attīstāmies šādus draudus:

1.       Pret viegli ievainojamo ceļu tīklu pie Tolvajervi krievi bija sūtījuši 139. divīziju: 20 000 vīru ģenerāļa Beļajeva vadībā; tā bija pastiprināta ar 45 tankiem un 150 lielgabaliem. Šajā kritiskajā sektorā somi kara sākumā varēja sapulcināt tikai 4200 vīru. Neviens no viņiem nebija no regulārās armijas – tie bija vienīgi robežsargi un aizsargi rezervisti. Šo uzbrukumu atbalstīja krievu 56. divīzija, kas triecienā izlauzās pie Suojervi, tad pagriezās uz dienvidrietumiem un devās uz Kollā, mēģinādama nokļūt somu galvenās aizsardzības līnijas aizmugurē uz ziemeļiem no Lādogas.

2.       Paša Lādogas ezera ziemeļu krastā krievu 168. divīzija ģenerāļa Bondareva vadībā deva triecienu Salmi. Tās plānos ietilpa doties uz priekšu līdz Koirinojas-Kiteles līnijai, tur savienoties ar 18. divīzijas spēkiem ģenerāļa Kondraševa vadībā, kurš bija uzbrucis pa Uomā ceļu, kas gāja paralēli Lādogas krasta ceļam, tikai trīsdesmit piecus kilometrus uz ziemeļiem. Plāns attīstījās tā, ka drīz vien 18. divīzija saņēma pavēli pagriezties uz ziemeļiem Siskijervi virzienā, kas atradās sešus kilometrus uz ziemeļiem no Lemeti ceļu mezgla, un uzbrukt Kollā aizsardzības līnijai no aizmugures, tajā pašā laikā aizsargājot 168. divīzijas flangu. Tomēr spēcīgas somu aizsardzības pozīcijas neļāva tai radīt jebkādus reālus draudus Kollā līnijai.

CENTRĀLIE MEŽI UN TĀLIE ZIEMEĻI

Vēl vienu nopietnu sūci Mannerheima rezervēs radīja spēcīgie, bet savstarpēji izolētie triecieni centrālās un Ziemeļsomijas mežonīgajos mūžamežos. Uz ziemeļiem no Ceturtā korpusa frontes līnijas ceļu bija tik maz un teritorija ziemā tik izteikti neviesmīlīga, ka somi neparedzēja plaša mēroga krievu uzbrukumus starp Kiteli un Petsamo, savu arktisko atbalsta punktu Ribačijas pussalas bāzē. Tā vietā krievi sūtīja mežos pilnas astoņas divīzijas, kas bija pamatīgi nodrošinātas ar bruņu transportu un artilēriju.

1. decembra vakarā Mannerheima kartes uzrādīja šādu draudu attīstību no Petsamo uz dienvidiem līdz Tolvajervi:

1.           Petsamo krievu 104. divīzija bija uzbrukusi no jūras un pa zemi, flotes artilērijas un Murmanskas pievārtē izvietotu krasta lielgabalu uguns atbalstīta. Krievu plāns paredzēja šai divīzijai doties lejup pa somu "Ziemeļu Ledus okeāna lielceļu" un ieņemt Lapzemes galvaspilsētu Rovaniemi līdz 12. decembrim. Tas izskatījās pēc pamatota pieņēmuma, jo skaitliskajā ziņā krievu pārsvars šajā frontē bija apmēram četrdesmit divi pret vienu. Pēc sākotnējās izsēšanās krastā un robežas šķērsošanas šos spēkus papildināja ar vēl diviem 104. divīzijas pulkiem.

2.     88. un 122. divīzija no divām pusēm bija devušas triecienu sīkajai Sallas pilsētiņai Lapzemē. Viņu mērķis bija Kemijervi pilsēta, kur tie varētu nokļūt uz labiem ceļiem un no turienes strauji doties dienvidrietumu virzienā uz Rovaniemi, savienojoties tur ar Petsamo iebrukušajiem spēkiem. Somi nedomāja, ka ienaidnieka Petsamo spēki spētu tikt galā ar 500 kilometriem naksnīgās, vēja plosītās tundras starp Petsamo un Rovaniemi pat tad, ja neviens tur uz viņiem nešautu. Tāpēc Sallas trieciens tika uzskatīts par daudz nopietnāku draudu Lapzemes galvaspilsētai.

3.           Nelielais, gleznainais Suomusalmi ciematiņš bija mērķis gluži vienkārši tāpēc, ka aizšķērsoja Somijas šaurā "vidukļa" vienu pusi; tas atradās pie īsākā ceļa uz Oulu ‑ Somijas svarīgāko ostu Botnijas līcī. Šajā reģionā Somijas pusē ceļi bija diezgan labi attīstīti. Uzbrukumu uzsāka 163. divīzija 17 000 vīru sastāvā, ne tikai ar lielu daudzumu bruņu transporta un mehanizētā ekipējuma, bet arī ar tādām nevajadzīgām lietām, kā pūtēju orķestri, iespiežamās mašīnas, ar propagandas skrejlapu kaudzēm un labdarības dāvanu maisiem, domājams, visiem tiem neapmierinātajiem somu strādniekiem, kurus karavīri sastaps mežos. Lai arī padomju politiskais novērtējums bija fantastisks savos pieņēmumos, tas nebija grābts gluži no tukša gaisa. Bija zināms, ka Suomusalmi apvidū aktīvi darbojušies komunistu aģenti, un balsošanas rezultāti parlamenta vēlēšanās uzrādīja ievērojamu iedzīvotāju atbalstu kreisā spārna politiķiem un viņu politikai. Staļins acīmredzot ticēja, ka šis reģions ir nobriedis "atbrīvošanai", un Mannerheimam, vismaz sākumā, arī pašam bija zināmas bailes šajā sakarā. Lai nu kā, ja krievi ieņemtu Suomusalmi, viņi iegūtu labu pieeju Hirinsalmi dzelzceļa mezglam. No turienes Oulu bija vairs tikai 250 kilometrus tālu, un, ja Oulu kristu, Somija būtu pāršķelta uz pusēm.

4.           Krievu 54. divīzija ģenerālmajora Gusevska vadībā uzbruka Kuhmo virzienā 12 800 vīru sastāvā ar 120 artilērijas ieroču vienībām un 35 tankiem. Viņu iebrukumam pretī stāvēja raibi somu robežsardzes spēki un rezervisti, kopā apmēram 1 200 vīru.

5.    Tieši uz dienvidiem no Kuhmo iebrukuma krievu 155. divīzija uzbruka Lieksas virzienā ar 6 500 vīriem, 40 lielgabaliem un duci tanku. Viņiem pretī stāvēja divi somu bataljoni — apmēram 3 000 vīru ar četriem novecojušiem vieglajiem lauka lielgabaliem.

KUĢI PRET FORTIEM

Kamēr sauszemes kampaņas uzņēma apgriezienus, Somu līcī un tuvējos ūdeņos norisinājās neskaidrs, epizodisks karš uz ūdens. Tā bija interesanta starpspēle, taču ne pie kā liela nenoveda. Tam bija divi iemesli. Pirmais un acīmredzamais fakts bija tas, ka decembra beigās Somu līcis bija sācis aizsalt un pārvilkties ar ledus segu. Otrs iemesls ir tāds, ka iesaistītās flotes arī nebija nekādas lielās.

Ja 1939. gadā padomju flotē kaut kas bija saucams par "elites" spēkiem, tad tā bija Baltijas flote — bet nekā īpaši izcila tajā nebija. Tajā laikā padomju flote pilnīgi noteikti bija provinciāls krasta apsardzes spēks un tehnoloģiskā ziņā ceturtdaļgadsimtu atpalikusi no britu Karaliskās flotes vai vācu Kriegsmarine. Baltijas flote ieņēma vairākas no pieprasītajām salām, taču šajās operācijās neviens viņiem nepretojās. Tai trūka gan apmācības, gan apgādes sistēmas, gan izsēšanās prasmes, lai uzņemtos plaša mēroga jūras desanta operācijas. Tai nebija paveicies arī ar tālredzīgu virspavēlnieku. Kaut kādu nojausmu par Staļina prasmi flotes stratēģa postenī sniedz viņa uzstājīgie mēģinājumi pārliecināt Baltijas flotes komandierus uzbrukt Turku ostai ar zemūdenēm, lai arī viņi nemitējās norādīt ar vārdiem, kartēm un aerofotogrāfijām, ka pieejas ostai ir pārāk seklas un pilnas ar rifiem, ka neviena zemūdene neizturēs pietiekami ilgi, lai sasniegtu šaušanas pozīciju.

Somijas flote, kurā bija 13 000 vīru, bija pilnā mērā krasta apsardzes spēki. Viņiem bija apmēram ducis modernu PT laivu, daži mīnu kuģi, kāds daudzums nelielas iegrimes lielgaballaivu (dažas no tām vēl no cara laikiem), četras mazas zemūdenes un divi lieli kuģi, kurus varēja saukt par kreiseriem vai patruļkuģiem, atkarībā no tā, vai skatās uz to konstrukciju vai izmantojumu. Tos sauca Vдinдmцnen un Ilmarinen, somu nacionālā eposa "Kalevala" divu slavenu varoņu vārdos, un tie bija pirmskara valdības lepnums. Tie bija skaisti kuģi, un priekš sava svara apgādāti ar ievērojamu bruņojumu. Vienīgajā jebkad angliski iespiestajā šo kuģu aprakstā teikts, ka to galvenās baterijas ir 105 mm lielgabali, taču neviens nebūvētu kreiseri ar tik salīdzinoši vārgiem ieročiem. Saglabājušās somu fotogrāfijās skaidri redzama daudz iespaidīgāka baterija, un 1940. gada Jane's Fighting Ships izdevums apstiprina, ka galvenie lielgabali bijuši astoņcollīgi, tos atbalstīja papildus četrcollu [25] kalibra lielgabali un vismaz pusducis "Bofors" lielgabalu pretgaisa aizsardzībai.

Ir grūti saprast, kāpēc Somijas valdība tērēja miljoniem marku šiem kuģiem, ja to pastāvēšanas radītā simboliskā drošība pret bezgala stiprāko Baltijas floti būtu bijusi labākajā gadījumā margināla, un kad tas pats naudas daudzums būtu varējis uz pusi palielināt gaisa spēku moderno lidmašīnu daudzumu, vai palīdzētu izlabot dažus no sauszemes armijas hroniskajiem trūkumiem. Šie divi neparastie kuģi kā kustīga smagā artilērija deva lielu ieguldījumu Turpinājuma karā, apšaudot krievu mērķus viscauri Karēlijas zemesšaurumam, taču Ziemas kara laikā to ieguldījums bija niecīgs: to pretgaisa aizsardzības lielgabali notrieca vienu vai divas lidmašīnas virs Turku ostas. Citādā ziņā tie palika ledus valgos visu kara laiku.

Lielākā daļa jūras kauju notika klasiskā veidā ‑ kuģa un krasta lielgabalu dueļos. Somu krasta artilērija bija gandrīz vai elites spēki; daudzi tās lielgabali bija veci, taču tie bija meistarīgi izvietoti, spēcīgi, un tos aprūpēja precīzas un disciplinētas apkalpes.

Pirmajā decembrī padomju kreiseris Kirovs, divu lielu mīnu kuģu pavadīts, uzbruka Hanko aizsardzības pozīcijām un zaudēja. Kauja notika miglainā laikā, tāpēc tās detaļas ir neskaidras, taču ir zināms, ka vismaz viens krievu mīnu kuģis, neapdomīgi pietuvojies un liela kalibra šāviņa trāpīts, strauji izvirzījās no ierindas un aizpeldēja jūrā dūmu mākoņa pavadīts. Kirovam bija grūtības pietuvoties Hanko baterijām sniedzamības attālumā, un tas nenodarīja tām būtisku kaitējumu, kamēr somi šāviņi drīz sacēla ūdens šļakatas tam abās pusēs. Vismaz viens, iespējams, divi, somu šāviņi trāpīja kreisera pakaļgalā un nodarīja tam nopietnus bojājumus. Kad Kirovs bija attālinājies ārpus sniedzamības robežas, tam apstājās dzinējs, un to vajadzēja tauvā vilkt atpakaļ uz bāzi Tallinā, Igaunijā.

Vēl viens duelis notika kara otrajā nedēļā šērās Turku tuvumā. Divi krievu mīnu kuģi (iespējams, Gņevnij un Grozjaščij) atklāja uguni pret baterijām Utes salā. Krievu uguns atkal bija neiedarbīga (un kārtējo reizi jāšaubās par tāda flotes komandiera prasmi, kurš pavēl diviem mīnu kuģiem vieniem pašiem uzbrukt desmitcollīgu lielgabalu krasta artilērijas baterijai). Kāds somu šāviņš nokrita precīzi viena mīnu kuģa vidusdaļā; abi kuģi pārtrauca uguni jau pēc desmit minūtēm un dūmodami devās prom. Vēl pēc desmit minūtēm uzsprāga trāpītā mīnu kuģa torpēdu nodalījums, pārlaužot kuģi divās daļās un liekot nogrimt ātrāk nekā divās minūtēs, izraisot lielus cilvēku upurus.

Visdramatiskākās kaujas notika 18. un 19. decembrī, tikai nedēļu pirms ledus apturēja visas aktivitātes uz jūras. Krievu līnijkuģis Oktjabrskaja revoļucija piepeldēja pārdroši tuvu Sārenpē baterijām Koivisto salā, iespējams visefektīvākajām somu artilērijas pozīcijām visā karā. Bombardēšanu ievadīja spēcīgi gaisa uzbrukumi, kas sacēla ievērojamus putekļu mākoņus, bet nodarīja maz reāla kaitējuma. Īsi pēc pusdienas krievu līnijkuģis, piecu mīnu kuģu un koriģētājlidmašīnas pavadīts, parādījās šāviena attālumā. Divas somu lidmašīnas "Fokker" pacēlās gaisā, lai notvertu koriģētājlidmašīnu, bet Koivisto pretgaisa aizsardzības pārcentīgie un ļoti precīzie lielgabalnieki notrieca vienu no tām. Tās pilots Eino Lūkanens avarējis pamanījās nosēsties uz sauszemes un tika cauri sveikā; vēlāk viņš kļuva par Somijas trešo veiksmīgāko iznīcinātāju pilotu. Līdz Turpinājuma kara beigām 1944. gadā viņš notrieca kopā piecdesmit četras krievu lidmašīnas.

Šajā dienā somu lielgabali sagādāja rūpes, pēc tikai desmit minūšu uguns tie pamazām cits pēc cita apklusa. Līnijkuģis pienāca tuvāk, un tā 305 mm šāviņi sāka nogalināt karavīrus un nodarīt bojājumus. Ar milzīgām pūlēm somu artilēristiem izdevās dabūt vienu desmitcollu lielgabalu atpakaļ ierindā, un tā pirmie šāvieni nokrita līdzās krievu kuģa bortam. Kapteinis nolēma, ka nu jau ir gana, pavēlēja tūlīt griezt stūri otrādi un atkāpās aiz sniedzamības robežas.

Nākamajā dienā vecāks līnijkuģis Marats, daudzu mīnu kuģu un vieglo kreiseru pavadīts, atgriezās bombardēt Sārenpē baterijas. Somu komandieris bija pavēlējis saviem vīriem atbildēt vienlaicīgi tikai ar vienu lielgabalu, lai lēnu, bet vienmērīgu uguni varētu izturēt visu laiku, pat ja ieroči atkal izietu no ierindas. Šoreiz krievu artilērija bija izcila ‑ Sārenpē trāpīja apmēram 175 zalves, visas ēkas tika sagrautas, un bateriju pozīcijām bija norauts meža aizsegs.

Ar ledainu apdomību somi atbildēja pa vienam šāvienam, šķietami bez kāda rezultāta. Kad līnijkuģis pietuvojās patiešām bīstami tuvu, tumšs ūdens stabs uzšāvās augstu gaisā pie kuģa borta, kas radīja dūmu mākoni, padarot precīzu novērošanu apgrūtinātu. Lai arī netika novēroti ugunsgrēki, Marats steidzīgi devās prom, neturpinādams cīņu, kas nozīmēja, ka tas saņēmis triecienu netālu no ūdenslīnijas.

Pirms ledus pārklāja jūras, padomju flotes zemūdenes torpedēja divus somu un trīs neitrālus tirdzniecības kuģus Somijas ūdeņos ‑ vienu zviedru un divus vācu ‑ un nogremdēja bruņotu konvojjahtu. Somu mīnu kuģu izliktie mīnu lauki, savukārt nogremdēja divas Baltijas flotes zemūdenes.

5 "Somijas Tautas Republika"

Tomēr visaizraujošākā Ziemas kara pirmajās stundās notiekošā izrāde nebūt nebija militāra; tā bija politiska vodeviļa vārdā "Terijoki valdība" jeb "Somijas Tautas Republika".

Terijoki bija neliels ciematiņš Somijas pierobežā, pirmā kaut cik ievērojamā vieta, ko Sarkanā armija "atbrīvoja" dažas stundas pēc karadarbības sākšanās. 1939. gadā šī vieta bija visai noplukusi, bet pirms piecdesmit gadiem tā bija bijusi iecienīta jūrmalas kūrvieta Sanktpēterburgas muižniecībai. Somi sīksti cīnījās par Terijoki; un, kad viņi atkāpās, tad atstāja tik daudz maskētu mīnu, ka jaunā valdība krietnu laiciņu būs jutusies nemierīgi, pirms varējusi ķerties pie lietas.

Jaunā marionešu režīma vadīšanai Staļins bija piedabūjis O. V. Kūsinenu un iecēlis viņu par "prezidentu". Kūsinens bija pats ietekmīgākais no vecās gvardes sarkanajiem, kuri 1918. gadā pameta Somiju. Viņš bija sarkano galvenais vadonis pilsoņu karā un kļuva vēl dogmatiskāks, zaudējis militārajā cīņā un devies trimdā. Kūsinens uzcītīgi nodevās partijas politikai jaunajā dzimtenē; viņš padarīja sev uzticētos darbus, piesedza sevi un pārcieta tīrīšanas neskarts, iemantodams vadoša marksista-ļeņinista teorētiķa reputāciju. Viņš pacentās pieglaimoties Staļinam no Staļina pirmajām dienām ceļā uz varu, un saimnieks atalgoja Kūsinenu, ieceldams viņu par Kominternes ģenerālsekretāru.

Tagad vienas nakts laikā ‑ tiešā nozīmē nakts laikā ‑ viņš bija iecelts par "Somijas demokrātiskās valdības" galvu. Šo nokļūšanu augstajā amatā atzīmēja svinīga līguma parakstīšanas ceremonija starp Molotovu un Kūsinenu. Šis dokuments sākās ar vārdiem:

… būdams pārliecināts, ka tagad ar Sarkanās armijas varonīgajiem pūliņiem…tiks likvidēts īstais kara infekcijas perēklis, ko iepriekšējā, plutokrātiskā Somijas valdība bija izveidojusi uz robežas ar Padomju Savienību imperiālistu lielvalstu labā; un tā kā Somijas tauta ir radījusi pati savu demokrātisko valdību, kas pilnībā gūst tautas atbalstu, pienācis laiks nodibināt labas attiecības starp mūsu valstīm un ar kopīgiem spēkiem aizsargāt mūsu valstu drošību un neaizskaramību." [26]

Līguma galvenajā daļā Staļinam līksmi tiek piešķirtas visas somiem pieprasītās koncesijas, uz labu laimi klāt piemetot vēl šo to. Somijas teritorijai maģiskā veidā tika atkal pievienota Padomju Karēlija, izveidojot "Somijas Tautas Republiku". Drīz jaunās valdības vārdā izskanēja radiopārraides, kurās "plutokrātiskās Somijas" nebrīvajam proletariātam tika stāstīts par visām tām brīnišķīgajām reformām, kas tiks ieviestas, kad Sarkanā armija būs beigusi viņus atbrīvot. Kūsinens solīja sadalīt visu lielo zemes īpašnieku īpašumus; tāpat viņš apsolīja strādniekiem astoņu stundu darba dienu. Uz strādniekiem tas neatstāja iespaidu. Astoņu stundu darba diena Somijā bija apstiprināta ar likumu jau pirms divdesmit pieciem gadiem, un valdības zemes reforma bija tikusi tik tālu, ka 1939. gadā Somijā bija palikuši vairs tikai pāris simti īpašumu lielāki par 120 hektāriem. Kūsinens, protams, neko nebija palaidis garām.

Lai saceltu kājās nemierīgās masas, Sarkanās armijas bumbvedēju reisi virs Somijas lauku reģioniem izkaisīja desmitiem tūkstošus skrejlapu ar šāda veida vēstījumiem: "Nešausim viens uz otru, biedri; pavērsīsim ieročus pret mūsu kopīgo ienaidnieku: Tannera un Mannerheima baltgvardu valdību!!" Kūsinens bija vienīgais jaunā režīma cilvēks, par kuru vairums somu bija kaut ko dzirdējuši, un pat viņš nebija Staļina pirmā izvēle. Tas bija džentlmenis vārdā Arvo Tuominens, kurš Somijā bija daudz ieredzētāks nekā vētrainais Kūsinens. Tuominens atradās Stokholmā un kārtoja partijas lietas, kad saņēma telegrammu no Maskavas, kas aicināja viņu atpakaļ vadīt jauno valdību. Šī ziņa iegrūda Tuominenu neizlēmības agonijā, laupot viņam vairāku nakšu miegu. Piedzīvoto viņš vēlāk aprakstīja vēstulē kādam draugam:

Visu šīs cīņas laiku nelabais čukstēja man ausī: tikai iedomājies, kādu amatu tu iegūsi! Tikai iedomājies, kas tā būs par brīnišķīgu iespēju nokārtot vecos rēķinus! …bet uz katru kārdinošu jautājumu mans prāts sniedza skaidru atbildi: tas būs nepareizi, tas būs noziedzīgi… un bez visa tā mana iztēle neuzbūra ainu ar brīvu tautas valdīšanu, ar lielisku un laimīgu dzīvi, ko nestu šis… karš, bet atmiņas par simtiem labu draugu, kuri kā izdēdējušas cilvēku drupas, ieslodzīti un vergu darbā, bija rakuši kanālus Krievijas bezgalīgajos mūžamežos. [27]

Tuominens negribēja būt ziņu pienesējs vai nodevējs; savā sirdī viņš vēl arvien bija labs komunists. Viņš neatklāja padomju invāzijas plānus, kuriem bija kļuvis par līdzzinātāju, taču sazinājās ar pagrīdes šūniņām Somijā un pavēlēja katram vīram rīkoties saskaņā ar savu sirdsapziņu, tā formāli atbrīvojot viņus no atbildības Maskavas priekšā. Tad viņš sadedzināja savu kartotēku un visu konflikta laiku slēpās.

Šķiet, Kūsinens nopietni ticējis tam, ka 1918. gada šķiru cīņa spontāni atkal uzliesmos pēc viņa sauciena pulcēties. Tā nenotika. Lielākajai daļai somu strādnieku nacionālais lepnums jau sen bija aizstājis marksistisko piederību, un apjomīgs ārvalstu iebrukums apvienoja nāciju tā, kā to nebūtu varējis izdarīt nekas cits, padarot visas senās ķildas nesvarīgas. Neviens vairs nedomāja par sevi kā tikai par komunistu vai tikai par sociāldemokrātu; tagad visi vienkārši bija somi. Kā to izteicis kāds strādnieku šķiras rakstnieks: "Pirms pāris nedēļām es vārdu Dzimtene būtu licis pēdiņās, tagad vairs ne.” [28]

Visai Kūsinena šarādei piemita zināmi komiskās operas aspekti. Punkts uz "i" bija tā saucamās "Somijas Nacionālās armijas" izveidošana, kuru acīmredzot veidoja prokomunistiski somi, kas bija brīvprātīgi pieteikušies cīnīties kopā ar saviem Sarkanās armijas biedriem savas dzimtenes atbrīvošanā. Ap Kūsinena darbību valdošā atmosfēra padara neiespējamu izvērtēt, vai kāds jebkur to vispār uztvēra nopietni. Tāpat nav iespējams droši pateikt, vai šī armija jelkad iesaistījās kaujās. Pāris gadījumos tā devās parādēs kameru priekšā, un aculiecinieki apgalvo, ka šajās skatēs tur neesot bijis vairāk par tūkstoti vīru.

Pat krievu prese nekad nav apgalvojusi, ka Somijas Nacionālajā armijā būtu bijuši vairāk nekā 6000 vīru. Droši sakāms, ka lielākā daļa tās biedru bija austrumkarēlieši un trimdā izsūtītie Sarkanās gvardes veterāni (kuriem šajā laikā jau bija jābūt nedaudz par veciem kaujām). Skumji atzīt, bet tās sastāvā tika iekļauts arī dažs labs īsts pārbēdzējs. Precīzu skaitli ir grūti noteikt, bet tādu nebūtu varējis būt daudz. Lielākajā krievu karagūstekņu nometnē kara laikā atradās 600 somi; intensīvas vervēšanas laikā decembrī sešpadsmit vīri iestājās Kūsinena armijā. Nelielais procents, iespējams, ataino somu atkritēju niecīgo skaitu šajā miglā tītajā armijā.

Ja viss pārējais Kūsinena epizodē nebūtu tik ļoti sirreāli iekrāsots, varētu domāt, ka šie stāsti ir izfantazēti, taču somu avoti uzjautrināti ziņo, ka pirmie Somijas Nacionālās armijas biedri, kas parādījās Terijoki, lai apsargātu Kūsinena štābu, bijuši tērpti Kārļa XII uniformās, kuras bijušas nolaupītas vietējā muzejā.

Pat Somijas proletariāta radikālākajiem grupējumiem Kūsinena valdība izskatījās tieši tāda, kāda tā bija: patētisks farss un aizvainojoši rupjš propagandas triks. Tomēr iedibinājuši šo marionešu valdību, krievi negribēja atzīt savu kļūdu, noliedzot to pēc pārējās pasaules pirmējās izsmejošās reakcijas. Un Staļina galīgais mērķis, nodibinot Kūsinena valdību, ne mazākajā mērā nebija humoristisks. Kad pasaules prese nosodīja Krieviju klajā agresijā pret tās mazāko kaimiņu, Kremlis varēja mierīgi atbildēt, ka Sarkanā armija tikai sniegusi pieprasīto palīdzību Somijas "likumīgajai" valdībai. Jeb kā Pravdas pirmajā lapā dziedātajā pateicības dziesmā Kūsinena inaugurācijai: "Tikai Padomju Savienība, kura principā noraida teritorijas vardarbīgu sagrābšanu un tautu paverdzināšanu, piekritusi izvietot savus bruņotos spēkus, nevis lai uzbruktu Somijai vai paverdzinātu tās iedzīvotājus, bet lai nodrošinātu Somijas neatkarību."

Pati Kūsinena režīma pastāvēšana radīja nopietnu šķērsli jebkuriem mēģinājumiem atsākt sarunas; tā paildzināja karu, tas nu ir skaidrs, un iespējams, ja arī netieši, tomēr izraisīja daudzu cilvēku nāvi abās pusēs.

Tannera jaunā valdība gandrīz tūlīt izjuta tā sekas. Viņam izdevās iekļaut Krievijas invāzijas jautājumu Tautu Savienības dienas kārtībā. Sekojošajās debatēs dalībvalstis reaģēja ļoti savdabīgi: nosodījuma spēks auga tiešā proporcijā to fiziskajam attālumam no Padomju Savienības. Argentīna, piemēram, nosodīja Staļinu nežēlīgā, Čērčila stila retorikā. Taču Skandināvijas valstis izteica klusinātus un principiālus diplomātiskus paziņojumus. Tos atspēkojot, Padomju Savienības pārstāvis piecēlās, lai iebilstu pret viņa valsti vērstajiem skarbajiem pārmetumiem. Kā gan ‑ Krievija nebūt neatradās "kara stāvoklī" ar Somiju! Cik absurdi! Tieši otrādi, tās attiecības ar likumīgo Kūsinena valdību bija augstākajā mērā sirsnīgas un savstarpējas uzticības pilnas.

Riebumā Savienības demokrātiskās valstis izdarīja vienīgo lietu, kas vēl bija viņu varā; sasprindzinot pēdējos spēkus, kuri vēl piemita šai mirstošajai sanāksmei, Tautu Savienība izslēdza Padomju Savienību no savām rindām. Šāds rājiens jau nu nelika Staļinam zaudēt miegu.

6 Mannerheima līnija

Kaujās mežos uz ziemeļiem no Lādogas ezera somi sakāva krievus, izmantojot kara stratēģiju, kas tikai nedaudz atšķīrās no taktikas, kura izraisīja Bredoka sakāvi koloniālajā Amerikā pirms diviem gadsimtiem. Manevrēšanā un kaujās iebrucēju pārspēja vīri, kuri aizstāvēja savu tēvzemi, cīnoties veidā, kas bija vispiemērotākais vietējam reljefam ‑ partizānu taktika plašā apmērā ‑ un kompensējot viņiem negatīvo skaitlisko un tehnoloģisko attiecību ar ātrumu, drosmi un spēku ekonomiju. Bezbailīgā karavīra slēpotāja tēls, ko radīja šīs uzvaras, avīžu lasītāju prātos visapkārt pasaulei kļuva par spilgtāko un iedvesmojošāko Somijas pretošanās simbolu. Šo cilvēku prātos vairs neatlika vietas citam.

Taču savā ziņā cīņas par Karēlijas zemesšaurumu pierādīja somu drosmi pat vairāk nekā sensacionālais triumfs ziemeļu mūžamežos. Zemesšaurumā bija mazas iespējas pielietot šo partizānu taktiku; reljefa dabiskie ierobežojumi radīja klasisku un caurcaurēm tradicionālu militāro situāciju: spēcīgi nostiprināta līnija, kuras flangus sargā apjomīgi ūdens plašumi (vismaz līdz laikam, kamēr ūdens pārvērtās ledū), kuru aizsargā neatlaidīgi aizstāvji un kurai uzbrūk varens un skaitliski pārāks ienaidnieks. Somi uzvarēs vai zaudēs atkarībā no viņu tradicionālajām, profesionālajām, militārajām prasmēm, viņu disciplīnas stingrības, viņu komandieru vērtības ‑ un pāri visam, atkarībā no viņu sisu dziļuma un stūrgalvības. Šis mazais spurainais vārdiņš uzreiz kļuva par slavenāko somu vārdu, kas jebkad iekļuvis pārējās pasaules vārdu krājumā. To var tulkot kā "iekšas" vai "degsme", vai "dūša", vai "pauti", vai visu šo vārdu kombināciju. Somu valodā šim vārdam ir nianses, kas nepakļaujas nevienam tulkojumam.

Galvenokārt tādēļ, lai attaisnotu milzīgos zaudējumus, ko viņi cieta frontālos uzbrukumos Mannerheima līnijai, kara pēdējās nedēļās un visos vēlāk publicētajos ziņojumos krievi nopūlējās pacelt tās slavu fantastiskos apmēros.

Parastais apgalvojums bija, ka tā ir "tikpat stipra" vai "pat stiprāka" nekā Mažino līnija. Pēc pamiera iestāšanās viņu propaganda bazūnēja, ka Mannerheima līnijas pārraušana ir "varoņdarbs, kam karu vēsturē nav līdzīga". Dabiski, ka kaujām turpinoties, somi nedarīja neko, lai atspēkotu ienaidnieka propagandas pūliņus viņiem par labu.

Tomēr pēc kara somu vēsturnieki, iespējams, ir pārāk noniecinājuši līnijas spēku, uzstājot, ka lielākoties tās bijušas vienīgi tradicionālas tranšejas un baļķiem klātas zemnīcas un Mannerheima līnijas patiesais spēks bijis to aizsargājošu karavīru sisu.

Patiesība ir kaut kur pa vidu. Vēl arvien ir iespējams gūt tiešu priekšstatu par līnijas nocietinājumu spēku, apskatot vairāku bunkuru paliekas. Tādas var atrast mazāk nekā 100 metru attālumā no galvenā ceļa starp Vīpuri un Ļeņingradu, vietā, kas reiz bija Summas ciems ‑ tas ir, viskritiskākajā un visievainojamākajā somu aizsardzības punktā. Vislielākie un vispamatīgākie bunkuri, ja atskaita krasta apsardzes fortus līča piekrastē un Lādogas ezera krastā, atradās uz ziemeļiem no Summas un piesedza Lehdes ceļu. Tie, iespējams, pastāv vēl joprojām, taču atrodas tālu no tūristu ierastajiem maršrutiem, un krievi vēl aizvien visu Zemesšaurumu uzskata par militāri jutīgu apgabalu. Nebūtu ieteicams tur klaiņot pa mežiem.

Palikušie bunkuri atklāj briesmīgas postījumu pēdas — autors ielīda iekšā vienā, kurš izskatījās tā, it kā būtu ietriekts zemē ar milzu veseri — taču bija atlicis pietiekami daudz, lai varētu izdarīt secinājumus. Pirmkārt, tas nebija ne tik liels, ne pamatīgs kā daudzlīmeņu dinozauri Mažino līnijā. Tomēr tie bija masīvi, biezi, vairākkameru bunkuri; ja tos aizsargātu stūrgalvīgi aizstāvji, tādus būtu ļoti grūti ieņemt un vēl grūtāk izsist no ierindas vienīgi ar apšaudi.

Cik stipra tad īsti bija līnija? Šajā ziņā pētnieki nonāk lielā neskaidrībā. Katrs ģenerālis, kurš izdevis grāmatu par Ziemas karu, sniedz atšķirīgu līnijas spēka novērtējumu. Mannerheims savos Memuāros apgalvo, ka visā līnijā bija tikai sešdesmit seši "nostiprināti punkti", no kuriem apmēram četrdesmit bija pārāk veci vai plāni, lai turētos pretī masīvai artilērijas ugunij.

Ģenerālis Ēkvists, izcilais somu Otrā korpusa komandieris, kurš iznesa galveno smagumu kaujās Zemesšaurumā, piedāvā citus skaitļus. No Somu līča līdz Vuoksi ūdensceļam līnijā bijuši deviņdesmit trīs "nostiprināti punkti", no kuriem četrdesmit deviņus Ēkvists atzina par mazvērtīgākiem un novecojušiem; no Vuoksi ūdensceļa uz ziemeļiem līdz Lādogas ezeram viņš saskaitījis divdesmit sešus "nostiprinātus punktus", kas visi bijuši veci, bet daudzi modernizēti dažus mēnešus pirms kara.

Iespējams, ka atšķirības rodas no tā, kā katrs definē "nostiprinātu punktu". Mannerheims acīmredzot uzskaitīja tikai tās pozīcijas, kas bija "nostiprinātas" pēc 1939. gada standartiem ‑ no dzelzsbetona veidoti bunkuri. Ēkvista aprēķinos, šķiet, iekļauts arī zināms skaits spēcīgāku lauka nocietinājumu ‑ ar baļķiem apsegti bunkuri vai pamatīgi zemes vaļņi. Krievi, no savas puses, pievienoja šai neskaidrībai apgalvojumu, ka viņi ieņēmuši vairāk nekā "300 fortus" ‑ lai ko arī viņi ar to būtu domājuši; kopskaits ir pārspīlēts, pat ja tajā iekļauti krasta apsardzes nocietinājumi Koivisto sektorā, līča salās un tie papildu nocietinājumi, ko somi aizstāvēja, kad februārī tika pārrauta Mannerheima līnija.

Galu galā sešdesmito gadu pirmajā pusē kāds somu vēsturnieks mēģināja vienreiz atrisināt šo jautājumu, vienkārši uzskaitot visus nostiprinātos punktus, kas parādījās mūsdienīgajās kartēs. Viņš tika līdz 109 dzelzsbetona bunkuriem visā 130 kilometrus garajā līnijā.

Līnija bija stiprāka flangos, kur atradās krasta apsardzes fiksētie lielgabali ar kalibru no 120 mm līdz 254 mm. Pat ziemas vidū Lādogas ezera ledus ir pārāk trausls, lai izturētu smago bruņojumu; no somu puses ezerā ieplūst pārāk daudz pazemes straumju. Arī daudz biezākais līča ledus nav izmantojams līdz februārim ‑ kad vairākas nedēļas pieturējies spēcīgs sals. Tādējādi līniju nevarēja apiet no flanga, vismaz ne kauju pirmajās nedēļās.

Pats bīstamākais līnijas sektors atradās abpus īsākajam ceļam starp Vīpuri un Ļeņingradu, kur cauri Summas ciemam gāja divi lieli ceļi Lehdes ciema virzienā. Šis piecpadsmit kilometrus platais posms starp Summajoki upi un Muolānjervi ezeru bija arī viena no nepateicīgākajām teritorijām aizsardzībai visā Zemesšaurumā — pauguraina, salīdzinoši klaja lauksaimniecības zeme — un decembrī augsne bija jau diezgan cieta. Laba vieta tankiem.

Lai aizlāpītu šo robu, tā saucamos "Vīpuri vārtus", somi bija uzbūvējuši trīsdesmit piecus dzelzsbetona bunkurus, to skaitā dažus lielākos un pamatīgākos, kādus viņi jebkad bija cēluši. Tomēr tikai kādi piecpadsmit no tiem, apmēram pa vienam uz kilometru, bija mūsdienīgas konstrukcijas.

Pieejas līnijai tika spēcīgi nocietinātas. Tika izklāts milzīgs daudzums dzeloņstiepļu aizžogojumu, un uz visiem iespējamajiem piekļuves ceļiem tika izlikti mīnu tūkstoši. Tāpat viss Karēlijas zemesšaurums bija apjozts ar prettanku šķēršļu līniju, piecu līdz septiņu rindu platumā: pūloties vaiga sviedros, pēdējā miera vasarā zemē bija iegremdēti granīta bloki. Tas somiem bija ļoti nepatīkams pārsteigums, kad viņi atklāja, ka lielākā daļa šo akmeņu ir pārāk īsi, lai aizkavētu padomju bruņu transportu; krievi zināja, ko dara, kad pārņēma no Christie atsperojuma konstrukciju, jo tā padarīja viņu transportu veiklāku un jaudīgāku, rāpjoties pāri šķēršļiem. Akmeņi tomēr palīdzēja; ja tanks uzskrēja tiem virsū nepareizā leņķī, tas nometa ķēdi un palika tur karājoties, kā neveikls pīlēns. Tāpat tanki, rāpjoties pāri akmeņiem, atsedza vāji aizsargātās pavēderes, un veiksmīgs granātas metiens vai pat tikai smagā automātiskā ieroča kārta varēja nodarīt bojājumus.

Ņemot to visu vērā, Mannerheima līnija nebija nieka lieta. Stūrgalvīgu vīru aizstāvēta, tā bija grūti pārvarama aizsardzības līnija pat tad, ja nebija salīdzināma ar Andrē Mažino pieminekli militārisma baroka laikmetam. Tomēr tai bija uzkrītoši trūkumi: doti atradās pārāk tālu cits no cita, lai sniegtu savstarpēju uguns aizsardzību. Tiklīdz somu kājnieki kādā pusē tiktu nogalināti vai atspiesti atpakaļ, nekas neaizkavētu krievu kājniekus pārpludināt izolētos nocietinātos punktus vai krievu tankus vienkārši piebraukt un nostāties priekšā šaujamlūkām, kas izrādījās postoši iedarbīga taktika daudzās kaujās. Lielākajai daļai mūsdienīgo bunkuru bija pietiekami lielas šautuves telpas, lai izvietotu "Bofors" prettanku lielgabalu, taču šo vērtīgo ieroču jau tāpat bija pārāk maz, lai vēl atļautos tos nostiprināt statiskās aizsardzības pozīcijās. Tādējādi lielākajai daļai bunkuru bruņojumā nebija nekā spēcīgāka par "Maxim" ložmetējiem.

Iespējams, vēl kritiskāks bija somu artilērijas, kas varētu atbalstīt līniju, trūkums; smago lielgabalu bija tik maz, un munīcijas daudzums tik ierobežots, ka daudziem krievu uzbrukumiem, kurus viegli varētu atsist ar apšaudi, tika ļauts turpināties bez iejaukšanās. Kad krievu kājnieki pārpludināja dotus, vīri iekšā nevarēja izsaukt šrapneļu sprostuguni, lai noslaucītu viņus no turienes. Un pēdējo dienu kaujās par līniju, kad krievi neslēpjot bija pievilkuši klāt dučiem zemas trajektorijas lauka lielgabalu un raidīja masīvas zalves pa bunkuru šaujamlūkām, somiem nebija nekā smagāka, ar ko viņiem atbildēt, kā vien mortīras.

Dabiski, kad krievi uzpūta līnijas reputāciju līdz teiksmainiem apmēriem, Somijas interesēs nebija noraidīt šos apgalvojumus. Problēma bija tā, ka arī Somijas tauta ticēja, ka šī līnija ir neieņemama. Būdams vecs karavīrs, Mannerheims zināja, ka nav tādas lietas, kā patiešām "neieņemama" aizsardzība. Vēl pirms kauju sākuma viņš kategoriski paredzēja, ka viņa vārdā nosaukto līniju varēs sagraut, tiklīdz ienaidnieks būs gatavs ciest milzīgos zaudējumus, ko tas prasīs.

Pirms kara starp somu ģenerāļiem notika karstas debates par līnijas galējo apveidu. Mannerheims un liela daļa viņa štāba uzskatīja, ka aizsardzība jāveido, iekļaujot visus vecos nocietinājumus. Atšķirīgu teoriju piedāvāja ģenerālis Ēkvists, kurš uzskatīja, ka atsakoties no dažiem visatklātākajiem vecajiem nocietinājumiem, citus nocietinātos punktus varētu uzlabot ar zemes uzbērumiem, tādā veidā palielinot aizsardzības kopējo dziļumu. Ja viņa priekšlikumi būtu ņemti vērā, krieviem vismaz būtu liegtas dažas aizsega un novērošanas priekšrocības, kuras viņi vēlāk izmantoja. Par spīti Ēkvista iebildumiem līnijas galējā forma tika izveidota tā, ka pie Summas ciema aizsardzības pozīcijas ieliecās iekšup, izveidojot ieloku. Šis izvirzījums būs visdraudīgākā zona visā Zemesšaurumā, jo krievu izlaušanās jebkurā vietā desmit kilometrus uz ziemeļiem vai dienvidiem no Summas, pavērtu visu Mannerheima līnijas aizmuguri. Ideālā variantā līniju būtu bijis jāveido tā, ka Summa kalpotu kā rezerves pozīcijas, atbalsta punkts. Beigās augstākā pavēlniecība izveidoja līniju tādu, ka tā būtu bijusi apmierinoša tikai tad, ja Somijai būtu apmācītas rezerves pietiekamā daudzumā, lai īstenotu lielus pretuzbrukumus pret tās priekšā sapulcinātajiem krievu spēkiem; un tādu rezervju Somijai nebija.

Pēc kara maršals Timošenko, kurš vadīja līnijas pārraušanu, sniedza Ņikitam Hruščovam pierādījumus, ka padomju izlūkošanai visu laiku ir bijušas detalizētas Mannerheima līnijas kartes; bet neviens nebija pacenties pakonsultēties ar izlūkdienestu pirms kara sākšanas. "Ja vien mēs būtu izvietojuši savus spēkus pret somiem tā, kā pat bērns iedomātos, paskatījies kartē, notikumi būtu risinājušies citādi." [29]

7. Karēlijas zemesšaurums: pirmais raunds

Decembra pirmajās dienās no viena Somijas gala līdz otram norisinājās desmit atsevišķas militārās kampaņas. Mēģinot attēlot tās visas stingrā, hronoloģiskā kārtībā ‑ pārstāstot notikumus katrā frontē no dienas uz dienu ‑ rastos neveikls un maldinošs stāstījums. Tādēļ, lasītājam paturot prātā, ka visas šīs kaujas attīstījās vienlaicīgi, skaidrības labad būtu nepieciešams ieviest kādu pašizvēlētu kārtību. Tā kā vislielākie draudi Somijai nāca no Karēlijas zemesšauruma un militārās operācijas decembrī tur veido vienotu veselumu, tad šis karadarbības reģions tiks apskatīts pirmais. Turpmākās nodaļas virzīsies uz ziemeļiem no Ceturtā korpusa zonas līdz Arktikai.

Ģenerālis Mereckovs devās triecienā pāri Zemesšauruma robežai ar 120 000 vīru, 1 000 tankiem un ar apmēram 600 lielgabalu atbalstošo uguni. Taču pirms pierobežas rajonus pārvērst par kara lauku, somiem bija jāevakuē civilie iedzīvotāji. Laika posmā starp sarunu pārtraukšanu Maskavā un karadarbības sākumu tika evakuēts tūkstošiem karēliešu ģimeņu. Somijas robežsardzes spēkus, kas organizēja šo masveida izceļošanu, dziļi iespaidoja zemnieku ģimeņu, ar kurām viņi saskārās, sīkstums un patriotisms. Viņi bija vienkārši ļaudis, retais no viņiem izglītots, un viņu dzīvesveids bija nabadzīgs, nošķirts un cieši piesaistīts zemei. Taču viņiem bija papilnam sisu.

Kādā ciematā robežsargu nodaļa ieradās pavecas zemnieces mājā un ar nožēlu paziņoja, ka viņai jāsagatavojas atstāt savu māju, iespējams uz visiem laikiem, līdzi ņemot tikai tik daudz mantu, cik viņa var panest uz muguras un salikt zirga vilktās kamanās, kas stāv piesietas pie viņas būdas. No rīta viņi atgriezīsies un nodedzinās viņas māju līdz ar zemi, lai krievi nevarētu tajā gulēt. Kad karavīri nākamajā rītā ieradās, viņi atrada pie vecās sievietes durvīm kamanas, kas bija piekrautas ar viņas mantu kaudzēm. Ieejot dzīvojamā ēkā, viņi pārsteigti ieraudzīja, ka viss mājoklis ir izmazgāts un izbalsināts līdz mirdzumam. Pie sienas bija piesprausta zīmīte, kurā sieviete rakstīja, ka aizgājusi kaut ko paņemt uz kaimiņa māju un atgriezīsies laikā, lai kopā ar karavīriem aizvestu kamanas. Tālāk zīmītē bija teikts, ka, paskatījušies krāsnī, karavīri atradīs pietiekami daudz sērkociņu, iekura un petrolejas, lai nodedzinātu māju ātri un iedarbīgi. Kad vecā sieviete pārnāca mājās, karavīri jautāja, kādēļ viņa tik ļoti nopūlējusies. Izslējusies cik vien taisni un cienīgi varēdama, viņa ieskatījās tiem acīs un atbildēja: "Ja kāds pasniedz Somijai dāvanu, tad vēlas, lai tā būtu kā jauna." [30]

Kādā citā pierobežas ciemā, piesedzošās grupas karavīri pamodināja vecu zemnieku ‑ vīru, kurš pirms tam bija atteicies evakuēties ‑ un paziņoja viņam, ka no rīta šeit, iespējams, jau notiks cīņas. Viņi esot atnākuši šovakar nodedzināt viņa māju, jo, kad sākšoties kaujas, viņi būšot pārāk aizņemti. Kurnēdams vecais zemnieks savāca savas nedaudzās mantas, iejūdza zirgu un aizbrauca austrumu virzienā. Nākamajā rītā, kad tālumā jau bija dzirdamas pirmās apšaudes skaņas, tie paši somu robežsargi pārsteigti atklāja, ka vecais vīrs ir atgriezies un klaiņo pa savas mājas drupām, ar zaru bakstīdams pelnus un pie sevis murminādams izteiktā Karēlijas dialektā. Vairāki karavīri piegāja pie vecā vīra un jautāja, ko viņš te darot, kad jau ir dzirdams kaujas troksnis. Zemnieka raupjie vaibsti savilkās drūmā smīnā, un viņš teica: "Šīs mājas agrāk jau divas reizes ir nodedzinātas to nolādēto krievu dēļ ‑ vienreiz vectēva un otrreiz mana tēva laikā. Domāju, ka tas nenogalinās arī mani, taču lai es esmu nolādēts, ja aizbrauktu, nepārliecinājies, ka jūs esat padarījuši savu darbiņu, kā nākas."

Pat guļot drupās, pamestie ciemati nebija apdzīvojami. Maskētas mīnas bija izvietotas ar tādu viltību un izdomu, ka lika Pravdai sūdzēties par somu "barbariskajiem un netīrajiem trikiem". Šķita, ka viss, kas kustas, ir pievienots detonatoram; mīnas bija atstātas siena gubās, zem piemājas soliņiem, piestiprinātas skapju durvīm un virtuves piederumiem, novietotas zem beigtiem cāļiem un pamestām kamanām. Ciematu akas bija saindētas, bet ja trūka laika vai ķimikāliju, piegānītas ar zirgu mēsliem. Plaši tika izmantotas lētas cauruļmīnas — tērauda caurules tika piebāztas ar sprāgstvielām, apraktas sniega kupenās un piestiprinātas pie nostieptām drātīm; lādiņš sprāga vidukļa augstumā un atstāja ļoti nepatīkamus ievainojumus. Pulkvedis Saloranta izgudroja koka mīnu, ko nebija iespējams atklāt ar elektroniskām ierīcēm un kas bija pietiekami spēcīga, lai norautu tankam ķēdi. Drīz vien krievi bija spiesti norīkot patruļas, kas ar asiem durkļiem attīrīja ceļus, pirms tanki varēja doties uz priekšu.

Zem tikko uzsalušo ezeru ledus mīnas bija piestiprinātas ar auklām un tikai daļēji piepildītas ar sprāgstvielu, lai tās saglabātu peldspēju uz vairākām dienām; lādiņiem nebija paredzēts uzspridzināt tankus, bet drīzāk sadragāt ledu zem tiem. Kad par to paklīda runas, krievu tankisti sāka izvairīties no ezeriem vispār, kas tieši arī bija somu mērķis, jo bija daudz vieglāk uzbrukt tankiem no slēpņa uz zemes nekā uz ezeriem, kur to ložmetēji varēja noslaucīt visu sev apkārt. Vairākās vietās somi pār sasalušajiem ezeriem izklāja milzīgus celofāna palagus tā, ka no gaisa tie izskatījās neaizsaluši, un ienaidnieks pat necentās tos šķērsot.

Gandrīz no pirmajām kara minūtēm krievu pusē sākās transporta sastrēgums. Mehanizētās kolonnas stāvēja saspiestas buferis pie bufera, transporta līdzekļi slīdēja sniega, mētru un pusaizsalušu muklāju slīkšņā abpus ceļam. Retas, bet spēcīgas sniega vētras šaustīja ienākošās kolonnas, vienas apstādinot un citām pagausinot ātrumu. Un pat nelielas somu pretošanās pazīmes radīja aizkavēšanos un apjukumu, kas nebija samērojams ar pretinieka spēku niecīgo apmēru.

Starp robežu un Mannerheima līniju bija divdesmit līdz četrdesmit piecus kilometrus plata buferzona. Šajā pierobežas rajonā Mannerheims bija izvietojis apmēram 21 000 vīru, kurus bija sadalījis četrās piesedzošajās grupās. Katru no tām apzīmēja ar komandiera vārda pirmo burtu. Otrā korpusa (Ēkvists) pakļautībā bija grupas U, M un L; visvairāk uz ziemeļiem, Trešā korpusa (Heinrikss) pakļautībā, atradās grupa R. Visu Zemesšauruma kauju stratēģiskā vadība atradās Mannerheima štāba priekšnieka, pieredzējušā un gudrā ģenerāļa Hugo Estermana rokās. Galvenā līnija, gar kuru bija izvietojušās piesedzošās grupas, gāja caur nelielu Karēlijas ciematiņu virkni: Ūsikirko, Kivinapai, Lipolai, Kiviniemi. Liela daļa Pirmās divīzijas atradās rezervē starp piesedzošajām grupām un Mannerheima līniju, starp Sūlajervi un Valkjervi ezeriem. Mannerheims gribēja pārraut un apturēt vismaz vienu lielu krievu formāciju atklātā laukā, un tad iesaistīt uzbrukumā tai Pirmo divīziju, bet šis plāns nenostrādāja, un šķiet, ka lielākā daļa divīzijas tika atvilkta atpakaļ Mannerheima līnijā, diez cik neizbaudījusi kaujas.

Ģenerālis Estermans vienmēr bija uzskatījis, ka šis plāns ir pārāk ambiciozs nepieredzējušiem karavīriem. Viņš, šķiet, vairāk nekā Mannerheims novērtējis to, ka nezināmais lielums šajā stratēģijā ir krievu tanki un iespaids, kādu tie varētu atstāt uz karavīriem, kuri nekad iepriekš nebija saskārušies ar bruņu transportu, pat ne mācībās. Estermans piesedzošajām grupām bija paredzējis tīri aizkavējošu lomu laikā, kamēr tiktu komplektēts sastāvs Mannerheima līnijā. Iznāca tā, ka līnija, protams, bija nokomplektēta vēl pirms kara sākšanās. Ja tā reiz bija noticis, tad Estermans uzskatīja par neprātību riskēt ar labiem spēkiem labu aizsardzības pozīciju priekšā, nevis aiz tām. Šīs vadības nenoteiktības galarezultāts bija nikna pretošanās dažās vietās, šķietamas pretestības zīmes citviet, un kopumā drīzāk atsevišķi mēģinājumi, nevis saskaņota aizsardzības stratēģija visā buferzonā kopumā.

Pirmās kara dienas vakarā krievi bija atspieduši U grupas apakšvienības līdz Terijoki ciema austrumu pievārtei. Somi pretojās sīksti, un apmēram puse ciemata nodega, vai nu apšaudes rezultātā, vai arī "izdedzinātās zemes" taktikas ietvaros. Pirmās nakts laikā piesedzošās grupas veica četrus pretuzbrukumus krieviem, radot ievērojamus zaudējumus un apjukumu. Kad somi beidzot atstāja kaujas lauku 1. decembra rītā, viņi uzspridzināja dzelzceļa tiltu iebrucēju acu priekšā un apturēja visa mehāniskā transporta

3. Piesedzošo grupu darbības Karēlijas zemesšaurumā

pakaļdzīšanos uz kādām desmit stundām.

Līdz 2. decembra vakaram Mannerheima ģenerāļi bija saņēmuši pietiekami daudz ziņojumu, lai iegūtu aptuveni pareizu priekšstatu par krievu uzbrukumu. Viņi acīmredzami izturējās tā, ka padarīja sevi neaizsargātus ātru triecienu taktikai, kādu Mannerheims sākotnēji bija iecerējis. Sagrautās mājas un maskētās mīnas ‑ un bailes no maskētām mīnām, kas bija tikpat iedarbīgas ‑ aizkavēja krievu virzīšanos uz priekšu. Šķietama somu pretestība, pat viens pats snaipera šāviens, bija apturējis milzīgas kolonnas uz stundām. Ienaidnieks turējās pie labiem ceļiem, kas izraisīja tā vienību saspiešanos un padarīja grūtāku to izvietošanu. Šādos apstākļos armija bija viegli ievainojama ar uzbrukumiem no flanga. Turklāt lielākā daļa krievu kolonnu savstarpēji nesazinājās. Kolonnas, kas bija šķērsojušas robežu, virzoties paralēli cita citai, tagad dažkārt virzījās atšķirīgos vai pat pretējos virzienos, atklājot savus flangus un aizmuguri ar katru kilometru aizvien draudīgāk. Pavērās dažas kārdinošas iespējas, bet tad, kad Estermans bija izstrādājis savus plānus, situācija jau bija mainījusies. Šāds stāvoklis nesaglabājās pietiekami ilgi, lai somi varētu izmantot ienaidnieka neveiklību.

Tanki izraisīja vislielāko apjukumu. Neviens somu karavīrs nekad nebija stājies pretī ripojošam bruņu transporta vilnim vai kaut vienam vienīgam modernam tankam mācību scenārijā. Virsnieki bija stāstījuši saviem vīriem par masīva bruņu transporta uzbrukuma psiholoģisko iespaidu, mēģinot viņus sagatavot šādai pieredzei, bet runāt par to mācību klasē un patiešām stāties pretī rēcošam, žvadzošam, uguni spļaujošam tērauda monstram ir divas ļoti atšķirīgas lietas. Krievu bruņu transporta taktika šajā kara posmā bija visai primitīva ‑ lielākoties taisnvirziena kavalērijas uzbrukumi ‑ taču to iespaids uz somiem bija graujošs.

Kādā vārīgā brīdī Estermana štābu sasniedza divi satraucoši ziņojumi, kuri apgalvoja, ka ienaidnieks ieguvis atbalsta punktu Baltijas jūras krastā un ka liels bruņu transporta pārrāvums izveidojies dažus kilometrus priekšā Mannerheima līnijas Summas sektoram. Abi ziņojumi izrādījās nepatiesi, taču, kad tas tika noskaidrots, bija jau par vēlu atsaukt atkāpšanos, ko tie bija izraisījuši. Liela teritorija bija atdota bez cīņas, un Manrerheims plosījās dusmās.

Viņš pavēlēja Ēkvistam griezt savus vīrus apkārt un ieņemt zaudēto teritoriju. Ēkvistam bija pietiekami spēcīgs mugurkauls, lai atteiktos to darīt un uzņemtos personīgu atbildību par sekām. Viņš norādīja Mannerheimam, ka zaudētā teritorija nav atkarošanas zaudējumu vērta. Ēkvists esot runājis ar saviem lauka komandieriem, un viņi visi pauduši aizvainojumu par šo situāciju. Viņu vīri esot noguruši, apjukuši un aizvainoti, ka štābs sūta viņus pāri visam Karēlijas zemesšaurumam sasteigtā uzdevumā, kura mērķi nav skaidri nevienam. Mannerheims piekāpās.

Somu vēsturnieki ļoti apņēmīgi ir mēģinājuši noskaidrot šo divu brīdinājumu izcelsmi, bet bez panākumiem. Visdrīzāk vainojami bija somu haotiskie sakari un kauju radītais apjukums. Pieskaitot tam vidējā ranga virsnieku netrenētos, nepieredzējušos refleksus, radās situācija, kas pieļāva divām satraucošām, nepārbaudītām baumām iziet visu ceļu līdz Zemesšauruma štābam kā faktiem. Jebkuras tādas baumas varētu būt, un pieredzējušākā armijā arī būtu, apklusinātas vai apstiprinātas vietējā līmenī, pirms paziņot to pavēlniecībai. Šie paši haotiskie apstākļi, protams, ļāva somiski runājošajam Sarkanās armijas personālam noklausīties telefona sarunas, ielauzties radio frekvencēs un citādāk iejaukties trauslajā somu sakaru tīklā. Šie ziņojumi varētu vienkārši būt kara viltības; ja tā, tad tās bija iespaidīgi veiksmīgas, un vīri, kuri tās izdomāja, būtu pelnījuši Ļeņina ordeni, jo katra no šīm baumām krieviem bija līdzvērtīga pamatīgai uzvarai kaujas laukā bez jebkādiem zaudējumiem pašiem. Daži somu pētnieki tomēr neizslēdz iespēju, ka tā bijusi nodevība, lai gan, ja pastāv kāds taustāms pierādījums, kas apstiprina šo apsūdzību, tas vēl arvien tiek turēts slepenībā.

Ceturtajā decembrī Mannerheims plosīdamies ieradās Estermana štābā Imatrā. Ēkvistam ‑ kuram bija papilnam cita kā darāma ‑ tika pavēlēts piedalīties. Ja var ticēt Estermana teiktajam, tad Mannerheims apveltījis viņu ar nežēlīgu tirādi, vainodams Estermana negribīgo pakļaušanos pavēlēm viņa lolotās "priekšējās zonas" stratēģijas sagraušanā. Estermans piedāvājis atkāpties; saskaņā ar Estermanu, tāpat izdarījis arī Mannerheims. Nolaiduši tvaiku, abi vīri tomēr atkāpās no šīs dusmīgās pretimstāvēšanas, saprazdami, kādu kaitīgu iespaidu šādi atgadījumi atstās uz somu cīņas garu. Mannerheims, šķiet, vēl arvien ticēja, ka daļa viņa stratēģijas ir glābjama.

Un 4. decembrī parādījās zīmes, ka Somijas armija sāk atgūties. Kad sākotnējais šoks bija pārgājis, somu karavīri sāka domāt, kā tikt galā ar tanku problēmu. Drīz tika atklāts, ka no tuva attāluma ar tankiem var izrēķināties vairākos veidos. To šasijās iegrūsts baļķis vai pat tikai lauznis bieži pārrāva kāpurķēdi un padarīja to nekustīgu. Kad kājnieks bija pietuvojies tankam patiešām tuvu, viņam bija priekšrocības. Taču joprojām pastāvēja problēma, kā izdzīvot pietiekami ilgi, lai piekļūtu tik tuvu.

Šajā laikā lielos daudzumos bija parādījies arī lēts, iedarbīgs, paštaisīts ierocis. Tas bija "Molotova kokteilis". Somi neizgudroja šo ieroci — šis gods acīmredzot pienākas spāņu republikāņiem — taču viņi nokristīja to vārdā, kas kopš tā laika pielipa tam kā pielīmēts, un kara pirmajā nedēļā somi saražoja milzīgus tā daudzumus. Kad pudeļu krājumi saruka, Valsts Alkohola pārvalde Helsinkos nosūtīja uz fronti 40 000 tukšu 0,7 1 pudeļu.

Savā vienkāršākajā formā kokteilis nebija nekas vairāk kā ar benzīnu pildīta pudele ar kakliņā iebāztu lupatu; bet šādas ietaises izraisītais vārgais sprādziens parasti nodedzināja tikai krāsu. Somu versija bija daudz iedarbīgāka, tā sastāvēja no benzīna, petrolejas, darvas un kālija hlorīda, un to aizdedzināja nevis trauku lupata, bet pudeles kaklam piestiprināta sērskābes ampula. Citas, vēl spēcīgas versijas ietvēra nelielu nitroglicerīna pudelīti. Ar lenti kopā sastiprināti granātu saišķi arī efektīvi iedarbojās uz kāpurķēdēm. Tāpat tika izmantotas arī deviņus kilogramus smagas spridzekļsomas, lai gan vajadzēja dzelzs nervus, lai nokļūtu pietiekamā tuvumā šo ietaišu mešanai. Tanku mednieku brigādēs kritušo procents patiesībā bija ļoti augsts — dažās vienībās 70 procentu ‑ bet brīvprātīgo nekad neaptrūkās. Pierobežas kaujās tika iznīcināti astoņdesmit krievu tanki.

Kamēr 4. decembrī atsevišķos rajonos turpinājās smagas cīņas, daļa no piesedzošo grupu karavīriem ieņēma pozīcijas Mannerheima līnijā. 5. decembrī daļa Piektās divīzijas atstāja līniju, lai piesegtu U grupas kreiso flangu. Piektās divīzijas vīri bija nedroši, un neviens no viņiem līdz šim nebija saskāries ar tankiem. Ieņemot pozīcijas, viņu priekšējās daļas, kavalēristu vienība bez zirgiem, pēkšņi sāka kliegt "Tanki!". Ierindu pāršalca panika. Veselas rotas ņēma kājas pār pleciem, vīri izlēca no mašīnām, atstājot tās ar ieslēgtiem motoriem, artilēristi pameta savus ieročus, sanitāri atstāja ievainotos kaujaslaukā. Lielākā daļa Piektās divīzijas vīru bēga, kamēr bija atpakaļ Mannerheima līnijā, kur virsnieki, kas bija novērojuši šo sabrukumu, viņus lamāja un sita, un dažos gadījumos pat draudēja nošaut. Pēc pāris stundām tika uzzināts, ka panikas cēlonis bijusi viena pati somu bruņu mašīna, kas veikusi izlūkošanu kājnieku avangardā.

Mannerheima izrādītais sašutums, šķiet, pamudinājis Estermanu rīkoties, jo somu aktivitātes priekšējā zonā naktī no 5. uz 6. decembri kļuva daudz agresīvākas. Tika veikti vairāki nekaunīgi reidi pret krievu armijas izvirzītākajām daļām. Daži no šiem uzbrukumiem radīja krieviem nopietnu kaitējumu, viņu zaudējumi bija mērāmi vairākos simtos. Tomēr 6. decembrī diez cik daudz no "priekšējās zonas" vairs nebija atlicis: tikai dažas šauras strēmeles Mannerheima līnijas pozīciju priekšā. Līdz dienas beigām praktiski visas vēl karojošās piesedzošās grupas bija atkāpušās uz Mannerheima līniju.

Ja, no vienas puses, nebija piedzīvota graujoša somu uzvara, tad nebija gadījušies arī tādi pārrāvumi, kā Polijā. Un, ja arī daudzas vienības bija izturējušās nožēlojami, pirmoreiz sastopoties ar tankiem, tad lielākā daļa bija ātri atguvusies un pārvarējusi paniku. Ja somiem būtu bijusi kaut viena moderna bruņu transporta brigāde, viņi būtu saplosījuši vairākas krievu daļas lupatu lēveros. Taču tanki bija dārgas mantiņas, un Somijas militārās prioritātes bija tikai aizsardzība.

Turklāt vairāki somu vēsturnieki minējuši, ka Mannerheimam, kā vecam kavalēristam, bruņu transports bijis sveša lieta. Viņš sekoja līdzi jaunākajai militārajai teorijai, zināja visu par zibenskaru un iedrošināja lietot atjautīgu taktiku pret tankiem. Taču tanki varēja noderēt arī aizsargājoties — kā mobilas rezerves, ko var izmantot kā papildinājumu lokāliem pretuzbrukumiem, kā artilēriju, kā mobilas prettanku vienības. Ņemot vērā Karēlijas zemesšauruma ierobežoto teritoriju, nepieciešamais tanku daudzums nebija pārāk liels; trīsdesmit vai četrdesmit tanku būtu bijis jūtams atspaids. [31]

Tomēr vissvarīgākais bija tas, ka aktīvi iesaistoties kaujās ar ienaidnieku jau no paša sākuma, nevis gaidot aiz nocietinājumu līnijas, somi ieguva noderīgu pieredzi. Visvērtīgākā lieta bija atziņa, ka krievi nav pārcilvēki — nebūt ne; viņi bija lēni, smagnēji, pasīvi un bez izdomas. Viņus varēja uzvarēt.

Somi, kas bija cīnījušies ar krieviem pierobežā, aiznesa šo vēsti atpakaļ Mannerheima līnijā, un, atstāstot piedzīvoto, visā aizsardzības frontē nostiprinājās cieša apņēmība. Un aizstāvjiem vajadzēs šo apņēmību, jo drīz pār viņu galvām gāzīsies viesuļvētra, kādu viņi nebūs varējuši pat iedomāties.

Ienākošās krievu kolonnas bija tik uzblīdušas un tik apjukušas, ka viņiem vajadzēja vēl liekas trīsdesmit sešas līdz četrdesmit astoņas stundas pēc tam, kad piesedzošās grupas bija atkāpušās, līdz padomju artilērija tās panāca un nostiprinājās ierakumos. Pirmo dienu laikā pret līniju tika veikti vairāki izmēģinājuma uzbrukumi, bet tie nebija nopietni draudi.

Patiesībā, krievi bija neticami letarģiski un dienu no dienas pieturējās pie vienas, paredzamas taktikas. Krievu kājnieki, bieži braucot smagajās mašīnās, ar pirmo gaismiņu ieradās savos izejas punktos un tad, ne visai enerģiski, devās somu pozīciju virzienā. Dažkārt vienkārši ar skaitlisku pārsvaru viņi piespieda somus atkāpties no klajām vai nepabalstītām pozīcijām, bet pēc tam viņi nedarīja neko, lai izmantotu šīs mazās uzvaras. Pēcpusdienā, kad sāka satumst, krievi atkāpās kilometru vai divus uz austrumiem, ierakās aiz tanku loka, kuri stāvēja ar ieslēgtām tālajām gaismām un izslietiem šaujamajiem, un dedzināja milzīgus ugunskurus. Somi tad aizzagās uz priekšu un ieņēma savas bijušās pozīcijas, parasti bez kādiem traucējumiem, bieži savācot arī krievu atstātos ieročus vai pamestus papīrus, kas izrādījās noderīgi izlūkdienestam.

Mannerheims vēl arvien nebija apmierināts. Viņš gribēja, lai somi dara vēl vairāk, lai viņi tumsas aizsegā dodas uz priekšu un uzbrūk ienaidniekam, kamēr tas sildās pie ugunskuriem. Vismaz šajā cīņu posmā lielākajai daļai somu karavīru trūka vai nu pārliecības, vai arī pieredzes, lai mēģinātu uzbrukt naktī. Turklāt decembra sākumā šajos platuma grādos sākas vistumšākais ziemas posms, un pagaidām ļoti maz signālraķešu un prožektoru bija sasnieguši fronti. Nevar vainot somu virsniekus par to, ka viņi bez šāda aprīkojuma negribēja riskēt ar saviem nedrošajiem vīriem nakts operācijās.

Pirmie lielie krievu triecieni nenāca pār "Vīpuri vārtiem" pie Summas, bet gan Mannerheima līnijas pašā kreisajā flangā, kas kļuva pazīstams kā Taipales sektors — pēc neliela Lādogas ezera zvejnieku ciematiņa, kas balstīja šā sektora labo flangu. Mereckovs zināja, ka vispirms somi gaidīs viņa triecienu Summai, un pamatots bija pieņēmums, ka aizstāvji šajā frontes sektorā ir sakoncentrējuši gan stiprākos nocietinājumus, gan savas taktiskās rezerves. Tādēļ viņš izlēma veikt spēcīgu viltus uzbrukumu Taipalē, cerot panākt šo rezervju aiziešanu no Summas sektora un tā vājināšanos.

Taču somu Desmitā divīzija, kas bija ierakusies Taipalē, zināja, ka tā nevar cerēt uz ievērojamu papildinājumu. Mannerheims un viņa ģenerāļi lieliski saprata, ko dara Mereckovs, un netaisījās pārvietot no Summas ne vienu pašu rotu, ciktāl tas bija atkarīgs no viņiem. Somu pozīcijas Taipalē stiepās gar konusveidīga, gara zemesraga aprisēm, kurš nobeidzās ar strupu galu, dienvidos robežojoties ar Vuoksi ūdensceļa Suvanto atteku un ziemeļos ar pašu Lādogas ezeru. Starp plato Suvanto un Lādogas ezeru tecēja šaurā Taipales upe.

4. Krievu uzbrukumi Taipales pussalai 1939. gada decembrī

Suvanto sektorā neliela somu priekšrocība bija augstākas pozīcijas un iespēja veikt ierakumus sausā zemē. Toties pretī zemesšaurumam ūdenslīmenis bija ļoti tuvu virsmai, un tranšejas daudz neatšķīrās no notekgrāvjiem. Pussalas šaurais gals, saukts par Koukunniemi, nepiederēja nevienam. Somi tīšām bija to atdevuši, jo tas bija zems, purvains un pilnīgi bez jebkāda aizsega. Tas bija prātīgs lēmums, jo ļāva iztaisnot viņu pozīcijas un koncentrēt ierobežotos spēkus. Tāpat viņi cerēja, ka, atstādami zemesraga galu neaizsargātu, varētu iekārdināt krievus uzbrukt tur lielā skaitā. Atklātā zemes mēle bija nāves lauks. Somu artilērija bija uzmērījusi tur katru milimetru un izstrādājusi plānu, kas iznīcinātu jebkurus spēkus, kuriem izdotos tur nostiprināties.

Tiklīdz pirmās artilērijas baterijas bija tikušas līdz viņiem — 6. decembra vakarā — krievi devās uzbrukumā Taipalei. Viņu uzbrukums sākās ar smagās artilērijas sagatavojošiem triecieniem, kas kļuva par tradīciju visā līnijā. Pēc četru stundu bombardēšanas uz priekšu metās krievu kājnieki. Viņi mēģināja tikt pāri pie Losi prāmju piestātnes, taču tika atspiesti atpakaļ. Tieši tā, kā somi bija cerējuši, ienaidnieks metās uz Koukunniemi tukšo zemesragu, un, kad viņi bija slazdā, somu artilērija apšaudīja šo atklāto teritoriju ar postošām sekām. Krievu zaudējumi bija mērāmi simtos, un izdzīvojušie sāka bēgt, tiklīdz ieraudzīja somu kājnieku pretuzbrukuma pirmās pazīmes.

Sadursmes un artilērijas divkaujas tagad nemitīgi uzliesmoja visā Taipales sektorā, kamēr krievi izlūkoja, pārbaudīja aizstāvju spēku un pievilka vairāk lielgabalu. Nākamā lielā krievu ofensīva pret Taipali notika 14. decembrī, un uz to brīdi patruļas un aerofotogrāfijas bija devušas somiem skaidru izpratni par to, ar kādu pārspēku viņi mērojas. No 6. līdz 12. decembrim šajā frontē bija iesaistīta tikai viena krievu divīzija; tagad tika izvietota arī otra divīzija. Krievu artilērijas spēks šajā pašā laikā bija pieaudzis līdz piecdesmit septiņām baterijām, kurām pretim somi varēja likt deviņas dažādas baterijas.

14. decembrī pirmsausmas tumsas aizsegā krievi uzsāka spēcīgu uzbrukumu, ko ievadīja bombardēšana ar vēl nepieredzētu spēku un niknumu. Skanot šiem apdullinošajiem grāvieniem, Desmitās divīzijas vīri, pieplakuši savās tranšejās pie zemes, sāka lādēt savu artilēriju, kura neatbildēja ne ar vienu pašu šāvienu. Divīzija nezināja, ka somu lielgabalniekiem bija stingri pavēlēts nešķiest munīciju pretugunij, bet saglabāt šāviņus ekonomiskākiem mērķiem. Drīz tādu bija papilnam.

Apmēram 11:30 uguns pēkšņi pārtrūka. Aizstāvji palūkojās sev priekšā un ieraudzīja trīsdesmit krievu tankus virzāmies uz Koukunniemi dienvidu galu. Pēc pāris mirkļiem vēl apmēram divdesmit tanki tika pamanīti tuvojamies ziemeļu pusei. Aiz bruņu transporta plašā, ciešā ierindā atradās vesela kājnieku divīzija. Kad izgaisa pēdējā izšautā lādiņa radītā atbalss, iestājās nervus kutinošs klusums. Klusumu un spriedzi līdz drausmīgam apmēram palielināja tanku kāpurķēžu dārdoņa un žvadzoņa, kas aizvien pieņēmās spēkā. Kājnieku formācijas vienmērīgā gaitā tuvojās gluži kā mācībās. Tanki atklāja uguni, to šāviņi lidoja pāri Koukunniemi šaurumam. Kritušo skaits auga, un reizē pieauga arī somu kājnieku neapmierinātība ar saviem lielgabalniekiem.

Tad ar pārsteidzošu grāvienu uguni atklāja visi somu lielgabali. Tie atkal bija aizturējuši uguni līdz ienaidnieks bija sasniedzis iepriekšsagatavoto nāves lauku, un tagad to apkalpes šāva metodiskā, vienmērīgā profesionāļu ritmā — rūpīgām, nesteidzīgām zalvēm, kas blīvo, kliedzošo krievu vienību vidū meta bumbu ķekarus citu pēc cita. Uzbrukums apsīka apmēram piecās minūtēs, atstājot sniegu noklātu ar 300 līdz 400 kritušajiem un astoņpadsmit degošu tanku vrakiem.

Tagad kaujās pie Taipales iesaistījās trešā padomju divīzija, un artilērijas spēka atšķirība kļuva vēl lielāka: deviņas somu baterijas pret astoņdesmit četrām krievu. Tomēr jaunpienākušie krievu kājnieki cīnījās vāji. Pie lielgabalu uguns viņi krita panikā, un uzbrukumu pēc uzbrukuma bija redzami bombardēšanas laikā klīstam apkārt kā aitu bars. Tomēr uzbrukumi turpinājās, nostiprinot vēl vienu iezīmi, kas būs raksturīga visām kaujām Mannerheima līnijā: krievu gatavību ciest nevajadzīgus, šausmīgus zaudējumus un tomēr turpināt uzbrukt. Bez lauka un krasta artilērijas somi atsita viņus arī ar masīvu šauteņu un simtiem automātisko ieroču uguni, ar mortīrām, mīnu laukiem un granātām. Veseli krievu kājnieku vadi sapinās zem sniega kupenām paslēptās dzeloņdrātīs, kā kukaiņi zirnekļtīklā, un tika nošauti cits pēc cita. Iespējams, ka visnāvīgākie ieroči somu arsenālā bija sešcollu krasta apsardzes lielgabali Kārnanjoki un Jarisevā, kas pakļāva uzbrūkošās krievu kolonnas šrapneļu sprādzieniem, pļaujot tos kā ar lielu bisi. Šajā laikposmā kāds tipisks krievu uzbrukums, kurš ilga nedaudz mazāk par stundu, atstāja izkaisītus uz ledus apmēram 1 000 kritušos un divdesmit septiņus degošus tankus.

Īsi pirms Ziemassvētkiem trim Taipales frontē iesaistītajām krievu divīzijām, 49., 150. un 142., Suvanto austrumu pusē pievienojās vēl viena, Ceturtā. Somu izlūklidmašīnas atklāja, ka artilērijas samēri tagad bija deviņas baterijas pret 111. Ziemassvētku dienā, biezas miglas aizsegā, krievi šķērsoja aizsalušo ūdensceļu un nostiprinājās placdarmos pie Patoniemi un Pehkemikes. Kad dienas gaisma izklīdināja miglu, somi devās niknā pretuzbrukumā, pie Patoniemi vien nogalinot 500 krievu. Uzbrucējus, kas bija šķērsojuši ūdensceļu pie Pehkemikes, iegāza tā pati migla, kas bija devusi viņiem aizsegu. Krievi nezinādami bija izveidojuši savu placdarmu uz zemes plača, kas pavērās vairākām somu flangu ložmetēju ligzdām, no kurām dažas atradās tikai 100 metrus nostāk. Kad migla izklīda, somu ložmetējnieki bija pārsteigti, ieraugot savā acu priekšā neaizsargātu ienaidnieka karavīru pūli. Aculiecinieki stāsta, ka beigto krievu kaudzes auga redzami lielākas ar katru reizi, kad ložmetēji kārtām šāva šurp un turp pa klajo apmešanās vietu no vienas puses uz otru.

Tālāk uz ziemeļiem gar Suvanto vēl viens krievu bataljons bija izmantojis miglas priekšrocības un nostiprinājies Keljā. Šī vienība ierakās un prasīja papildspēkus. Ja papildspēki lielā skaitā būtu paspējuši šķērsot ūdensceļu pirms migla izklīda, tad iespējams, ka krieviem būtu izdevies nogriezt visu Taipales zemesragu. Viņi bija krietni aiz somu labā flanga un tuvu dažiem sānu ceļiem, kas būtu atvieglojuši šādu manevru.

Taču brīdī, kad papildspēki sāka drūzmēties uz ledus, migla sāka pacelties. Vairāki automātiskie ieroči un divi veci ātršāvēja lauka lielgabali, iespējams franču 75 milimetrīgie no Pirmā pasaules kara, turēja pāreju zem spēcīgas uguns. Tas aizturēja krievu nostiprināšanos uz vērtīgu laika sprīdi, bet acīmredzami nevarēja noturēt bezgalīgi. Spiediens pieauga, un briesmas bija draudīgas. Ikviens somu lielgabals, kas varēja palīdzēt, tika notēmēts uz Keljas placdarmu, un ikviens pieejamais vīrs, tajā skaitā štāba un pārējais ārrindas personāls, tika sūtīts triecienuzbrukumā placdarmam, kad lielgabali bija beiguši to apstrādāt.

Ar mainīgām sekmēm kauja nemitējās visu dienu un arī nakti, kad cīņa turpinājās, dzedrā, baltā ziemas mēneša apspīdēta. Tajā pašā laikā, kamēr somi centās izspiest no Keljas krievus, kuri bija tur ierakušies, viņiem bija jāatvaira jauni krievu papildspēki, kas bija pulku lielumā, mēģinājumi šķērsot ledu un pastiprināt placdarmu. Pēdējie padomju karavīri tika padzīti no Keljas tikai 9:15 nākamajā rītā, gandrīz divdesmit četras stundas pēc tam, kad viņi bija pārcēlušies. Tā bija asiņaina tuvcīņa. Keljas perimetrā un uz ledus, kas veda uz to, gulēja vairāk nekā 2000 kritušu krievu.

Decembra vidū galvenais krievu uzbrukuma spēks pārvirzījās uz Summas sektoru; Ziemassvētku ledus šķērsošana bija pēdējais lielais mēģinājums Taipalē. Tomēr pat tad tas nekļuva par "kluso" sektoru. Laikā starp 1. janvāri un krievu totālo ofensīvu februārī, kad temps ievērojami pieauga, notika daudzi krievu izlūkuzbrukumi. Somu Desmitā divīzija noturēja savu fronti visu kara laiku, lai gan vieni un tie paši nogurušie vīri bez kāda pastiprinājuma sargāja šīs pozīcijas katru šā smagā pārbaudījuma dienu. Decembrī vien Desmitajā divīzijā bija 2 250 kritušo, un kara beigās tās rindas bija izretinātas patiešām ļoti pamatīgi.

Taipale bija krievu asinspirts. Zemesragu ietverošā teritorija bija līdzena vai ar nelieliem pauguriem un ar maz kokiem. Pēdējais puskilometrs līdz somu pozīcijām jebkurā vietā bija jāveic pāri atklātam ledus laukam. Krievu uzbrukumi pret aizstāvjiem, kas atradās ierakumos un bija labi apgādāti ar automātiskajiem ieročiem, tika veidoti atklāti, tie tuvojās atklāti un atklāti tika atspiesti atpakaļ. Turklāt šajā kara posmā krievu karavīriem nebija sniega kamuflāžas tērpu, un tanki nebija nobalsināti. Tanki virzījās lempīgos pulciņos, un kājnieki uzbruka blīvā, cilvēkviļņu formā. Tā bija Somma miniatūrā. Somi, kuri pieredzēja šos uzbrukumus, nespēja noticēt, ka jebkura armija, lai cik fatālistiska būtu tās ideoloģija vai neizsmeļami tās cilvēku resursi, turpinās uzbrukumu pēc uzbrukuma pāri teritorijai, kas bija kā biljarda galds.

Dažās kaujās somu ložmetējnieki nešāva, kamēr mērķis nebija piecdesmit metru attālumā; slaktiņš bija briesmīgs. Dažkārt somu ložmetējnieki bija jāevakuē stresa dēļ. Viņi bija kļuvuši garīgi nelīdzsvaroti, dienu no dienas piedaloties šādā neprātīgā slepkavošanā.

Mannerheima līnijas centru Summas sektorā aizstāvēja somu Piektā divīzija. Ja neskaita nelielu daudzumu vīru, kas bija iesaistījušies pēdējās vētrainajās kaujās pierobežā, tad tās spēki nebija pārbaudīti. Pirms krievu triecienu sākuma divīzijas komandieris ziņojumā izteica nepārliecinatību par savu vīru spējām pretoties masīvam bruņu transporta uzbrukumam vai krievu radītajos pārrāvumos pašiem veikt pretuzbrukumus.

Pirmais lielais padomju trieciens pret Summas sektoru sākās 17. decembrī 10:00, pēc piecu stundu artilērijas uguns un apmēram 200 lidmašīnu taktiskajiem triecieniem. Uzbrukumam bija divi galvenie virzieni: viens pret pašu Summu un otrs pret Lehdes ceļa nocietinājumiem, apmēram divus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Summas ciemata. Pats Lehdes ciemats atradās vairākus kilometrus aiz līnijas nozīmīgu ceļu krustpunktā. Šeit, starp šiem diviem mazajiem ciematiņiem, krievi izdarīs vislielāko triecienu, un Mannerheima līnija beidzot salūzīs. Bet ne tagad.

Uzbrukumu ievadīja krievu sapieri. Savas artilērijas uguns aizsegā viņi bija piezagušies pie prettanku akmeņiem, un, kad uguns tika pārtraukta, viņi uzspridzināja spēcīgus lādiņus, kas pavēra bruģētas takas cauri akmeņu un dzeloņdrāšu aizžogojumiem. No dūmiem parādījās ap piecdesmit tanku. Tie tuvojās spraugām, līda starp un pāri salauztajiem blokiem, sarāva dzeloņstieples un iedrāzās somu kājnieku sargātajā tranšeju tīklā.

Lai pretotos šai taktikai, somu kājniekiem bija pavēlēts nevis atkāpties, bet palikt pozīcijās un atsist krievu kājniekus, kas nāca pēc tankiem, cerībā, ka neatbalstītie tanki galu galā atkāpsies. Tā bija visai izmisīga kara viltība un dārgi izmaksāja, bet nostrādāja. Somus nepatīkami apšaudīja kustīgie padomju tanki, taču, kamēr viņi palika uz vietas un tika galā ar kājniekiem, īpaši bīstami pārrāvumi nenotika.

Tas nebūtu izdevies, ja padomju tanku/kājnieku taktika nebūtu tik pavirša. Koordinācijas starp abiem spēkiem tikpat kā nebija: viņi uzbruka kopā un apmēram vienā un tajā pašā virzienā, bet tas arī bija viss. Tanki izrāvās uz priekšu, ieņēma kādu teritoriju un tad bezmērķīgi braukāja apkārt pa to, gaidīdami, lai kājnieki tos panāk. Kad tankisti apjēdza, ka viņu kājnieki nenāk, vai nu tāpēc, ka bija atsisti pie dzeloņstieplēm, vai arī vispār neparādījās, viņi vai nu paši uz savu galvu atkāpās, vai arī sastājās nocietinātā lokā un centās noturēt ieņemto teritoriju tumsas stundās. Un, kad saule norietēja, tiem uzglūnēja somu tanku iznīcinātāju komandas.

Iznīcināt tankus no tuva attāluma vienmēr bija bīstami, bet īpaši bīstami tas bija Lehdes sektorā, kur koki bija reti un zeme salīdzinoši līdzena. Kā vienmēr, bija pārāk maz "Bofors" lielgabalu, un klajā ainava nebija pateicīga to izmantošanai. Kritušo skaits starp prettanku lielgabalniekiem bija augsts.

Tajā pašā dienā dienvidos līdzīgs uzbrukums notika pašai Summai. Šeit krievu komandieris vai nu neizmantoja sapierus, vai arī tos no ierindas izsita savējo artilērija, jo prettanku akmeņiem tika nodarīti salīdzinoši nelieli zaudējumi. Ja arī tie nespēja apstādināt šaujošos tankus, akmeņi lika tiem rāpties stāvā leņķī, uz brīdi padarot tos viegli ievainojamus. Padomju konstruktori bija ziedojuši bruņas visapkārt tankam par labu smagākiem ieročiem: zem bruņu torņa katram krievu tanku tipam bija savas vājās vietas, kuras somi ātri atklāja. Kad tanks pacēla priekšgalu, lai rāptos pāri laukakmeņu rindām, drosmīgi vienpatņi varēja šauties uz priekšu un nolikt mīnu tur, kur drīz žvadzēdamas nāks lejā tanka kāpurķēdes; un viņi varēja to darīt salīdzinoši droši, jo izvēlētais tanks un lielākā daļa tā kaimiņu nebija spējīgi nolaist savus ložmetējus tik zemu, lai apdraudētu teritoriju cieši sev apkārt.

Summas uzbrukumos krievi mēģināja izmantot ezeru biezo ledu kā ceļus, pa kuriem tuvoties somu pozīcijām. No krievu puses šī taktika izskatījās loģiska: bija pietiekami daudz vietas, lai ducis vai vairāk tanku varētu reizē izvietoties un doties straujā uzbrukumā pāri ledum. Tomēr ja ezera vidū bija pietiekami daudz vietas manevrēšanai, tad somu pusē nebija; tur robotā krasta līnija sašaurinājās un atstāja labākajā gadījumā četras vai piecas tankiem derīgas vietas nobraukšanai no ezera ledus. Un somi, protams, bija pieseguši šīs izejas ar vienībām slēpņos vai prettanku lielgabaliem. Pirmajos uzbrukumos pret Summu un Lehdi krievi zaudēja trīsdesmit piecus tankus, kas bija apmēram trešā daļa no iesaistītajiem tankiem.

Šo divdesmit četru stundu laikā somu virspavēlniecība nezināja tikpat kā neko par to, kas notika Summas sektorā. Krievu šāviņi bija pārrāvuši lielāko daļu telefona līniju, un pirms vēl bija aizritējusi pirmā kaujas stunda, somu vecmodīgās radioierīces cita pēc citas bija izgājušas no ierindas aukstuma, satricinājumu vai pārslodzes dēļ. Vēl ļaunāk, sakari rotu un bataljonu līmenī frontes līnijā bija haotiska improvizācija. Daudziem radioierīču un komutatoru operatoriem nebija iedoti lietojamie kodi, un bija acīmredzams, ka kauju sākumā krievi slepus noklausījās. Tādēļ frontes sakarnieki improvizēja — klasiskā somu stilā. Viņi sāka sarunāties zviedru un vietējo somu dialektu jauktā slengā un saukt savējos komandierus spilgtās un bieži vien piedauzīgās iesaukās. Var tikai just līdzi krievu tulkiem, kuri, komisāru cieši uzraudzīti, mēģināja izlobīt no šīm sarunām kaut ko saprātīgu.

Vēl smagāks trieciens Lehdes pozīcijām tika paredzēts 18. decembrī, kad sešdesmit astoņi tanki uzbruka pēc smagās artilērijas un aviācijas veiktiem priekšdarbiem. Somu artilērija, šaujot pēc savām ļoti precīzajām pirmskara kartēm, iznīcināja desmit tankus, pirms tie vēl bija nonākuši kilometra attālumā no līnijas, atņemot uzbrukumam degsmi. Vēl piecpadsmit tanki tika iznīcināti tuvcīņā. Krievu kājnieki vispār netika pāri laukakmeņiem. Pie Summas neatbalstīts krievu kājnieku uzbrukums izgāzās, atstājot kaujaslaukā somu dzeloņstiepļu priekšā 500 kritušo.

Deviņpadsmitajā decembrī Summas pozīcijas plosīja nepārtraukti uzbrukumi. Spēcīgu spiedienu izjuta arī uz austrumiem no Summas, visā līnijas garumā līdz Muolānjervi ezeram, kur pirmoreiz kaujās par Mannerheima līniju iesaistījās milzīgi smagie KV tanki. Sākās kaujas pašā Summas ciematā. Kad tanki sāka grozīties šaurajās, grambainajās ieliņās, somu kājnieki metās tiem virsū no jumtiem un augšējiem stāviem, šaudami ar saviem "Suomi" novērošanas lūkās, atlauzdami tās un mezdami granātas tornīšos, apšļākdami tankus ar Molotova kokteiļu dušu. Kad 20. decembrī kauja apsīka, plašā teritorijā Summā un visā tās apkārtnē bija izkaisīti piecdesmit astoņi sadegušu krievu tanku vraki. Līdz šim pirmajās divdesmit dienās cīņā par Karēlijas zemesšaurumu, iebrucējs bija zaudējis vismaz 250 tankus. Kāds krievu tanku brigādes komandieris drīzāk bija gatavs dezertēt pie somiem, nekā piedzīvot sekas, paziņojot divīzijas komandierim zaudējumu apmērus.

Lehdē 19. decembri visvairāk apdraudēto bunkuru "Poppius", kas bija liels nocietinājums, nosaukts tā komandiera vārdā, tik smagi ķēra tuva tanku uguns, ka tā metāla ambrazūras saliecās. Būdami nošķirti, šā bunkura aizstāvji pretojās krievu kājniekiem četrdesmit astoņas stundas ar granātām un vieglajiem ieročiem, līdz somi pretuzbrukumā atguva teritoriju ap bunkuru un atbrīvoja viņus.

Lai arī 20. decembrī bija daži jauni uzbrukumi, tie nebija tik nopietni, kā agrākie uzplūdi; krievi bija iztērējuši savus krājumus, kā arī zaudējuši ievērojamu daudzumu bruņu transporta. Vienam tanku bataljonam degviela beidzās tieši Summas priekšā, kur tie apstājās un tika novākti cits pēc cita. Divdesmitajā datumā Summā ielauzās divdesmit krievu tanki, bet astoņi no tiem, tajā skaitā trīs KV monstri, tika izsisti no ierindas tuvcīņā.

Pirmā krievu ofensīva pret Mannerheima līniju bija izgāzusies. Pret Taipali un Summu tika raidītas septiņas kājnieku divīzijas kopā ar divām bruņu transporta brigādēm un vēl lielām formācijām katrā divīzijā, un visu šo kampaņu kopā atbalstīja vismaz 500 lielgabalu un 800 līdz 1000 lidmašīnu. Visas pret Mannerheima līniju raidītās padomju vienības tika saplosītas. Trīs piektdaļas no sūtītajiem tankiem bija iznīcinātas. Tankisti saskārās ar vairāklīmeņu aizsardzību: pirmkārt, jau pati teritorija — grāvji, muklāji un ar sniegu klāta zemes putra, ko papildināja plaši mīnu lauki un tanku lamatas; turklāt nāvīgi precīza somu artilērijas uguns; vēl tuvāk granīta akmeņu rindas, šķēršļi no baļķiem un maskētas bedres. Kad viņi bija tikuši garām visām šīm briesmām un atradās somu pozīcijās, tankisti saskārās ar benzīna bumbām, spridzekļsomām, granātu saišķiem un atsevišķiem somu jukušajiem, kuri parādījās nez no kurienes, lai ar savām šautenēm un mašīnpistolēm šautu pa novērošanas lūkām, periskopiem un ieroču stobriem. Ja viņi pēc visa tā vēl palika dzīvi un ielauzās līnijas aizmugurē, tad tur somi bija rūpīgi izvietojuši savus vērtīgos "Bofors" lielgabalus.

Kas attiecas uz daudzcietušajiem krievu kājniekiem, tad, pēc Mannerheima vārdiem, viņi uzbruka ar "eiropiešiem neaptveramu fatālismu". [32] viņu uzbrukumi norisinājās viļņveidīgi vai blīvās kolonnās, viņu tuvošanos somu pozīcijām piesedza, ja vispār piesedza, reti koki vai nejaušs tanku aizsegs — bet tie parasti bija pārāk tālu priekšā, lai vispār varētu aizstāvēt kājniekus. Kādā Summas kaujaslauka sektorā norisinājās atkārtoti uzbrukumi taisni pāri lielam mīnu laukam, kad karavīri izmantoja savus ķermeņus mīnu neitralizēšanā: viņi sadevās rokās, izveidoja ciešas rindas un stoiski maršēja iekšā mīnās, dziedādami partijas kara dziesmas un turpinādami virzīties uz priekšu tajā pašā noturīgajā, pašnāvnieciskajā ritmā pat tad, kad mīnas sāka sprāgt, izraujot caurumus viņu rindās un apslacot soļotājus ar kājām, rokām un zarnām.

Kāds šādā krievu uzbrukumā izdzīvojušais aprakstījis pieredzēto šādi: Bataljona komandieris Popovs sasauca visus virsniekus kopā un deva mums šādas pavēles:

"Uzbrukums tiks turpināts! Un negulēsim sniegā, sapņodami par mūsu siltajām gultām! Ciemats ir jāieņem! Rotu komandieri… nošaus katru, kurš atkāpsies vai pagriezīsies atpakaļ!"

Nevajadzēja būt lielam psihologam, lai saprastu, ka jaunais uzbrukums, kurā zaldātiem būs jākāpj pāri savējiem kritušajiem un ievainotajiem, izgāzīsies.

No vairāk nekā 100 manas rotas vīriem, kuri devās pirmajā uzbrukumā, tikai 38 atgriezās, kad izgāzās otrais uzbrukums. Mēs visi raizējāmies un jautājām paši sev: kas notiks tālāk? Kā atbildēdams uz mūsu jautājumu, bataljona komandieris, kas bija pārņēmis vadību pēc tam, kad Popovs bija ievainots, pasauca pie sevis virsniekus. …rokā viņš turēja telefonu. … "Biedri, mūsu uzbrukums bija nesekmīgs; divīzijas komandieris tikko deva pavēli man personīgi — pēc septiņām minūtēm mēs uzbruksim atkal…"

Pārējo es atceros kā caur miglu. Viens no ievainotajiem, pāri kuriem mēs devāmies uz priekšu, sagrāba manu kāju, un es atgrūdu viņu. Kad ievēroju, ka esmu priekšā saviem vīriem, es nometos sniegā un ļāvu ierindai sevi panākt. Baiļu nebija, tikai trula apātija un vienaldzība pret gaidāmo likteni, kas dzina mūs uz priekšu. Šoreiz somi ļāva mums pietuvoties 30 metru attālumā pirms atklāja uguni…. [33]

No vēstules, kas atrasta Summas kaujas laukā pēc pirmajiem uzbrukumiem: "Mēs jau divas dienas soļojam bez ēdiena…. bargajā salā mums ir daudz slimo un ievainoto. Mūsu komandieriem ir grūtības attaisnot mūsu atrašanos šeit… mēs esam nokvēpuši kā skursteņslauķi un galīgi pārguruši. Zaldāti atkal ir utaini. Veselība klibo. Daudziem zaldātiem ir plaušu karsonis. Viņi sola, ka kaujas būs galā līdz Staļina dzimšanas dienai, 21. decembrim, bet kurš gan tam tic?" [34]

Aizstāvju sasprindzinājums bija gandrīz tikpat liels. Somiem bija jāatjauno savi nocietinājumi, jāizklāj dzeloņstieples, jāizliek mīnas un naktīs, kad būtu bijis jāatpūšas, jāierok telefona kabeļi. Pārtika pienāca neregulāri, un tā bija trūcīga. Vēl ļaunākas bija slāpes; nevarēja vienkārši noliekties, sagrābt rokā sniegu un sūkāt to, jo šāviņi bija to piesārņojuši, un vīri, kas tā darīja, pārcieta mokošus vēdera krampjus.

Viss bija beidzies ar milzīgu aizstāvju triumfu, taču tālredzīgākie somu virsnieki skatījās uz priekšu un domāja, kas būtu noticis, ja krievi būtu savu bruņojumu likuši lietā profesionāli. Viņu sakāve bija tik graujoša un vienpusēja, ka šķita loģiski pieņemt, ka arī krievi uzdos sev to pašu jautājumu un nākamreiz rīkosies prasmīgāk.

8."Muļķīga galvu dauzīšana"

Krievi bija atdūrušies pret Mannerheima līniju. No sarunām ar karagūstekņiem, dezertieru stāstītā un pārtvertajiem dokumentiem kļuva skaidrs, ka padomju karavīru noskaņojums ir slikts, krājumi no Ļeņingradas nepienāk un soda komandas strādā virsstundas, šaujot gan virsniekus, gan kareivjus, kuri bija atteikušies piedalīties turpmākos pašnāvnieciskos frontālos uzbrukumos.

Somu ģenerāļus bija pārņēmusi eiforija. Ģenerālis Estermans, kas bija rīkojies tik piesardzīgi pierobežas kaujās, tagad stingri iestājās par pārdrošu un nekaunīgu somu pretuzbrukumu, tādas kā Kannas [35] sniegā, kurā būtu paredzēts atšķelt un pēc tam iznīcināt trīs krievu divīzijas, kas atradās ierakumos pie Summas. Šķiet, ka pat atturīgo un reāli domājošo ģenerāli Ēkvistu aizrāvusi šī ideja, lai arī no pēckara dokumentiem nav viegli pateikt, kuram bija vislielākie nopelni pie šā plāna rašanās. Skaidrs ir tas, ka Estermans piedāvāja pretuzbrukuma plānu Mannerheimam jau 11. decembrī, ko Mannerheims noraidīja kā priekšlaicīgu.

Optimālais datums šādas operācijas veikšanai būtu bijis 20. vai 21. decembris, kad krievi vēl arvien bija pārguruši un šokēti par saviem zaudējumiem. Problēma bija tāda, ka vairākas somu vienības, kurām bija paredzēts piedalīties pretuzbrukumā, šajās dienās vēl aizvien cīnījās, atvairot pēdējos, novājinātos uzbrukumus vai arī piebeidzot stūrgalvīgākās izolētās krievu vienības, kas vēl joprojām turējās pretī somu pozīcijām. Mannerheims apstiprināja plānu tikai 22. decembrī, astoņpadsmit stundas pirms H-stundas.

Savos memuāros Ēkvists mazliet tā kā atrunājas, teikdams, ka viņam bija jāpiekrīt plānam, citādi viņš, iespējams, tiktu atbrīvots no amata. Tomēr ir liecības, kas norāda, ka sākumā viņš bijis ar šo plānu tikpat aizrauts kā Estermans. Taisnība, ka viņš uzstāja uzbrukuma plānā iekļaut spēcīgas vienības no Sestās divīzijas — vienīgajiem somu svaigajiem spēkiem Zemesšaurumā. Taču Sestā divīzija bija nozīmēta par virspavēlnieka rezervēm un laikā, kad tika gatavots pretuzbrukums, raka rezerves nocietinājumus pie Vīpuri. Mannerheims vilcinājās četrdesmit astoņas stundas, pirms piekrita iesaistīt daļu Sestās divīzijas, un brīdī, kad tika dota zaļā gaisma, uzbrukumu varēja uzsākt ne ātrāk kā 23. decembrī. Tas bija arī pārāk tuvu H-stundai, lai Sestā divīzija varētu ierasties paredzētajā vietā kaut cik kārtībā.

Uz kartes plāns izskatījās satriecoši. Tas bija dubultas ielenkšanas manevrs: lielāku

5. Somu pretuzbrukuma mērķi un reālie ieguvumi

bultu tīkls mazāku bultu tīkla iekšienē, kas savienojās aiz krievu pozīciju izvirzījuma pretī Summas ielokam. Sestā divīzija uzbruktu izvirzījuma kreisajam flangam, Pirmā divīzija — labajam. Somu Piektās divīzijas priekšā bija ieliekums krievu izvirzījumā, un tai bija jāveic vēl atsevišķs, mazāks ielenkšanas manevrs. Ceturtā un Vienpadsmitā divīzija dotu triecienu izvirzījuma tālākajiem flangiem, ielencot pēc iespējas vairāk krievu spēku.Sestās divīzijas svaigās vienības tiktu izvietotas starp kauju plosīto Ceturto un Piekto divīziju.

Sestā uzbruktu Karhulas apkaimē, gar dienvidaustrumu asi, ar mērķi pārgriezt krievu galveno sagādes līniju uz austrumiem no Kaukjervi ezera. Vienpadsmitā divīzija dotu triecienu uz dienvidiem un dienvidaustrumiem — ceļu krustojumam pie Perkjervi dzelzceļa stacijas, tad pagrieztos rietumu virzienā, līdz savienotos ar Pirmās divīzijas vienībām.

Tas bija ļoti pārdrošs plāns. Ja izdotos, tas izslēgtu trīs krievu divīzijas no kaujām Zemesšaurumā un noteikti sagrautu krievu turpmāko uzbrukumu grafiku. Ja tas būtu sekmīgs, tad tiktu iegūts, iespējams, mēnesis laika — kas būtu pietiekams laiks, lai pasaules sabiedriskā doma pieņemtos spēkā un Somiju sasniegtu ārpasaules militārā palīdzība pietiekamos apmēros, lai nokomplektētu vēl divas divīzijas.

Tomēr tas bija utopisks plāns; tajā bija tik daudz aplamu lietu, ka grūti izšķirties, ar kurām lai sāk. Pats plāns aptvēra lielu teritoriju, taču spēki bija ļoti izkliedēti, un tas bija tik sarežģīts, ka tā īstenošana būtu izaicinājums pat pieredzējušai lauka armijai. Somijas armija visas savas pastāvēšanas vēsturē nekad nebija pat izmēģinājusi šāda mēroga uzbrukuma operāciju. Atskaitot pastāvīgos gaisa uzbrukumus Vīpuri, visa Sestā divīzija bija bez jebkādas kauju pieredzes. Šāda veida uzbrukumam bija nepieciešams bruņu transports, kas piešķirtu ātrumu un triecienspēku, un masīvs, elastīgs artilērijas atbalsts; nebija ne viena, ne otra. Artilērijas atbalstam, savukārt bija nepieciešami nevainojami un uzticami sakari, kādi somiem nebija. Šajā plānā bija vajadzīgi svaigi spēki, kam būtu skaidra izpratne par savu lomu operācijā, taču vienībām, kurām bija paredzēts tajā piedalīties, bija labākajā gadījumā trīsdesmit sešas stundas laika sagatavoties, un daudzas no tām vēl arvien bija iesaistītas spēcīgās kaujās, kad nāca pavēle. Pieskaitiet šiem faktoriem parasto devu jucekļa, kas piemīt tik sarežģītām ofensīvām, un jums būs recepte militārai katastrofai. Patiesībā, operācija neizvērsās gluži par pilnīgu sagrāvi tikai laimīgas sagadīšanās dēļ, un pateicoties krievu parastajai nespējai izmantot savas izdevības.

Šķiet, somu ģenerāļi bija piemirsuši, ka krievu zaldāts ir, un vienmēr ir bijis, daudz sīkstāks aizsargājoties nekā uzbrukumā. Ierakumos un labi apgādāti ar munīciju lielākā daļa krievu zaldātu bija gatavi cīnīties līdz pat nāvei, kā drīz to atklāja uzbrūkošie vācieši. Uzbrukt šādam ienaidniekam ar nepieredzējušiem un nogurušiem spēkiem bija visai riskanti. Uzbrukt bez precīza priekšstata par ienaidnieka izvietojumu bija galīgs neprāts. Un somu izlūkošana bija nožēlojami nepietiekama. Viņi vairāk vai mazāk zināja, kādas krievu vienības atrodas viņiem tieši priekšā, bet viņiem bija tikai aptuvens priekšstats par to, ar ko viņi varētu sastapties aiz pirmajām frontes līnijām.

Brīnums, ka uzbrukums vispār tika uzsākts. Pāris stundu pirms noliktā uzbrukuma sākuma pāri Zemesšaurumam pārvēlās sniega vētra, liekot temperatūrai nokristies līdz mīnus trīsdesmit grādiem. Negantais līča vējš pūta sniegu līmeniskās vērpetēs, kas triecās cauri apmetņiem kā asmens. Tikpat kā katra vienība, kurai, piedaloties operācijā, bija jāmaina atrašanās vieta, noklīda, aizkavējās vai mainīja maršrutu. Kāda baterija ar steidzami vajadzīgajām haubicēm, sniega vētras laikā cenzdamās sekot neskaidrajiem norādījumiem par pārdislokāciju, galu galā nostiprinājās ierakumos nieka desmit kilometrus no vietas, kur tai bija jābūt. Sestās divīzijas svaigajiem bataljoniem, no kuriem tik daudz kas bija atkarīgs, nebija pavēlēts doties uz priekšu saskaņotās, viegli vadāmās vienībās, bet visiem kopā, kājniekiem un bruņojumam vienā plašā masā, kas izklīda lielā Zemesšauruma teritorijā. Tie galu galā nonāca pareizajā vietā, bet vairākas stundas par vēlu — vīri bija cietuši no apsaldējumiem, trūka puses smagās artilērijas, un vienības bija šausmīgi sajaukušās. Virsnieki deva pavēles nepazīstamiem vīriem, vīri atradās svešās vienībās; visi bija nosaluši, noguruši un ātri zaudēja savaldīšanos. Vērojot šo anarhiju, vairāki virsnieki nekavējoties uz vietas mēģināja sazvanīt štābu, lai lūgtu uzbrukumu atlikt, kamēr lietas tiek savestas kārtībā, vai vispār atcelt. Šie zvani nekad nesasniedza mērķi. Vēl nebija sākusies šaušana, bet somu trauslais sakaru tīkls jau nebija izturējis slodzi. Telefonu sakari lielākajā daļā vietu nedarbojās diez ko ilgāk par radio sistēmu. Pēc divām kaujas stundām ģenerālis Ēkvists bija zaudējis jebkādus sakarus ar veselām divām divīzijām.

Sagatavots, vai ne, bet 23. decembrī 6:30 no rīta pēc desmit minūšu ilgas, patētiskas artilērijas uguns uzbrukums sākās. Uzbrūkošo vienību panākumi bija ļoti atšķirīgi. Vienas Pirmās divīzijas bataljons viegli tika līdz Perojoki upei, tur enerģiski uzbruka nocietinātai krievu nometnei, nogalināja četrdesmit ienaidnieka karavīrus un lielu skaitu transporta dzīvnieku un atkāpās somu pozīcijās ar viegliem zaudējumiem. Taču bataljons, kas atradās tam blakus, jau no paša sākuma saskārās ar nopietnu pretestību, cieta smagus zaudējumus, un rezerves bataljonam bija jānāk to glābt.

Sestajai divīzijai par godu jāsaka, ka viņi uzbruka ar pārsteidzošu sparu, pārvarēja atsevišķās pretošanās saliņas frontes līnijā un ielauzās divus kilometrus dziļi krievu aizmugurē. Tur uzbrucēji sastapa lielu un iepriekš neatklātu ienaidnieka tanku novietni. Viņi nokļuva spēcīgā un precīzā lielgabalu ugunī, ko vadīja no diviem lieliem, nesasniedzamiem, pie zemes piestiprinātiem aerostatiem. Šīs Sestās divīzijas daļas uzbrukums tika apturēts pavisam jau 10:00 no rīta. Divi citi Sestās divīzijas bataljoni, kas bija daļa no kājnieku pulka JR-17, virzījās uz priekšu līdz agrai pēcpusdienai, kad arī viņi sastapās ar sīvu pretestību. Bez artilērijas atbalsta tālāk pavirzīties nebija nekādu cerību. Brīnumainā kārtā viņiem izdevās sazināties ar bateriju, kas bija nozīmēta viņu atbalstam; tika pieprasīta artilērijas uguns pa attiecīgajām koordinātām. "Man ļoti žēl," atbildēja baterijas komandieris, "mēs nevaram pa turieni trāpīt — tas ir ārpus mūsu sniedzamības rādiusa." Tikai tad somu kājnieku komandieris uzzināja, ka viņam izsniegtais kods pēdējā mirklī ir iemainīts kādai citai artilērijas baterijai, kas atradās ārpus sniedzamības rādiusa. Viņš mēģināja izmantot savas parastās mortīras kā lauka lielgabalus, atklādams, ka svaigie lādiņu krājumi, kas bija atsūtīti pirms paša uzbrukuma, ir nederīga izmēra. Līdz vēlai pēcpusdienai katru Sestās divīzijas bataljonu bija demoralizējis šāda veida atgadījums, un karavīrus satrieca pirmā sastapšanās ar spēcīgu artilērijas uguni. Bija skaidrs, ka nekā daudz vairāk Sestajai divīzijai te nav, ko darīt.

Ceturtās divīzijas uzbrukums sadūrās ar stingru pretestību jau no paša sākuma, un tās uzbrukums pakāpeniski novirzījās no kursa, kurš būtu novedis krievu tanku novietnes aizmugurē. Tagad uz kauju rajoniem steidzās jaunas krievu vienības no blakus esošajiem sektoriem, un pēcpusdienas pusē arī Ceturtā divīzija bija apstādināta.

Visa šā sajukuma vidū iezīmējās kāda rūgta ironija. Cīnoties ar somu uzbrukumiem, krievi atklāja savas pozīcijas un visu savu priekšējo rezervju: gan vīru, gan bruņu transporta, spēku. Ugunsvadības novērotājiem, kas pavadīja somu kājniekus, pavērās neticami vērtīgi un neaizsargāti mērķi — bataljonu štābi, transporta depo, pilni ar benzīnu un munīciju, munīcijas noliktavas, radio stacijas, neapsargātas lielgabalu baterijas — un viņi nespēja izsaukt kaut vienu pašu lielgabala šāvienu pa tiem.

Ap 3:00 pēcpusdienā somu virspavēlniecība bija dzirdējusi pietiekami daudz, lai saprastu, ka spīdošā pretuzbrukuma vietā izvēršas pirmšķirīga katastrofa. Tika izdota pavēle pārtraukt turpmākās uzbrukuma operācijas un atkāpties Mannerheima līnijā. Šī pavēle jau bija sena vēsture brīdī, kad tā nokļuva līdz frontei. Lielākā daļa lauka komandieru, rīkodamies paši uz savu atbildību, jau bija atsaukusi uzbrukumus un tagad izmisīgi centās savus vīrus dabūt laukā.

Līdz operācijas beigām uzbrucēju zaudējumi kaujas laukā sasniedza 1300 un nosaluši bija vēl 200 cilvēku. Tā noteikti bija visneveiksmīgākā somu kampaņa visā karā. Ņemot vērā operācijas apmērus, nejauko laiku, tajā iesaistītos nepieredzējušos vīrus un bezcerīgi sliktos sakarus, uzbrukumam izvēlētais laiks bija absurds. Sestās divīzijas spēki bija metušies uz priekšu vienā lielā, lempīgā barā; zirgu pakavi un slēpotāji bija pārrāvuši vairākus telefona kabeļus, artilērijas atbalsts bija vājš, un uz to nevarēja paļauties, turklāt ienaidnieka izvietojums bija pilnīgā noslēpumā.

Īsumā, pretuzbrukums tieši atklāja, cik negatava, pat amatieriska Somijas armija bija liela mēroga konvencionālā karadarbībā. Pārvērtēšana un nepamatots optimisms, nevīžīga plānošana, nevērība pret sīkumiem, eiforiskie pieņēmumi, kas raksturoja šo plānu un tā izpildījumu, bija simptomi pilnīgam pieredzes trūkumam.

Ģenerālis Ēkvists savos pēckara rakstos varonīgi mēģina aizstāvēt šo operāciju. Viņš apgalvo, ka uzbrukums deva somiem laiku sagatavoties nākamajam lielajam krievu triecienam, un viņš uzsver, ka šī operācija deva "vērtīgu pieredzi" virsniekiem un kareivjiem, kas tajā piedalījās. Ļoti iespējams, ka tā bija, bet, tā kā somi vēlāk ne reizi vairs neuzdrīkstējās uzsākt lielāku pretuzbrukumu Zemesšaurumā, tad grūti saprast, kāda no visas šīs pieredzes bija jēga. Visvieglāk ieraugāmais šīs operācijas rezultāts bija drūmums somu rindās; vīri saprata, ka bijuši izmēģinājuma trusīši neveiksmīgā plānā, un viņu uzticība virspavēlniecības kompetencei strauji kritās. Vīri deva šai operācijai palamu, kas nav iztulkojama burtiski, bet apmēram atbilstoši to varētu saukt par "muļķīgu un nelaimīgu galvu dauzīšanu".

Tajā pašā laikā somiem nebija ne jausmas, kādus zaudējumus viņi ir radījuši krieviem. Taču pēckara liecības liek domāt, ka ienaidnieka zaudējumi bijuši vismaz tikpat lieli kā uzbrucējiem, un kauju haotiskums, kā arī tas, ka tās notika divus kilometrus dziļi krievu aizmugurē, patiešām radīja trauksmi padomju virspavēlniecībā un izsita viņus no līdzsvara. Taču pat ja pretuzbrukums novilcināja lielās Zemesšaurumā ofensīvas sākumu, tad tikai uz nedēļu vai divām. Šķiet, ka visam šim savdabīgajam un neveiksmīgajam pasākumam šā vai tā bijusi maza nozīme.

Otrā daļa. Neparastā drosme: kaujas Ceturtā korpusa zonā

Sarkanai armijai ir visas priekšrocības pār citu valstuarmijām tās spējā cīnīties bargajos ziemas apstākļos….

Sarkanās armijas rokasgrāmataziemas kaujām, 1939. gada izdevums

9 Tolvajervi: pirmā uzvara

Krievu uzbrukumu skaits un potences vien gandrīz pārmāca somus kara pirmajās izmisīgajās dienās. īpaši Mannerheims uztraucās par virsniekiem frontes līnijā. Lielākā daļa no viņiem bija rezervisti un pirmo reizi īstā apšaudē saskārās ar biedējoši milzīgu skaitlisko pārsvaru, vismaz dažas pirmās dienas viņi vairāk rūpējās par savu vienību neizjukšanu, nekā par smalku pretuzbrukumu veikšanu. Mannerheima pirmā prioritāte bija izlēmīgi iejaukties vismaz vienā frontē — lai darītu kaut ko, ieceltu kādu, kurš spētu apturēt pasivitāti un fatālismu, kas acīmredzami izplatījās skaitliski daudz niecīgākajās aizstāvju rindās. Taču kurā virzienā lai viņš izdara šo gājienu un uzliek šo likmi?

Lēmuma pieņemšanu nedaudz atvieglināja ģeogrāfiskās prioritātes. Briesmas visai somu lietai dramatiski pieauga virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem. Protams, bija nepatīkami zaudēt Petsamo, bet šis zaudējums nebija, nedz pārsteidzošs, nedz draudīgs, ja ņēma vērā tās tuvumu padomju bastionam Murmanskā un attālumu līdz Somijas apdzīvotajiem rajoniem. Uzbrukumi Sallai, Kuhmo un Suomusalmi bija bīstami, taču tie attīstījās lēni. Daudz nopietnākas briesmas draudēja Lādogas Karēlijā, uz ziemeļiem no Ceturtā korpusa, kur situācija kļuva bezcerīgāka ar katru stundu. Un nekur situācija neattīstījās tik strauji kā uz Tolvajervi ceļa. Tieši šeit Mannerheims izšķīrās par krasu rīcību, un šeit, kaujā, kas ir tikpat kā nezināma aiz Somijas robežām, Somijas armija ieguva savu pirmo Ziemas kara varoni, izcīnīja vienu no iespaidīgākajām kaujām un guva savu pirmo ievērojamo uzvaru.

Līdz pirmās kara dienas vakaram Mannerheima štābu bija appludinājuši biedējoši ziņojumi par kauju intensitāti Suojervi rajonā, uz ziemeļiem no Ceturtā korpusa flanga, rajonā, kur netika paredzēta liela aktivitāte. Krievu trieciena ziemeļu zarā atradās 155. divīzija, kas, saduroties ar simbolisku pretošanos, virzījās uz nozīmīgu ceļu krustojumu pie Ilomantsi. Kādus 70 kilometrus uz dienvidiem bija atklāta krievu 139. divīzija, kura starp Suojervi ezeriem virzījās gar Tolvajervi ceļa asi, acīmredzot mērķējot uz svarīgo iekšzemes ceļu, kas gāja cauri Vertsilei un Korpiselkei. Abi šie uzbrukumi nopietni apdraudēja kritisko dzelzceļa līniju, kas stiepās no Joensū cauri Sortavalai, tad aizvijās gar Lādogas ezera rietumu krastu un no turienes pagriezās lejup uz Zemesšaurumu. Citiem vārdiem, apdraudēta bija somu galvenā sagādes līnija visai Lādogas ezera frontei, artērija, pa kuru viņi bija paredzējuši sūtīt papildspēkus uz Zemesšaurumu pēc sen plānotā Ceturtā korpusa pretuzbrukuma.

Krievu 55. divīzija virzījās paralēli dzelzceļa līnijai starp Suojervi un Loimolu. Mannerheims zināja, ka, tai nokļūstot aiz Kollā, plānotais Ceturtā korpusa pretuzbrukums būtu apdraudēts vai pat neiespējams. Tajā pašā laikā, kamēr visi šie negaidītie uzbrukumi virzījās uz priekšu, saskaroties ar retām pretestības saliņām, krievu 18. divīzija lēni, bet neatlaidīgi tuvojās pa Uomā ceļu, kamēr 168. divīzija pa ceļu Lādogas ezera krastā virzījās no Salmi caur Pitkerantu uz Kiteli. 1. decembra pusdienlaikā izskatījās, ka vislielākās briesmas draud uz Tolvajervi ceļa virs Suojervi, kur aizsardzība, šķiet, atradās uz izjukšanas robežas. Daži no ziņojumiem, kas sasniedza Mannerheimu, patiesībā, bija pārspīlēti, taču to paniskais tonis precīzi atspoguļoja notiekošo.

Pretī krievu 139. divīzijai stāvēja apmēram 4000 vīru, nosaukti par "Vienību R", pēc sava komandiera, pulkvežleitnanta Resenena. Tas bija ad hoc formējums, kas sastāvēja no četriem atsevišķajiem kājnieku bataljoniem, kuri bija dažādi gan spēka, gan ekipējuma ziņā, un "velosipēdistu bataljona", kas tika apzīmēts kā "PPP-7". "PPP" ir saīsinājums somu nosaukumam, kas ir pārāk garš un sarežģīts, lai to būtu vērts te rakstīt; "velosipēdistu bataljoni" tajā laikā Eiropas armijās nebija retums, un, protams, tie necīnījās uz velosipēdiem, bet vienkārši izmantoja tos kā transporta līdzekli. Tajā laikā PPP-7 jau bija nomainījuši savus nelietderīgos divriteņus pret slēpēm, lai arī fotogrāfijas no Tolvajervi kampaņas parāda, ka somi ir braukuši līdz frontei ar velosipēdiem vismaz tik tālu, līdz sniegs kļuvis pārāk dziļš.

Jau tā būdams šķobīgs dažādu spēku apvienojums, Vienība R cieta no stingras rokas trūkuma vadībā. Pats "R", pulkvežleitnants Resenens, šķiet, bijis satriekts par visas taktiskās situācijas krīzes pakāpi — savstarpēji saistītu draudu virkni, kas gan kartē, gan realitātē droši vien izskatījusies ļoti nomācoša. Resenens zaudēja kontroli pār notikumiem apmēram divdesmit četras stundas pēc kaujas sākuma. Situācija pieprasīja komandējošā virsnieka drosmīgu, personisku piemēru un klātbūtni frontes līnijā. Šķiet, ka Resenens tikpat kā visu laiku pavadījis bunkurā Eglejervi, desmit kilometrus līdz tuvākajām somu pozīcijām. Ņemot vērā somu sakaru hronisko nedrošumu un ātrumu, ar kādu attīstījās krievu draudi, desmit kilometru vietā tikpat labi varēja būt simts. Aizsardzība notika praktiski bez vadītāja.

6. Ceturtā korpusa sektors un notikumi Tolvajervi un Ilomantsi

Jāsāk ar to, ka R vienība bija ļoti izretināta, un artilērijas atbalsts bija niecīgs: pieci vai seši moderni lielgabali tika taupīti aizmugurē Vuontelē, un divi piecdesmit gadus veci lauka lielgabali bija ierakti tuvāk pašai robežai. 30. novembrī krievi sāka plūst pāri robežai plašā teritorijā virs, zem un pretī Suojervi ezeram, izmantojot katru lielceļu, lopu taku un meža celiņu šajā rajonā. Tomēr viņi nevirzījās tik agresīvi, kā viņu kolēģi 56. divīzijā, kuri sparīgi triecās dienvidu virzienā pa Kollā ceļu. Pie mazākās somu pretestības zīmes viņi pieplaka zemei. Kādā gadījumā viena pati labi maskēta vienība ar "Lahti" triecienšautenēm vairāk nekā stundu aizturēja veselu padomju pulku pie Jehkilas, Suojervi ezera ziemeļaustrumu galā.

Tomēr 1. decembra rītā spēku samērs spieda somus atkāpties sagatavotajās aizkavēšanas pozīcijās Varpakilē. Šeit krievi mēģināja šturmēt līniju ar frontālu uzbrukumu pāri klajumam un atbilstoši cieta. Tomēr šādi novērsuši somu uzmanību, viņi izvērsa spēcīgas kolonnas ap ceļa aizsprosta flangiem un piespieda somus pamest savas pozīcijas un steigties atpakaļ uz vēl vienu aizkavējošo pozīciju kādus piecus sešus kilometrus uz rietumiem. Atkāpjoties somu sapieri uzspridzināja dambi Suojervi ezera rietumu krastā, dodot vaļu ledaina ūdens straumei, kas gāzās starp savējiem un ienaidniekiem. Tas aizkavēja krievus tieši tik ilgi, cik nepieciešams, lai ūdens sasaltu, kas šajos platuma grādos nebija pārāk ilgs laiks, un tad somus atkal piespieda atkāpties. Šoreiz viņi bija spiesti atdot ziemeļu-dienvidu ceļu starp Suojervi un Salonjervi un pamest nelielu izturīgu ceļa aizsprostu, kas uz ātru roku bija uzcelts zemesšaurumā starp abiem ezeriem.

Tagad R vienība bija koncentrēta gar Aitojoki upes rietumu krastu, un rezervē Eglejervi atradās velosipēdistu bataljons. Tāpat Aitojoki līnijā bija izvietota nepieredzējusi vienība ar neizteiksmīgo nosaukumu "Atsevišķais bataljons Nr. 112". Neviens neloloja īpašas cerības par šo vienību, jo tā bija pilnībā izveidota no aizmugures ešelona spēkiem ar niecīgu apmācību un noplukušu ekipējumu.

Pēc paša Mannerheima pavēles 3. decembrī Vienība R veica saskaņotu pretuzbrukumu ar mērķi atgūt ceļu starp Salonjervi un Suojervi ezeriem. Aizstāvji devās drosmīgā uzbrukumā un guva ievērojamus panākumus; šķiet, ka uzbrukums pārsteidzis krievus nesagatavotus. Padomju tanku izskats un iesaistīšanās radīja ierasto sajukumu, liekot uzbrukumam apstāties; šajā brīdī, kad iznākums vēl bija miglā tīts, lieli krievu spēki tika pamanīti, virzoties pāri Salonjervi ezeram, viņi acīmredzot vēlējās ielenkt somu spēkus, kas cīnījās uz ceļa. Stāvokli glāba 112. Atsevišķais bataljons, kas uzsāka drosmīgu pretuzbrukumu šiem ielencēju spēkiem, apturēja tos un pat iespieda atpakaļ mežā. Šis nelielais enerģiskais solis ļāva galvenajiem somu spēkiem pamest kaujaslauku un pārsteidzoši labā kārtībā atkāpties uz sagatavotajām aizsardzības pozīcijām Aitojoki upes rietumu krastā.

Tur viņi ilgi neuzkavējās. Nākamajā rītā, 4. decembrī, pirms rīta ausmas krievi atkal devās uzbrukumā ar lieliem spēkiem un drūmā tumsībā. Aitojoki līnija tika noturēta trīs stundas, kuru laikā uzbrucējs devās atkārtotos un asiņainos frontālos uzbrukumos.

Viens šāds uzbrukums beidzot pārrāva līniju un ielauzās aizmugures pozīcijās, kur velosipēdistu bataljons bija iekārtojis savu štābu. Notika haotiskas cīņas, kad virsnieki, kvartīrmeistari, ierēdņi, mediķi un ievainotie, kas varēja staigāt, metās virsū uzbrucējiem ar personīgajiem ieročiem, nažiem, no mirušajiem paķertiem ieročiem. Aizsardzība turējās ap bataljona komandējošo virsnieku, majoru, kura piemērs stiprināja vīrus un padarīja pretestību organizētāku. Iespējams, viņš būtu spējis stabilizēt situāciju, taču kaujas laikā viņš tika nopietni ievainots. Ar telepātisku ātrumu, kas raksturīgs kaujas lauka baumām, izplatījās runas, ka viņš esot nogalināts. Tas izraisīja haosu improvizētajā aizsardzības perimetrā, un līdz Aitojoki pozīcijām ātri nokļuva baumas, ka krievi strauji ielaužas aizmugurē. Tas nostrādāja: Aitojoki līnija sagruva, un Vienība R juceklīgi atkāpās. Šoreiz Resenena štābs atkāpās līdz pat Tolvajervi, ierazdamies tur ap pusdienlaiku.

Eglejervi atradās spēcīgi, dabiski šķēršļi; tur Vienības R nogurušie vīri centās nostiprināties. Līdz 5. decembra rītam viņi bija pārgrupējušies un ierakušies. Mannerheima nikno signālu pamudināts, Resenena štābs radīja riskantu un pārāk ambiciozu plānu: priekšpusē, visai atklātā pozīcijā, viņi izvietoja velosipēdistu bataljonu, sānos un aizmugurē nostiprinādami to ar Atsevišķo bataljonu Nr. 112. Šīm divām vienībām bija paredzēts uzņemt krievu uzbrukumu un noturēties, kamēr pārējā Vienība R, kas tagad bija slepus izvietota biezajā mežā, ceļa ziemeļu pusē, pēkšņi gāztos pār krievu flangu.

Tas būtu labs plāns, ja vīri būtu atpūtušies, labi vadīti un nodrošināti ar labiem sakariem. Taču krievu uzbrukuma spēks un niknums sagrāva visu shēmu; velosipēdistu bataljons sabruka zem šī spiediena stundas ceturkšņa laikā. Likteņa ironija, ka tikmēr, kamēr krievi bija aizrāvušies laužoties cauri PPP-7, pēkšņs uzbrukums no meža viņu labajā pusē satriektu viņus kā lavīna. Nav skaidrs, kādēļ šāds manevrs netika uzsākts: Resenens izdeva pavēles, bet tās neaizgāja līdz galam vai arī viņš bija zaudējis savaldību un atsauca tās vai vispār nedeva.

Tika izziņota vispārēja atkāpšanās, un šoreiz tā notika kaut cik organizēti, pateicoties Atsevišķajam bataljonam Nr. 112, kas spītīgi cīnījās arjergardā — drīz kļūstot par ugunsdzēsējiem visā šajā frontē. Tagad somi jau atradās netālu no pašas Tolvajervi. Gandrīz nedēļu viņus bija grāvuši pārāki spēki, reizi pēc reizes viņiem uzbruka tanki, viņi nebija spējīgi efektīvi sevi aizstāvēt, katru dienu viņus smagi apšaudīja, bet viņi nevarēja atbildēt ne ar ko citu, kā vien ar muzeja eksponātiem. Kad viņi necīnījās, tad maršēja vai raka. Viņi bija pārguruši, izsalkuši, nosaluši, nobijušies, nomākti un sakauti. Resenens juta, ka viņam neatliek nekas cits, kā ziņot štābam, ka viņa vīri ir pāri tai robežai, kad viņus varētu uzskatīt par cīņasspējīgiem karavīriem.

Mannerheims jau bija nonācis pie šā secinājuma, un ne tikai par Tolvajervi ceļu, bet par visu Suojervi fronti kopumā. Tajā pašā dienā viņš pavēlēja Vienībai R atgūt teritoriju uz austrumiem no Aitojoki, tāpat viņš izdeva pavēli par vispārēju pretuzbrukumu pa Kollā ceļu pret 56. divīziju ar mērķi atgūt dzelzceļa staciju pie Suvilahti. Arī šī operācija izgāzās, un krievi tagad bija bīstami tuvu Kollā upes līnijai.

Iniciatīva noteikti piederēja ienaidniekam. Pa Tolvajervi ceļa asi somi zem uguns bija atkāpušies gandrīz sešdesmit kilometrus. Vīru nervi bija uzvilkti: bija gadījumi, kad somu spēki šāva viens uz otru un vienības, kas bija bēgušas, ieraugot tankus, tagad bēga jau pēc baumām par tankiem. Kara pirmās nedēļas beigās bez pārmērīgām grūtībām ienaidnieks bija veicis pusi ceļa līdz dzelzceļa mezglam Vertsilē. Ja krievi ieņemtu šo pilsētu, visa somu fronte Lādogas Karēlijā sabruktu, un Mannerheima līnija būtu atvērta no aizmugures.

Mannerheimam, protams, bija rezerves, un stratēģisko rezervju galvenā funkcija ir stāties pretī šādiem neparedzētiem draudiem. Viņa problēma bija krievu triecienu apmērs, daudzums un plašums. Kad tiktu iesaistītas viņa divas rezerves divīzijas, nekā cita vairs nepaliktu; viņš nevarēja atļauties kļūdīties. Mannerheima sākotnējā stratēģija paredzēja visu rezervju taupīšanu, lai pēc tam tās izmantotu kā vienotu spēcīgu instrumentu Zemesšaurumā, kur, pēc viņa domām, karš tiks vai nu uzvarēts vai zaudēts.

Tagad viņš bija spiests nosūtīt nelielas vienības uz dažādiem krīzes punktiem mūžamežos uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Ja arī šie pastiprinājumi varēja mainīt notikumu gaitu katrā atsevišķajā kaujā, uz kuru tie tika sūtīti, tad šīs uzvaras pašas par sevi nevarēja diez ko grozīt nelabvēlīgo spēku samēru Zemesšaurumā. Tomēr potenciālās briesmas no šīm iebrūkošajām kolonnām, ja tās izlauztos no mūžamežiem un izplatītos pa Somijas iekšējiem ceļiem, bija pārāk lielas, lai tās ignorētu. Turklāt, šie draudi bija tūlītēji, kamēr stāvoklis Zemesšaurumā bija mainīgs un vēl tikai attīstījās.

Rezervē Mannerheimam bija Sestā divīzija pie Lūmeki, Somijas dienvidos, un Devītā divīzija, kas bija izvietota pie Oulu, abas vājas un nepilnīgi ekipētas. Vēl viņš varēja rēķināties ar pāris rezervistu bataljoniem, kas bija pavirši apmācīti un viegli bruņoti, un deviņiem kvartirmeistaru bataljoniem, kuri nesen bija nozīmēti kā kaujas rezerves, jo, pateicoties drēbju un ekipējuma deficītam, nebija pietiekami daudz, ko uzraudzīt. Viņi galīgi nebija gatavi cīņai.

Tomēr bija jāpieņem nepatīkami lēmumi, un Mannerheims rīkojās izlēmīgi: 4. decembrī viņš pavēlēja JR-25 no Devītās divīzijas ar vilcienu doties uz Kuhmo, lai kļūtu tur par jaunizveidotās brigādes kodolu. Savukārt JR-27 viņš nosūtīja uz Suomusalmi 7. decembrī. Devītās divīzijas atlikusī trešdaļa, JR-26, jau bija izvietota Zemesšaurumā.

5. decembrī JR-16 no Sestās divīzijas tika nozīmēts tiešā Mannerheima pakļautībā un nosūtīts uz Tolvajervi, lai stiprinātu turienes brūkošo aizsardzību un, kā tika cerēts, darbotos kā pretuzbrukuma avangards. Tikmēr JR-17 un JR-19 tika nosūtīti uz Zemesšaurumu, kur tie pievienojās steigā savāktām vienībām, kas drudžaini būvēja "starplīniju" un "pēdējo" nocietinājumu līniju Mannerheima līnijas aizmugurē.

Pieņēmis šos lēmumus, Mannerheims izjuta mierinājumu tajā, ka padomju kolonnas uz ziemeļiem no Lādogas ezera bija izolētas un nespējīgas palīdzēt cita citai. Ja tās varētu iznīcināt ātri, lielāko daļu vērtīgo rezervju varētu atkal izvietot Zemesšaurumā pirms jaunā gada. Mannerheims izgāja uz pārdrošu, bet aprēķinātu risku. Ar pietiekami agresīviem un izdomu apveltītiem lauka komandieriem tas varēja nostrādāt.

Maršalam bija ļoti paveicies, ka viņam bija šādi virsnieki. Vispirms viņš tika vaļā no liekā balasta, atlaižot Ceturtā korpusa komandieri, ģenerālmajoru Heiskanenu. Vietā viņš iecēla vienu no saviem labākajiem virsniekiem, ģenerālmajoru Voldemāru Heglundu. Būdams 1918. gada iesaukuma Divdesmit septiņu jēgeru kursa absolvents, Heglunds bija tumšs, plecīgs soms — it kā apveltīts ar mongolisku akcentu. Heglunds izrādīsies laba izvēle: ar divām divīzijām un plaši izplestām salasītām vienībām viņš aizturēs un ar kaujām liks pilnībā apstāties kopumā desmit krievu divīzijām.

Pulkvedis Pāvo Talvela kļūs par stingru Mannerheima labo roku pašā kaujas laukā. Būdams bataljona komandieris pilsoņu kara laikā, Talvela arīdzan bija vadījis robežsardzes pulku turpmākajos grūtajos neatkarības gados. Viņš bija veiksmīgs arī civilajā dzīvē, strādādams par nacionālās filmu kompānijas viceprezidentu un Valsts Alkohola pārvaldes prezidentu.

Bija sagadījies, ka pilsoņu kara laikā Talvela bija vadījis karaspēku Lādogas Karēlijas reģionā; šo apvidu viņš pazina ļoti labi. Vēlāk, strādādams Somijas Kara skolā, ko iepriekš bija pabeidzis kā labākais savā kursā, viņš bija uz kartes rīkojis plašus manevrus šajā rajonā. Dienā, kad krita Suojervi, Talvela devās pie Mannerheima un pieprasīja, lai viņam uztic kauju vadību šajā apdraudētajā sektorā. Vēl viņš lūdzās, lai Mannerheims piešķir viņam Sestās divīzijas pulku JR-16, kura komandieris, Āro Pajari, bija viņa draugs un vēl viens cienījams pilsoņkara veterāns kaujās šajā apvidū.

Mannerheims vēl nebija gatavs pieņemt šo lēmumu, taču nākamajās divdesmit četrās stundās stāvoklis Tolvajervi frontē ļoti pasliktinājās. Vienības R pretuzbrukums piedzīvoja neveiksmi, aizsardzības līnija gar Aitojoki sabruka, un 5. decembrī Eglejervi krita krievu rokās, kuri tagad atradās pusceļā starp robežu un savu mērķi — dzelzceļa līnijas galapunktu Vertsilē. Uz ziemeļiem no Tolvajervi krievu 155. divīzija apņēmīgi virzījās triecienā uz Ilomantsi. Ja Ilomantsi kristu, ienaidniekam pavērtos brīvs ceļš uz Korpiselki, četrdesmit kilometrus uz dienvidiem. Un, ja Korpiselke kristu, tad somu spēki ap Tolvajervi būtu atgriezti. Galvenais šajās kampaņās bija kontrole pār ceļiem, un krievi uzbruka pārāk daudzām jutīgām artērijām.

Mannerheims izlēma vairs negaidīt. 5. decembra vakarā viņš atsauca atpakaļ Talvelu un izdeva pavēli pārvietot JR-16 pulku no Oulu uz Vertsili; papildus atbalstam tika piešķirta arī viena artilērijas baterija. Talvela ieradās Mannerheima štābā Mikeli Somijas neatkarības dienā, 6. decembrī, ap četriem rītā. Mannerheims bija nomodā; patiesībā, viņš bija pilnā uniformā.

Viņš izskaidroja Talvelam situāciju, ieskicējot pēdējo četrdesmit astoņu stundu neveiksmes un sarūgtinājumus. Viņaprāt, vislielākie draudi pastāvēja Tolvajervi/Ilomantsi sektorā, lai gan situācija bija neskaidra arī starp Lādogu un Suvilahti, kur Ceturtais korpuss mēģināja apturēt pretinieka virzīšanos. Tas, kas bija sācies kā viens trieciens, tagad bija sadalījies divās atsevišķās kampaņās: viena attīstījās Ceturtā korpusa ziemeļu flangā, gar Suvilahti— Kollā ceļu, tikmēr otra tagad bija sasniegusi kritisku punktu uz Tolvajervi un Ilomantsi ceļiem. Mannerheims bija izlēmis atdalīt visus šajā frontē karojošos spēkus no Ceturtā korpusa un padarīt šo sektoru rīcībā neatkarīgu, tā komandierim ziņojot nepastarpināti Mannerheima štābam. Turpmāk visi spēki Tolvajervi/Ilomantsi sektorā sauksies "Talvelas grupa".

Iecēlis Talvelu par komandieri, Mannerheims uzskaitīja sasniedzamos mērķus: apstādināt ienaidnieka virzīšanos uz Tolvajervi un Ilomantsi, atspiest viņus atpakaļ un atgūt Suojervi ceļu tīklu, nogriežot piegādes krievu dienvidu kolonnai uz Kollā ceļa. Pat tad, kad ieradās visi papildspēki, Talvelam vēl arvien bija mazāk nekā puse no zināmā pretinieka karavīru skaita, nekāda bruņu transporta, nekāda gaisa atbalsta, izņemot izlūkošanas lidojumus, un tik maz mortīru un lielgabalu, ka bruņojuma atšķirības šķietami izskatījās gluži absurdas. Tomēr Talvela bija gatavs un vēlējās pamēģināt.

Maršals bija izvēlējies īsto vīru. Pāvo Talvela bija vēl viens leģendāro Divdesmit septiņu jēgeru kursa veterāns, un ar karadarbību pirmo reizi saskāries kā jauns, dedzīgs patriots Krievijas frontē 1917. gadā. Viņš brīvprātīgi pieteicās jēgeru programmā Vācijā un ar šo vienību 1918. gadā atgriezās Somijā. Pilsoņu kara kampaņu laikā viņš uzdienēja līdz majora pakāpei. Republikas pirmajos gados Talvela aktīvi iesaistījās politikā, nenogurstoši darbodamies, lai nostiprinātu bijušo jēgeru virsnieku grupas ietekmi pretstatā vecākajiem pretvāciski noskaņotajiem virsniekiem. Paaugstināts par pulkvedi 1928. gadā, salīdzinoši nelielajā trīsdesmit viena gada vecumā, Talvela kā politisku žestu pēc diviem gadiem iesniedza atlūgumu. Viņš bija vairākos atbildīgos amatos civilajā dzīvē, tomēr palika cieši saistīts ar nacionālās drošības jautājumiem. Viņš bija arī viens no retajiem cilvēkiem, kuri satuvinājās ar Mannerheimu personiski un vairākas reizes apciemoja maršalu viņa mājā, kas bija liels gods. Mannerheimam kā ģenerālim bija savas vājības, lai arī mazāk, nekā varētu piesaukt daudziem citiem slaveniem komandieriem, taču cilvēku nepazīšanu viņam nevarēja pārmest. Talvela viņš saredzēja vīru, kas būtu spējīgs stabilizēt šķietami bezcerīgu stāvokli: dedzīgi patriotisks, enerģisks, apveltīts ar drosmi un spēju izšķirties, fiziski spēcīgs, Talvela bija taktiķis ar iztēli un caurcaurēm pazīstams ar apvidu, kurā darbosies viņa spēki.

Talvelas pirmais darbs bija piezvanīt Pajari, kurš 6. decembrī ar saviem spēkiem bija ieradies Vertsilē. Brauc uz Tolvajervi, Talvela viņam pavēlēja, noskaidro, kas tur notiek, tad brauc atpakaļ uz Vertsili, kur Talvela vēlu vakarā ar viņu tiksies. Pajari rīkojās ātri: viņš ieradās Tolvajervi frontē ar mašīnu apmēram desmitos vakarā. Uz vietas apspriedās ar komandieriem, aprunājās ar pāris nejauši sastaptiem karavīriem, iedrošinādams runāt brīvi, izpētīja apvidu, apskatīja pēdējos izlūkošanas ziņojumus par ienaidnieka spēku un nolūkiem un aizbrauca. Viņš bija redzējis visu nepieciešamo.

Viņš satikās ar Talvelu Vertsilē ap trijiem rītā. Viņa ziņojums par stāvokli bija drūms: Tolvajervi aizstāvji, viņš pavēstīja Talvelam, atrodas uz spēku izsīkuma robežas; viņi ir pārguruši, un disciplīna karājas mata galā. Iespējams, ka vēl viens krievu trieciens šo matu pārrautu. Šie vīri bija atkāpušies vai iesaistījušies vienlīdz veltīgās aizkavēšanas operācijas veselu nedēļu, viņus bombardēja artilērija, kurai viņi nespēja atbildēt, un uzbruka tanki, kam viņi varēja stāties pretī vienīgi ar automātiskajiem ieročiem un rokas granātām. Ienaidnieks, krievu 139. divīzija, tika labi vadīts un uzrādīja teicamas apmācības un taktiskās saliedētības pazīmes. Atkal un atkal krievi bija veikuši drosmīgus flangu apiešanas manevrus, pārsteidzot somus aizsardzības pozīcijās.

Turklāt laika apstākļi nebija somu pusē: sniegs bija tikai vietām un nedaudz, kas nozīmēja, ka sniega kupenas ārpus ceļiem nebija pietiekami lielas, lai nopietni aizkavētu krievu kājniekus, un sniega kārta vēl nebija pietiekami bieza, lai somi pilnā mērā varētu izmantot savu slēpotāju mobilitāti. Skaitliskā ziņā samēri bija viens pret pieci Talvelas grupai par sliktu. Krievu artilērijas pārsvars bija nospiedošs, un, protams, viņiem piederēja absolūts monopols bruņu transportā. Lai apturētu šādu uzbrukumu, secināja Pajari, bija vajadzīgs brīnums. Atņemt krieviem iniciatīvu un vēl atspiest viņus atpakaļ šķita neiespējami.

Tāpat Talvelam bija jāuztraucas par otršķirīgajiem draudiem pie Ilomantsi. Tur krievu 155. divīzija bija netraucēti virzījusies dienvidrietumu virzienā līdz atradās tikai kādus piecpadsmit kilometrus no Ilomantsi. Salasītās somu vienības divu bataljonu apmērā aizkavēja viņus, cik nu varēdamas, bet vienīgā lieta, kas tiešām kavēja ienaidnieku izlauzties cauri un ieņemt Tolvajervi pozīcijas no aizmugures, bija agresivitātes trūkums, kuru izrādīja 155. divīzijas komandieris ģenerālis Gusevskis. Tomēr Talvela juta, ka var koncentrēt savu uzmanību uz Tolvajervi, vismaz tik ilgi, kamēr nenotika pēkšņs krievu aktivitātes izvirdums.

Pirmā lieta, ko viņam vajadzēja apturēt, bija aizstāvju armijas sabrukums. Teritorija Tolvajervi ezera rietumu krastā bija labi piemērota aizsardzības operācijām, un šeit, izlēma Talvela, somi nogriezīsies un apstāsies. Viņš nosūtīja Pajari atpakaļ uz fronti ar pilnvarām uzņemties pilnu atbildību. Pajari ieradās 7. decembra pievakarē un atbrīvoja pulkvežleitnantu Resenenu no vadības.

Bija jau gandrīz par vēlu. īsajā laika sprīdī kopš Pajari pirmās naksnīgās inspekcijas, Tolvajervi fronte bija sagruvusi. Piemēram, labi pārbaudītais PPP-7 kopš rītausmas bija atkāpies astoņus kilometrus no savām pozīcijām pie Ristisalmi, Alatolvajervi ezera krastā, līdz Hirvasjervi ezeram, kas atradās uz ziemeļiem no Tolvajervi ezera.

Labās ziņas bija tādas, ka 6. decembrī bija ieradusies otra artilērijas baterija un vēl divas bija ceļā. Ceturtais korpuss no savām rezervēm sūtīja svaigu bataljonu (ErP-9; "Er" nozīmē "neatkarīgais" jeb "atsevišķais"). Visiepriecinošākais bija fakts, ka paša Pajari pulks, JR-16, bija sācis ierasties Tolvajervi frontē 7. decembrī.

Šīs karaspēka daļas Pirmais bataljons (l/JR-16) ieradās frontē agri no rīta un uzreiz sāka veidot ierakumus uz ziemeļiem un rietumiem no tilta, kas savienoja šaurumus starp Tolvajervi un Taivaljervi ezeriem, vietā, kas pazīstama kā Kivisalmi. Trešais bataljons (3/JR-16) ieradās vēlāk un ieņēma aizsardzības pozīcijas gar Tolvajervi un Hirvasjervi ezeru rietumu krastiem. Talvela pats ieradās pievakarē un tūdaļ uzņēmās izlūkošanu.

Tas, ko viņš ieraudzīja, nebija iedvesmojoši. Iekams Pirmais bataljons bija paspējis ierakties Kivisalmi, tas saņēma spēcīgu triecienu un panikā pameta savas pozīcijas. Daži no tā vīriem aizbēga līdz pat Korpiselkei, kamēr saņēma sevi rokās. Šī somu līnijā radusies plaisa ļāva ienaidniekam iegūt kontroli pār Kotisāri salu un taktiski nozīmīgo Hirvasharju pussalu, garu, šauru zemes strēli, kas pletās ziemeļrietumu virzienā un nošķīra Hirvasjervi ezeru no Tolvajervi ezera. Tur atradās nesen uzcelta kotedžas tipa divstāvu viesnīca tūristiem, kuras otrais stāvs izvirzījās virs pirmā. Brīnišķīgais skats, kas no tās pavērās uz ezeriem un apkārtējiem kalniem, bija gana iespaidīgs, lai radītu šādu tūristu paradīzi, un nākamajās dienās tas deva krieviem nepārvērtējamu labumu. Tagad viņiem patiešām bija virsroka. Krievu 609. pulka komandieris apskatīja ieņemto ēku, novērtēdams to gan kā novērošanas punktu, gan kā gatavu bunkuru, un nekavējoties padarīja to par savu štābu.

Somiem vēlāk nāksies bargi samaksāt par šajā dienā zaudēto teritoriju. Talvela ieradās notikumu vietā, vēl paspēdams personīgi vadīt dažus no bēgošajiem l/JR-16 vīriem, taču viņu rindas bija tik retas, ka tas neko nespēja vairs mainīt. Panika vienkārši turpinājās tik ilgi, kamēr bēgošie vīri nokaunējās par sevi un atgriezās atpakaļ pulkā.

Daži no panikas pārņemtajiem l/JR-16 vīriem bēga garām 3/JR-16 vienībām, kas tobrīd ieradās paša pulkvežleitnanta Pajari vadībā, un gandrīz aplipināja arī tos. Pajari darīja to, kas virsniekiem jādara šādās situācijās: viņš nepiespiesti pastaigājās gar ierakumiem, ko viņa vīri nostiprināja, aicinādams viņus turēties un izpildīt savu pienākumu. Viņa miers, viņa stingrais, bet līdzsvarotais tonis neļāva panikai izplatīties viņa vīru vidū, un šobrīd viņi izskatījās pietiekami apņēmīgi.

Tomēr patiesībā Pajari bija iemesls bažīties par šo vienību. JR-16 Trešais bataljons bija veidots tikpat kā tikai no Tamperes rūpnīcu strādniekiem, šī industriālā pilsēta 1939. gadā, tāpat kā 1918. gadā, bija kreisā spārna politiskās varas centrs. Un 1933. gadā, svinot 15. gadskārtu, kopš baltie atbrīvoja Tamperi, Pajari bija iesaistīts kādā incidentā. Toreiz daži vietējie sociāldemokrāti zem Somijas karogiem bija izkāruši sarkanos karogus, protestējot pret ceremoniju, kas, viņuprāt, pieminēja patiesi spontānas strādnieku sacelšanās apspiešanu. Pajari personīgi organizēja un vadīja apmēram 200 aizsargu, lielākoties virsniekus un apakšvirsniekus, katrā ziņā neapbruņotus, kuri norāva sarkanos karogus.

Turpmākajās nedēļās šā incidenta atspoguļojumos presē strādnieku šķiras aizvainojums tika koncentrēts uz Pajari, un Tamperes apvidū tika uzšķērstas daudzas nepatīkamas vecas rētas. Viņam noteikti bija prātā atmiņas par šo incidentu, kad viņš soļoja gar svaigi raktiem ierakumiem pie Tolvajervi, mēģinādams rādīt piemēru karavīriem, no kuriem vismaz daži nesen, pirms pieciem gadiem, būtu varējuši vēlēties viņa nāvi. Lai nu kā, Trešais bataljons turējās nelokāmi visu dienu, ko, par laimi, atviegloja fakts, ka ienaidnieks, bez šaubām, bija aizņemts ar savu iekarojumu nostiprināšanu Tolvajervi ezera otrā krastā. Binoklī Pajari varēja redzēt, kā krievi centīgi nocietina tūristu viesnīcu.

Brīdī, kad agrā pievakarē Talvela sarunājās ar Pajari, situācija šķita stabilizējusies. Abi vīri bija redzējuši pietiekami, lai saprastu, ka sakāves vīruss izplatās visā karaspēkā, skarot vienlīdz veterānus un rezervistus. Viņi bija vienisprātis, ka ir nepieciešama kāda krasa rīcība, kas iegrožotu paniku, ļautu atgūt nedaudz iniciatīvas un pierādītu vīriem, ka krievi ir sakaujami.

Talvela izstrādāja drosmīgu shēmu liela apmēra reidam pret vārīgajām pozīcijām aiz ienaidnieka priekšējās līnijas, pāri Tolvajervi ezera ledum un pret kādu krievu vienību, kas bija izveidojusi nometni blakus ceļam, kas gāja uz Eglejervi. Talvela pats gribēja vadīt uzbrukumu, bet virsnieki viņu atrunāja. Pajari pieteicās brīvprātīgi par spīti tam, ka viņš bija pavadījis visu dienu dežūrā.

Reida dalībniekus izvēlējās no paša Pajari JR-16, īpaši no Otrā bataljona, kas bija pavadījis mierīgu dienu rezervē. Divas rotas devās ceļā īsi pirms pusnakts, virzīdamās pāri ledum uz dienvidiem no Kotisāri salas. Lai novērstu krievu uzmanību uz citu pusi, pēc stundas tika uzsākts viltus uzbrukums pašai Kotisāri salai. Tomēr vienība, kas veica uzbrukumu, bija jau tā nedrošais Septītais velosipēdistu bataljons, un, kad tās komandieris, majors vārdā Ēriksons, kaujas agrumā tika nogalināts (otrais kritušais bataljona komandieris piecās dienās), uzbrukums saļodzījās, un drīz PPP-7 atkāpās atpakaļ uz ezera somu pusi.

Tikmēr reida grupa virzījās pāri atklātam ledum mēness neapspīdētā, melnā tumsā. Nebija dzirdama ne skaņa, izņemot slēpju maigo švīkoņu pret sniegu un beziemesla, netveramo ledus čukstoņu, tam sakustoties, nosēžoties, piesalstot vai atbildot spiedienam. Neviens no vīriem, kas piedalījās šajā pārgājienā, nekad neaizmirsīs pārdabisko klusumu, gandrīz pilnīgo nakts melnumu, sasprindzinājumu, nezinot, kurā mirklī viņi sastapsies ar krievu patruļu vai slēpni. Nav pārsteigums, ka šādos apstākļos abas rotas zaudēja sakarus. Devītā rota uzdūrās neaizsalušam ūdens laukumam, pagriezās uz dienvidiem, lai tiktu tam garām, un pazaudēja sakarus ar Ceturto rotu. Galu galā Devītā tika pāri ezeram, uzskrēja virsū dažām nelielām krievu grupiņām, pārmija uguni, bet bez zināmiem rezultātiem.

Ceturtā rota turpināja savu sākotnējo maršrutu leitnanta Urho Isotalo vadībā, Pajari viņam blakus. Apmēram stundu pēc ezera šķērsošanas somu izlūki ziņoja, ka atklājuši lielus ugunskurus ieplakā netālu no Kivisalmi tilta. Pirms somi paspēja kārtīgi paskatīties uz savu mērķi, viņi sastapās ar nelielu krievu sardzes patruļu un bez skaņas nogalināja visus tās vīrus.

Priekšā atradās gara, zema, ar kokiem klāta klintsradze; aiz šīs klints kores debesīs blāzmoja ugunskuri. Reida dalībnieki izretinājās pie klints pamatnes un lēnām tuvojās tā, lai visi sasniegtu klints kori vienlaicīgi. Kad Pajari piezagās dažus pēdējos metrus līdz virsotnei un uzmanīgi palūkojās caur sniega klātajiem mūžzaļajiem zariem, kuri slēpa viņa vienību, viņš ieraudzīja mērķi, ko vēlāk aprakstīja kā "brīnišķīgu". Klints radze atradās nieka simts metrus no ienaidnieka nometnes. Pajari pēc izjūtas novērtēja, ka tur lejā varētu būt pilns bataljons. Ugunskuri bija milzīgi — veseli koki bija sakrauti un aizdedzināti — un ienaidnieks stāvēja sapulcējies ciešā lokā ap tiem, viņu kontūras izgaismotas kā mērķiem šautuvē. Sardzi nekur nemanīja. Tālāk, Eglejervi ceļa virzienā, Pajari saskatīja līdzīgus ugunskurus līdzīgās nometnēs — vēl divi bataljoni, viņš novērtēja. Ar vienu rotu viņš gatavojās uzbrukt veselam pulkam.

Pagāja laiks, kamēr karavīri izvietojās slēpnī gar kores līniju, un, kamēr Pajari vīri iekārtojās, viņi izdzirdēja spēcīgas uguns atbalsis kreisajā pusē —

7.Pajari reids un Tolvajervi kampaņas izšķirošā kauja

viltus uzbrukumu Kotisāri salai. Izmantodama šo troksni par aizsegu, rota ātri pabeidza ieņemt savas pozīcijas. Krievu bataljons apakšā tikai paskatījās attālās šaušanas skaņas virzienā, paraustīja plecus un atgriezās pie saviem ugunskuriem.

Divos no rīta 140 kājnieki un sešpadsmit automātiskie ieroči bija izvietoti pusaplī gar klints kori, labi paslēpti aiz krūmāja un sniega. Ikkatram vīram mērķi jau bija iepriekš nostājušies. Pajari pirmais šāviens bija signāls, pēc kura visa kores līnija abās pusēs viņam norībēja un uzliesmoja, kad zalve pēc zalves plosīja uguns izgaismoto ieplaku. Tas atstāja uz ienaidnieku tūlītēju iespaidu. Pārsteigums par slēpni bija tik liels, ka Pajari, vēlāk rakstot par šo kauju, nevarēja atcerēties, ka būtu redzējis vai dzirdējis kaut vienu pretī izšautu šāvienu. Pēc triju vai četru minūšu šaušanas stāvošu mērķu vairs nebija; mirušo kaudzes gulēja lokos ap ugunskuriem.

Abas krievu vienības, kas bija izvietojušās tālāk gar ceļu, atbildēja ar mežonīgiem uguns izvirdumiem visos virzienos, kamēr Pajari, lai apmulsinātu vajātājus, zagšus izveda savus vīrus pa ieplaku, kas bija gluži tuvu vienai no šīm nometnēm. Pēc uguns skaļuma un šāviņu veida bija skaidrs, ka abi krievu bataljoni nokļuvuši savstarpējā apšaudē; viņi vēl arvien apmainījās ar uguni, kad somi pēc divām stundām bija attālinājušies aiz dzirdamības robežas.

Atpakaļceļš bija nogurdinošāks un nervozāks nekā turpceļš. Sajūsma par slēpni sāka pāriet. Pusceļā līdz somu pozīcijām Pajari sabruka, un viņš bija jāatgādā atpakaļ improvizētās nestuvēs — vienīgais reidā cietušais soms.

Izrādījās, ka Pajari ir nopietni slima sirds; viņš bija to zinājis jau kādu laiku, tomēr tāpat pieteicies vadīt reidu. Ziņa par reida panākumiem, pirmo somu uzvaru vispār šajā krīzes nomocītajā Ceturtā korpusa frontē, izplatījās ātri, un tai bija spēcinoša ietekme uz aizstāvju noskaņojumu. Krievus ne tikai varēja sakaut, viņus varēja pataisīt par muļķiem. Šķita, ka reids ir pamatīgi satriecis arī krievus, jo nākamajās divās dienās, 9. un 10. decembrī, netika pasākti nekādi plaša mēroga uzbrukumi.

Tomēr frontē nevaldīja pilnīgs klusums. Snaiperi bija aktīvi abās pusēs, dziļi mežos saķērās patruļas, un notika artilērijas dueļi: pāris šāvienu no somu puses, pēkšņi, masīvi izvirdumi no labi apgādātajām padomju baterijām. Viena šāda apšaude iztrenca Pajari reida dalībniekus no lauku mājām, kur tie atpūtās pēc saviem nakts pūliņiem.

Tagad, kad Tolvajervi fronte drīzāk virmoja nekā vārījās, Talvela izlēma uz mirkli atstāt šejieni, lai ātri pārbaudītu otru fronti pie Ilomantsi, kādus četrdesmit kilometrus uz ziemeļrietumiem. Tur augšā ienaidnieka 155. divīzija vēl arvien virzījās uz priekšu, taču lēnā tempā, un vēl arvien bija varena. Pēkšņs pārrāvums šeit apdraudētu visu lielo pretuzbrukumu, ko Talvela jau plānoja pie Tolvajervi.

Situācija, ko viņš atklāja Ilomantsi, bija šāda: 7. decembrī krievi bija sasnieguši vietu, no kuras bija tikai astoņpadsmit kilometru līdz Ilomantsi — Korpiselkes ceļu krustojumam. Somi izrādīja viņiem pretestību no apvidus nozīmīgākā ģeogrāfiskā punkta, saukta par Mehkes kalnu. Talvela bija pavēlējis noturēt Mehkes kalnu par katru cenu, un tā nogurušie aizstāvji, bataljons ErP-11, majora Nikoskelainena vadībā, bija pamanījušies noturēties un atvairīt vairākus uzbrukumus, kamēr 9. decembrī bija spiesti atkāpties uz Oinānsalmi.

Visi somu spēki Ilomantsi sektorā tagad bija pakļauti pulkvedim Pēram Ēkholmam, vēl vienam Divdesmit septiņu jēgeru kursa veterānam, kurš reiz bija bijis Talvelas komandējošais virsnieks, viņam darbojoties Aizsargos. Nosaukta par "Vienību E", šī grupa šobrīd atradās savu spēku virsotnē: četri bataljoni, no kuriem divi gan bija vāji apmācīti bijušie kvartīrmeistari. 8. decembrī Ilomantsi aizstāvji saņēma pirmo jauno "artilērijas atbalstu": vienu mortīru bateriju. Pusotru dienu vēlāk Vienība E saņēma īstu artilērijas bateriju, kāda nu tā bija: divus vecus franču 75 mm lielgabalus, no kuriem viens vēlāk izrādījās nelietojams. Pieskaitot šos jaunos ieročus tiem četriem gadsimta mijas eksponātiem, kas somiem jau piederēja, Ēkholmam šobrīd bija saujiņa 81 mm mortīru un pieci vieglie lauka lielgabali — no kuriem modernāko tik tikko varēja saukt par "novecojušu" — ar ko cīnīties pret pilnu divīziju, kurai bija vismaz četrdesmit moderni lielgabali.

Tomēr Ēkholms uzbruka krieviem un deva viņiem smagu triecienu. Viena no patruļām atklāja nelielu ienaidnieka bataljonu, apmēram 350 vīru, klīstam aiz somu kreisā flanga apmēram astoņus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Ilomantsi, netālu no purva, saukta par Tetrilampi. Ēkholms izveidoja triecienvienību, pavēlēja to pamatīgi apbruņot ar automātiskajiem ieročiem un ātri ielenca dīvaini apātiskos ienaidnieka spēkus. Tumsas pēdējās stundās viņš ierīkoja slēpņus, un pie pirmās gaismiņas somi atklāja nāvējošu krustuguni. Krievu vienība tika iznīcināta; neizglābās neviens pats vīrs. Krievu 155. divīzijas komandierim radās tāda sajūta, it kā mežs vienkārši būtu aprijis vienu no viņa bataljoniem. No šīs dienas krievu taktika kļuva ievērojami piesardzīgāka.

Talvelam šķita, ka visas zīmes ir viņu pusē. Abās frontēs viņa vīri bija pārtraukuši atkāpties un devuši iebrucējam sāpīgus triecienus. Šo darbību rezultātā krievi bija izsisti no līdzsvara un piebremzēti. Talvela uzskatīja, ka tagad ir pienācis laiks dot saskaņotu, totālu triecienu abās frontēs. Viņš pabeidza savu plānu 10. decembrī, izklāstīja to virsniekiem un izvēlējās 11. decembri par uzbrukuma brīdi.

Tomēr krievi, vismaz Tolvajervi frontē, nebija tik pasīvi, kā izskatījās, un pirms Talvela paspēja uzsākt savu pretuzbrukumu 11. datumā, viņu sagaidīja nepatīkams pārsteigums viņa paša kreisajā flangā. Vesels padomju bataljons bija nepamanīts izsoļojis cauri mežonīgajam mūžamežam Tolvajervi ezera ziemeļos. Bez kāda brīdinājuma tie parādījās starp kokiem un metās virsū Pajari vienīgajai apgādes līnijai, ceļam uz Korpiselki, apmēram trīs kilometrus uz ziemeļrietumiem no Tolvajervi ciema.

Tur nebija veikti nekādi aizsardzības pasākumi, un tur bija maz karavīru, tikai lauka virtuves, nedaudz artilērijas personāla, kvartīrmeistari un mediķu vienības, kā arī JR-16 štāba rota. Apmēram vienpadsmitos naktī no 10. uz 11. decembri krievu bataljons iznāca no meža. Somi tika pārsteigti pilnīgi nesagatavoti, un pēc visas taisnības viņi būtu padzīti no kaujas lauka uz karstām pēdām.

Taču notika kas dīvains. Pirmais ienaidnieka ieņemtais objekts bija lauka virtuve, kur lielās mucās vārījās desu zupa. Izdzenājot saujiņu panikas pārņemtu pavāru, kas atradās tiem ceļā, uzbrucēji sajuta zupas smaržu, un lielākā daļa no viņiem apstājās un sāka ēst. Postošā iniciatīva, kas viņiem bija piederējusi uzbrukuma sākumā, izgaisa, un pārbiedētie somi ieguva nenovērtējamu laiku sprīdi, lai atgūtos.

Un viņi atguvās, turklāt visai ātri. Tā bija sagadījies, ka pats pulkvedis Pajari atradās tuvumā, kad krievi uzbruka. Viņš pagaidu vienībā savāca kopā kādus 100 pavārus, ierēdņus, mediķus, apgādes seržantus un artilēristus un pats veda tos sparīgā pretuzbrukumā. Šo improvizēto rotu viņš vadīja, vienkārši izkliegdams pavēles kā mācību laukumā, aprobežojoties ar pieciem sešiem vārdiem. Sekojošā sadursme, kuru somi tūdaļ nosauca par "Desu karu", bija viens no retajiem zināmajiem durkļu cīņas gadījumiem Ziemas karā. Šī kauja bija cieša, brutāla un nežēlīga.

Divi no Pajari vīriem izveidoja mednieku-slepkavu komandu: viens nesa spēcīgu prožektoru, otrs "Suomi" mašīnpistoli. Abi divi ložņāja pa mežu, meklēdami nelielas, izolētas krievu grupiņas vai atsevišķus klaiņotājus. Kad upuri tika pamanīti, tika ieslēgta gaisma, un krievi nemainīgi sastinga kā stirnas, tikai uz mirkli, un ar šo mirkli "Suomi" strēlniekam, seržantam Mīnalainenam pilnībā pietika. Ar īsām 9 mm ložu kārtām viņš nogāza vīru pēc vīra.

Kamēr plosījās šī tuvcīņa, ieradās divas steigā no frontes līnijas izsauktas rotas un uzbruka krieviem no austrumiem. Četros no rīta krievi pilnībā atkāpās, un līdz ausmai cīņas bija apsīkušas pavisam. Precīzu kritušo krievu skaitu ir grūti noteikt, jo daudzi neredzēti un nesaskaitīti nomira mežā. Zināms, ka no visa bataljona tikai pāris duču vīru tikuši atpakaļ līdz krievu pozīcijām. Rītausmā atklājās vismaz 100 sasaluši līķi, kas bija izkaisīti ap ložu sacaurumotajiem lauka virtuves zupas katliem, daži vēl ar desas kumosiem pie pelēkajām lūpām.

Cīņas karstumā no somu lūpām bija izskanējis kaujas sauciens, kas nebija dzirdēts kopš Trīsdesmitgadu kara: "Hakkaa Pддlle!" Burtiski tas tulkojams kā "Gāz viņus zemē!", bet nozīmē daudz skarbāko "Bez žēlastības!"

Kamēr aizmugurē plosījās "Desu karš", vēl viena kauja izcēlās dienvidu flangā. Krievu bataljons devās no Kotisāri salas pāri ledum, acīmredzot cerot uzbrukt Tolvajervi ciemam no dienvidiem. Somiem bija izlūkposteņi uz ledus, un krievu virzība tika atklāta. Tika paziņots leitnantam Ēro Kivelem, kura rota, daļa no JR-16, atradās vistuvāk. Atstājis divus vadus un smagos automātiskos ieročus apsargāt ciemu, leitnants Kivele aplenca uzbrucējus ar trim kājnieku vadiem. Pirmajā gaismiņā krievi bija uz ezera, vēl arvien klajā laukā. Kiveles vīri izvēlējās mērķus un daudzus nogāza jau ar pirmo zalvi. Krievu vidū izcēlās panika, un viņi bēga atpakaļ pāri atklātam ledum, kur viņi bija pirmšķirīgi mērķi. Kiveles vīri turpināja šaut, kamēr pēdējais no krieviem nebija izzudis pirmsausmas krēslā. Apmēram 200 krievi gulēja miruši uz ledus. Pirms aiziešanas Kiveles vīri vēl savāca sešpadsmit vieglos ložmetējus.

Bija vēl vairāki citi, mazāk draudīgi, krievu mēģinājumi 11. decembra pirmājā pusē, kuri visi tika sekmīgi atsisti, un kad šaušana aprima, tik daudzi somu karavīri bija iesaistījušies apšaudēs, ka Pajari ieteica Talvelam atlikt pretuzbrukumu uz divdesmit četrām stundām, lai visi varētu atvilkt elpu. Talvela piekrita. Kopumā aktivitātes 10.—11. decembrī bija nākušas par labu somiem, un nešķita prātīgi sākt visu-vai-neko pretuzbrukumu ar nogurušiem vīriem, lai cik uzlabojusies šķistu viņu morāle.

Talvelas 12. decembra pretuzbrukuma plānā arī bija ņemts vērā tas, ka daudzi no Pajari vīriem vēl arvien ir noguruši. Pirmās operācijas tāpēc bija paredzētas svaigākām vienībām: ErP-9 bataljonam un JR-16 Pirmā bataljona divām rotām. Ja vien šie svaigie spēki spētu uzlauzt krievu aizsardzību, sprieda Talvela, tad varētu iesaistīt citas vienības, piešķirot uzbrukumam smagumu un elastību. Šī divpakāpju taktika bija riskanta, un tikai tāds komandieris, kurš pilnībā uzticas saviem vīriem, varētu izstrādāt šādu plānu ar kaut cik reālām cerībām uz panākumu.

Plāns bija šāds: viens spēcīgs atzars šķērsotu Hirvasjervi ezera ziemeļu galu, tad pagrieztos uz dienvidaustrumiem un uzbruktu Hirvasharju pussalai no aizmugures. Tur, augstienē ap jauno tūristu viesnīcu, ienaidnieks bija koncentrējis savu spēcīgāko aizsardzību. Tikai būdams drošs, ka ziemeļu atzars ir guvis kādus panākumus, Pajari vadītu frontālu uzbrukumu pussalai. Papildus sākotnēji līdzpaņemtajiem spēkiem, Pajari varēja izmantot arī pastiprinājumus, kas bija tikko ieradušies Tolvajervi frontē: viena rota no JR-37 un Desmitais Atsevišķais bataljons (ErP-10). Tajā pašā laikā, kamēr norisinātos ziemeļu uzbrukums, dienvidu atzars, kuru veidoja divas ErP-112 rotas, uzbruktu Kotisāri salai. Ja tiktu ieņemts Kotisāri pacēlums, tad krievu vienīgo piegādes līniju, ceļu pāri Kivisalmi tiltam, varētu turēt zem uguns. Talvela cerēja, ka divi sākotnējie ziemeļu flanga un dienvidu flanga uzbrukumi piespiedīs ienaidnieku novājināt centru, varbūt iesaistīt rezerves. Ja laika izjūta un veiksme būtu viņa pusē, Talvela varētu dot triecienu tūristu viesnīcas sektoram ar kādu cerību uz izdošanos. Tomēr tāpat, kā lielākā daļa tik smalki izstrādātu kaujas plānu, arī šis saglabājās neskarts tikai dažas minūtes.

Tika radīti arī plāni pretuzbrukumam pie Ilomantsi. 11. decembrī krievi bija uzbrukuši pie Oinānsalmi un prāmju pārceltuvei pie Kallioniemi un ar mēreniem zaudējumiem atspiesti atpakaļ abās vietās. Pie Oinānsalmi Ēkholma vīri bija izsituši no ierindas divus krievu tankus ar Molotova kokteiļiem un spridzekļsomām; pie pārceltuves krievi atstāja 134 kritušos. 12. decembra plāns paredzēja trim Ēkholma bataljoniem saķerties ar krieviem pie Mehkes, gan no flangiem, gan frontāli, kamēr viņa ceturtais bataljons paliktu aizsardzības pozīcijās pie prāmja pārceltuves.

Tādējādi 12. decembrim bija jākļūst par izšķirošo dienu abiem Talvelas grupas frontes sektoriem. Kopš savas ierašanās Talvelam bija veicies labi. Viņš bija devis sparu un apņēmību aizstāvjiem, un viņa divas labās rokas, Ēkholms un Pajari, bija guvuši iespaidīgas taktiskas uzvaras pār izolētām ienaidnieka nodaļām. Tomēr lielākā daļa abu krievu divīziju palika neskartas un ļoti spēcīgas; līdz šim somi par savām uzvarām bija maksājuši augstu cenu gan ar karavīriem, gan vēl jo vairāk spēka patēriņa ziņā. Spēku samēri palika izmisīgi viņiem par sliktu. Viena lieta ir aizsargāties, vai pat doties pretuzbrukumā aizsardzības kontekstā, un pavisam kas cits uzsākt apjomīgu ofensīvu pret ienaidnieku, kuram ir ievērojams pārsvars skaita ziņā un graujošas artilērijas priekšrocības. Turklāt šis ienaidnieks bija labi ieracies, labi apgādāts ar munīciju, un tradicionāli bija daudz sīkstāks aizstāvoties nekā uzbrūkot. Taču Somijas armija paļāvās uz nesaskaitāmo, un 12. decembrī šī ticība apvienojumā ar drosmi, nelokāmību un uzņēmību, ko parādīja karavīri un saujiņa virsnieku, bija tik tikko, tomēr pietiekama, lai nosvērtu svaru kausus uz otru pusi.

Pajari ziemeļu atzara manevrs aizgāja šķērsām jau gandrīz no paša sākuma. Divas majora Malkameki rotas no JR-16 (Otro un Trešo rotu) aizkavēja trīsdesmit centimetrus biezs sniegs, un tās sasniedza uzbrukuma izejas pozīcijas krietni pēc rītausmas, tā zaudējot jebkādu taktiskā pārsteiguma momentu. Vēl ļaunāk, kamēr somi domāja, ka piezogas krieviem, divi bataljoni no krievu 718. pulka darīja to pašu no pretējās puses. Tas beidzās ar mežonīgu kauju sastopoties, kas pārsteidza abas puses nesagatavotas. Malkameki Trešā rota, somu galējā kreisajā flangā, pilnībā izjuta šīs satikšanās sekas, smagi ciešot no krievu ložmetēju uguns. Vairums šīs rotas vīru atkāpās, un daži vīri neapstājās līdz bija nokļuvuši līdz pašam Tolvajervi ceļam. Otrā rota izvairījās no kaujas un pamanījās šķērsot ezeru un pagriezties dienvidu virzienā, bet apstājās kā iemieti ap 11 rītā, kad nokļuva spēcīgā ugunī. Apmēram ap to pašu laiku tā zaudēja sakarus ar vienību labajā flangā, ErP-9.

Sakari zuda, jo viena no ErP-9 rotām, sastopoties ar krieviem, tika sakauta un 10:30 bija atkāpusies līdz pat Tolvajervi ciemam. Apmēram pusstundu pēc tam, kad šī rota bija ierakusies, divas citas ErP-9 rotas pamanījās pievienoties 2/JR-16 pie Hirvasvāras klints. Pat ar trim rotām somi pie Hirvasvāras nespēja pavirzīties uz priekšu. Viņi izsauca uz sevi spēcīgu krievu uguni no divām pusēm. Ap pusdienas laiku majors Malkameki izlēma, ka šis pasākums ir bezcerīgs un izziņoja atkāpšanos ap Hirvasjervi ezera augšējo galu. Atkāpās arī daļa no 2/JR-16, bet otra daļa, kādi simts vīri, neatkāpās un palika ierakumos pie Hirvasvāras. Lai arī viņi nespēja pavirzīties uz priekšu, viņi turpināja cīnīties.

Nav skaidrs, vai šī apņēmīgā pretošanās bija iniciatīva vada līmenī, vai arī karavīri vienkārši nesaņēma atkāpšanās pavēli. Tomēr skaidrs ir tas, ka, paliekot Hirvasvārā, viņi piesaistīja lielu daudzumu krievu spēku, kas citādāk varētu pretoties Pajari uzbrukumam pussalai. Viņu ieguldījums kaujas iznākumā tālu pārsniedza iesaistīto vīru samēru.

Kamēr somu ziemeļu atzars piedzīvoja neveiksmi, dienvidu atzaram, uzbrukumam Kotisāri salai, negāja daudz labāk. Divas ErP-112 rotas uzbruka salas dienvidu galam 8:00 no rīta, smago ložmetēju un triju vai četru artilērijas vienību atbalstītas. Pāris ErP-112 apakšvienību izlauzās līdz pat dažām klinšainām saliņām pie Kivisalmi tilta, taču drīz pēc pusdienas tika atspiestas atpakaļ, jo viņus atbalstošā rota (9/JR-16) tā arī neparādījās. Tā notika, jo pulka štābs tās komandierim nebija paziņojis uzbrukuma sākuma laiku; brīdī, kad viņš saņēma šīs pavēles, norādītā stunda bija jau pagājusi, un viņam bija jāgaida tālākas instrukcijas. Drošu lauka radioierīču trūkums atkal bija izjaucis somu operāciju.

Pajari galvenajam triecienam pret krievu centru arī sākumā negāja diez cik labi. Sākotnēji uzbrukums bija uzticēts JR-16 Otrajam bataljonam, taču Pajari nevēlējās sūtīt savus vīrus pret nocietinātām pozīcijām pāri klajam laukam bez artilērijas atbalsta, un lielgabali ieradās pozīcijā ar divu stundu nokavēšanos. Kad tie beidzot atklāja uguni, efekts bija tik niecīgs, ka Pajari lādēja sevi, ka vispār gaidījis uz tiem.

Sīvajās cīņās par Hirvasharju pussalu somi ar zināmiem panākumiem centās kompensēt artilērijas atbalsta trūkumu, izmantojot smagos ložmetējus "Maxim" kā vieglo artilēriju. Somu ložmetējnieku komandas bija apmācītas uzbrukt cieši saskaņoti ar kājniekiem un bieži izmantoja savus ieročus, lai apdraudētu konkrētus mērķus ar precīzu uguni no bīstami tuva attāluma. Tā kā šie ieroči ar pilnu ūdens dzesinātāju svēra vairāk nekā piecpadsmit kilogramus pat bez trijkāja, bija vajadzīgi stipri un drosmīgi vīri, lai tiktu galā ar šo darbiņu kaujas laikā. Upuri somu ložmetējnieku vidū bija ievērojami visās uzbrukuma kaujās. Atkal un atkal karstajās kaujās ap viesnīcu somi izmantoja savus "Maxim" tā, kā labāk ekipētas armijas lietotu bazukas, granātmetējus vai vieglās mortīras. Šī taktika vēlreiz pierādīja, kā somi izspiež maksimumu no saviem ierobežotajiem līdzekļiem, taču tas maksāja dārgu cenu.

Uzbrukumā līdzās devās divas rotas. Leitnants Isotalo pārveda savu Otro rotu (2/JR-16) pāri šaurumam dienvidu pusē ar pārsteidzoši viegliem zaudējumiem, daļēji pateicoties milzīgajam šāviņu daudzumam, ko raidīja viņu atbalstošie ložmetēji. Ziemeļu pusē Sestajai rotai tā nepaveicās. Viņus apturēja intensīva, taču ļoti neprecīza artilērijas uguns un, daudz nopietnāk, ievērojami precīzāka krievu vieglo automātisko ieroču uguns; lielākā daļa vīru aizvirzījās uz dienvidiem no sakāves vietas un sajaucās ar Ceturtās rotas vadiem. Piektā rota, leitnanta Ārnes Heinivaho vadībā, uzbruka mazliet vēlāk par Ceturto un Sesto, vairāk vai mazāk tieši notikumu epicentrā. Sekas bija tādas, ka uz laiku visas trīs rotas bija bezcerīgi sajaukušās, un vadīšana kļuva apgrūtināta.

Tomēr somu uzbrukumam vēl arvien piederēja iniciatīva, un spraigas apšaudes notika viscaur pussalā. Vairākas ložmetēju apkalpes šķērsoja šaurumu un, atbalstot kājniekus, sāka šaut no neliela attāluma. Vispirms viņi apklusināja vairākus atsevišķus kājnieku ierakumus un lielgabalu ligzdas pussalas rietumu galā, tad uzsāka divkaujas ar krievu smagajiem ložmetējiem, kas apdraudēja kājniekus no Hirvasvāras puses.

Laužot ceļu uz priekšu, tūristu viesnīca vīdēja somu priekšā kā izšķirīgs, pievelkošs mērķis. Tās logos un biezajās baļķu sienās izcirstajās šaujamlūkās uzliesmoja šāviņu ugunis. Kauja pārvērtās atsevišķos individuālos cīkstiņos, kad vadu komandieri organizēja paši savas nelielas kaujas, izmantodami tik lielus spēkus, kādus vien spēja kontrolēt, vienlīdz draugus un svešiniekus. Vairāki vadu komandieri tika ievainoti. Leitnantu Isotalo sašāva rokā; viņš apstājās tikai uz brīdi, lai to pārsietu, tad devās uz priekšu un atkal pārņēma savu vīru vadību. Visniknākās cīņas iedegās grants raktuvju līnijā apmēram 200 metrus uz rietumiem no pakalna, uz kura vīdēja viesnīca. Šeit krievi bija izvietojuši desmit smagos ložmetējus un vismaz tikpat daudz "Degtjarova" triecienšautenes. Cīņas bija ciešas un mežonīgas, bet pirmie padevās krievi, un grants raktuvju līnijā izdzīvojušie atkāpās uz viesnīcu.

Šajā mirklī trīs padomju tanki tika atklāti tuvojamies pa ceļu, kas veda no viesnīcas uz Hevosalmi šaurumu. Taču ceļš bija tik šaurs un reljefs abās pusēs tam tik nelīdzens, ka tie bija spiesti tuvoties lēnām un rindiņā cits aiz cita. Paredzēdams tieši šādus gadījumus, Pajari bija izvietojis savus 37 mm "Bofors" lielgabalus, un visi trīs tanki tika iznīcināti pirms tie vēl paspēja iesaistīties kaujā.

Tagad 2/JR-16 vīri bija izkarojuši ceļu līdz kalna pakājei, kas veda uz viesnīcu. Dezorganizētus un nogurušus viņus tur apstādināja šāviņi un iznīcinoša automātisko ieroču uguns. Dienas vidū tika pavēlēts atkāpties atpakaļ uz grants karjeru līniju. Kad tas bija paveikts, somi atkal izkārtojās pareizajās rotās, vados utt. īsajā atelpas brīdī somi varēja uzsmēķēt, paēst un papildināt savu munīciju. Šaurumu šķērsoja arī mortīru vads un ierakās aiz zemas klints radzes uz rietumiem no grants karjeriem — izrādījās, ka īstajā brīdī, lai izjauktu krievu pretuzbrukuma mēģinājumu no viesnīcas puses.

Kamēr turpinājās šis pusdienas pārtraukums, Pajari saņēma pirmās sliktās ziņas par labajā flangā notiekošo. Kā jau bija gaidāms, ne pa radio, bet no pārguruša ziņneša lūpām. Noklausījies šā vīra stāstīto, Pajari saprata, ka no tās puses viņš nevar gaidīt reālu palīdzību. Ziņojumi no pussalā apstādinātā Otrā bataljona rādīja, ka viņu uzbrukums ir apsīcis: būs grūti panākt, lai šie vīri pamet grants karjeru salīdzinošo drošību un vēlreiz dodas iekšā spēcīgajā ugunī, kas nāca no viesnīcas un augstienes ap to. Pajari nebija

iemesla šaubīties par pesimistiskajiem ziņojumiem, kurus viņš saņēma. Paša acīm viņš pēdējās stundas laikā bija redzējis nepārtrauktu ievainoto vīru straumi plūstam atpakaļ no pussalas, un viņu bija izbiedējis vadu līmeņa virsnieku un apakšvirsnieku daudzums uz nestuvēm.

Pajari bija nonācis kaujas izšķirīgākajā mirklī. Bija pilnīgi skaidri, bīstami draudi ziemeļu flangā, jo spēcīgs krievu grupējums bija sagrāvis vienu no viņa rotām un apstādinājis visus citus šā atzara rotu uzbrukumus. Pēc pašreizējām ziņām Hirvasjervi ezera austrumu krastā nebija neviena paša somu karavīra. Šā plāna daļa bija izjukusi. Un kaut arī viņš nebija cietis tik smagus zaudējumus dienvidu atzarā pie Kotisāri, viņš nebija arī ieguvis diez cik daudz teritorijas. Vienīgā vieta, kur bija sasniegti kaut daļēji panākumi, bija centrs. Tiktāl šī neizskatījās labvēlīga diena riskēšanai. Pajari bija ļoti ierobežotas rezerves, un, lai kaut ko sasniegtu, viņam nāksies tās visas likt lietā vienā punktā. Bet kur? Cik nopietni bija draudi ziemeļu flangā? Cik reālas bija iespējas izlauzties cauri tik stiprām pozīcijām, kādas bija viesnīcā?

Kamēr Pajari apsvēra izvēles, viņš saņēma jaunu ziņojumu. Pretēji pirmajiem ziņojumiem somu spēki ziemeļu flangā vēl arvien cīnījās. Izrādījās, ka mežos uz ziemeļiem no Hirvasjervi ezera ir izkaisītas somu pretošanās saliņas, un divi vai trīs izolēti vadi vēl arvien turas pie sava perimetra Hirvasvāras rajonā. Šīs ziņas, lai cik pieticīgas būdamas, izšķīra Pajari lēmumu. Neliela daļa viņa plāna tomēr vēl bija saglabājusies; somi izrādīja vismaz pietiekami daudz pretestības ziemeļu flangā, lai novirzītu daļu ienaidnieka uzmanības tajā virzienā.

Pajari pavēlēja ErP-10 Trešajai rotai pastiprināt vīrus grants karjeros un sūtīja Otro rotu pāri Millijervi ezeram uzbrukt Hirvasharju pussalas pamatnei, kur tai bija V veida kontūras, ar domu palielināt spiedienu uz viesnīcu no ziemeļrietumiem.

Ap 1:30 uzbrukums viesnīcai atsākās. Tas bija daudz grūtāks mērķis par visiem līdz šim somu iekarotajiem. Ēka atradās 20 metrus augsta kalna galā. Tā bija projektēta kotedžas stilā, tās pirmais stāvs bija veidots no baļķiem un granīta sienām, bet otrais, arī ar masīvam baļķu sienām, izvirzījās pāri pirmajam. Sienās bija izveidotas šaujamlūkas, un logi bija aizkrauti ar smilšu maisiem. Ap ēku bija izkaisītas ložmetēju ligzdas, un visā pozīcijā bija papilnam ložmetēju un "Degtjarovu". Ar pāris vidēja kalibra lauka lielgabaliem vai precīzu gaisa atbalstu somi varētu sēdēt ierakumos un sabombardēt visu vietu lupatu lēveros salīdzinoši mierīgi. Bet bez šāda bruņojuma tā pārvērtās par kājnieku kauju, turklāt asiņainu.

Kādu stundu kauja svārstījās. Somi lauza ceļu uz priekšu cauri vienam krievu kājnieku ierakumam pēc otra un meta granātas viesnīcas logos. Dažkārt krievi meta atpakaļ. Vienu somu rotas komandieri nogalināja, otru smagi ievainoja. Svaru kausus par labu somiem nosvēra Pajari rezerves, ErP-10 Otrās rotas, savlaicīgā ierašanās pussalas ziemeļu galā. Kā jau Pajari bija plānojis, šie spēki pakļāva viesnīcu smagai ugunij no otras puses, piespiezdami aizstāvjus atbildēt uzreiz divos virzienos un novājinot kopējās uguns spēku.

Daži somi, kam bija izdevies nokļūt pavisam tuvu viesnīcas ēkai, izlauzās uz dienvidu pusi un sāka šaut pa logiem no turienes, tā pakļaujot krievu pozīciju ugunij vēl no trešās puses. Viesnīcas aizstāvjiem sāka likties, ka viņiem draud aplenkšana. Vispirms daži, pēc tam arvien vairāk krievu visapkārt pameta pozīcijas un atkāpās Kivisalmi tilta virzienā. Juzdami pretestības atslābumu, somi pietuvojās viesnīcai, iemezdami dučiem granātu pirmā stāva logos un ātri apklusinādami pretošanos.

Tomēr krievi vēl arvien kontrolēja augšstāvu, un no šā skatupunkta šāva pa visu, kas kustējās. Skaidrs, ka nevarēja notikt vispārējs somu uzbrukums, kamēr viesnīca joprojām turējās. Leitnants Siukosāri, kurš vadīja Sesto rotu, uzskatīja, ka vieglākais ceļš, kā tikt galā ar šo problēmu, būtu apliet ēku ar benzīnu, aizdedzināt un nošaut visus krievus, kas mēģinātu bēgt. Viņa nodomu noraidīja blakus stāvošais majors, kurš pavēlēja uzbrukt daudz konvencionālākā veidā. Nav zināms, vai tas tika darīts jūtīguma dēļ vai aiz cieņas pret pašu viesnīcu, kas pirmskara gados bija tuvējās apkārtnes liels lepnums.

Lai nu kā, leitnants Siukosāri vadīja uzbrukumu bruņojies ar "Lahti" pistoli. Vesternu atgādinošā ainā viņš virtuves durvju ailē uzskrēja virsū līdzīgi bruņotam krievu virsniekam. Abi vīri attapās vienlaicīgi. Leitnants Siukosāri izšāva pirmais apmēram no metra attāluma un veda savus vīrus uzbrukumā viesnīcai pāri krieva sagumušajam ķermenim.

Būdami iekšienē, Siukosāri vīri ātri tika galā ar otro stāvu. Viņi uzmeta augšstāvā dučiem granātu, un tad steidzās augšup. Viņi atrada divdesmit astoņus vēl dzīvus krievus, lielāko daļu no tiem ievainotus, un nevienu, kurš būtu noskaņots turpināt cīņu. Viņi uzgāja arī 609. pulka komandiera līķi kopā ar daudziem vērtīgiem dokumentiem, kas nekavējoties tika aizsūtīti izlūkošanas speciālistiem. Tūlītējs ieguvums bija astoņpadsmit lietojami automātiskie ieroči un munīcijas zalvju tūkstoši; leitnanta Siukosāri vads uz vietas dubultoja savu bruņojuma spēku.

Tikmēr Pajari atkal bija iesaistījis savu pēdējo "svaigo" vienību, Velosipēdistu bataljonu PPP-7, cerēdams piešķirt uzbrukumam lielāku spēku. Aizsardzība ap viesnīcu bija sabrukusi, un somiem bija pietiekami daudz enerģijas, lai padzītu ienaidnieku līdz pat Kivisalmi tiltam. Pajari pavēlēja viņiem doties līdz pat Ristisalmi, kas bija vēl sešus kilometrus tālāk, taču viņi bija pārāk noguruši, lai pavirzītos kaut metru tālāk par Kivisalmi.

12. decembris bija izšķirošā diena arī pie Ilomantsi. Ambiciozais divkāršās ielenkšanas uzbrukums pret Mehki no ziemeļiem un dienvidiem neko daudz nedeva. Galvenais neveiksmes iemesls acīmredzot bija kārtējie sakaru bojājumi. Augstāk, pie Kallioniemi somi tomēr guva aizsardzības uzvaru, 12. decembrī izsitot no ierindas vēl četrus krievu tankus.

13. decembrī tika piedzīvoti vairāki krievu kājnieku uzbrukumi pie Kallioniemi, kas tika atsisti, un atkārtoti somu mēģinājumi pret Mehki. Līdz vakaram kļuva skaidrs, ka visā Ilomantsi frontē iestājies līdzsvars. Ēkholma Vienībai E, lai arī tā tika drosmīgi un prasmīgi vadīta, vienkārši nebija pietiekami bruņojuma un cilvēku resursu, lai atspiestu krievus atpakaļ; savukārt, krievi, kuru 155. divīzijai vēl arvien nebija slēpju, ko tā nesaņēma līdz pat kara pēdējām nedēļām, bija tikpat paralizēti. Aukstums bija bargs, līdz pat trīsdesmit diviem grādiem zem nulles, un sniega kārta bija vairāk nekā trīsdesmit centimetrus bieza un katru dienu palielinājās. Ēkholma vīriem bija labas aizsardzības pozīcijas. Kamēr laika apstākļi padarīja neiespējamus plašus aplenkšanas manevrus, krievi nespēja viņus izkustināt.

Pie Oinānsalmi un Kalliosalmi pozīciju karš kļuva par normu. Tomēr Ēkholms aizsargājās aktīvi, rīkodams reidus un izmēģinājuma uzbrukumus visu atlikušo karadarbības laiku. Reiz decembra vidū vesels krievu bataljons centās aizlavīties apkārt somu pozīcijām, lai apdraudētu somu sakarus, un faktiski atkārtojās "Desu kara" sadursme, pašam pulkvedim Ēkholmam vadot ierēdņu, rezerves virsnieku un citu aizmugures spēku rotu un dodoties drosmīgā pretuzbrukumā. Lai arī Ilomantsi fronte nekad nekļuva īsti "klusa", decembra beigās tā bija kļuvusi nekustīga, abām pusēm burtiski sastingstot uz vietas. Ja arī netika piedzīvota dramatiska somu uzvara pie Ilomantsi, var tomēr apgalvot, ka Ēkholma vīri labi paveica savu primāro uzdevumu: viņi aizturēja krievu izrāvienu, nosargāja somu sētas durvis uz Tolvajervi, tādējādi netieši, bet tomēr ievērojami veicinot Talvelas grupas dižo uzvaru.

13.  decembrī PPP-7 bataljons aizgāja līdz Ristisalmi, kamēr pārējie nogurušie Pajari spēki paņēma brīvdienu. Vēlāk Pajari nožēloja šo lēmumu. Krievu 139. divīzijai vēl bija atlicis gana cīņas spara, un notikumu gaita rādīja, ka labākais risinājums būtu bijis doties nerimtīgos uzbrukumos pirms ienaidnieks paspējis atgūties un ierakties. Reiz ierakušies, krievi pierādīja sevi kā stūrgalvīgus cīnītājus, un, uzbrūkot šādos apstākļos, somi vienmēr cieta lielākus zaudējumus. Pēc 13. decembra atpūtas Pajari trieca savus vīrus nežēlīgi. Daļa vīru viņu toreiz ienīda par to, bet pēc kara daudzi no viņiem ir publiski atzinuši, ka toreizējos apstākļos viņa taktika bija pareiza.

Taču somi nezināja, ka 14. decembrī kaujās ir iesaistījusies svaiga krievu divīzija. Lai nomainītu smagi sadragāto 139. divīziju, no Astotās armijas

rezervēm bija atsūtīta Septiņdesmit piektā. Par šo ļaunu vēstošo pārmaiņu Pajari pirmo reizi uzzināja no izlūkošanas ziņojumiem 16. decembrī. 17.  decembra gaisa novērošana apstiprināja intensīvu ienaidnieka kustību abos virzienos pa Eglejervi ceļu. Šurp virzījās svaigi Septiņdesmit piektās divīzijas spēki un dzīvi palikušie no 139. divīzijas atkāpās robežas virzienā. Ir dažas liecības, ka 139. divīzijas atkāpšanās — tās vīriem esot pa pusei nosalušiem un pārgurušiem, apkrautiem ar ievainoto simtiem — atstājusi spēcīgu iespaidu uz jauno spēku morāli, kuri virzījās uz rietumiem.

Pajari atbildēja, izdzenot savus vīrus vēl bargāk. Uzbrukums tika atjaunots 14. decembrī, ErP-9 esot vadošajam spēkam. Uzbrukumu apstādināja divu krievu tanku parādīšanās, kas nesodīti braukāja šurpu turpu un šāva uz somiem, kuri bija piespiesti pie plānas klints sienas un nespēja atbildēt ne ar ko smagāku par rokas granātām, pat ne ar benzīna bumbām. Ziņa par aizkavēšanos sasniedza bataljona vienīgo prettanku vienību pusotru kilometru aizmugurē. Viens no tās lielgabalniekiem, uzņēmīgs kaprālis vārdā Mutka, piestiprināja savu 37 mm lielgabalu lielam zemnieku zirgam un aizvilka to uz frontes līniju īstā Napoleona stilā, daļu ceļu pats sēdēdams zirgam mugurā. Sasniedzis fronti, Mutka ātri to atraisīja, notēmēja uz tankiem, kas bija brīnišķīgi mērķi, un ar trim vai četriem šāvieniem izsita tos abus no ierindas. Abu tanku pēkšņā iznīcināšana atstāja demoralizējošu iespaidu uz krievu kājniekiem, un somi varēja pusotru kilometru pavirzīties uz priekšu, kamēr sastapa sīvu pretestību pie Metsanvāras klints.

15. decembrī Talvela varēja nosūtīt uz priekšu 350 rezervistus. Pajari varēja aizvietot daļu savu zaudējumu, taču svaigie spēki bija veci rezervisti, cīnīties griboši, taču pavirši apmācīti un nožēlojami bruņoti.

16. decembrī somi izlauzās aiz Metsanvāras un veiksmīgi virzījās uz priekšu, kamēr sastapās ar akmenscietu pretošanos ceļa aizsprostā uz rietumiem no Hietajervi ezera. Tur bija ierakušies 200 vīri no krievu virsnieku kandidātu skolas: viņi bija jauni, labi apmācīti, fiziski rūdīti, spēcīgi apbruņoti un ārkārtīgi motivēti. Šķiet, visi pēc Tolvajervi kampaņas dzīvi palikušie ir vienisprātis, ka tie bija labākie krievu karavīri, ko viņi sastapa visa kara laikā. Somu zaudējumi bija smagi; kādā vadā no ErP-9 Sestās rotas pirmās stundas laikā krita seši no divdesmit vīriem, ieskaitot komandieri. Aizstāvji cīnījās par savām pozīcijām līdz nāvei; zināmi tikai divi izdzīvojušie no šiem jaunajiem virsniekiem, tik sīva bija kauja.

Lai izvairītos no šādu cīņu nebeidzamas atkārtošanās, Pajari centās apiet galveno ceļu. Viņš vienu rotu no ErP-10 ar plašu loku nosūtīja uz dienvidiem cauri Vieksinkiem, un no turienes tās vīri veica vairākus partizānu uzbrukumus krieviem uz Eglejervi ceļa. Divas ErP-10 rotas veica simetrisku, papildinošu manevru ziemeļos, virzoties cauri Ilajervi, cerībā negaidīti uzbrukt Eglejervi no ziemeļrietumiem.

Lai atdzīvinātu uzbrukumu, Talvela visas somu rezerves, kādas vien bija Tolvajervi sektorā, 17. decembrī nodeva Pajari rīcībā. Viņa dienas kārtībā situācija bija aprakstīta atklāti: "Jāizmanto karavīru pēdējā enerģija…" Tika ātri pārbaudīts, vai kāds no krieviem atņemtajiem tankiem vēl ir lietojams, bet Pajari tehniskās daļas vīri atsūtīja radiogrammu Talvelam, ka šie transporta līdzekļi ir "lūžņi" un tie pamatīgi jāatjauno, pirms kāds tos varēs lietot. 17.  decembrī Pajari tika paaugstināts par pulkvedi — kādam tas varētu šķist novēlots žests.

18. decembrī somi saskārās ar jauniem draudiem. Pirmo reizi šajā frontē tika veikti padomju taktiskie gaisa uzlidojumi, kuri drīzāk radīja traucējumus, nekā zaudējumus. Pajari flangu apiešanas manevri atstāja mazu iespaidu uz Eglejervi spēcīgajiem nocietinājumiem. Uzbrukums no ziemeļiem nesagādāja pārsteigumu un tika apstādināts ceļa aizsprostā pie Valimeki, pāris kilometrus virs krievu galvenā aizsardzības perimetra pie Eglejervi. Astoņus kilometrus uz dienvidaustrumiem Pajari izsūtīja cauri mežam vēl vienu vienību, ErP-112, dienvidos no krievu galvenajām pozīcijām un pavēlēja tai pārgriezt viņu apgādes līnijas pie Pojasvāras. Arī šeit ienaidnieks bija ieracies un šķietami gaidīja somus. ErP-112 nebija artilērijas atbalsta, un laikā, kad tā sastapās ar ienaidnieku, tās vīrus bija novārdzinājis forsētais maršs cauri biezajam mežam. Pēc dienu ilgām, nekoordinētām cīņām tā atkāpās.

19. decembrī Mannerheims paaugstināja Talvelu par ģenerālmajoru. Arī Mannerheims jau bija gatavs atsaukt visu somu pretuzbrukumu. Kritušo saraksti bija šausminoši, un viņš bija sācis šaubīties, vai Talvelas vīri ir spējīgi uz ko vairāk. Tomēr Talvela bija iekarsis un uzstāja, ka viņa vīriem vēl ir pietiekami daudz spara, lai pārrautu krievu galveno aizsardzības līniju un atspiestu viņus atpakaļ pietiekami tālu, lai stabilizētu fronti. Mannerheims bija ar mieru dot viņam vēl mazliet laika, bet bija gatavs apstādināt operāciju, ja zaudējumi šķistu pārmērīgi.

20. decembrī pirmsausmas tumsā krievi veica sparīgu izrāvienu no Eglejervi perimetra, izmantojot veselu kājnieku bataljonu un deviņus tankus. Vadošais tanks devās virsū tieši somu prettanku vadam un taranēja pirmo lielgabalu, kas trāpījās ceļā. Satriecošais kaprālis Mutka tad satuvinājās ar tanku, kas turpināja grūstīt vienu no viņa vērtīgajiem "Bofors" lielgabaliem, un uzspridzināja to ar spridzekļsomu, aizšķērsojot ceļu atlikušajiem ienaidnieka tankiem. Kad atausa gaisma, Mutka novietoja savu vienīgo palikušo "Bofors" lielgabalu un sašāva pēdējo krievu kolonnas tanku, kas aizdegās. Tad viņš ar nāvīgu precizitāti virzījās tālāk, izsitot no ierindas vēl divus tankus. Atlikušo tanku apkalpes, redzēdamas, kas draud, pameta savus braucamos, kurus somi sagrāba neskartus un ar vēl ieslēgtiem motoriem. Krievu uzbrukums izgaisa. Somi mēģināja atbildēt ar uzbrukumu Eglejervi, taču nebija spējīgi salauzt tās aizsardzību.

Šajā pašā dienā pienāca gals Pajari fiziskajai izturībai. Šķita neticami, ka vīrs ar nopietni slimu sirdi bija varējis vadīt kauju un pat vairākkārt ņemt rokā ieroci pats un cīnīties. Talvela pavēlēja viņam doties uz aizmuguri, un vadība pārgāja pulkvežleitnanta Kārlo Viljanena rokās, pie vēl viena somu virsnieka, kas nāca no šķietami neizsmeļamajām Divdesmit septiņu jēgeru veterānu rezervēm.

Cīņas turpinājās 21., 22. un 23. decembrī, bez ievērojamiem ieguvumiem, bet ar augošiem zaudējumiem. Krievu gaisa uzbrukumi Tolvajervi — Eglejervi ceļam kļuva spēcīgāki, bet somi jau bija paspējuši nogādāt šurp dažas vieglās zenītartilērijas baterijas, lai cīnītos ar tiem, un divdesmit pirmajā decembrī vien tika notriektas trīs krievu lidmašīnas.

21. decembra pievakarē 2/JR-16 un divas rotas no ErP-9 uzbruka Eglejervi no ziemeļiem, kamēr divas rotas no ErP-10 un viss ErP-112 deva triecienu no dienvidiem. Tas bija nakts uzbrukums un sākumā norisinājās veiksmīgi. Somi pamanījās šķērsot ledu un pietuvoties ciematam bez smagiem zaudējumiem. Krievu uguns, lai arī spēcīga, pārsvarā bija uz labu laimi. Tomēr ciemata iekšienē bija gluži cita lieta. Krievi bija nostiprinājuši katru klēti, pagrabu, māju un saimniecības ēku. Automātiskie ieroči, kas bija izvietoti koncentrētai ugunij, apšaudīja ikvienu atklātu šķērsielu un ganības. Zaudējumi starp somu vadu virsniekiem un apakšvirsniekiem bija ļoti smagi. Viens bataljons zaudēja visus trīs rotu komandierus. Kāds bataljona komandieris, pusmūža rezervists, kuram nekad nebija gadījies būt šādas kaujas centrā, sajuka prātā, pavēlēja saviem ložmetējniekiem šaut uz citām savējo vienībām un draudēja nošaut ikvienu, kas pretosies viņa pavēlēm. Vairāki somi tika ievainoti, pirms šo vīru izdevās savaldīt un atbruņot. Kad šis virsnieks atjēdzās un ieraudzīja, ko ir izdarījis, viņš sabruka. Elsojošu un raudošu viņu aizveda no kaujas lauka.

Katra ēka bija jāiznīcina kā atsevišķs nocietināts punkts. "Mājas tika sašautas caurumos kā sieti," vēlāk atcerējās kāds dalībnieks. [36] somi meta granātas katrā ēkā, bet pat ievainotie krievi turpināja cīnīties. Sacaurumotajās ēkās notika niknas cīņas, nepatīkamas tuvcīņas ar pistolēm, granātām, durkļiem. Viena somu nodaļa pamanījās izveidot ceļa aizsprostu uz rietumiem no ciemata un atgriezt to no papildspēkiem. Visbeidzot uzbrukuma ziemeļu spārns, ErP-10 un ErP-112, ienāca ciematā no vēl vienas puses. Cīņas kļuva tik ciešas, ka neviena puse vairs nevarēja izmantot savas mortīras. Jautājums bija, kurš salūzīs pirmais. Ap pusdienas laiku pārsvars nosvērās par labu somiem, kad reiz bezcerīgā PPP-7 Otrā rota ieguva atbalsta punktu ciemata centrā un izsita no ierindas vairākas savstarpēji piesegtas ložmetēju ligzdas, kas bija kavējušas somus stundām. Divos pēcpusdienā krievi atkāpās.

23. decembrī, iestājoties krēslai, somi bija sasnieguši Aitojoki upes krastu, un tur somu uzbrukums bija zaudējis visu sparu. Mannerheims prātīgi atsauca visu uzbrukumu. Gar Aitojoki reljefs bija labs aizsardzībai, un bija skaidrs, ka sākotnējie padomju draudi Tolvajervi un nozīmīgajiem ceļiem tās aizmugurē noteikti ir apturēti.

Attiecībā pret iesaistīto spēku daudzumu Tolvajervi kampaņa somiem bija asiņainākā visā karā. Vesela trešdaļa Talvelas virsnieku un apakšvirsnieku bija nogalināti vai ievainoti, un tāpat ceturtā daļa ierindnieku: kopsummā nogalināti 630 un ievainoti 1320 vīri.

Precīzi krievu zaudējumi nekad netiks uzzināti; nezināms skaits — noteikti vismaz 1 000 — gāja bojā neievēroti un nepieskaitīti sniegotajos klajumos. Starp Tolvajervi un Aitojoki tika saskaitīti 4 000 krievu līķu; ievainoto skaits, domājams, sasniedza 5 000, un gandrīz 600 tika saņemti gūstā. Krievu bruņu transports praktiski bija iznīcināts: bija likvidēti piecdesmit deviņi tanki un bruņu mašīnas. Somi pārņēma savā arsenālā 220 izmantojamus krievu ložmetējus un vieglos automātiskos ieročus.

Talvelas sasniegumi bija ievērojami. Viņš bija novērsis tiešus draudus visai Lādogas Karēlijas frontei un licis iztērēt arī lielu daļu no Astotās armijas rezervēm, tādējādi uzlabojot Ceturtā korpusa izredzes tuvāk Lādogai.

Psiholoģiski uzvara pie Tolvajervi bija kā adrenalīna injekcija somu karavīriem it visur. Ienaidnieks pie Tolvajervi arī nebija izveidots no otrās šķiras vienībām, jo visa 139. divīzija bija sīksta, agresīva un drosmīgi vadīta. Taču tās morāle nebija augsta: krievi nezināja, par ko viņi cīnās, toties somi zināja. Tomēr arī somu morāle bija ļoti zema, kamēr ieradās Talvela un Pajari. Kā Resenena Vienība R somi faktiski tika sakauti, un visa fronte bija uz sabrukšanas robežas. Ja Tolvajervi kampaņa pierādīja vēl kaut ko, izņemot somu karavīru sīkstumu, tad tā vēlreiz apstiprināja, ka komandieris ar stingru gribu un personību spēj būtiski mainīt kaujas raksturu pat pēdējā mirklī.

Aizmugurē, Ceturtā korpusa štābā, ģenerālim Heglundam vairs nebija jābaidās tikt aplenktam no ziemeļu flanga. Atlikušo kara laiku Talvelas grupas frontē notika vienīgi ierobežota mēroga aktivitātes, lai arī krievu gaisa uzlidojumi šajā sektorā laiku pa laikam bija spēcīgi. Piemēram, Ziemassvētku dienā smagi tika sabombardēts ģenerāļa Pajari štābs Aitojoki tieši dievkalpojuma laikā. Starp nogalinātajiem bija arī pulka kapelāns, kurš gāja bojā turpat, kur stāvēja. Uz turieni tūdaļ tika nosūtītas somu iznīcinātāju patruļas, kas ieradās tieši laikā, lai notriektu četrus bumbvedējus.

Decembra beigās pirmie Amerikas somu brīvprātīgie, kas nokļuva frontē, tika izvietoti pozīcijās Talvelas sektorā. Tas bija tikai simbolisks spēks, apmēram vada lielumā, bet tas pieredzēja daudzmaz regulāru patrulēšanu līdz pat kara beigām un, šķiet, sevi labi pierādīja.

Janvāra beigās krievi Tolvajervi-Eglejervi sektorā palielināja kauju apjomu, veicot vairākus veiksmīgus uzbrukumus, šoreiz izmantodami karavīrus ar slēpēm, kas uz laiku sagādāja somiem problēmas. Bija daudz neliela mēroga cīņu mežā, visai komplicētu tik mazām kaujām, parasti vienai vai otrai pusei veicot plašus aplenkšanas manevrus ar slēpotājiem. Katra puse uzvarēja kādā kaujā un kādā zaudēja, bet krieviem tā arī neizdevās iekustināt šajā frontē kaut ko, kas varētu būtiski izjaukt pamatā pastāvošo līdzsvaru. Lai arī dažos gadījumos rotas lieluma nodaļas nokļuva visai tuvu, tās nekad vairs nesasniedza Tolvajervi-Aitojoki ceļu ar lielākiem spēkiem nekā izlūkošanas patruļa.

10. Kollā fronte: viņi nedrīkst izlauzties!

Mannerheims nebija gaidījis nopietnus krievu draudus ne uz Tolvajervi ceļa, ne uz ceļa dienvidos no Suvilahti. Kad krievi deva spēcīgu triecienu gar šo abu ceļu asi, viņi gandrīz izjauca visu aizsardzības shēmu somu Ceturtā korpusa sektorā uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Sākotnējais plāns šajā sektorā bija noturēt ienaidnieku pie stipras sagatavotu pozīciju līnijas, kas atdūrās pret Lādogas ezeru un stiepās uz ziemeļiem līdz Siskijervi, un tad uzbrukt viņiem labajā flangā no ezeriem piebārstītajiem mūžamežiem ziemeļu virzienā.

Tagad šie paši mūžameži bija kļuvuši par krīzes vietu. Otrajai cīņu dienai ejot uz beigām, somu izlūkošana aptvēra, ka viegliem robežsardzes spēkiem pretī stāv divas pilnas krievu divīzijas, abas labi nodrošinātas ar tankiem un artilēriju. Kamēr krievu 139. divīzija sistemātiski spieda Resenena Vienību R atpakaļ pa Tolvajervi ceļu, tai analoģiska karaspēka vienība, Piecdesmit sestā divīzija, vētraini šķērsoja robežu ziemeļos un austrumos no Suvilahti. Ja Piecdesmit sestā divīzija turpinātu savu triecienu pa ceļu no Suvilahti uz Loimolu, tā varētu pilnībā sagraut plānoto pretuzbrukumu Lādogas ezera ziemeļu krastā. Vēl ļaunāk, tā varētu ieņemt galveno aizsardzības līniju — no Lādogas līdz Siskijervi — no aizmugures un atvērt neaizsargātās "sētas durvis" uz pašu Zemesšaurumu.

Tagad neparedzētais krievu trieciena spēks pie Suojervi paņēma proporcionāli bīstami daudz no Ceturtā korpusa sastāva un piesaistīja daudz karavīru, kurus sākotnēji bija paredzēts izmantot plānotajā pretuzbrukumā uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Suojervi bija ne tikai krustceles labiem ceļiem, kas veda uz ziemeļiem, rietumiem un dienvidrietumiem Somijas iekšienē, tas bija arī somiem ekonomiski nozīmīga reģiona centrs, lielu papīra un kokmateriālu fabriku mājvieta.

Valsts robeža austrumos no Suojervi, kāda tā tika novilkta, kad Somija ieguva neatkarību, bija dīvains izcilnis, kas rupjās līnijās atgādināja āmura galvu un ievirzījās Padomju Savienībā kā pussala jūrā. No trim pusēm ienaidnieka teritorijas ieskauta, šī vieta pilnīgi skaidri bija nenosargājama, tāpēc tad, kad krievu uzbrukums atšķēla šo somu zemes nelielo izcilni, vienīgie somi, kas tika notverti šajā ielenkumā, bija nelielas robežsardzes vienības. Daudzi no šiem vīriem varēja likt lietā savu orientēšanos apkārtnē, lai izlavītos cauri ienaidnieka līnijām un piebiedrotos savējiem spēkiem tālāk rietumos. Tie, kuriem neizdevās izglābties, piedzīvoja dažādu likteni. Dažus nogalināja krievi, citus nomocīja aukstums un bads. Neticami, bet daži vīri pamanījās izdzīvot šajā nelielajā saliņā līdz pat kara beigām pēc vairāk nekā 100 dienām, slēpdamies nomaļās saimniecībās un mežstrādnieku apmetnēs un izmantodami savas mežziņu prasmes, izvairoties no ienaidnieka patruļām.

Dienā, kad sākās karš, Suojervi fronti aizsargāja robežsardzes nodaļas, kopā apmēram bataljons vīru, divi Divpadsmitās divīzijas pulki (JR-34 un JR-36), saujiņa vieglo un vidējo artilērijas ieroču un vecs bruņuvilciens no pilsoņu kara laikiem, pilns ar ložmetējiem un franču 75 mm lielgabaliem tērauda kupolos. Šis vilciens izrādījās visai iedarbīgs krievu virzīšanās palēnināšanā. Steigdamies no vienas apdraudētās vietas uz otru, tas piešķīra somiem vismaz šķietamu mobilās artilērijas atbalstu. Iespējams, ka vēl vērtīgāks par tā uguns spēku bija uz aizstāvjiem atstātais psiholoģiskais efekts, kad vilciens parādījās redzeslokā, aurodams un rēkdams kā aizvēsturisks nezvērs, izpūzdams dusmīgus dūmu mutuļus un notricinādams sniegu no kokiem, kad šāva tā galvenā baterija un no bruņotajām ambrazūrām izlauzās liesmu mēles, apšaudot tuvāk nākošos krievus.

Sīvas aizkavēšanas kaujas notika uz visām pieejām Suvilahti, taču iebrucēju skaitliskais pārākums un tanki deva iespēju viņiem apiet no flanga vai pārmākt jebkuru somu pozīciju. Aizstāvji turējās Suvilahti līdz pēdējam, gandrīz līdz pašai 2. decembra pusnaktij, kad pēdējā ceļa aizsprosta nodaļa, dažiem tās vīriem raudot no pārguruma, iestreipuļoja atpakaļ perimetrā. Ienaidnieks vēl arvien ļoti piesardzīgi izturējās pret cīnīšanos naktī, tādēļ Suvilahti aizstāvji varēja aizlavīties bez nopietnām sadursmēm. Pirms aiziešanas viņi aizdedzināja katru fermu, fabriku, māju un ratus. Viņiem atkāpjoties pa ceļu Loimolas virzienā, liesmas izplatījās uz kokmateriālu noliktavām, aizdedzinot ne tikai neapstrādāto dēļu grēdas, bet arī simtiem tuvējo koku. Debesis virs meža piepildījās ar sarkanīgi oranžiem liesmu vēdekļiem, kas cēlās cauri bieziem dūmu mutuļiem, un stingajā ziemas gaisā aizejošie somi dzirdēja ne tikai liesmu rūkoņu un krakšķēšanu, bet arī degošo mājlopu brēcienus.

3. decembrī gaisma atausa vēl arvien dūmakainās debesīs. Viens somu bataljons bija ticis tikai līdz Naistenjervi un pie šā aizsalušā ezera pārgrupējās pēc skarbā nakts pārgājiena. Visas pārējās somu vienības bija nekārtīgi izvietojušās kādus sešus kilometrus tālāk uz dienvidiem, kur mēģināja izkasīt tranšejas mazās Pītsoinjoki upes dienvidu krasta cietajā zemē. Viņiem vajadzēja laiku, lai atvilktu elpu. Kad viņi to būs izdarījuši, viņi iesaistīsies drosmīgā un daudzsološā plānā, ko pirmskara manevru laikā bija izstrādājis JR-34 komandieris, pulkvedis Teitinens.

Teitinens bija šā reģiona iedzimtais un pārzināja tā topogrāfiju ļoti labi. Tādēļ nekas, izņemot krievu uzbrukuma apmērus, viņu nepārsteidza, un spēku attiecība nebija tik nesamērīga, lai padarītu viņa plānu nederīgu. Teitinens pārzināja šā reģiona ģeogrāfiju; ezeru, ceļu un upes attiecība bija tāda, ka ikviens uzbrucējs, kurš paliktu piesaistīts tikai pie galvenajiem ceļiem, būtu daudz neizdevīgākā stāvoklī nekā aizstāvji, kas varētu izmantot visu teritoriju. Tāpat viņš zināja, cik bezcerīgi iet uz Tolvajervi ceļa. Tādēļ viņš plānoja atstāt minimālu aizsardzības aizsegu Pītsoinjoki upes līnijā un koncentrēt visus pieejamos vīrus un lielgabalus pie Kivijervi, vietā, kas bija vienlīdz tālu gan no Loimolas ceļa, gan Tolvajervi ceļa. Tur sapulcētas, viņa vienības varētu uzbrukt jebkurai ienaidnieka vienībai no flanga vai aizmugures, atkarībā no tā, kur izredzes šķistu labākas. Meži ap Kivijervi bija necaurejami ikvienam, kurš nepārzināja slēptās takas, un Teitinens bija drošs, ka spēs izvairīties no atklāšanas un viņa uzbrukums neaizsargātajam ienaidniekam būs kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Tiklīdz kā krievi būtu sakauti uz viena ceļa, viņš varētu pagriezties un uzbrukt otram. Viņš cerēja, ka viss būs sagatavots vēlākais līdz 6. decembrim.

Tomēr 3. decembrī iejaucās Mannerheima štābs. Augstākā pavēlniecība vēlējās, lai tiktu uzsākts spēcīgs pretuzbrukums atpakaļ pa Loimolas ceļu Suvilahti virzienā. Gan JR-34, gan JR-36 tika pavēlēts doties uzbrukumā, nieka divu artilērijas bateriju atbalstītiem. Šīs operācijas sagatavošanai atvēlētais laiks bija tikai piecas stundas.

Šī pavēle satrieca Teitinena štābu kā haubices šāviņš. Kopš pirmās kara dienas abi pulki bija pakļauti ienaidnieka ugunij, tikko bija veikuši riskantu un nogurdinošu nakts atkāpšanos bīstamos apstākļos, un tāpēc bija gan noguruši, gan neorganizēti. Šķita gluži nesaprātīgi cerēt, ka šīs vienības spēs pārgrupēties, papildināt krājumus, radīt plānus un veikt koordinētu, kontrolētu pretuzbrukumu piecu stundu laikā. Lai visu padarītu vēl ļaunāku, liels daudzums Divpadsmitās divīzijas ziemas ekipējuma, tajā skaitā slēpes un apgādes kamanas, tikko bija pienākušas ar vilcienu no Loimolas, un nebija iespējams tās šajā laika sprīdī paspēt izdalīt karavīriem.

Teitinens deva vajadzīgās pavēles, tomēr turpināja zvanīt uz Mannerheima štābu veltīgos mēģinājumos pārliecināt augstāko pavēlniecību, ka uzbrukums ir bezcerīgs. Viņa zvani tika uzņemti ar tēvišķu skepticismu. Pāris minūtes pirms paredzētā uzbrukuma sākuma viņš mēģināja pēdējo reizi sazvanīt pašu Mannerheimu, cerot, ka maršala realitātes izjūta ņems virsroku un pretuzbrukums tiks atcelts. Zvans nesasniedza mērķi. Pēdējais cilvēks, ar kuru Teitinens runāja, bija štāba dieninieks, kas noklausījās viņa lūgumos vēsā mierā un tad vēlīgi paskaidroja, ka Mannerheims guļ un viņu nevar modināt, ja vien tas nav katastrofāli nepieciešams.

Vienīgais, ko Teitinens varēja darīt, bija savākt kopā nogurušu, izsalkušu, nobijušos, aizvainotu vīru baru un grūst viņus atpakaļ pa ceļu tieši rīklē padomju vienībām, kuras bija vajājušas viņus iepriekšējā vakarā. Gaidāmais bija traģiski paredzams. Lielākā daļa JR-34 vienkārši nebija uz to spējīgi. Kādas rotas komandieris bija dzirdēts sakām, ka Mannerheimam pašam vajadzētu šeit ierasties un personiski draudēt nošaut katru šajā pulkā, ar visām no tā izrietošajām sekām. Vīri bija apstulbuši no noguruma un gāja klupdami krizdami. Divi JR-36 bataljoni, kas bija nedaudz vairāk atpūtušies nekā pārējie, tika sapulcināti šķietami organizētā formācijā. Viņu virsnieki izlūdzās un aizņēmās simtiem slēpju pāru no kaimiņu vienībām. Neticami, bet vairākiem simtiem vīru šajos divos pulkos vēl joprojām nebija izsniegti personiskie ieroči; šautenes vēl arvien atradās noliktavās Dienvidcentrālsomijā. Pirms kara Divpadsmitās divīzijas komandierim tika paziņots, ka tādu luksusu, kā šautene katram karavīram, miera laikā Somija nevar atļauties. Patiesībā daļa vīru šajā divīzijā vispār nesaņēma ieročus; simtiem Divpadsmitās divīzijas karavīru atlikušo karu cīnījās ar sagrābtajiem padomju ieročiem.

Nevienam no klātesošajiem tas nebija pārsteigums, ka uzbrukums galu galā sākās daudz vēlāk nekā tam paredzētajā sākuma laikā 6:00 no rīta. JR-36 bija uzbrukuma priekšgalā, tā Trešais bataljons pa labi, virzīdamies pa lielceļu un dzelzceļa līniju, Otrais bataljons pa kreisi, abiem pa priekšu gāja izlūknodaļas. Sākumā šķita, ka veiksme ir somu pusē; likās, ka nakts laikā ienaidnieks ir atkāpies. Patiesībā somu pretuzbrukums sākās tieši tajā brīdī, kad krievi mainīja savas daudz cietušās priekšējās vienības un aizvietoja tās ar svaigiem spēkiem. JR-36 priekšējās daļas tika līdz pat Lietes ciematam, apmēram piecus kilometrus uz ziemeļrietumiem no Suvilahti, kamēr sastapās ar kādu pretestību.

Pirmā sastapšanās ar ienaidnieku bija satriecoša. Pēkšņi, uzgriezuši muguras ienaidniekam, parādījās karavīri no izlūknodaļām, kliegdami "Tanki, tanki, tanki!". Attālā ceļa līkumā dārdēdami tuvojās divdesmit padomju tanki. Ar šo skatu vien pietika, lai pārtrauktu somu pretuzbrukumu. Abi JR-36 bataljoni pa galvu pa kaklu paniski metās bēgt.

Netika manīti kājnieki, kas uzbruktu reizē ar tankiem, un arī tankisti nebija īpaši dedzīgi vajātāji. Viņi uzmanīgi sekoja bēgošajiem somiem pa Loimolas ceļu, laiku pa laikam raidot uz viņiem nekoordinētus šāviņus.

Sakāvi apturēja JR-36 rezerves bataljons, kas bija racis ierakumus pie Naistenjervi ezera. Sagrautie bataljoni atkāpās cauri Pirmā bataljona pozīcijām, un savējie virsnieki ar lamām, spērieniem un pārliecināšanu viņus saveda atpakaļ kaut kādā kārtībā. Tika uzspridzināts neliels tilts uz lielceļa starp Naistenjervi un krievu tankiem, kas jau iepriekšējā dienā bija mīnēts iznīcināšanai. Krievu kājnieki steidzās uz priekšu, lai pievienotos tankiem, bet uzticamais bruņu vilciens tikmēr bija ieradies uzspridzinātā tilta somu pusē. Tas atklāja apdullinošu lielgabalu un ložmetēju uguni, iedarbīgi aizturot krievus pietiekami ilgi, lai l/JR-36 pabeigtu ierakties, izvietot savus smagos ieročus un atjaunot disciplīnu pārējās vienībās.

Tanku bieds vēl arvien turēja savā varā JR-36 izdzīvojušos; vīru rokas trīcēja, un viņu balsis aizlūza, kad viņi runāja par bruņotajiem monstriem. Nākamreiz pietika tikai ar baumām par tankiem, bez to parādīšanās, lai sagrautu viņu savaldību. Šoreiz bēgošie vīri neatguvās, kamēr nebija sasnieguši pašu Loimolu.

Bailes no tankiem nebija izplatījušās uz JR-34. Vairākas pazīmes liecina, ka pulkveža Teitinena vīru mugurkaulu bija stiprinājusi aina ar savu bēgošo biedru pulku, un tas bija licis viņiem spontāni apņemties, ka ar viņiem tā nenotiks. Nebija jēgas mēģināt noturēt Pītsoinjoki upes līniju, ja vesels pulks bija sakauts. Teitinens atvilka savu pulku apmēram sešus kilometrus atpakaļ līdz līnijai, ko iezīmēja neliels strauts, pazīstams kā Kollānjoki — "Kollā upe" — un izlēma, ka šīs ir vislabākās aizsardzības pozīcijas starp Loimolu un Ceturtā korpusa aizmuguri. JR-34 pagriezās un ierakās gar Kollā dienvidu krastu, izvietojot savus prettanku lielgabalus uz galvenā ceļa un nosedzot ceļa flangus ar dziļās kupenās paslēptiem dzeloņdrāšu aizžogojumiem. Kamēr nebija izveidotas tranšejas, mortīru ligzdas un baļķiem nosegtas zemnīcas, tur nebija nekādas īpašas aizsardzības līnijas, taču JR-34 vīri bija noguruši no bēgšanas. Šeit, pie šīs nenozīmīgās subarktiskās upītes somi apstājās, lai paliktu. Tā dzima "Kollā fronte". Nākamajās nedēļās frāze "Kollā vēl arvien turas!" iedvesmos somus it visur, un šī nenozīmīgā upe kļūs par simbolu pretestībai milzīga pārspēka priekšā.

Tiesa, nebija jau lielas izvēles. Kollā bija jānotur, vai arī krievi ielauzīsies Ceturtā korpusa aizmugurē, atlauzīs "sētas durvis" uz Karēlijas zemesšaurumu, un visa Mannerheima aizsardzības shēma sabruktu. Tomēr Kollā noturēšana nebija aizraujoša aizsardzības uzvara, kā agrīnās uzvaras Taipalē un Summā. Tā bija neciešama cīņa uz izturību. Tur nebija nedz žilbinoši manevri mežā, nedz sensacionāli reidi: vienīgi divas apņēmīgas armijas, no kurām viena pakāpeniski kļuva varenāka, kamēr otra aizvien retāka un izmocītāka.

Laimīgā kārtā atkāpšanās nogurdinātajiem JR-34 vīriem tika dotas dažas dienas atelpas, pateicoties ienaidnieka pakaļdzīšanās piesardzīgumam. Tikai 7. decembrī krievu vienības parādījās Kollā upes ziemeļu krastā.

"Upe", iespējams, ir maldinošs nosaukums šai tērcītei. Nevienā vietā šis nezināmais ūdensceļš nebija platāks par pāris metriem, un neviens nekad nebija paredzējis, ka tas kļūs par galveno pozīciju, no kuras būs atkarīgs visa Ceturtā korpusa liktenis. Sākumā vīriem, kuri bija tur ierakušies, nebija nekādu citu nocietinājumu, kā vien daži kājnieku ierakumi līdzās ceļam un prettanku akmeņu aizsegs, kas bija izvietots ceļa malās un uz dzelzceļa uzbēruma. Aiz tiem bija vienīgi zemnīcas un bunkuri, ko Teitinens un viņa vīri bija izrakuši granītcietajā augsnē no padomju uzbrukumiem brīvajā laikā.

Kaujas sākumā Teitinens varēja paļauties tikai uz pusduci neievērojamu lielgabalu baterijām — dažāda kalibra, vecuma un mehāniskās uzticamības pakāpes, tāpat arī uz mūžam uzticamo bruņu vilcienu, kura grāvieni un izvirdumi vienmēr pacēla aizstāvju morāli, neatkarīgi no tā, kādu kaitējumu tas nodarīja ienaidniekam. Teitinens sūtīja atkārtotus lūgumus Ceturtajam korpusam un Mannerheimam pēc lielāka artilērijas atbalsta, un beidzot, pēc apmēram nedēļu ilgām kaujām, viņš to saņēma: divus franču 3,5 collīgus lauka lielgabalus, kuru stobros bija iegravēts gada skaitlis 1871. Šos antīkos eksponātus vairs nevarēja precīzi notēmēt; tos vienkārši pavērsa krievu virzienā un laida vaļā. To vecuma skartā munīcija vairs nebija īpaši nāvīga, tomēr vecie melnā pulvera šāviņi uzsprāgstot izdvesa ļoti apmierinošu "Blaukš!".

Kauju raksturs Kollā frontē tika iezīmēts jau ar pirmajiem krievu uzbrukumiem, un nākamajās nedēļās tas mainījās maz. Pirmais krievu trieciens nāca, veldamies tieši pa lielceļu, tanku kolonnai šaujot gaitā un tikko redzamām kājnieku vienībām klīstot aizmugurē. Tanki ieripoja tieši gaidošo somu lielgabalnieku krustugunīs, un trīs pirmie tanki tika sašauti ar pāris sekunžu intervālu. Atlikušie tanki atkāpās, un neatbalstītie kājnieki nespēja pavirzīties uz priekšu.

Tā sākās kauja par Kollā, ar trim sadegušiem tankiem uz Loimolas lielceļa. Krievu spēkam pieaugot un viņu pūliņiem pārraut Kollā līniju palielinoties, cīņas no dienas dienā izpletās plašākā lokā abpus lielceļam, uzbrucējiem spiežot arvien vairāk vietās un aizstāvjiem no dienas dienā aizvien vairāk sasprindzinot savas rezerves, lai stātos pretī jauniem draudiem. Krievi uzbruka, somi pretojās. Tā bija tipiska, tradicionāla kauja, ja neņem vērā spēku samērus, kas nepavisam nebija tradicionāli. Lai cik vīru somi sadabūja un iesaistīja Kollā frontē, krievi pretī lika trīskāršu vai četrkāršu daudzumu. Sākumā viens somu pulks stājās pretī krievu divīzijai. Tad divām divīzijām. Somu spēki pieauga līdz diviem pulkiem; krievi izvietoja četras spēcīgi atbalstītas divīzijas. Nekad nebija pietiekami daudz somu, lai stātos pretī visiem draudiem, un pietiekami daudz lielgabalu atbalsta. Biedējošais "lielais pārrāvums" visu laiku šķita rokas stiepiena attālumā. Aizstāvji atgādināja gumiju, kas ar katru dienu tiek uzvilkta aizvien spriegāka un plānāka, un lūzuma punktam bija jānāk kuru katru brīdi.

Katru dienu, pēc pirmā mēģinājuma 7. decembrī, krievi paplašināja savu uzbrukumu fronti, veica vairāk gaisa uzlidojumu un pievilka vairāk artilērijas bateriju, vairāk tanku un vairāk vīru. Un Kollā nozīme ar katru dienu pieauga. Dienvidos, Lādogas ezera krastos, ģenerālis Heglunds riskēja ar visu sen plānotajā pretuzbrukumā lielajam krievu izvirzījumam Kitelē, kura kreisais flangs bija atspiedies pret ezeru. Ja Kollā notiktu pārrāvums, kamēr norisinātos šis uzbrukums, Ceturtais korpuss noteikti sabruktu, jo Heglunds nespētu izbrīvēt ievērojamu daudzumu spēku un pavērst tos pret jaunajiem draudiem savā aizmugurē.

Decembra beigās krievi izmēģināja jaunu taktiku. Vienu dienu viņi sūtīja karavīrus uz priekšu, cieši saspiedušos aiz šaujošiem tankiem. Nākamajā dienā viņi centās iesūtīt nelielus vīru pulciņus, kas bija apbruņoti ar individuāliem vairogiem, ierīcēm, kas izskatā ļoti atgādināja viduslaikus un nebija īpaši praktiskas. Kad zaldāts bija notupies aiz šā bruņotā vairoga, nebija gaidāms, ka viņš to pametīs un dosies uzbrukumā. Caur nelielo novērošanas spraugu bija ļoti grūti novērot un vēl grūtāk bija šaut caur vēl mazāko caurumu šautenei zem tās. Somu snaiperi izvietojās galvenās aizsardzības līniju priekšā un sašāva dučiem šo vairogiem bruņoto karotāju kājās un dibenā. Tomēr pie Kollā krievi mācījās no savām kļūdām un pat iemanījās labi piemērot mežu savām vajadzībām. Viņi, piemēram, iemācījās būvēt "ledus ceļus" — simtiem vīru piemīdīja sniegu, tad noklāja radušos joslu ar nozāģētiem kokiem. Kad baļķi bija savās vietās, pāri tika pārliets ūdens. Pāris stundās viss sasala, un šādi radītā ceļa virsma bija izmantojama vieglajiem tankiem un lauka artilērijai.

Janvāra vidū krievi pastiprināja savu artilēriju Kollā, tāpēc, atklājot totālo ofensīvu 21.—28. janvāra nedēļā, viņi varēja izmantot piecdesmit baterijas, gandrīz 200 ieroču, pret somu divdesmit lielgabaliem. Janvāra uzbrukumi nebija izdomas bagātāki, tie norisinājās kā cilvēku viļņu uzbrukumi viscaur frontes līnijai — nemitīgi, bez pārtraukuma — kamēr uz aizstāvjiem lija šāviņu tūkstoši. Krievu zaudējumi pieauga līdz 1 000 vīriem dienā. Pret kādu nocietinātu punktu, ko somi pazina kā "Slepkavkalnu", krievi sūtīja 4 000 vīru pulku pret 32 somu aizstāvjiem. Tika nogalināti vairāk nekā 400 krievu; no somiem izdzīvoja četri.

Šādā sasprindzinājumā vīri salūza pēkšņi un bez brīdinājuma. Janvāra uzbrukumu laikā kāds nosvērti profesionāls vada komandieris, kurš bija izturējis divu nedēļu nepārtrauktu bombardēšanu un kura vienība bija atvairījusi tik daudzus krievu uzbrukumus, ka viņi vairs nezināja precīzu skaitu, pēkšņi pārkāpa to neredzamo robežu, kas iezīmē saprātu. Viņš iestreipuļoja rotas komandiera zemnīcā, asarām plūstot no viņa piepampušajām, asinīm pieplūdušajām acīm. "Mana sieva brauc šurp ar papildu ložmetējiem!" viņš murgoja. "Mana sieva brauc šurp un ved mums vēl ieročus, lai mēs varētu nogalināt visus tos izdzimteņus, visus līdz pēdējam!" To pateicis, vēl arvien žestikulēdams un nesakarīgi gaudodams, viņš pagriezās un izskrēja ārā zem krievu uguns, kur tūdaļ tika nogalināts ar šrapneli. [37]

Februāra beigās un marta sākumā, kad Kollā fronte bija kļuvusi otršķirīga, krievu uzbrukumi kļuva gandrīz vai atriebīgi savā mežonīgumā. Gaisā virs Kollā bija tik daudz lidmašīnu, ka tās apvienojās grupās pa divi, pa trīs un uzbruka atsevišķiem somu karavīriem, kas tika notverti atklātā laukā, un iztērēja tūkstošiem zalvju, uzbrūkot pļaujošos lidojumos atsevišķiem vīriem. Līdz tam laikam krievi jau bija izvietojuši desmit artilērijas bateriju. Ainava ap Kollā bija samalta putekļos. Reiz biezajiem mežiem bija norauta visa lapotne, tie bija pārvērtušies nemīlīgā Mēness ainavā ar krāteriem, kas pārklājas, saplosīto zemi izroboja saspridzināto skujkoku sarautie, nomizotie celmi un stumbri.

Pēdējais padomju uzbrukumu vilnis sākās 2. martā. Aizsardzība tika salauzta un ieņemta dučiem reižu, bet katru reizi somi kaut kā apturēja ienaidnieku, aizvietoja zaudējumus, atguva zaudēto zemi, noturējās. Šajās pēdējās kauju dienās aizstāvju rindas bija tik ļoti izretinātas, ka rotas lieluma krievu izvirzījumiem mēdza uzbrukt pieci vai seši somi.

Tomēr Kollā noturējās līdz pat beigām. Kad 13. martā stājās spēkā uguns pārtraukšana, aizstāvji lēnām iznāca no saviem ierakumiem un bezmērķīgi klaiņoja pa sapostīto ainavu. Klusums bija apdullinošs.

11 Ģenerāļa Heglundamotti

Pirms 1939. gads kļuva par vēsturi, rietumu avīžu lasītāji bija iemācījušies vismaz divus vārdus somiski. Pirmais, protams, bija sisu (iekšas). Otrs bija motti, vārds, kas parasti sastopams motti taktikas kontekstā.

Somu valodā par motti sauc baļķu vai koku kaudzi, kura tiek turēta starp nostiprinātiem mietiem un kuru paredzēts atbilstošā garumā sacirst vai sazāģēt malkā. Terminu motti taktika attiecināja uz veidu, kā Somijas armija tika galā ar garām, ceļam piesaistītām padomju kolonnām, kuras tika aplenktas un sasmalcinātas uz ziemeļiem no Lādogas ezera un augstāk Ziemeļcentrālsomijas plašajos subarktiskajos mūžamežos. Klasiskai motti operācijai bija trīs fāzes:

1.       Izlūkošana, lai noteiktu ienaidnieka koordinātes, un ielenkšana, lai pārtrauktu tālāku kustību un apturētu ienaidnieku šauri ierobežotā apvidū.

2.       Ātri, asi uzbrukumi, izmantojot spēku koncentrāciju, lai iegūtu lokālu pārākumu vai vismaz vienlīdzību, kas tika vērsti pret viegli ievainojamiem punktiem visā ienaidnieka kolonnas garumā ar mērķi sadalīt šo formāciju pusducī vai vairāk izolētās daļās.

3.       Metodiska visu saliņu iznīcināšana pēc kārtas, vispirms vājākās, kamēr bads un aukstums iedarbojās uz stiprākajām.

Pat šodien, kad Suomusalmi kauja tiek mācīta militārās vēstures kursā Vestpointā, Somijas armijai tiek piedēvēta šīs taktiskās doktrīnas izgudrošana un gadiem ilga tās principu noslīpēšana pirms lietā likšanas 1939. gadā.

Tas viss varētu būt arī mīts. Pat somu vēsturnieki kļūst mazliet izvairīgi, kad raksta par motti kaujām; un, liekas, nav tiešu pierādījumu, ka motti taktika ar šādu nosaukumu vispār tika mācīta, kā Somijas armijas pirmskara mācību metodikas daļa, lai arī tas nenozīmē, ka dažiem atsevišķiem virsniekiem šis vārds nevarētu būt spontāni ienācis prātā neatkarīgi citam no cita vēl ilgi pirms to uzzināja rietumu korespondenti Helsinkos un uz laiku padarīja par ikdienā bieži lietotu vārdu, tāpat kā pirms diviem mēnešiem vārdu Blitzkrieg.

Mannerheims un viņa komandieri bija labi pazīstami ar padomju militāro doktrīnu. Izceļoties karam, viņu stratēģiski pārsteidza ienaidnieka pūliņu apmēri ziemeļu un centrālās Somijas plašajos mežos, bet viņš netika pārsteigts taktiski. Taktiskajā ziņā krievi izturējās ļoti lielā mērā tā, kā Mannerheims bija paredzējis.

Pilsoņu karš Krievijā bija bijis pārāk neparasts un pārāk politisks pēc savas dabas, lai būtu devis daudz militāru mācību. Padomju virsnieku korpusam, tāpat kā viņu kolēģiem vairumā Eiropas valstu, tika mācīts cīnīties konvencionālā karā, pa ceļiem kolonnās virzoties uz konvencionālas dabas mērķiem: pilsētām, dzelzceļu mezgliem, tiltiem un tamlīdzīgi. Staļiniskās tīrīšanas bija atņēmušas Sarkanajai armijai trīs ceturtdaļas tās labākās profesionālās pavēlniecības. Mannerheims neizjuta neko citu kā vien nicinājumu pret virsniekiem, kuri bija kāpuši pa paaugstinājumu kāpnēm, aizvietojot tīrīšanu laikā nogalinātos vai ieslodzītos, izturēdamies pret viņiem kā strādnieku šķiras huligāniem formā, neatkarīgi no viņu dienesta pakāpes. Viņš zināja, ka tie ir bikli, lēni un bez izdomas. Ja tam vēl pieskaita doktrīnu par aklu pakļaušanos "poļitrukiem" — frontes komisāriem, kuriem bija jāapstiprina katra taktiskā pavēle, pirms to varēja paziņot karavīriem — tad Sarkanā armija atgādināja lielu, bet neveiklu organismu: armiju, kas, spiesta cīnīties Somijas apstākļos, gandrīz noteikti turētos pie ceļiem, jo, rīkojoties citādāk, tā riskētu ar pilnīgu kontroles zaudēšanu, disciplīnas sagrūšanu un politiskiem pārkāpumiem. 1939. gadā Sarkanajā armijā virsnieks, kam piemita iniciatīva, riskēja drīzāk tikt nošauts, nekā paaugstināts.

Tik labi saprotot varbūtējo ienaidnieku un tik labi pazīstot Somijas teritoriju, bija dabiski, ka Somijas armija izvēlējās atbilstošu taktisko doktrīnu. Pat ja motti taktika kā tāda pirms kara netika mācīta, tad tika iemācītas prasmes, kas padarīja šo taktiku par dabisku iznākumu apstākļos, kādos notika kaujas. Individuāla un nelielu vienību iniciatīva, lietpratīga maskēšanās, strauja pārvietošanās ar slēpēm, ātra spēku koncentrācija un žigla izklīšana, liela un maza mēroga slēpņu tehnika — visas šīs prasmes Somijas armijā tika noslīpētas līdz smalkumiem. Kad šādi apmācīti spēki tika izklaidus vērsti pret lielām, ceļiem piesaistītām krievu kolonnām, motti taktika bija dabisks iznākums. Ir liecības, ka somi dažās frontēs pat nesauca to, ko viņi darīja, par motti taktiku, kamēr izlasīja par to avīzēs, pēc kā šis vārds, protams, pielipa.

Decembrī, kad rietumu prese sāka bazūnēt par šīs jaunās, žilbinošās taktikas panākumiem, somi, dabiski, nedarīja neko, lai kliedētu visu šo līdzjūtīgo ārzemju žurnālistu maldus, vēl jo vairāk ļaudami tam izskatīties tā, it kā Mannerheims un viņa štābs būtu lolojis šo koncepciju gadiem, gaidīdams, kad likt to lietā un apžilbināt pasauli.

Realitāte bija tāda, ka, lai arī motti taktika bija iespaidīgs taktisks panākums, tā bieži vien bija stratēģiska neveiksme. Somu mērķis bija sagraut iebrūkošās kolonnas un vai nu dezorganizētas pavērst tās atpakaļ robežas virzienā, vai arī iznīcināt, cik ātri vien iespējams. Kad krievu kolonnas sašķēlās spēcīgos aizsardzības motti, tie patiesībā kļuva par kavēkli somu stratēģiskajiem mērķiem, ja ņem vērā krievu zaldātu noslieksmi uz aizsardzības kaujām. Nevienu no šiem motti, ieskaitot tā saukto Lielo motti pie Kiteles, kas ietvēra veselu padomju divīziju, nebūtu bijis īpaši grūti iznīcināt, ja somi būtu pienācīgi apgādāti ar artilēriju, tankiem vai taktiskajiem gaisa spēkiem; bet tieši šo lietu somiem trūka, un bez tām katrs motti bija jānomērdē badā, jānosaldē un beigās jāsaskalda gabalos. Lai izdarītu to, bija vitāli nepieciešamas divas lietas, kuru nebija Mannerheima krājumā: cilvēku resursi un laiks. Patiesībā, Mannerheims bija cerējis izvairīties no šādu spēcīgi nostiprinātu kabatu, kā lielākie motti, izveidošanās. Viņš zināja, cik sīksts krievu zaldāts var būt aizsargājoties — savā laikā viņš tos bija pietiekami daudz komandējis — un viņš pazina arī Sarkanās armijas doktrīnu, kuru bija pastiprinājis tīrīšanu bargais paraugs, kura apgalvoja, ka jebkura ienaidniekam atņemta teritorija kļūst par "krievu" zemi un tā jāaizstāv līdz pēdējam vīram un pēdējai lodei.

Ģenerālis Heglunds pēc kara rakstītajā atklāti atzina, ka no vienpadsmit motti, kas izveidojās viņa ilgi lolotās kontrofensīvas rezultātā, tikai Lielais motti pie Kiteles bijis plānots. Pārējie "vienkārši gadījās". Heglunds tās salīdzināja ar zāģu skaidām, kuras nokrita šādi, un paziņoja, ka somu spēku izkliedēšana, kas bija nepieciešama, lai apspiestu vai noturētu visas šīs kabatas, neļāva viņa stratēģijai dot tādu uzvaru, kādu viņš bija paredzējis.

Sākotnējais plāns bija paredzējis apstādināt krievus pie stipras dabisku un sagatavotu šķēršļu līnijas, kas sāktos pie Lādogas ezera un ietu cauri Ruokojervi un Siskijervi. Kamēr krievi būtu piesaistīti šai līnijai, somi uzbruktu viņu viegli ievainojamam labajam flangam. No šā plāna īstenošanas Heglundu atturēja negaidīti spēcīgie ienaidnieka triecieni pie Tolvajervi un pa Loimolas ceļu.

Kad krievi šķērsoja robežu Lādogas ezera ziemeļu krastā, somi iesaistījās ar viņiem aizkavējošās kaujās, kā bija plānots, palēninot viņus tik ļoti, ka galvenie krievu spēki nesasniedza Kiteli, kas atradās uz austrumiem no somu galvenās aizsardzības, līdz pat 10. decembrim. Vairāki spēcīgi krievu uzbrukumi tika vērsti pret nostiprināto līniju, taču visi tika atsisti, nodarot ievērojamus zaudējumus. īpaši noderīgi aizstāvjiem bija sešu un desmit collu krasta artilērijas baterijas Mantsinsāri salā, kas apdraudēja krievu galveno apgādes līniju uz austrumiem un ievērojami kavēja krājumu un papildspēku piekļuvi izvirzījumam pie Kiteles.

Situācijai pie Tolvajervi un Ilomantsi stabilizējoties un Kollā aizsardzībai turpinot turēties par spīti visām prognozēm, ģenerālis Heglunds nolēma īstenot sākotnējo plānu, lai arī tagad tas bija nedaudz novājināts, jo tik daudz rezervju bija atvilkts, lai stātos pretim draudiem ziemeļos no Ceturtā korpusa.

Kiteles izvirzījumā bija divas padomju divīzijas: 168., kas bija izvietojusies uz piekrastes ceļa ("Pitkerantas ceļa"), un Astoņpadsmitā, kura bija sakopota izvirzījuma labajā flangā — no Siskijervi atpakaļ pa vienīgo apmierinošo ceļu šajā sektorā, Uomā ceļu. 18. divīzijai bija pievienota 34.  tanku brigāde, lai gan arī 168. bija piestiprinātas tanku daļas. Abas divīzijas bija labi apgādātas ar artilēriju. Ietiecoties krievu labajā flangā kādus divpadsmit kilometrus aiz frontes līnijas, atradās otršķirīga ziemeļu-dienvidu artērija, saukta par Sīras ceļu. Šis ceļš nodrošināja somiem lielisku pieeju jutīgajam Uomā ceļam, kas, atrodoties vairāk uz ziemeļiem, bija viena no divām krievu piegādes līnijām Lādogas frontē.

Šķiet, krīzes pie Kollā un Tolvajervi Heglundu bija izsitušas no līdzsvara. Viņa pirmie divi mēģinājumi bija neveiksmīgi pāragri starti, kam būtu vajadzējis brīdināt krievus par gaidāmo, taču šķiet, tie neradīja nekādas sekas. Pirmais iesildīšanās uzbrukums tika veikts 12. decembrī. Heglundu, iespējams, pamudināja labās ziņas no Tolvajervi, kur Talvela bija sekmīgi iznīcinājis Ceturtā korpusa ļaunākos draudus. Astoņi somu bataljoni sapulcējās tālu somu kreisajā flangā netālu no Kotajervi un devās cauri mežam, lai mēģinātu sarīkot pārsteiguma uzbrukumu Sīras—Uomā ceļu krustojumā.

Pārgājiens vedās slikti. Reljefs bija daudz nepiemērotāks par to, kādā pat somi bija gatavi darboties. Kājnieki nogura, ilgi pirms sasniedza ienaidnieka līnijas, un neizbēgami liels daudzums papildu munīcijas, smago ložmetēju, mortīru daļu un radio ierīču tika atstātas, lai rezerves tās savāktu un nogādātu uz priekšu vēlāk. Pārguruši un neorganizēti somi uzbruka krustcelēm, bet tikai trīs no astoņiem bataljoniem nedaudz pavirzījās uz priekšu. Krievu apšaude bija spēcīga, un tanku/kājnieku pretuzbrukumi drīz deva triecienus somiem gan no austrumiem, gan rietumiem, tiklīdz ienaidnieks bija iekustinājis savas rezerves. Trīspadsmitā decembra vakarā Heglunda nogurušie bataljoni zaudēja sakarus un atkāpās pa Sīras ceļu, nespēdami noturēt pat savus minimālos ieguvumus. Heglundam par laimi krievi nedzinās pakaļ tālāk kā sniedzās viņu artilērija.

17. decembrī Heglunds veica otru mēģinājumu ar konvencionālu frontālu uzbrukumu galvenajai krievu līnijai starp Ruokojervi un Siskijervi. Pie krievu uguns pārsvara uzbrucēji maz pavirzījās uz priekšu, un, kad zaudējumi sāka pieaugt, Heglunds atsauca operāciju. Tomēr šie pūliņi vismaz marginālā veidā bija veiksmīgi kā viltus manevrs, jo tas novirzīja ienaidnieka uzmanību un daļu rezervju no jutīgā labā flanga, kur Heglunds vēl arvien plānoja likt galveno uzsvaru.

Mannerheims uzskatīja, ka ģenerālis pārāk kavējas ar plāna īstenošanu. Viņš nosūtīja personisku vēstnesi no augstākā štāba ar pavēli Heglundam ātrāk sākt darboties, un pēc tam notikumi sāka risināties lielākā ātrumā. Šobrīd, kad somi bija uzvarējuši pie Tolvajervi un Kollā turējās, nebija iemesla kavēties; pat laiks bija iegriezies somiem par labu, jo lielas kupenas bija sablīvējušās gar Lādogas ezera klinšainajiem krastiem, apgrūtinādamas krieviem noturēt savas divas apgādes līnijas atklātas un vairāk kā jebkad piespiezdamās viņus turēties cieši pie ceļiem un ciematiem.

Heglunda plāns bija šāds: vispirms tiks veikts uzbrukums Uomā ciemam, lai pārrautu ziemeļu apgādes līniju un izveidotu ceļa aizsprostu austrumu virzienā, un lai izslēgtu jebkādu krievu iejaukšanos no robežas puses. Pēc tam galveno uzbrukumu veiktu divas vienības, nosauktas savu komandieru uzvārdu pirmajos burtos, Vienība A (no Auti) un Vienība H (no Hannuselkes). Šīs formācijas dotu triecienu krievu līnijai piecpadsmit kilometru garumā uz Uomā ceļa, izlauzoties cauri vairākās vietās un virzoties uz dienvidiem līdz Lādogas krastam, tādējādi atgriežot nost krievu izvirzījuma "galvu", 168. divīziju ar štābu Kitelē. No galvenās aizsardzības līnijas starp Ruokojervi un Siskijervi somi veiktu māņu uzbrukumus, lai noturētu ievērojamus krievu spēkus tur ierakušos un atturētu viņus no pretošanās aplenkšanas manevram. Ja plāns izdotos, tad militārā loģika liktu krieviem atbildēt divos veidos: uzsākot steidzīgus lokālus pretuzbrukumus, ar kuriem viņa vīri tiktu galā — par to Heglunds bija drošs — vai arī veicot pilnīgu atkāpšanos no Lādogas krasta, kas atbrīvotu vismaz vienu somu divīziju, kura varētu pastiprināt Zemesšauruma fronti.

Uzbrukums sākās nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem, kad viltus uzbrukums tika raidīts pret Ruhtinānmeki, kalnu pie Siskijervi, veiksmīgi piesaistot ievērojamus krievu spēkus šajā apkaimē. Somi nodrošinājās, lai šis manevrs neizskatītos pēc viltus. Viņi deva spēcīgu triecienu, piedzīvoja smagus zaudējumus un ierakās nomācošas krievu uguns apšaudīti. 27.  decembrī plašs somu reids izbrāzās no meža un uzbruka Uomā ciemam.

Tomēr ienaidnieka garnizons sīvi pretojās un atkāpās uz nostiprinātam celtnēm ciema centrā, kur viņi uzsāka sīkstu aizstāvēšanos. Somi norīkoja karavīru konvoju, kas turēja ciemu ielenktu, un devās austrumu virzienā, aptuveni piecus kilometrus aiz Uomā izveidojot ceļa aizsprostu.

Iemācījies kaut ko no 12. decembra neveiksmīgā uzbrukuma, pulkvedis Auti nemēģināja slēpt savu vienību, maršējot caur sniega klātajiem mūžamežiem. Viņš izkārtoja savus vīrus tūlīt aiz krievu redzesloka pāri Sīras ceļam un iepriekš noteiktā brīdī artilērijas uguns aizsegā raidīja tos straujā uzbrukumā tieši pa ceļu. Uzbrucēji ietriecās krievu līnijā, šaudami skrējienā, un izlauzās tai cauri. Iestājoties krēslai, viņi pakļāva Uomā ceļu vieglo automātisko ieroču ugunij. Pašas krustceles tika ieņemtas nākamajā rītā, un līdz 3. janvārim krievu organizēta pretošanās bija iespiesta nelielā astoņstūra formas

8. Pretuzbrukuma attīstība, kas parāda motti izveidošanos

motti uz rietumiem no ceļu krustojuma.

Pulkveža Hannuselkes Vienībai H bija līdzīgi panākumi, kad tā triecienā parādījās no meža starp Siskijervi un Pihejervi. Līdz janvāra pirmās nedēļas beigām visa krievu Lādogas fronte bija sašķīdusi gabalos. Viss noritēja saskaņā ar Heglunda sākotnējo plānu, izņemot vienu aizvien vairāk traucējošu notikumu pavērsienu. Tā vietā, lai paniski dotos sasteigtos pretuzbrukumos vai rīkotos vēl loģiskāk un ar kauju atkāptos padomju robežas virzienā, sadragātās ienaidnieka formācijas vienkārši ierakās. Kad krievu bataljonam draudēja aplenkšana, tas nemaz nemēģināja izlauzties. Tas vienkārši izvietojās perimetra aizsardzībai un sāka ierakties. Sākumā somi izjuta tikai nelāgu apmulsumu par šo fenomenu, atstāja nelielus spēkus apsargāt apietās kabatas un atkal vērsa galveno uzbrukumu citur.

11. janvārī pulkveža Auti vienība sasniedza Koirinojas ciematu un pārrāva 168. divīzijas apgādes līniju. Vienība H vēl arvien bija iesaistīta nelielās, asās apšaudes ar 18. divīzijas un 34. tanku brigādes kabatām. Jau atkal — lai arī šīs vienības bija saplosītas, šīs drumslas nepadevās un mežonīgi nemetās virsū saviem uzbrucējiem; tās vienkārši ierakās un nebija ar mieru izkustēties.

Uz kartes aplenkto krievu pozīcijas izskatījās bezcerīgas. Tomēr ielenkto karavīru fanātiskā pretestība katrā no vienpadsmit motti pilnībā izjauca somu grafiku. Sīkstums, ar kādu krievi aizstāvēja sevi, drīz izpelnījās īgnu somu apbrīnu. Tas bija ienaidnieks, kas savā veidā izrādīja sisu pārpilnību. Kāda krievu rota Uomā motti noraidīja piedāvājumu padoties, lai arī 83 no tās 85 vīriem bija nogalināti vai ievainoti. Lielākā daļa motti iemītnieku bija mierīgi, ja viņus netraucēja. Viņi negrasījās uzbrukt somiem, taču cīnījās mežonīgi, ja uzbruka viņiem. Un motti pretošanās spējas bija iespaidīgas. Kabatās atradās vairāk nekā 200 tanku un bruņu mašīnu, no tiem 100 divās Lemeti kabatās vien, kur bija koncentrēta 34. tanku brigāde. Iekšpus bruņu transporta lokiem bija simtiem lauka lielgabalu un mortīru, kas varēja ātri koncentrēt uguni uz jebkuru apdraudētu aizsardzības perimetra daļu. Lai arī tanki drīz sastinga degvielas trūkuma dēļ, torņi vēl arvien griezās un lielgabali šāva. Visi motti palika tērauda un niknas ugunis apjozti. Lādogas frontē mērdēšana badā nebija galvenais ierocis somu arsenālā, jo motti iekšienē bija zirga gaļas pārpilnība, un padomju gaisa spēku apgādes centieni, par spīti ievērojamai somu pretgaisa apšaudei, bija gan apņēmīgi, gan veiksmīgi.

Nebija jau tā, ka dzīves apstākļi bija omulīgi vai ka bads bija aiz kalniem. Kiteles motti atrastā dienasgrāmatā atzīmēts, ka tad, kad perimetrā nokrīt aviosainis, vīri "skrien gandrīz kā maniaki; viņi plēšas par paku, ēd un mirst. Ēdiens viņiem ir pats svarīgākais… izbadējies cilvēks ir dzīvnieks."

Lielajā motti pie Kiteles ģenerāļa Bondareva 168. divīzija bija ierakusies vairāk nekā piecdesmit kvadrātkilometru lielā teritorijā. Šķiet, ka krievi to bija padarījuši par goda lietu — neļaut Lielajam motti krist. Janvārī atvērās niecīgs apgādes ceļš pa zemi starp jauno padomju fronti austrumos no Pitkerantas un Lielā motti perimetra sektoru pie Koirinojas. Līdz tam laikam Lādogas ezera ledus bija sasalis pietiekami ciets, lai izturētu apgādes kamanu, kā arī vieglās artilērijas svaru. Krievi sūtīja spēcīgi bruņotas kolonnas pāri ledum, lai apietu somu pozīcijas krastā, un viņiem izdevās atjaunot tiešus sakarus ar ielenkto divīziju.

Heglunda vīri bija līdz pēdējam sasprindzināti, jau turot aplenkumā vien šo milzīgo kabatu. Vienīgie spēki, ko viņi varēja atvēlēt jauno draudu novēršanai, bija nelielas partizānu nodaļas. Sākot apmēram ar 20. janvāri, šīs vienības kāpa uz Lādogas ezera nemīlīgās, spocīgās virsmas, kur ziemas vētras dzina sniega vērpetes pret plašo, zemo, pelēki melno apvārsni. Somi ierakās uz vairākām nelielām, klajām, klinšainām saliņām, kas izraibināja ezera virsmu, netālu no vietas, kur apgādes kolonnām bija jādodas garām, lai sasniegtu Lielo motti.

Līdz ar nakts iestāšanos ienaidnieka kolonnas izgāja no pozīcijām aiz Pitkerantas. Tās bija garas, zirgu vilktu ratu rindas, kravas mašīnas ar lielgabaliem, vieglo tanku un bruņu mašīnu eskorts, spēcīgi bruņotas kājnieku nodaļas piesedza flangus. Somu vienīgais īstais trumpis bija viņu ziemas maskēšanās meistarība un slēpotāju mobilitāte. Dažkārt Mantsinsāri krasta baterijas apšaudīja krievu kolonnas, bet to pozīcijas bija pakļautas aizvien smagākai pretapšaudei un aviobombardēšanai, tāpēc tās varēja riskēt atklāt savas pozīcijas, tikai šaujot pa kritiskiem mērķiem uz sauszemes. Reti kad tās uzdrošinājās uzšaut pa zirgu vilkto ratu spocīgajām kolonnām uz ledus. Tāpēc kolonnas bija jāaptur slēpotājiem partizāniem, par aizsegu izmantojot klinšainos izciļņus uz Lādogas ezera tuksnesīgā ledus.

Nakti pēc nakts slēpotāju vienības devās no slēpņa uzbrukt apgādes kolonnām. Tumsā uzplaiksnīja un iedegās spocīgas, naksnīgas cīņas, Lādogas ledus radītajiem mirāžveidīgajiem atspīdumiem maldinot vīrus. Dažkārt slēpotāji uzbruka vienai un tai pašai kolonnai duci reižu nakts laikā, pēkšņi attraucoties un atklājot uguni, metot savus sasieto granātu saišķus un paslidinot spridzekļsomas zem tanku kāpurķēdēm. Krastā novērotāji dzirdēja lielgabalu uguns dobjo būkšķi un kā jāņtārpiņu spietu vēroja vieglo automātisko ieroču uzliesmojumus. Krievu prožektoru savādi izgaismotās kolonnas ledū atstarojās dīvaini izlocītas un mirgojošas. No rīta kolonnas ceļu iezīmēja simtiem sasalušu miroņu, kuri bija sastinguši tādos stāvokļos, kādos atradās, kad tos ķēra lode, pārogļojušies rati, uzšķērsti zirgi un laiku pa laikam arī izdedzis un nomelnējis bruņu transports.

Apmēram nedēļu pirms kara beigām, laikā, kad tas jau bija tikpat kā nevajadzīgi, padomju puse uzsāka totālu ofensīvu pret Mantsinsāri un citiem, daudz mazākiem akmeņu puduriem, ko somi bija nocietinājuši. Nomācoša avio un artilērijas bombardēšana burtiski samala mazākās saliņas, un krievu kājnieki, vilnis pēc viļņa, pārpludināja ledu, lai piebeigtu izdzīvojušos somus. No somu garnizoniem izdzīvoja tikai saujiņa vīru. Simtiem gāja bojā, cīnīdamies, kamēr viņus pārmāca padomju kājnieku viļņi.

Galu galā, pateicoties gaisa piegādēm, Lādogas atbalsta kolonnām un zirgu gaļas pārpilnībai, 168. divīzija izdzīvoja. Tās aizsardzības pozīcijas bija ļoti stipras un lielas. Lādogas krasta līnija bija īsts no zemesragiem un klinšu puduriem sastāvošs valnis. Sturmēt motti no tās puses būtu kā uzbrukt pilij, un iekšzemes perimetru iekļāva augstas koku audzes, kurās divīzijas tanki bija ierakti tā, ka tikai to torņi palika ārā kā rotējoši doti. Divīzijas artilērija bija koncentrēta motti centrā, no kurienes tā varēja raidīt iznīcinošu uguni uz jebkuru vietu 360 grādu rādiusā.

Triecienuzbrukums šādām pozīcijām prasītu tādu bruņojumu, bez kura Somijas armija bija iemācījusies iztikt. Ar mortīrām un granātām nepietiktu, un nebija pietiekami daudz smagās artilērijas, ko atvēlēt šādiem uzbrukumiem. Visi rezerves lielgabali, kas somiem bija, tika novirzīti uz Zemesšauruma kaujām. Dažkārt somi pat varēja nedaudz izlīdzināt spēku samērus, izmantojot ienaidniekam atņemtos ieročus, bet lielākā daļa somu rokās nākušo ieroču bija pārāk viegli, lai izrautu robu nocietinātā motti. Tomēr laiku pa laikam somu karavīru improvizācijas spējas tika liktas lietā, kā to izdarīja somi, kas bija ielenkuši "Rietumu Lemeti motti ", tumsas aizsegā ielavoties krievu pozīcijās. Tur viņi atrada divas 120 mm mortīras, apsēja virves ap to stobriem, nostiprināja pāris dučus lādiņu, pārgrieza lielgabalu apkalpēm rīkli un kopā ar abām mortīrām devās atpakaļ uz somu pozīcijām nesastapušies ar pretestību. No rīta somi atklāja uguni pa vairākiem traucējošiem bunkuriem, kas bija izrādījušies necaursitami granātām un ložmetēju ugunij, un sadauzīja tos visus lupatu lēveros.

Dažkārt, reaģējot vai nu uz somu spiedienu, vai augstākās pavēlniecības pavēlēm, motti garnizoni mēģināja izlauzties. Parasti tas notika bez īpaša brīdinājuma. "Austrumu Lemeti motti" garnizons devās uzbrukumā skaitliski krietni pārākajam Ceturtajam jēgeru bataljonam, kas bija viņus ielencis un turējis zem spiediena vairākas nedēļas. Jēgeru komandējošais virsnieks, pulkvedis Ārnio, šajā rītā tikko bija saņēmis pēdējās izlūkošanas ziņas, kas apstiprināja pilnīgu sastingumu motti iekšienē. Pēdējo divdesmit četru stundu laikā nebija novērota nekāda ienaidnieka kustība. Ārnio vīri bija izvietojušies izretinātā aplī visapkārt motti, un viņu modrība bija atslābusi. Tad, apmēram 100 metrus tālāk, padomju kājnieku pūlis, ko personiski vadīja ģenerālis un viņa štāba personāls, pēkšņi vienkārši bija klāt. Ārnio aizsardzības līnijā izvietoja steigā savāktus ierēdņus, pavārus, šoferus, apgādes un medicīnisko personālu un pa radio pieprasīja palīdzību. Pēkšņais uguns izvirdums piesaistīja pārējā bataljona uzmanību tam, ka ir uzsākts izlaušanās mēģinājums, un nelielas slēpotāju grupas jau steidzās šāvienu virzienā.

Vairāk nekā stundu cauri mežiem vēlās juceklīgas tuvcīņas, smagākajām cīņām notiekot gar Uomā ceļu. Kad apšaudes norima, Ārnio patruļas saskaitīja vairāk nekā 400 beigtus krievus 250 metros no viņa štāba zemnīcas līdz motti ārējai aizsardzības līnijai. Starp tiem bija arī ģenerālis Stepans Ivanovičs Kondratjevs, 34. tanku brigādes komandieris, kurš drosmīgi bija vadījis šo uzbrukumu. Viss viņa štābs, zemē notriekts, gulēja viņam apkārt, tajā skaitā četras sievietes mašīnrakstītājas ar šautenēm. Līķu saskaitīšana atklāja, ka izlaušanās mēģinājumā miruši vairāk nekā 3 000 krievu, tajā skaitā 310 virsnieku.

Tie nebija zema ranga virsnieki, kādus somi simtiem nogalināja lielajās kaujās mežos, bet labi kopti, smalki tērpti profesionāļi, kas mira baltos kreklos, Ļeņingradas un Maskavas elites locekļi. Apmēram 600 krievu izdzīvoja izlaušanās mēģinājumā un atklāja, ka viņi ir nokļuvuši citā motti, kas bija identisks tam, no kura viņi tikko bija izkļuvuši laukā. Pamestajā Austrumu Lemeti motti atstātais laupījums bija iespaidīgs: 105 tanki, 12 bruņu mašīnas, 237 smagās mašīnas, 31 civilā automašīna, 10 traktori un munīcijas pārvadātāji, 30 lauka virtuves, 6 lietojamas artilērijas ieroču vienības un pietiekami daudz munīcijas, lai piepildītu 200 kravas mašīnu.

Galu galā tika iznīcināti visi motti, izņemot trīs: Lielais motti ar centru Kitelē, Uomā ciema motti un smilšu pulksteņa formas motti netālu no Sīras ceļu krustojuma. Heglunda pretuzbrukums bija labi plānots, drosmīgi īstenots un gandrīz bezjēdzīgs tādā ziņā, ka tā mērķis bija laicīgi novērst draudus Lādogas sektorā un nosūtīt vienu vai vairākas divīzijas pastiprināt Zemesšaurumu. Tā vietā Mannerheimam galu galā janvāra beigās bija jāpastiprina Heglunds ar pusduci jauktu rezerves bataljonu un pilnu pulku no jaunizveidotās 23. divīzijas. Šī pretīstāvēšana starp Ceturto korpusu un motti bija neparasta situācija un liels sarūgtinājums somiem. Tomēr par spīti nespējai iznīcināt Lādogas izvirzījumu pilnībā, Heglunda vīri bija darbojušies atzīstami. Kampaņas izšķirošajā brīdī, īsi pirms Mannerheims izlēma nosūtīt viņam papildu spēkus, viņa divas divīzijas aizturēja skaitliski pārākus spēkus pie Kollā, gar Pitkerantas līniju austrumu virzienā un gar sākotnējo nostiprināto līniju Lielā motti rietumos, un vienlaicīgi turēja aplenkumā desmit nostiprinātas kabatas. Tāpat kā jebkurš cits somu komandieris, Heglunds sagaidīja maksimālu atdevi no saviem vīriem.

Trešā daļa. Baltā nāve

Arktiskais karš… kā bezgalīga pāreksponētas filmas skatīšanās.

Karls Midanss, žurnāls Life,

pēc pārgājiena pa kemijervi kaujaslauku

12 Ziemas karavīri

Neviens Ziemas kara aspekts tik ļoti nesaviļņoja pārējo pasauli, kā somu uzvaras lielajās mežu kaujās uz ziemeļiem no Ceturtā korpusa sektora, īpaši miniatūrajā Tannenburgā — Suomusalmi. Daļēji tas bija kauju vietu ainavas dēļ: plašus, blīvus lapu koku mežus, kurus šķērsoja aizvēsturiski šļūdoņi, izraibināja vairāk nekā 10 000 ezeriņu un sašķēla rupjas, ar skujkokiem klātas sarkanīga granīta klintis. Daļēji tas bija fantastiskās skaitliskās atšķirības dēļ starp abām iesaistītajām armijām, šīs kaujas līdzība ar Dāvidu un Goliātu apvienojumā ar pašu kauju spīvumu, somu taktikas straujumu un spožumu un viņu uzvaru pārsteidzošo vienpusējību. Patiešām, pirmie ziņojumi no Suomusalmi tika uztverti ar lielu skepticismu, kamēr sāka pienākt uzticamu korespondentu aculiecinieku ziņojumi kopā ar fotogrāfijām, kas turpina vajāt ikvienu, kurš tās jebkad redzējis.

Šīs uzvaras ziemeļu mūžamežos bija Somijas bruņoto spēku visiespaidīgākais sasniegums. Lasot par divu pilnu padomju divīziju iznīcināšanu ar pāris bataljoniem bezbailīgu slēpotāju, amerikāņi un angļi varēja izbaudīt brīdi ideālistiska prieka. Pirmo reizi daudzu gadu laikā brīvā cilvēce bija triumfējusi. Tas nebūt nemazina somu sasniegumu, tomēr jāsaka, ka šo graujošo uzvaru atstātais psiholoģiskais efekts nebija pilnībā pozitīvs tādā ziņā, ka tās vedināja pārējo pasauli gaidīt brīnumainu Somijas uzvaru un tādējādi, iespējams, palēnināja tos, kas citādāk būtu paātrinājuši militārās palīdzības piegādi Somijai. Bēdīgākais, ka kopumā šīm iespaidīgajām uzvarām bija tikai ļoti margināla ietekme uz patiešām izšķirošo kampaņu: cīņu par Karēlijas zemesšaurumu. Mannerheims un viņa štābs zināja šo skarbo patiesību, pat ja lielākā daļa cilvēku Helsinkos vai Londonā to nezināja.

Viena no dīvainākajām lietām šajās mūžamežu kaujās ir tā, ka tās vispār tika izcīnītas. Ideja par "Somijas pāršķelšanu uz pusēm" izskatās pievilcīga uz papīra, bet realitāte ir krietni atšķirīga. Protams, iebrucējs, kas būtu spējīgs no pierobežas mūžamežiem iekļūt stipri apstrādātajā, lēzeniem pakalniem klātajā Somijas rietumu daļā, varētu sagraut komunikācijas valsts iekšienē un pārraut vienu no tās galvenajām saitēm ar Zviedriju. Problēma bija ‑ kā nokļūt tik tālu, sekmīgi šķērsojot plašo neskarto mežu joslu, kas aizsargāja Somijas attīstītos reģionus.

Ņemot to vērā, krievu iebrukums bija veiksmīgs tikai tāpēc, ka bija negaidīts. Mannerheims sprieda, ka krievi nekādā gadījumā nesūtīs lielus konvencionālus spēkus šādā apgabalā. Tomēr, kad somi atguvās no šoka un saprata, ka tieši to iebrucēji ir izdarījuši, bija nepieciešams apturēt ienaidnieka kolonnas, cik ātri vien iespējams. Daudzējādā ziņā somi, kas bija iesaistīti šajās kaujās mežos, redzēja savu stāvokli kā pretmetu savu biedru situācijai lejā Zemesšaurumā. Šeit, mežonīgajos bezceļu mežos bija lieliska iespēja izmantot uzbrūkošu aizsardzību, pielietot visradošākos un drosmīgākos taktiskos manevrus, kas bija izdomāti pie garo pirmskara gadu trūcīgajiem budžetiem, kad Somijas profesionālie karavīri mēģināja kompensēt skaitlisko un tehnoloģiju trūkumu, radot paši savu, "somu", karošanas veidu.

Viens no galvenajiem iemesliem, kas ļāva somiem iznīcināt spēkus, kas bija daudz lielāki par viņējiem, noteikti balstījās abās pusēs iesaistīto vīru atšķirīgajā psiholoģijā. Somu karavīram aukstums, sniegs, mežs, garās tumsas stundas, bija tie faktori, kurus varēja pārvērst priekšrocībās. Teikt, ka somi bija tuvās attiecībās ar ziemu, būtu nepateikt neko. Somijā ziema ir dzīves realitāte, un viss pārējais — ekonomika, kultūra, nacionālā psiholoģija — ir šīs vienīgās primārās realitātes iezīmēts jeb no tās atvasināts. Attiecības starp somiem un ziemu ir tādas kā pretrunīgas. No vienas puses, ziema padara dzīvi skarbu, vientuļu un dažkārt nežēlīgu. Tieši šis aspekts sadzīvošanā ar ziemu, bezgalīgas polāras naktis ar to sekām, ziemas ainavas pārdabiskais klusums, lauku dzīves skarbums un savdabība piešķir somu raksturam to nopietnību un domīgumu, kuram ārzemniekiem ir grūti tikt cauri.

Tomēr somu attiecībās ar ziemu ir vairāk sadzīvošanas, nekā pretimstāvēšanas. Katrs ekonomiskās izaugsmes procents, katra labības sauja, katra jaunas šosejas pēda, ikviena jauna lauku elektrolīnija ataino grūti izcīnītu uzvaru, nelielu progresa simbolu, kas atņemts nepiekāpīgajai, akmeņainajai zemei. 1939. gadā somi lepojās ar šīm mazajām uzvarām pār dabu, kas krājās, par to, kā viņi bija likuši sniegiem ziedēt un atnesuši gaismu ciemos, kur saule bija apslēpta no decembra līdz martam.

Kad somi neprāto par dabas skarbumu, viņiem ir tieksme izrādīt savu varenību pār to. Somu bērni, kas tikko spēj staigāt, jau līksmi gāzelējas uz strupām bērnu slēpītēm. Lielākā daļa pieaugušo ir izcili distanču slēpotāji. Pat viskosmopolītiskākais, pilsētā augušais soms ir gatavs pie pirmās iespējas atstāt pilsētas dzīvi un jebkurā gadalaikā apmesties teltī, doties pārgājienā vai praktizēt neizprotamo orientēšanās sportu mežos un nogāzēs.

Somi zina, kā ieklausīties mūža meža klusumā; viņiem tas nekad nav pilnīgi kluss, un viņi spēj nolasīt ievērojamu daudzumu informācijas par apkārtni no skaņām, par kurām ārpusnieks pat nenojauš. Somi, īsāk sakot, spēj piemēroties apkārtnei, jo jūtas tās daļa. Un ja tā bija miera laikā, tad vēl jo vairāk kara laikā.

Arktiskie apstākļi pārveidoja kauju norises veidu. Plaukstas un pēdas bija īpaši vārīgas. Karavīrs, kura pēdas vai pirksti bija nomelnējuši no sala, bija cīņas upuris tikpat lielā mērā, kā karavīrs ar lodi kājā. Diēta un prasības barībai arktiskajos apstākļos mainās. Karavīriem vajadzīga karsta, trekna, bagātīga pārtika, lai darbinātu savu ķermeni. Ar Sarkanās armijas standarta ēdienu, rupjmaizi un nesaldinātu tēju, gluži vienkārši nepietika, lai vīri varētu noturēties kājās. Ja kaut uz sekundi pielika kailas rokas pie metāla, atraujot tur palika asinis un āda. Ja tanki un mašīnas netika darbināti piecpadsmit minūtes katrās divās stundās, to akumulatori nosēdās, un tos vairs nevarēja uzlādēt. Somi savas šautenes tīrīja ar benzīna un ieroču eļļas maisījumu, automātiskos un artilērijas ieročus ‑ ar spirta un glicerīna maisījumu. Iebrucēji lietoja tradicionālās petrolejas smērvielas, kas mīnus grādos dažkārt ne vien neieeļļoja tos, bet pat neļāva ieročiem izšaut. īpašas problēmas bija saistītas arī ar ievainoto kopšanu, jo aukstums, kas padarīja nekustīgu vīru ar zemu asins spiedienu, tāpat lika šķidrumiem sasalt. Somu mediķi cīņā devās ar mutē iebāztām vai padusēs piestiprinātām morfija ampulām. Aukstums palīdzēja apturēt asins tecēšanu no daudzu veidu brūcēm, bet tas veicināja arī gangrēnas sākšanos. Brūces bija jādezinficē ļoti ātri.

1939. gada ziema bija viena no bargākajām, ko šī ziemeļu zeme bija piedzīvojusi, kopš 1828. gadā sāka izdarīt meteoroloģiskos mērījumus. Mīnus 37°C nebija nekāds retums. Sodankilē februārī temperatūra nokrita līdz bargajam mīnus 41°C.

Somu karavīri zināja, kā ģērbties arktiskajam karam: kārtās, kuras pēc vajadzības varēja pievienot vai novilkt. Bez savas dienesta uniformas, somu slēpojošie karavīri parasti valkāja biezu vilnas apakšveļu, džemperus, vairākus zeķu pārus, ar ziemeļbriežu vilnu oderētus zābakus un vieglu sniega apmetni, kas bija apmēram tāda paša auduma un smaguma kā palags, kopā ar kapuci un savelkamu auklu. Maskēšanās iemaņas sniegā somu slēpotājiem bija lieliskas. Veikls vīrs varēja apmest sev apkārt sniega apmetni un sagumt tā, ka krievu patruļa desmit metru attālumā viņu neievēroja. Neticami, bet nevienai no krievu kolonnām, kas devās mežos, vispār nebija ziemas maskēšanās tērpu. Tanki bija krāsoti dzeltenpelēcīgi, un vīri nēsāja parastās haki krāsas uniformas, mēteļus un ķiveres. Līdz pat janvāra beigām Sarkanā armija neiedomājās nokrāsot savu ekipējumu baltu un izsniegt kājniekiem sniega apmetņus.

Somu karavīri pieņēma mežu tādu, kāds tas bija, kamēr iebrucējiem bailes no mūžameža tā arī nepazuda. Kad krievi uzdrošinājās doties mežā, viņi parasti virzījās lielās, neveiklās formācijās. Lielākoties viņi deva priekšroku spiesties ceļam piesaistītas ierindas maldinošajā un bīstamajā psiholoģiskajā siltumā.

Mežos krievu zaldātiem bija jāsaskaras ar to, ko viņi sauca par Belajasmerķ: Baltā nāve. Tā piezagās lēnām, kad vīri kļuva tik apātiski no aukstuma un noguruma, ka vienkārši apgūlās sniegā un aizmiga, vai arī tā nāca varmācīgi no pārsimts metrus tālāk esoša, neredzama somu snaipera izšautas kārtas veidā. Krievu kapteiņa Ševenoka dienasgrāmatā tika atrasta tipiska reakcija uz apstākļiem mežos:

Nē, Somijas meži nepavisam nav tādi, kā pie mums Ukrainā. Augstas priedes stāv vienkopus sniegā kā gleznas. Augšpusē ir zari, un lejā viss ir kails, it kā tu stāvētu tādā kā grotā ar pīlāriem. Zvaigznes mirgo — vēsas un klusas. Sniegs krīt klusiņām, tieši acīs. Lielgabalu skaņa izklausās kā gara, izstiepta atbalss no tāluma, gluži kā no caurules. [38]

Krievu nometņošanas veids bija bezcerīgs. Viņi vilka sev līdzi milzīgas, neērtas lauka virtuves, kamēr somi frontes vienībās lietoja nelielas, daudzfunkcionālas krāsniņas. Šīs acīs krītošās krievu ierīces bija iebrucēju vienīgais karsta ēdiena avots, un arktiskajos apstākļos karsts ēdiens patiešām varēja nozīmēt dzīvību vai nāvi. Šo virtuvju augstos dūmvadus bija grūti noslēpt. Tie izplatīja nodevīgus dūmu mākoņus un bija pirmās nozīmības mērķi somu snaiperiem un mortīru apkalpēm.

Bez lauka virtuvēm iebrucēju vienīgais siltuma avots bija nometnes ugunskuri. Krievus pievilka lielie, rēcošie un liesmojoši baļķi, ap kuriem viņi parasti pulcējās, lai arī augstās liesmas padarīja viņus par mērķiem kā šautuvē un piesaistīja ikviena tuvumā esošā somu snaipera uzmanību.

Neviena somu vienība, lai cik maza tā arī būtu, nedevās kaujā bez pietiekama mākslīgā siltuma daudzuma katram vīram. Frontes līnijas zemnīcas bija apgādātas ar nelielām, iedarbīgām krāsniņām, kas dega ar karstu, vienmērīgu liesmu un radīja tikko manāmu dūmu atblāzmu. Tūdaļ aiz frontes līnijas somi dzīvoja un strādāja pret šāviņiem drošās zemnīcās, kas bija pārjumtas ar baļķu un zemes kārtām un pilnībā nomaskētas. Iekšpusē šīs zemnīcas sienas bija izklātas ar kažokiem un ādām. Atgriezušies no patruļas vai kauju posma, vīri varēja atpūsties mājīgās ērtībās. Ja somu karavīrs tika ievainots, viņš parasti nokļuva aizmugurē, siltā palīdzības stacijā stundas laikā, kamēr viņa ievainotais krievu kolēģis piedzīvoja vienīgi ciešanu, aukstuma un sāpju pastiprināšanos.

Īsi pirms došanās Suomusalmi kampaņā padomju 44. divīzijas karavīriem tika izsniegts tūkstošiem svaigu instrukciju par cīnīšanos uz slēpēm. Kādu labumu tās varēja dot, nav izprotams, jo 44. divīzijai nemaz netika iedotas slēpes. Un instrukcijas krieviem daudz nepalīdzētu, ja arī viņi būtu apgādāti ar slēpēm. Attēli instrukcijās rādīja slēpes, kas bija pievienotas zīmētu karavīru kājām ar tradicionālajiem, civiliedzīvotāju stiprinājumiem — ar ciešām, drošām papēžu skavām. Taču somi zināja, ka galvenais likums, cīnoties uz slēpēm, ir izvairīties cīnīties uz slēpēm, cik vien iespējams. Somu slēpjzābakiem, pieksu, bija augšup vērsti purngali un nekādu papēžu skavu, un no šīm slēpēm varēja izlēkt vai iekāpt atpakaļ pāris sekunžu laikā.

Citas, vairāk nekā nelietderīgas, shēmas krievu slēpotāju kauju instrukcijā rādīja vīrus, kas mēģina mest rokas granātas tradicionālajā manierē pāri galvai, vēl atrodoties uz slēpēm. Somi bija izkopuši mešanas veidu, kad viņi pieplaka cieši zemei un svieda granātas sāniskā satvērienā. Tas, kurš sekotu attēliem krievu instrukcijā, varētu sagaidīt savu granātu nokrītam visur, tikai ne paredzētajā vietā.

Vismuļķīgākās krievu bukletā bija zīmējumu sērijas, kas rādīja "pareizo" tehniku durkļu cīņai uz slēpēm. Lai iedurtu pretiniekam, karavīram ir jāpanāk augsts berzes koeficients starp kājām un zemi. Tā kā slēpes ir radītas speciāli tādēļ, lai likvidētu šo berzi, pati ideja par durkļu cīņu uz slēpēm ātri pārvēršas absurdā.

Kad krievi uzbruka cauri plašajiem centrālajiem mežiem, viņi to darīja triecienvienībās. Lielākā daļa vienību bija soļojušas no izkāpšanas vietas uz Murmanskas dzelzceļa līnijas, dažos gadījumos pat 300 kilometrus lielus attālumus, un bija zaudējušas 10 procentus sava sastāva no apsaldējumiem jau pirms Somijas robežas šķērsošanas. Pārgājiena laikā viņiem bija jārokas cauri un jāmīdās pat pa sešus metrus augstām kupenām. Ar katru kilometru, ko tās pavirzījās rietumu virzienā, kolonnas kļuva aizvien izstieptākas, kamēr viena pati divīzija varēja būt izkliedējusies trīsdesmit līdz četrdesmit ceļa kilometros. Vispirms nāca avangards, izlūkošanas spēki un bruņu mašīnu pulciņš, tad kājnieku priekšējās vienības, tad tanku pulciņš, tad dažas atbalsta vienības — sapieru, mediķu un kvartīrmeistaru vienības — un visbeidzot tanku, kājnieku un lielgabalu galvenā daļa, kam sekoja arjergarda nodaļas. Sānu ceļu nebija. Piesedzošie kājnieku aizsegi flangos, ja reljefs vispār atļāva tādus izmantot, lauzās cauri mežam pārsimts metrus kolonnām sānos. Kad somu partizānu reidi pastiprinājās, šis attālums samazinājās, kritušo skaits auga, un iebrucēju gājiena temps kritās, kamēr apstājās pavisam.

Somu uzvaras bija tik vienpusējas, un padomju divīziju cilvēkresursi tik vienveidīgi nožēlojami, ka pēc kara radās mīts, ka daudzas no šīm vienībām bijušas veidotas no dažādiem politiski "nevēlamajiem", piemēram, nepakļāvīgiem zemniekiem no Ukrainas vai nemierīgu Āzijas republiku mazākumtautībām, kuras Staļins nosūtījis uz mūžamežiem ar skaidru mērķi tos lēti "likvidēt", pie reizes turklāt radot nepatikšanas somiem.

Staļins noteikti bija spējīgs uz šādiem asiņainiem aprēķiniem, bet sīkāka vēsturisko faktu izpēte liecina par mazāk sātanisku domu gaitu. Staļina militārie padomnieki uzsāka karu pārliecībā, ka viņi salauzīs somu pretestību, vienkārši pārsviežot pāri robežai jebkādus pie rokas esošus spēkus, vienalga, labus vai sliktus. Daļa krievu karavīru, protams, bija raduši pie bargām ziemām, citi nebija. Viena divīzija bija veidota galvenokārt no uzbekiem, tatāriem, tadžikiem un citām mazākumtautību ciltīm no Turkestānas. Liels daudzums tās vīru aukstumā vienkārši pakrita vai arī apātiski sēdēja savos ierakumos, kamēr nosala līdz nāvei.

Taču lielākā daļa krievu, neatkarīgi no kuras puses nākdami, devās cīņā, ticot, ka Somija (vai vismaz Somijas buržuāziskā valdība) ir sākusi šo karu un Somijas ļaužu masas sveiks viņus kā atbrīvotājus. Šī ilūzija pagaisa viena no pirmajām; Somijas ļaužu masas tā arī netika sastaptas, un daži no visnežēlīgākajiem slēpojošajiem partizāniem bija mežcirtēji un celulozes fabriku strādnieki, kuri vēl iepriekšējās vēlēšanās bija balsojuši par komunistiem.

Nav nekas neparasts lasīt somu veterānu atskatus par mežu kaujām, kur viņi pauž žēlumu un līdzjūtību pret vāji vadītajiem, slikti apģērbtajiem jauniesauktajiem, kurus viņiem bija jānogalina šajās kampaņās. Tāpat bieži gadās lasīt par gadījumiem, kad šīs pašas aizkustinošās, trešās šķiras padomju vienības, pa pusei badā un izsalušas līdz kaulam, cīnījās pretī ar negantu niknumu pat savā galēji nožēlojamajā stāvoklī.

Daudziem aplenktajiem padomju karavīriem palikšana dzīviem vēl vienu stundu vai vēl vienu dienu jau bija kaujai līdzvērtīgs pārbaudījums. Nosaluši, izsalkuši, apauguši ar saviem netīrumiem (kamēr somi, kuri turēja viņus aplenkumā, tūkstoš metrus tālāk, iespējams, baudīja pirts labumus), viņiem centrālie meži patiešām bija elle sniega baltumā. Viņi cīnījās, jo viņiem nebija izvēles — ja viņi necīnītos, poļitruki viņus nošautu; ja viņi mēģinātu aizlavīties mājās cauri mežiem, viņi nosaltu līdz nāvei. Padošanās somiem bija pēdējā, izmisīgā cerība; viņiem līdz šausminošiem sīkumiem tika izstāstīts, kā somi spīdzina gūstekņus līdz nāvei. Lielākajai daļai no viņiem bija tikai neskaidrs priekšstats par to, kur viņi atrodas; daudzi no vīriem, kas krita pie Suomusalmi un Kemi upes, patiesībā domāja, ka viņi tuvojas Helsinkiem, simtiem kilometru uz dienvidiem. Viņu izmisums ir dokumentēts tūkstošos nekad nenosūtītās vēstulēs uz mājām, kuras viņi bija skricelējuši pirms miršanas, vēstulēs, kuras viņi bija aizzīmogojuši ar rupjmaizes gabaliņiem — jo nekā labāka viņiem nebija — ko viņi bija sazelējuši masā un uzspieduši papīram kā zīmoglakas lāses.

13 Suomusalmi: kara klasika

Neviena no Ziemas kara kaujām tik ļoti neaizkustināja cilvēku iztēli, ka Suomusalmi kauja. Šo kampaņu turpina mācīt militārajās akadēmijās kā "klasiku", kā piemēru tam, ko motivēti, labi vadīti karavīri ar novatorisku taktiku var panākt pat pret daudz lielāku pretinieku.

Suomusalmi bija provinces pilsēta ar 4 000 iedzīvotājiem, to galvenokārt veidoja mežcirtēji un mednieki, lai gan sezonā šeit bija labas zvejas iespējas garajos, līkumotajos ezeriņos, kas pletās uz visām pusēm no ceļu krustojuma, uz kura pilsētiņa bija izaugusi. Tāpat kā ar pārējiem krievu triecieniem centrālajos un ziemeļu mūžamežos, somi bija pārsteigti, ka krievi vispār mēģināja šeit uzbrukt un apmulsa, ka Staļins bija atvēlējis šai operācijai veselas divas divīzijas: 163. un 44.

Ģenerālmajora Zeļencova vadībā 163. divīzija devās no savas bāzes Uhtā, pie Murmanskas dzelzceļa līnijas, pa vienu no šiem pilnīgi slepenajiem meža ceļiem, kas ļāva Staļinam uzsākt mežu ofensīvas. Krievu nolūks bija izlauzties cauri mūžamežiem un ieņemt Oulu, galveno dzelzceļa saiti ar Zviedriju, patiesībā sadalot Somiju vidū divās daļās. No robežas uz Suomusalmi veda divi ceļi: ziemeļu ceļš, saukts par Juntusrantas ceļu — pēc pirmās somu apmetnes pierobežā ‑ kas virzījās uz dienvidrietumiem, tad saplūda ar galveno ziemeļu-dienvidu artēriju, kura veda cauri Suomusalmi uz Hirinsalmi dienvidos un Peranku ziemeļos. Dienvidu ceļš, saukts par Rātes ceļu, krustojās ar Perankas-Hirinsalmi ceļu tieši Suomusalmi un tad aizvijās uz vairāk apdzīvoto valsts vidieni. Dienvidu ceļš bija daudz labāks, un, ja krievi grasījās ko pasākt šajā sektorā, tad somi paredzēja, ka viņi izmantos šo ceļu.

Tomēr Zeļencovs divus no saviem trim pulkiem robežas otrā pusē novirzīja pa Juntusrantas ceļu, kas ļāva viņam izbaudīt pilnīgu taktisko pārsteigumu un ievērojamu, vienpusēju skaitlisko pārsvaru. Lai stātos pretī viņa iebrukumam, somi sākotnēji nosūtīja robežsardzes rotu piecdesmit vīru sastāvā. Atvairījuši robežsargu aizkavējošās kaujas, abi padomju pulki virzījās uz priekšu un sasniedza Palovāras krustojumu naktī no 5. uz 6. decembrī. Tikmēr to biedri trešajā pulkā virzījās uz pašu Suomusalmi pa Rātes ceļu. Sākotnēji pretestība uz Rātes ceļa bija niecīga: robežsargi, kopskaitā divi vadi, un pāris improvizētu ceļa aizsprostu. Neskatoties uz to, iebrūkošais padomju pulks kara pirmajās divdesmit četrās stundās veica tikai 10 kilometrus. No Kajāni steidzīgi tika atsūtītas somu rezerves rotas, kas sekmēja aizsardzības nostiprināšanu un palēnināja iebrucēju virzīšanos. Līdz 7. decembra rītam Suomusalmi iedzīvotāji bija pilnībā evakuēti un lielākā daļa ēku nodedzinātas. Tomēr tas tika darīts steigā, tāpēc ne visi ugunsgrēki izplatījās. Palika pietiekami daudz ēku, lai sniegtu patvērumu pāris simtiem vīru un nākamo dienu pretuzbrukumā apgrūtinātu somus ar ielu kaujām.

No diviem padomju pulkiem, kas bija ieradušies pa ziemeļu ceļu, viens pagriezās uz ziemeļiem Perankas krustojumā un virzījās uz Pīspajervi ezeru; otrs pagriezās uz dienvidiem un devās uz pašu Suomusalmi. Septītā decembra vēlumā tas tur satikās ar pulku, kas bija nācis pa Rātes ceļu.

Somu papildspēki rotām un bataljoniem sāka steidzīgi ierasties šajā attālajā vietā. Ģenerālmajoram Tuompo šķita, ka ienaidnieka trieciens pa Juntusrantas ceļu ir nozīmīgāks drauds, tāpēc viņš savus nepietiekamos spēkus vispirms nosūtīja uz šo sektoru. Atsevišķais bataljons ErP-16 sāka ierasties Perankā 6. decembrī vienos naktī. Ap pusdienu viss bataljons bija izvietojies labās aizsardzības pozīcijās pie Pīspajervi ezera. Padomju 662. pulka vienības, kurām bija pavēlēts ieņemt Peranku līdz naktij, sāka uzbrukt tikai pēc tam, kad somi jau bija ieņēmuši savas pozīcijas. Pēc divdesmit četru stundu ilgām enerģiskām sadursmēm iniciatīva pārgāja somu pusē, lai arī skaitliski viņu bija mazāk.

Visi somu spēki, kas darbojās virs Palovāras krustojuma, tagad bija apvienoti ar nosaukumu "Susi Vienība" pulkvežleitnanta Pāvo Susitaivala vadībā, kurš bija rezerves virsnieks un tikko bija saņēmis atvaļinājumu kā parlamenta loceklis. Susitaivala vienība spēja apturēt krievus ar pārsteidzošu vieglumu, daļēji pateicoties Zeļencovam, kurš bija izdarījis pirmo no savām vairākām, dārgi maksājošajām kļūdām, atņemdams 662. pulkam vienu no tā bataljoniem, paturēdams to par savas divīzijas rezervi. Tāpēc Susi Vienība atklāja sevi cīnāmies tikai apmēram ar 2 000 ienaidnieka karavīriem. 662. pulks nebija labā formā arī citādā ziņā: tā komandieris Šarovs 11. decembra ziņojumā, žēlabaini vaimanājot, bija sūdzējies, ka viņa vīriem trūkst zābaku, sniega apmetņu un pietiekamu krājumu, ko somu radio izlūkošana bija nekavējoties atšifrējusi. No citiem pārtvertajiem radio ziņojumiem somi drīz uzzināja, ka vienu no netīkamajiem divīzijas poļitrukiem ar granātu uzspridzinājuši daži pašu vīri. Citā, 13. decembrī atkodētā pārraidē, tika pieminēti 48 apsaldējumu gadījumi un 160 kaujās cietušie 662. pulkā vien — kas bija 10 procenti Šarova spēku, un līdz šim viņš nebija darījis nekā cita, kā vien iesaistījies apšaudes ar somiem. Skaidrs, ka šie nebija elites spēki.

Paradoksāli tehnoloģiski tik primitīvai armijai, bet Somijas radio izlūkošana bija augsti attīstīta un izrādījās ļoti vērtīga Suomusalmi kampaņas laikā. Mobili busiņi braukāja pa aizmugures ceļiem, noklausījās krievu radio sakarus un sūtīja signālus uz datu apkopošanas centriem, kur steidzīgi tika veikta kriptoanalīze. Vietējie komandieri parasti saņēma atkodētus ienaidnieka signālus jau četras stundas pēc to nosūtīšanas; pēc šodienas standartiem, iespējams, lēni tempi, taču pēc 1939. gada standartiem patiešām ļoti labs sniegums, un tas ievērojami palīdzēja somu taktisko lēmumu pieņemšanā.

14. un 15. decembrī Šarovs centās atgūt iniciatīvu un spēja uz laiku pavirzīties uz priekšu no Hāpavārās līdz Ketolai, kur viņu apstādināja spēcīga mortīru un "Maxim" ložmetēju uguns. Somi atkal izmantoja smagos ložmetējus kā vieglo artilēriju. Šarova vadošajā bataljonā bija cietuši 150 vīri. 20 procentiem viņa pulka esot izsistiem no ierindas uguns vai apsaldējumu dēļ un pārējiem vīriem strauji tuvojoties fiziskās izturības robežai, Šarovs ar saviem atlikušajiem spēkiem pārgāja aizsardzībā, kā izrādījās neatgriezeniski.

Tikmēr daudz nopietnāki draudi nāca no krievu ofensīvas spēcīgākā, dienvidu zara. Pēc tā, ka divi 163. divīzijas pulki un lielākā daļa tās smago ieroču un bruņu transporta bija koncentrēti netālu no Suomusalmi ciema, somiem šķita skaidrs, ka galvenais trieciens varētu būt Hirinsalmi krustojuma virzienā. Citādāk nenozīmīgā mežizstrādes pilsētiņa Hirinsalmi nodrošināja reģionā labāko ceļu uz Puolanku, nozīmīgu soli ceļā uz Oulu, un tur ari atradās šā apgabala vienīgās dzelzceļa līnijas galapunkts. Somiem bija ārkārtīgi svarīgi saglabāt kontroli pār šo vietu.

Ceļā jau bija nozīmīgākais papildinājums, viena cilvēka veidolā, tas bija virsnieks, kurš iekustinās Suomusalmi aizstāvjus līdzīgi kā Talvela bija izdarījis Tolvajervi. Tajā pašā dienā, kad krievu spēki pie Suomusalmi apvienojās — 7. decembrī, Mannerheims pavēlēja JR-27, pēdējam atlikušajam 9. divīzijas pulkam, kurš nebija vēl iesaistījies kaujās, kāpt vilcienā, lai dotos uz šo jauno krīzes punktu. JR-27 komandieris, pulkvedis Jalmars Sīlasvuo, bija vēl viens Pirmā pasaules kara teiksmainā Jēgeru bataljona veterāns. Būdams avīzes redaktora dēls, miera laikā Sīlasvuo strādāja par juristu. Neliela auguma, gaišmatains, tiešu valodu runājošs vīrs, viņš drīz sevi pierādīja kā vienu no dižākajiem Somijas taktiķiem.

Sīlasvuo ziņoja ģenerālim Tuompo un tika informēts, ka tiek sperti organizatoriski soļi, lai pretotos negaidītajiem draudiem pie Suomusalmi. Viņa pulks, JR-27, tagad bija kodols uz vietas radītai, brigādes stipruma uzdevumu vienībai, kuras uzdevums bija iznīcināt 163. divīziju — nevis tikai apstādināt, bet iznīcināt to. Tā bija pārmērīga prasība, jo ienaidnieks bez skaitliskā pārsvara bija bagātīgi apgādāts ar tankiem un artilēriju. Turpretim JR-27 vispār nebija smago ieroču, pat ne viens vienīgs

9.  Suomusalmi kampaņa: padomju 163. divīzijas iznīcināšana

prettanku lielgabals, un pulks vēl nebija pilnībā nodrošināts ar tādām nozīmīgām inventāra sastāvdaļām kā teltis un sniega apmetņi.

Papilnam JR-27 bija vienīgi slēpes un vīri, kuri prata ar tām apieties. Vairums pulka sastāva nāca no tādām mazām pilsētiņām mežos kā Suomusalmi. Liels daudzums no viņiem bija mežcirtēji. Viņi pazina mežu, viņi prata slēpot, uz zemes jau bija vairāk nekā trīsdesmit centimetrus biezs sniegs. Ja bruņojuma spēks nebija Sīlasvuo pusē, tad viņam toties bija cita vērtīga lieta — mobilitāte.

Šī īpašā priekšrocība parādījās jau pirmajā dienā kopš JR-27 izvietošanas. Sīlasvuo iekārtoja savu štābu mežziņa mājā Hirinsalmi ciemā. Krievi acīmredzot nezināja, ka dzelzceļš stiepjas līdz pat Hirinsalmi — tas bija nesen izveidots maršruts — kas ļāva somiem koncentrēt savus papildspēkus tikai 40 kilometrus uz dienvidiem no Suomusalmi. Tādējādi Sīlasvuo spēja apturēt ienaidnieka triecienu ar spēkiem, kas pārsniedza bataljonu, mazāk nekā divdesmit četras stundas pēc pavēļu saņemšanas. Kad 9. decembrī krievi sāka virzīties uz Hirinsalmi, viņi pārsteigti atklāja, ka viņus aiztur spēcīga un precīza ložmetēju uguns jau kilometru vai divus pēc izejas punkta.

10. decembra vakarā Sīlasvuo jau plānoja pretuzbrukumu. Bija pieejami visi JR-27 bataljoni, kā arī piesedzošās vienības divu bataljonu apmērā, kas bija cīnījušās šajā apvidū kopš 30. novembra. Šo piesedzošo vienību stāvoklis sagādāja Sīlasvuo zināmas raizes. Viņi bija cīnījušies un lielākoties atkāpušies divas nedēļas bez atelpas, un tieši pirms Sīlasvuo ierašanās kādas rotas komandieris bija izdarījis pašnāvību. Sīlasvuo atļāva izplatīties baumām, ka viņš ir veselas divīzijas komandieris. Savā ziņā tā izrādījās patiesība; 22. decembrī Mannerheims iecēla Sīlasvuo par "Devītās divīzijas" komandieri, kas bija tikai loģiski, jo sākotnējā Devītā divīzija tagad bija izsvaidīta, kur pagadās, un no tās nebija palicis nekas cits, kā vien administratīvo virsnieku korpusa skelets Oulu. Pagaidām Sīlasvuo nezināja, ka tas notiks, tāpēc viņa apgalvojums bija visai pārspīlēts. Taču tas atstāja spirdzinošu un paliekošu efektu uz piesedzošo grupu noskaņojumu. Tagad viņi vairs nejutās pamesti likteņa varā vai ka viņu milzīgie pūliņi būtu bijuši velti. Nākamajās dienās viņi par sevi uzskatāmi atgādināja.

Sīlasvuo uzskatīja, ka viņš varētu tikt galā ar 163. padomju divīziju. Tās komandieris Zeļencovs nebija parādījis sevi ne kā agresīvu, ne kā izdomas bagātu cilvēku. Viņa pulks, kas atradās visvairāk uz ziemeļiem, pie Pīspajervi, bija kļuvis pilnīgi pasīvs, un visa divīzija bija izstiepta viegli ievainojamā, ceļam piesaistītā kolonnā apmēram četrdesmit kilometru garumā no Pīspajervi līdz pat Suomusalmi austrumiem. Tomēr pirms ķerties klāt 163. divīzijai, Sīlasvuo gribēja pārliecināties, ka tā tik tiešām ir viņam "rokā", tāpēc viņš veica ceļa nogriešanas operāciju, kuras galīgais mērķis bija nogriezt ceļu jebkādiem papildspēkiem, kas varētu nākt no padomju robežas puses pa Rātes ceļu.

Naktī no 10. uz 11. decembri Sīlasvuo pārvietoja lielāko daļu JR-27 uz pulcēšanās vietu dienvidaustrumos no Suomusalmi, apmēram astoņus kilometrus zem Rātes ceļa. Tāpat viņš lika pie darba inženierus, kuri izveidoja "ledus ceļu" tīklu, kas vēlāk palielināja mobilitāti, ļaujot somiem savas dažas artilērijas iekārtas pārvietot no viena punkta uz otru, nostiprināt tās un izšaut pāris zalvju, tad atkal sakravāties un nozust mūžamežos, izdarot to visu tik ātri, ka ienaidnieks reti kad paspēja atbildēt.

Uzbrukums, kuru Sīlasvuo uzsāka 12. decembra rītā, bija pirmā no daudzajām ceļa nogriešanas operācijām, ko viņa vīri veica šajā sektorā. Tipisks uzbrukums norisinājās šādi: kaujas brigāde, kura bija izvēlēta attiecīgā pārrāvuma veikšanai, ieradās iepriekš izvēlētās pulcēšanās vietās tūdaļ aiz ienaidnieka izlūkpatruļu sniedzamības robežas. Somu patruļas tikmēr jau bija no pulcēšanās vietas izveidojušas visslēptākās pieejas ceļam un nodrošinājuši tās, izliekot abos flangos slēpotāju sardzes patruļas. Katra kaujas brigāde tuvojās saskaņā ar savu grafiku, kas ļāva vietējam komandierim regulēt tempu, lai viņa vīri neierastos izejas pozīcijās pārāk noguruši savam darbiņam. Pēdējā pulcēšanās vietā, parasti dzirdamības attālumā no ceļa, smagais ziemas ietērps tika nomests un atstāts apsargāšanā kopā ar pārējo smago ekipējumu. Triecienuzbrukuma vienības bija tērptas tikai vieglos sniega apmetņos un ņēma līdz tik daudz munīcijas, cik vien varēja: "Suomi", "Lugerus" [39] , granātas un spridzekļsomas.

Ātrums un pārsteigums bija sekmīga ceļa pārraušanas uzbrukuma sastāvdaļas. Kamēr triecienbrigāde izvietojās, izlūki pielavījās trieciena vietai, cik tuvu vien iespējams, un atnesa svaigākās ienaidnieka koordinātas mortīrām un "Maxim" ložmetējiem, kas atklāja nospiedošu uguni abpus uzbrukuma vienībai.

Pēc signāla īsa, asa mortīru un ložmetēju uguns gāzās pār noteikto punktu. Pēc pāris mirkļiem atbalsta uguns tika pavirzīta 100 metrus pa labi un pa kreisi no tā punkta, atgriežot šauru ceļa koridoru. Tas bija triecienuzbrukuma brīdis.

Pa pusei neredzamu vīru viesulis izbrāzās no meža neticami tuvu krieviem, spridzinot visu savā priekšā, apšaudot tuvējos ierakumus, smagās mašīnas un teltis ar "Suomi" mašīnpistolēm. Iznīcinātāju vienības sadalījās un skrēja paralēli ceļam, metot spridzekļu saiņus mašīnās, atvērtās tanku lūkās, lauka virtuvēs un mortīru ligzdās; katru vienību pavadīja pāris snaiperu, kuriem bija pavēlēts vispirms nošaut virsniekus. Šajā operācijas posmā ienaidnieka pretošanās bija vissīvākā, jo izmisīgi padomju karavīri lēca no saviem braucamajiem somu slēpotājiem mugurā vai arī cēlās no ierakumiem, lai stātos pretim ar durkļiem, pistolēm vai šauteņu laidēm. Vīriem, kas somu pusē no meža vēroja šo operāciju, bieži izskatījās, ka visu ceļu satricinājuši dūmu un liesmu krampji, haki krāsas un palaga baltuma figūrām savijoties vienā.

Galvenais reida mērķis nebija iznīcināt ikvienu krievu zaldātu attiecīgajā Rātes ceļa posmā. Tā mērķis bija pārraut kolonnu ar nomācošu lokālu pārsvaru un iekļūt mežos otrpus ceļam. Kad padomju kolonnā robs bija izrauts, vienalga cik šaurs, no meža izdrāžas svaigas rezerves, kas nostiprināja un paplašināja šo spraugu, tajā skaitā kaujas inženieri, kuri nekavējoties, atrodoties zem uguns, sāka nostiprināt abas sākotnējā pārrāvuma puses. Galu galā turpmākajās motti operācijās katrs ceļa pārrāvums bija 300 līdz 440 metrus plats, ar spēcīgām barikādēm un zemes uzbērumiem abos galos. Šos vaļņus bieži vēl stiprākus darīja tur iebūvētie, iznīcinātie padomju transporta līdzekļi vai sagrābtie tanki, kuru ložmetēji un torņi joprojām darbojās. Sīlasvuo un viņa vīri kļuva par tādiem virtuoziem ceļa pārrāvuma taktikā, ka veiksmīgākajās dienās viņi veica vienlaicīgi divas vai trīs šādas operācijas savstarpēji nošķirtos ceļa posmos, kas padarīja iedarbīgu krievu aizsardzību tikpat kā neiespējamu.

Pirmajam ceļa pārraušanas uzbrukumam un par vietu ļoti svarīgajam ceļa aizsprostam austrumu virzienā Sīlasvuo izvēlējās dabīgu aizsprostu netālu no 163. divīzijas galējām austrumu vienībām, pusotru kilometru platu zemesšaurumu starp Kuivasjervi un Kuomasjervi ezeriem. Uzdevums izveidot ceļa aizsprostu tika dots divām JR-27 rotām kapteiņa J. A. Mekinena vadībā. Pateicoties somu radio noklausīšanās sistēmai, Sīlasvuo jau, iespējams, bija nojauta, ka robežas otrā pusē tiek formēta jauna padomju divīzija, lai nāktu palīgā Zeļencova iestrēgušajai ofensīvai. Viņš sprieda, ka, ceļa aizsprostam atrodoties savā vietā, šai divīzijai būtu tikai divas iespējas: ierakties un mēģināt izlauzties cauri ceļa aizsprostam, kas, pēc viņa rēķiniem, prasītu vairākas dienas, vai mēģināt apiet aizsprostu pa flangu. Bet tā kā Sīlasvuo bija izvēlējies zemes gabalu, ko no abām pusēm ieskāva plaši, aizsaluši ezeri, tad ikviens krievu komandieris, kurš mēģinātu apiet ceļa aizsprostu pa flangu, ciestu ļoti smagus zaudējumus no Mekinena daudzajiem ložmetējiem. Ļoti apjomīgs aplenkšanas manevrs, ar plašu loku cauri mežiem, protams, viegli atņemtu aizsprostam visu nozīmi, taču Sīlasvuo paļāvās, ka ienaidnieks to nedarīs. Krieviem būtu jāatstāj viss smagais bruņojums un jāpārvar savas uzskatāmi parādītās bailes no dziļiem mežiem. Izrādījās, ka Sīlasvuo ir taisnība. Risks attaisnojās un atļāva Mekinenam un 350 vīriem nogriezt ceļu veselai pastiprinātai padomju divīzijai.

Kamēr ceļa aizsprosta operācija sekmīgi attīstījās, Sīlasvuo ar vienu bataljonu veica izmēģinājuma uzbrukumu krievu pozīcijām rietumos no Suomusalmi, pie Hulkoniemi. Tam bija tikai daļēji panākumi; aizstāvji bija pārāk labi ierakušies un pārāk spēcīgi nodrošināti ar artilēriju, lai ar vienu bataljonu varētu pavirzīties uz priekšu. Tagad somi vismaz varēja pakļaut šo ceļa rajonu novārdzinošai ugunij, praktiski izolējot Suomusalmi no šīs puses.

Sīlasvuo metodiski savilka cilpu ap Suomusalmi, veicot daudzus ātrus, asus reidus pret ceļu, kas no Hulkoniemi veda uz ziemeļiem, un pret paša ciemata rietumu nomali. Kādā šādā sadursmē divi krievu tanki uzbruka somu nodaļai, ko bija notvēruši retā mežā netālu no ciemata. Leitnants Huovinens sasēja kopā piecas granātas un aizlīda tanku virzienā; viņa draugs, virsleitnants Virki, gatavojās viņu piesegt, lai arī viņam līdzi bija vienīgi pistole. Četrdesmit metru attālumā Virki piecēlās un iztukšoja 9 mm "Lahti" triecienšauteni pa tanku novērošanas lūkām. T-28 atbildēja ar ložmetēju uguns šalti, un Virki nokrita zemē. Tie, kas vēroja, bija pārliecināti, ka viņš ir beigts. Taču viņš bija vienīgi nokritis zemē, lai ieliktu jaunu aptveri savas triecien-šautenes magazīnā. To izdarījis, viņš atkal pielēca kājās un vēlreiz iztukšoja savu aptveri pa tankiem. Pavisam šī nāves deja atkārtojās trīs reizes, kamēr krievu tankistiem, šķiet, palika neomulīgi. Viņi apgriezās riņķī un žvadzot aizbrauca ciemata virzienā. Tikmēr leitnants Huovinens bija pielīdis tiem no aizmugures un pacēlis roku, lai mestu granātu saišķi. Tieši tajā brīdī tuvākais tanks izkustējās un atkāpās. Viņš izbrīnā nolaida savas granātas. Droši var teikt, ka mūsdienu karā nav bijuši daudzi gadījumi, kad tanki būtu atsisti ar pistolēm.

Somu virsnieki bija apmācīti vadīt no priekšējām līnijām, un Suomusalmi viņu krita liels daudzums. Dienu vai divas pēc tam, kad Virki bija ar pistoli padzinis trīs tankus, kāds cits leitnants, vārdā Remess, tika ievainots rokā. Viņš nodeva komandēšanu citam, veltīja savam ievainojumam dažas bezrūpīgas piezīmes, un pats devās uzmeklēt palīdzības staciju. Viņš tā arī neieradās. Tikai nākamās dienas pievakarē viņa līķi atrada dziļi mežā, kur viņš acīmredzot bija saskrējies ar ienaidnieka patruļu. Apkārt viņam gulēja seši miruši krievi.

16. decembrī Sīlasvuo saņēma pirmo artilērijas atbalstu — četru 76,2 mm lielgabalu bateriju, kas bija ražoti pirms krievu-japāņu kara, pēc četrdesmit astoņām stundām tiem sekoja otra, modernāka baterija, un vēl pēc četrām dienām arī pāris steidzami nepieciešamo "Bofors" prettanku lielgabalu. 22. decembrī Sīlasvuo uzzināja, ka tagad viņš oficiāli ir drīzāk divīzijas nekā uzdevumu vienības komandieris. Kā Ziemassvētku dāvanu Mannerheims viņam bija nosūtījis kājnieku pulku JR-64, no slēpotājiem partizāniem jaunizveidotu bataljonu, ar nosaukumu "P-l", un papildus vienu atsevišķo kājnieku bataljonu. Ar kopskaitā 11 500 vīriem Sīlasvuo bija tagad sasniedzis savu spēku maksimumu.

Susi Vienība, kura vēl aizvien aizturēja ienaidnieku Perankas virzienā, arī saņēma vērtīgu pastiprinājumu velosipēdistu bataljona PPP-6 izskatā, kam bija dots uzdevums tikt galā ar zināmu daudzumu krievu kavalēristu, kuri darbojās uz vienkārša ceļa starp Alajervi un Kovajervi ezeriem pāris kilometru uz ziemeļrietumiem no Suomusalmi. To viņi sekmīgi paveica vairākās apšaudes, kas uzliesmoja starp 17. un 22. decembri, kad bataljons jau bija atstājis Susi Vienības zonu un nonāca tiešā Sīlasvuo pakļautībā. Šī vienība radīja ļoti nepieciešamo papildu grūdienu Sīlasvuo sektora ziemeļu galā.

Apmēram tajā pašā laikā, kamēr PPP-6 attīrīja savu ceļa posmu, divas trešdaļas Susi Vienības spēku uz slēpēm tika nosūtītas plašā aplenkšanas pārgājienā uz Tervavāru. No turienes tika veikti sekmīgi uzbrukumi krievu pozīcijām pie Palovāras ceļu krustojuma. Cilpa savilkās.

23. decembrī Susi Vienība saņēma apjomīgu papildinājumu pulka JR-65 izskatā, tā bija jaunizveidota vienība, kas visu ceļu no Oulu, vairāk nekā 160 kilometru, bija nobraukusi kravas mašīnās 32 grādus stiprā salā; Mannerheims bija izlēmis, ka ir laiks dubultot likmes šajā karadarbības reģionā. Vispirms izvietots Pīspajervi ezera ziemeļu krastā, līdz Ziemassvētkiem JR-65 bija atspiedis ienaidnieku līdz Hāpavārai. Šīs darbības mērķis bija noturēt uz vietas to, kas bija atlicis no krievu 662. pulka. Šarovs nevarēja nosūtīt pat nodaļu, lai pastiprinātu daudz svarīgāko sektoru pie pašas Suomusalmi. Patiesībā viņa karaspēka vienības pretošanās spējas strauji mazinājās, ko pulkvedis Susitaivals uzzināja 27. decembrī, kad viņa Vienība atguva Palovāras krustojumu, saskaroties ar ievērojami novājinātu pretestību.

Tomēr Ziemassvētkos taktiskajā situācijā bija parādījies jauns un potenciāli ļoti bīstams faktors. Sīlasvuo "gaisa atbalsts", viena veca un sagrabējusi izlūkošanas lidmašīna, 13. decembrī ziņoja, ka svaiga padomju divīzija, ko radiosakari drīz identificēja kā Četrdesmit ceturto, ir šķērsojusi robežu un lēnām virzās uz rietumiem pa Rātes ceļu. Tālāki radio sakaru pārtvērumi norādīja, ka Četrdesmit ceturtās komandieris, ģenerālis Vinogradovs, gatavojas doties uz priekšu un apvienoties ar 163. divīziju jau 22. decembrī. Ar zināmām bažām somu izlūkošana atzīmēja, ka Četrdesmit ceturtā ir visumā labāka divīzija par 163., labi apmācīta un vareni bruņota, ar spēcīgu tanku atbalstu.

Tikpat kā vienīgās somu vienības, kas atradās ceļā Četrdesmit ceturtajai divīzijai, bija divas kapteiņa Mekinena ceļa aizsprosta vienības, vēl aizvien ierakumos nelielajā zemes strēlē starp Kuivasjervi un Kuomasjervi ezeriem. Sīlasvuo zināja, ka nav saprātīgi cerēt, ka divas rotas, lai cik drosmīgi un labi vadītas, spētu apturēt veselu divīziju. Lai novērstu spiediena pieaugumu ceļa aizsprostam, tika pasteidzināta 163. divīzijas iznīcināšana, tajā pašā laikā Sīlasvuo pavēlēja veikt virkni īsu, asu uzbrukumu Četrdesmit ceturtās divīzijas galvgalim.

23. decembrī kapteinis Mekinens vadīja daļu savu spēku uzbrukumā ienaidnieka avangarda vienībām, kamēr trīs mazākas somu nodaļas, ar slēpēm steidzīgi ieradušās šurp pa "ledus ceļu" tīklu, vienlaicīgi uzbruka Četrdesmit ceturtās divīzijas kreisajam flangam tālāk austrumos. Šajā reidā somu nodaļa 200 vīru sastāvā uzbruka ienaidnieka kolonnai Haukilas muižas apkaimē, tikai nedaudz vairāk nekā pusotru kilometru uz austrumiem no ceļa aizsprosta, un radīja lielus postījumus prettanku lielgabalu vienību transporta daļām, pirms atkāpšanās nogalinot dučiem vīru un vairāk nekā 100 zirgu. Pie Kokojervi JR-27 bataljons deva triecienu Rātes ceļam no dienvidiem, nogalinot 100 krievu un izsitot no ierindas tanku, vairākas smagās automašīnas un lauka virtuvi, pašiem zaudējot tikai divus vīrus. Trešā reida nodaļa, piecdesmit vīru partizānu rota, kas bija pienākusi ceļam no ziemeļu puses, iestiga sliktā apvidū un nepaspēja piedalīties uzbrukumā.

Šie dzēlieni nenodarīja Četrdesmit ceturtajai divīzijai nopietnu kaitējumu. Tomēr to saskaņotība un niknums, šķiet, radīja sekas, kas bija pilnīgi nesamērīgas pieliktajām pūlēm. Ģenerālis Vinogradovs pēkšņi sāka domāt, ka viņam no slēpņa uzbrukuši vareni somu spēki. Turpinoties snaiperu uzbrukumiem, pēkšņai piecminūšu mortīru ugunij no dziļa meža un slēpotāju nakts reidiem, kas laupīja viņa karavīriem miegu un siltu ēdienu, Vinogradovs pavisam zaudēja savaldīšanos. Viņa priekšējās vienības nokļuva pietiekami tuvu ielenktajai 163. divīzijai, lai dzirdētu tās pēdējās cīņas, tomēr visa divīzija kopumā nekad nepietuvojās tai pietiekami tuvu, lai spētu palīdzēt.

Sīlasvuo paātrināja savu 163. divīzijas iznīcināšanas grafiku. 23., 24. un 25. decembrī ielenktā divīzija vairākkārt mēģināja izlauzties, izmantojot savu munīcijas pārsvaru. Nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem Sīlasvuo varēja būt apmierināts, ka vairs nenotiek izlaušanās mēģinājumi. Ienaidnieka uguns spēka un tanku dēļ dažās vietās somi bija spiesti atdot krieviem teritoriju, bet divdesmit četru stundu laikā, parasti naktī, viņi vienmēr atguva sākotnējās pozīcijas.

Kad 27. decembrī Sīlasvuo uzsāka savu totālo pretuzbrukumu, somu galvenais spiediens tika vērsts uz Suomusalmi perimetra rietumu pusi. Divi uzbrukumi, katrs divu bataljonu sastāvā, tika vērsti pret pašu Hulkoniemi un pret galveno ceļu, kas atradās apmēram pusotru kilometru uz ziemeļiem no šiem šaurumiem. Sīlasvuo šo uzbrukumu atbalstīšanai sakopoja savu artilēriju, visus astoņus lielgabalus. Devītās divīzijas divi prettanku lielgabali tika sadalīti, katrai uzbrūkošajai vienībai pa vienam. Trīspadsmit kilometrus tālāk uz ziemeļiem PPP-6 bataljons uzsāka divzaru uzbrukumu Kilenmeki ceļu krustojumam. Hulkoniemi uzbrukums sākās astoņos no rīta, Kilenmeki krustojuma uzbrukums trīsdesmit minūtes agrāk.

Tāpat tika veikti arī māņu un atbalsta manevri. Trīs kājnieku rotas, "Pāvolas nodaļa", ieņēma pozīcijas Ruotulā, Kiantajervi ezera austrumu krastā. Šai vienībai bija pavēlēts doties pāri ezeram, nogriežot jebkādu krievu kustību šajā virzienā, tad pagriezties uz dienvidrietumiem un iet gar krasta līniju, kamēr tā savienotos ar galvenajiem uzbrūkošajiem spēkiem pie Hulkoniemi. Mazākas nodaļas devās vēl tālāk uz ziemeļiem Kiantajervi ezera austrumu krastā, lai neļautu nekādiem padomju grupējumiem izkļūt no aplenkuma.

Visi šie uzbrukumi virzījās vairāk vai mazāk pēc grafika, taču galvenais trieciens pret Hulkoniemi saskārās ar sīvu pretestību, bet Pāvolas nodaļa lielāko daļu laika pavadīja sadursmēs ar nelielām uz atklāta ledus sastaptām krievu grupām, no kurām daļa bija bruņu transportā. Vislabākos rezultātus šajā dienā sasniedza PPP-6 bataljons. Tas pārvarēja ievērojamu daļu ceļa aizsprostu un iznīcināja sešus ienaidnieka transporta līdzekļus, pirms arī tika apturēts, vēl arvien kādu gabalu no sava mērķa, Kilenmeki krustojuma.

Sīlasvuo vispārējā pretuzbrukuma otrā diena deva labākus rezultātus, lai arī vēl arvien par augstu cenu. 28. decembrī PPP-6 beidzot ieņēma Kilenmeki krustojumu un noturēja to, gan tik tikko, pret sparīgiem pretuzbrukumiem. Atjaunoti uzbrukumi pret Hulkoniemi sadūrās ar to pašu nikno pretestību, ko somi bija izjutuši vakar. Sīlasvuo izjuta kārdinājumu iesaistīt savas rezerves, tomēr beigu beigās izlēma pietaupīt vienu svaigu bataljonu gadījumam, ja aizdomīgi nekustīgā Četrdesmit ceturtā divīzija mēģinātu izlauzties līdz saviem aplenktajiem biedriem. Par laimi, somiem tas nenotika.

Tikpat laimīgi priekš Sīlasvuo apmēram deviņos no rīta krievu pretestība pie Hulkoniemi pēkšņi sabruka. Spiediens no tik daudzām pusēm uz vīriem, kuru efektivitāti uz pusi bija samazinājuši aukstums un bads, galu galā kļuva neizturams. Daļa Hulkoniemi aizstāvju pāri šaurumam bēga uz ciematu, kur viņu biedri vēl aizvien turējās; citi vienkārši nometa savus ieročus un izskrēja uz Kiantajervi ezera ledus, aptuvenā Krievijas virzienā. Tērpti haki krāsas mēteļos, uz atklātā, pelēcīgi baltā fona viņu silueti bija brīnišķīgi mērķi, un somu ložmetējnieki abpus ezeram pļāva viņus bez žēlastības.

Pretestība pašā Suomusalmi bija sīva, un krievu ložmetējniekus no viņu pagrabu cietokšņiem bija jāizsvēpē pa vienam bīstamā un ciešā cīņā ar granātām un "Suomi" mašīnpistolēm. Tomēr kopš Hulkoniemi rajons bija ieņemts, arī austrumu puse ilgi nevarēja noturēties. Drīz vien izdzīvojušie straumēm plūda pāri Kiantajervi, kamēr somi uzvilka uz ledus katru pieejamo ložmetēju, piepildot gaisu ar trasējošām lodēm, kas padarīja to nedabiski spožu ziemas tumsībā. Sīlasvuo vīri jau bija iezīmējuši visus iespējamos izlaušanās mēģinājumu virzienus; viņi tam bija sagatavojušies, izliekot dzeloņdrāšu aizžogojumus zem nevainīga paskata kupenām un izgriežot ledū slazdus tankiem.

28. decembrī pretošanās Suomusalmi un ap to bija apsīkusi. Viena lielāka ienaidnieku kabata vēl joprojām cīnījās pie ceļa ziemeļos no Hulkoniemi. Tagad Sīlasvuo varēja atrast dažas vienības, ar ko pastiprināt grūtā stāvoklī esošo PPP-6. Šī pēdējā, pulka lieluma krievu kabata pārvērtās par bišu spietu, kad ielenktie dučiem reižu mežonīgi un nesaskaņoti mēģināja izlauzties. Beidzamais nozīmīgais mēģinājums notika 29. decembrī apmēram 10 no rīta. Tas noslēdzās ar niecīgiem somu zaudējumiem un vēl 300 mirušiem krieviem.

Ņemot vērā apkārtējās dabas mežonīgumu un pēdējo dienu kauju mainīgo raksturu, bija neizbēgami, ka dažas salīdzinoši lielas krievu grupas paslīdēja garām nepamanītas. Izlūkdaļas, kas atradās ziemeļos un austrumos no galveno kauju zonas, novēroja šīs grupas un ieskicēja viņu maršrutu. Kā Sīlasvuo bija paredzējis, tās mērķēja uz Juntusrantas ceļu un no turienes, domājams, uz Krievijas robežu. Sīlasvuo nosūtīja pa Juntusrantas ceļu smagās mašīnas ar ložmetējniekiem, lai aizšķērsotu viņiem ceļu, un pirmo un pēdējo reizi šīs kampaņas laikā viņš atļāvās tādu greznību, kā izsaukt gaisa triecienus. Divi "Bristol Blenheim", kas bija apmēram desmitā daļa no visas somu bumbvedēju flotes, metās lejup un sabombardēja lielāko daļu bēgošo krievu ar šķembu bumbām. Divas no mašīnām ar ložmetējiem pēc tam uzbruka vēl vienai lielai bēgļu grupai, kamēr tie vēl atradās uz atklāta ledus. Viņi nogalināja 400 vīrus, paši zaudējot tikai vienu.

Tā pagāja šī pēdējā un asiņainā 29.-30. decembra diena un nakts. Kad pēdējās apšaudes uz Juntusrantas ceļa bija rimušas, padomju 163. divīzija vairs neeksistēja. Somi saskaitīja vairāk nekā 5000 līķus, izkaisītus gar ceļu no Suomusalmi austrumu robežas līdz Pīspajervi ezera ziemeļu krastam. Neviens nevarēja ne iedomāties, cik daudzi tūkstoši bija gājuši bojā mūžamežos juceklīgajos izlaušanās mēģinājumos.

Saviem nopratinātājiem krievu gūstekņi atklāja nu jau zināmo stāstu par sliktu izturēšanos, sliktu pārtiku un vāju vadīšanu. Kāds karagūsteknis pastāstīja somiem, ka tieši pirms kara izcelšanās viņš bija iegriezies veikalā mazā pilsētiņā netālu no Murmanskas dzelzceļa līnijas ar nolūku nopirkt sievai jaunu kurpju pāri. Kāds no vietējiem komisāriem bija ievērojis viņu un uz vietas iesaucis armijā, sagrābjot aiz mēteļa atlokiem un pieprasot paskaidrot, kāpēc tāds pirmšķirīgs padomju cilvēka paraugs kā viņš nedodas palīgā apspiestajam Somijas proletariātam. Gūsteknis bija devies uz Somiju, neizgājis pat vienas stundas apmācību; kad viņš tika sagūstīts, somā tam vēl arvien atradās sievas kurpju pāris. Somi apžēlojās par nabadziņu, iedeva viņam tīras zeķes, mazliet cigarešu un nosūtīja uz pirti, kur šā vīra ķermenis pirmo reizi pēdējo četru nedēļu laikā sastapās ar ziepēm un ūdeni. Viņš tika paturēts štābā kā sava veida talismans visu atlikušo kampaņu.

Šķiet neticami, taču kamēr desmit kilometrus tālāk plosījās sīvas kaujas, apstādinātā 44. divīzija atradās tādā kā apstulbumā. Vinogradovs beidzot ieplānoja uzbrukumu kapteiņa Mekinena ceļa aizsprostam 28. decembrī, kad tas bija jau gandrīz par vēlu, lai kaut kā palīdzētu 163. divīzijai, pat ja viņš izlauztos, taču divi rotas lieluma somu reidi iedzina viņu tādā apjukumā, ka viņš atsauca uzbrukuma pavēli. Gandrīz vai var just līdzi nabaga Vinogradovam. Viņa divīzija tika augstu vērtēta, taču tā bija spēcīgi mehanizēta un apmācīta manevrēšanas karam. Pēdējā brīdī pirms viņa divīzija devās pāri robežai viņa apgādes vilcienā bija iekrauti tūkstošiem slēpju pāru, taču neviens nezināja, kā tās lietot, un saujiņa vīru, kas brīvprātīgi pieteicās doties mežā ar slēpēm, vairs nekad netika redzēti. Bez slēpēm viņa kājnieki bezpalīdzīgi mīcījās sniegā līdz viduklim. Ar visiem saviem transporta līdzekļiem un mehanizēto apmācību 44. divīzija tagad bija akla, ielenkta un tikpat kā paralizēta. Vinogradovam nebija ne jausmas, cik daudz somu stāv viņam pretim. Šķita, ka tie nāk un iet pēc pašu vēlēšanās, dodot triecienu un pazūdot, un pārākums gaisā, ar kuru viņš bija rēķinājies, izrādījās iedomāts. Dučiem Sarkanās armijas gaisa spēku lidmašīnu varēja atrasties gaisā sešu dienasgaismas stundu laikā, taču to bombardēšana un pļaujošie uzbrukumi bija uz labu laimi, jo zem priežu un egļu zaru velvēm somi bija pilnīgi neredzami. Beidzot, gandrīz pēdējā brīdī, Vinogra-dovs izrakstīja pavēli par totālas izlaušanās mēģinājumu; taču viņš to tā arī neizdeva. Neviens nav ticis skaidrībā, kāpēc. Iespējams, ka kapteiņa Mekinena ceļa aizsprosta aizstāvju sīkstuma dēļ. Kāds sagūstīts krievu virsnieks, pulkvedis, kurš bija piedalījies pirmajos ceļa aizsprosta šturmēšanas mēģinājumos, pastāstīja somu nopratinātājiem, ka tā bijusi kā "triekšanās ar galvu akmeņu sienā… tas bija neiedomājami." [40]

Ja nu kāds ienaidnieka veidojums bija lemts motti taktikai, tad tā bija 44. divīzija. Tā atgādināja 30 kilometru garu cīsiņu virteni, kuras lielākais gabals bija trīsarpus kilometru garš nogrieznis, kas pletās tieši no kapteiņa Mekinena ceļa aizsprosta austrumu virzienā un ko veidoja kājnieku pulks, bruņu mašīnu ducis un lielākā daļa Vinogradova artilērijas. Sīlasvuo nodoms bija sašķelt kolonnu aizvien mazākos un mazākos gabalos, palielināt spiedienu, ļaut aukstumam un badam darīt savu un tad iznīcināt visas panīkušās kabatas pēc kārtas.

Viņš ļoti rūpīgi izvietoja savus ārkārtīgi nogurušos vīrus, maksimāli izmantojot "ledus ceļu" tīklu Rātes ceļa dienvidos. Tika izveidotas divas vienības, viena majora Kari vadībā, otra pulkvežleitnanta Fāgernēsa vadībā. Kari vienības izveidoja nometni netālu no Mekeles, un Fāgernēsa spēki iekārtojās pie Heikiles. Trešā reida nodaļa, pastiprināta rota, ieņēma pozīcijas pie Vankas, līdzās vienkāršam kravas ceļam, kas veda uz Rātes ciemu.

Pirmie smagie triecieni 44. divīzijai tika doti naktī no 1. uz 2. janvāri. Pirmais bataljons, JR-27, pavirzījās apmēram trīs kilometrus uz austrumiem no ceļa aizsprosta. Šī pārvietošanās palika neievērota. Somiem bija laiks atvilkt elpu, paēst siltu ēdienu un veikt rūpīgu izlūkošanu. Bataljona komandieris, kapteinis Lasila, izmantoja deviņdesmit minūtes, lai metodiski sagatavotu uzbrukumu, balstot savu plānu novērojumos, kas tika izdarīti no klints 400 metru attālumā no krievu perimetra. Viņš novietoja divas rotas aiz klints un pavēlēja tām uzbrukt līdzās. Dodot triecienu ceļam, viena rota pagrieztos uz austrumiem, otra uz rietumiem, attīrot apmēram 500 metrus ceļa. Tajā brīdī iesaistītos

10. Suomusalmi kampaņa: padomju 44. divīzijas iznīcināšana

kara inženieri, uzspridzinātu dažus kokus, izliktu dažas mīnas un uzceltu ceļu aizsprostus

abos virzienos. Lasilas trešā rota paliktu rezervē aiz klints. Saskaņā ar somu parasto kārtību, spēcīga ložmetēju uguns tika izmantota, lai pastiprinātu ierobežoto mortīru atbalstu. Kopumā uz klints tika izvietoti divpadsmit "Maxim" ložmetēji, no kurienes tie varēja apšaudīt krievu perimetru, pa seši lielgabali katrai triecienrotai.

Uzbrukums sākās īsi pēc pusnakts. Krievu sardze, kas bija izlikta piecdesmit metrus no ceļa, bez liela trokšņa tika nogalināta vispirms. Tad izbrāzās Lasilas vīri un deva spēcīgu triecienu ceļam. Lai gan Lasila domāja, ka uzbrūk kājnieku vienībai, kas ierakusies netālu no Haukilas muižas, patiesībā, viņš bija caurdūris artilērijas bataljonu; somu nakts navigācija bija par kādiem 500 metriem neprecīza. Kā izrādījās vēlāk, tad šī kļūda, patiesībā, bija veiksme. Visi ienaidnieka lielgabali bija pavērsti rietumu virzienā, un somi atradās to vidū, pirms tos paspēja pārtēmēt, nogalinot apkalpes ar "Suomi" kārtām un zemnīcās ielidinot rokas granātas. Vairākās krievu smagajās mašīnās atradās četrstobru zenītložmetēji, un tie atklāja ārkārtīgi trokšņainu un raibu uguni, piepildot nakts gaisu ar daudzām trasējošām straumēm. Taču brīdī, kad šie ieroči sāka šaut, uzbrūkošie somi jau bija pārāk tuvu. Lielākā daļa uguns aizšāvās pāri viņu galvām, un krievu ložmetējnieki tika nogalināti no tuva attāluma pāris minūtēs. Mazāk nekā divās stundās Lasila bija sasniedzis savu mērķi un ar niecīgiem zaudējumiem atbrīvojis ceļu 500 metru garumā. Līdz ar 2. janvāra pirmo gaismiņu gan rietumos, gan austrumos bija uzslieti ceļa aizsprosti, tie bija mīnēti un tika apsargāti.

Sīlasvuo paredzēja, ka viņa pretinieka reakcija uz šo ceļa pārraušanas operāciju būs asa; viņš attiecīgi izlēma riskēt un nosūtīja Lasilam abus Devītās

divīzijas "Bofors" lielgabalus. Šie lielgabali tika aizstumti pa "ledus ceļiem" un līdz ausmai novietoti un pavērsti pret austrumiem. Izrādījās, ka tas noticis ne mirkli par agru, jo īsi pēc septiņiem rītā ienaidnieks uzsāka spēcīgu uzbrukumu austrumu ceļa aizsprostam. Kaujas pirmajās piecpadsmit minūtēs abi "Bofors" lielgabali izsita no ierindas septiņus tankus, aizsprostojot ceļu ar degošiem vrakiem, kas, būtībā, nostiprināja jauno ceļa aizsprostu.

Kad kauja pierima, Lasilas vīriem uz ragavām tika atgādāts karsts ēdiens. Ar krāsni apsildāmas teltis bija izslietas uz klintsradzes, no kuras viņš veidoja savus kaujas plānus, un somi, kas apsargāja ceļa pārrāvumu, šajās pozīcijās tika periodiski nomainīti, lai viņi varētu sasildīties, iedzert krūzi karstas kafijas un dažas stundiņas nosnausties. Šīs spartiskās ērtības ievērojami sekmēja somu morāles uzturēšanu.

Tikmēr aplenkto motti iekšienē apstākļi pasliktinājās ar katru stundu, tos apņemot nogurumam un salam. Citviet gar Rātes ceļu somu snaiperi, kurus krievi bija iesaukuši par "dzeguzēm", ietinās ziemas kamuflāžā, piesējās pie kokiem un pacietīgi gaidīja, dažkārt stundām, kamēr viņu redzeslokā parādījās kāds virsnieks. Šie vīri šāva reti, bet kad viņi šāva, tad kļūdījās ļoti reti. Ar katru jaunu upuri krievi aizvien mežonīgāk sāka bezmērķīgi šaudīties. Divi vai trīs labi tēmēti šāvieni no meža izprovocēja piecpadsmit minūšu ilgu tanku, artilērijas, ložmetēju un mortīru pretuguni, lielākajai daļai lādiņu vienīgi notraucot sniegu un saplosot koku zarus. Otrajā un trešajā janvārī tika izšķiesti tik daudzi desmiti tūkstošu munīcijas zalvju, ka pat visspēcīgākajiem motti vēlāk bija jātaupa lādiņi.

Somi patrulēja un veica nelielus reidus visu diennakti. Viņi strauji izveidoja komandposteņu loku, krājumu noliktavas un maskētas zemnīcas apkārt katram motti 500 līdz 1000 metru attālumā, atkarībā no reljefa. Slēpotāju vienību grafiks paredzēja divu stundu patrulēšanu, tad divu stundu atpūtu siltā zemnīcā, tad vēl divas stundas agresīvas rosības, kam sekoja četru stundu ilgs laika sprīdis gulēšanai un ēšanai. Ik pēc katrām divām vai trim dienām, ja kaujas situācija to atļāva, katrs vīrs devās frontes līnijas pirtī — greznība, bez kuras somi nespētu iztikt pat kaujas laukā.

Slēpotāju reidu mērķi bija rūpīgi izvēlēti: radio ierīces, komandposteņi, nošķirtas lielgabalu ligzdas, munīcijas noliktavas un, protams, lauka virtuves, kas kaujas ziņojumos tika uzskaitītas līdzās iznīcinātajiem ienaidnieka tankiem un lielgabaliem. Viss, kas sagādāja ielenktajam ienaidniekam siltumu, patvērumu vai barību, tika bez žēlastības iznīcināts. Lielākajā daļā motti pārtika beidzās jaunā gada otrajā vai trešajā dienā. Zirgi tika nokauti un cepti uz atklātas uguns, kas savukārt vēl vairāk piesaistīja snaiperu uguni. Ievainotie un vājie sāka mirt pārliecinoši pieaugošā daudzumā. Tik lielā aukstumā

nāvīgi ievainotie bieži sasala tik pēkšņi, ka viņu līķi sastinga groteski dzīvīgās, darbības un piepūles pilnās pozās. Nāvei polārajos mežos drīzāk bija Medūzas galva nekā galvaskauss.

Vinogradovs izmisīgi pieprasīja vairāk gaisa atbalsta, un dienas laikā debesis virs viņa pozīcijām mudžēja no padomju lidmašīnām. Tomēr vienīgais, ko piloti varēja redzēt, bija motti veidojumi. Viņi meta bumbas un uz labu laimi apšaudīja apkārtesošo mežu, bet reti kad, un arī tad drīzāk veiksmes pēc, viņi trāpīja kādiem somu mērķiem. Interesanti, gandrīz sadistiski, taču tikai viena no Sarkanās armijas gaisa spēku vienaldzīgi veiktajām apgādes misijām bijusi sekmīga: trīs nelielas izlūklidmašīnas nometa sešus sausiņu maisus teritorijā, kurā 17 000 vīru juka prātā no bada. Brīdī, kad motti, kas atradās vistālāk uz rietumiem, nokrita šie seši aizkustinošie maisi, tā iemītnieki bija piecas dienas izturējuši vairāk nekā trīsdesmit grādu salā, trūcīgi pārtiekot no tik tikko apceptas zirga gaļas.

Vēlā 2. janvāra pēcpusdienā krievi mēģināja šturmēt Lasilas rietumu ceļa aizsprostu, bet uguns no mežiem pie ceļa dienvidu flanga viegli atspieda viņus atpakaļ. Lai cik dīvaini tas neizskatītos, bet Vinogradovs nekad necentās uzbrukt vienlaicīgi austrumos un rietumos, kas bija vienīgā taktika, kurai bija cerības izdoties. Taču uzbrūkot vispirms vienai pusei un pēc tam otrai, bet nekad ne abām vienlaicīgi, viņš ļāva somiem tikt sistemātiski galā ar katru atsevišķo draudu, nepiepūlot rezerves.

Tajā pašā 2. janvārī JR-27 Trešais bataljons uzbruka ceļam tālāk rietumos, netālu no Haukilas muižas. Šeit krievu aizsardzība izrādījās ļoti stipra, un šis bataljons spēja vienīgi savilkt ciešāku savu tvērienu ceļa dienvidos un pakļaut krievu pozīcijas spēcīgai ugunij. No savām jaunajām pozīcijām, kas atradās tuvāk, somu mortīru apkalpes izsita no ierindas vairākas lauka virtuves.

Otrais janvāris bija nemierīga diena. No Sanginlampi saimniecības Sīlasvuo uzbruka krievu pozīcijām pie Eskolas. Tas prasīja trīs dienas smagu cīņu, lai padzītu krievus no šīs svarīgās flanga pozīcijas, taču līdz 4. janvāra vakaram Kari Vienība bija atbrīvojusi šo sektoru no ienaidnieka un nostiprinājusi savas pozīcijas labā teritorijā apmēram trīs kilometrus no krustojuma pie Kokojervi ezera.

3. janvāris tika atvēlēts sakaru uzlabošanai. Tika radīti jauni ledus ceļi, tika paplašināti niecīgi meža ceļi un uzlabots to segums. Ielencēji palielināja savu mobilitātes pārsvaru. Ceturtajā janvārī Sīlasvuo bija gatavs jaunai uzbrukumu virknei. Vienība, kas sastāvēja no JR-27, viena JR-65 bataljona un ļoti efektīvās slēpotāju partizānu vienības P-l, pulkveža Mekiniemi vadībā uzbruktu spēcīgākajām atlikušajām ienaidnieka pozīcijām Haukilas muižas sektorā. Trīs ceturtdaļas savas artilērijas ‑ sešus lielgabalus ‑ Sīlasvuo piešķīra šai vienībai. Vēl vienai vienībai, kas sastāvēja no diviem JR-65 bataljoniem un trim no dažādām vietām pievienotām rotām, pulkveža Mandelina vadībā vajadzētu uzbrukt Haukilas ceļa sektoram no ziemeļiem tajā pašā brīdī, kad Mekiniemi vīri dotu triecienu no dienvidiem.

Mekiniemi labajā (austrumu) flangā Kari Vienība veiktu asus uzbrukumus no flanga pa ienaidnieka sīvi aizstāvētajām pozīcijām no Tīneles līdz Kokojervi. Kopējais Kari Vienībai piešķirto spēku daudzums bija trīs kājnieku bataljoni un divas atlikušās artilērijas vienības. Fāgernēsa Vienībai vajadzēja atbalstīt šīs operācijas, nogriežot ceļu pie Purasjoki upes un netālu no Rātes ciema, apmēram pusotru kilometru no krievu robežas.

Sīlasvuo ofensīva sākās 5. janvārī un saskārās ar niknu un izmisīgu pretestību. Mekiniemi Vienība uzbrukumā ieņēma nedaudz teritorijas, taču visas viņa vienības netālu no ceļa apstādināja spēcīga uguns no motti. Kapteiņa Lasilas vīri mēģināja paplašināt savus iekarojumus, dodoties aplencošā manevrā ceļa ziemeļu pusē, taču tur reljefs bija daudz atklātāks un purvaināks, un krievu artilērija, kas šāva pāri klajumam, nodarīja Lasilas vīriem smagus zaudējumus.

Kad šie uzbrukumi bija cietuši neveiksmi, kapteinis Lasila sastapa seržantu, kurš bija pārņēmis kājnieku rotas vadību pēc tam, kad visi trīs virsnieki bija vai nu nogalināti, vai ievainoti. Pašam seržantam bija cauršauta plauša. Lasila piestāja pie šā vīra nestuvēm un jautāja par viņa stāvokli. Seržants plati pasmaidīja un teica, ka ar diviem caurumiem krūtīs elpot esot daudz vieglāk.

Šajos neveiksmīgajos atbalsta uzbrukumos un atsitot vairākus krievu mēģinājumus pret ceļa aizsprostiem, Lasilas bataljons sešu stundu laikā zaudēja deviņdesmit sešus vīrus. Tik skarbi viņa vīriem gāja četras dienas, katru dienu zaudējot apmēram desmit procentus no atlikušajiem, un Lasilam šķita, ka viņi ir izsmēluši savus spēkus. Viņš pieprasīja atļauju pamest ceļa aizsprostus, izvietot savus vīrus tuvējo mežu aizsegā un mēģināt noturēt ceļu slēgtu tikai ar apšaudīšanu. Beidzot ticis līdz augstākam virsniekam, pulkvedim Mekiniemi, viņš nesagaidīja nekādu līdzjūtību. Mekiniemi pārējie bataljoni nebija labākā formā un vēl arvien uzturēja spiedienu par spīti mežonīgai krievu ugunij. Pats Mekiniemi bija aizkaitināts. Ja Lasila pametīs šos ceļa aizsprostus, viņš tiks nodots kara tiesai un nošauts. Lasilas vīri palika savās vietās.

Kari Vienība devās uzbrukumā Kokojervi krustojumam apmēram sešos no rīta. Par spīti atkārtotiem uzbrukumiem viņa vīri nepiekļuva savam mērķim tuvāk par četrsimt metriem. Kari spēki arī mēģināja ieņemt ceļa sektoru netālu no Tīneles, taču sastapās ar tankiem. Tā kā viņiem nebija līdzekļu, ar ko cīnīties pret tankiem no attāluma, un krievu uguns spēks vien liedza pietuvoties granātas sviediena attālumā, somi atkāpās uz mežu un steidzami pieprasīja aizdot "Bofors" lielgabalu.

Visvairāk šajā dienā uz priekšu pavirzījās Fāgernēsa vīri. Rotas apjoma reids radīja zināmus apgrūtinājumus un zaudējumus krievu garnizonam Rātē, un Fāgernēsa inženieriem izdevās uzspridzināt nelielu tiltu apmēram četrus kilometrus uz austrumiem no Likoharju. Fāgernēsa galvenais mērķis, tilts pār Purasjoki, izrādījās pārāk labi apsargāts. Galu galā Sīlasvuo piešķīra viņam rezerves rotu, jo Fāgernēss bija pavirzījies uz priekšu vairāk nekā jebkurš cits un izdarījis to pret daudz spēcīgāku pretestību, nekā bija paredzēts. Viens no viņa vadiem, patiesībā, iznīcināja mašīnu konvoju netālu no Mentiles, ko, izrādījās, veidoja svaigi NKVD spēki, kuri bija atsūtīti no Krievijas tikai pirms divām dienām. Galu galā, lielā mērā pateicoties tam, ka ieradās rezerves rota, Fāgernēsa vīriem izdevās uzspridzināt Purasjoki tiltu apmēram desmitos vakarā. Tā kā upes ledus nebija pietiekami stingrs, lai izturētu transporta satiksmi, šis sprādziens iedarbīgi atgrieza Rātes ceļu mehanizētiem un mašīnās vedamiem pastiprinājumiem uz rietumiem no šejienes.

Tikmēr daudz vieglākie Mandelina Vienības spēki ziemeļos no ceļa iznīcināja vairākas krievu patruļas, apšaudīja vairākus ceļa sektorus un izveidoja spēcīgu aizsprosta pozīciju uz otršķirīgā Purasas ceļa ar mērķi novērst krievu izlaušanās mēģinājumus pa šo maršrutu.

Ja arī 5. janvāra ģenerāluzbrukums nebija iznīcinājis ienaidnieku, tas bija pakļāvis krievus spēcīgam sasprindzinājumam, un Purasjoki tilta uzspridzināšana bija tikpat kā atņēmusi Vinogradovam iespēju veikt saskaņotu izlaušanās mēģinājumu. 6. janvāris bija vēl viena niknu cīņu diena. Izmisīgā mēģinājumā pārraut Lasilas pozīcijas uz ceļa krievi iedzina somu mīnu laukā veselus zirgu ganāmpulkus. Sekojošais slaktiņš izraisīja riebumu un sadusmoja dzīvniekus mīlošos somus, taču tas nesatricināja viņu kontroli pār ceļa aizsprostiem. Mekiniemi Vienības spēki beidzot aizcīnījās līdz ceļam vairākās vietās, iznīcinot krievu pozīcijas citu pēc citas. 6. janvāra vakarā kaujas lielākoties bija apsīkušas, jo krievu munīcija un izturība sāka iet uz beigām.

Izmantodami laiku, lai pārkārtotos, 7. janvāra rītā, apmēram 2:00, Mekiniemi spēki atsāka uzbrukumu. Šoreiz, šķiet, salūza ievērojams daudzums krievu karavīru. Pametuši smago bruņojumu, viņi bēga mežā, mežonīgi šaudami uz visām pusēm.

Arī majora Kari spēki atsāka uzbrukumu naktī no 5. uz 6. janvāri. Tā kā krievu pozīcijas pie Kokojervi bija pārāk spēcīgas tiešam triecienam, Kari nosūtīja rotu, kas bija pastiprināta ar papildu "Maxim" ložmetējiem un vienu no nepārvērtējamajiem "Bofors" lielgabaliem, ceļa aizsprosta izveidošanai austrumos no šā krustojuma. Tas tika paveikts līdz trijiem rītā 6. janvārī, un šī pozīcija noturējās par spīti tik nikniem uzbrukumiem, kas lika Kari rīta pusē pārvietot uz šo vietu papildu ložmetējus un sešdesmit kājniekus.

Vēl vienai no Kari vienībām, ErP-15, pēc trīs stundu niknām cīņām izdevās sasniegt ceļu austrumos no Tīneles. Kā Sīlasvuo bija plānojis, 44. divīzija tika saskaldīta aizvien mazākos un mazākos gabalos.

6. janvāra vēlā pēcpusdienā kļuva skaidrs, ka dažas no kabatām uz Rātes ceļa sāk grūt — ievērojams daudzums krievu tika atklāts bēgam Purasas ceļa virzienā. Sīlasvuo attiecīgi pastiprināja jauno ceļa aizsprostu uz šīs gandrīz necaurejamās govju takas. Citi somu uzbrukumi Rātes ciemam, Likoharju un sīkajam Sauko ciematiņam grāva pēdējās sarūkošās krievu kabatas.

Sestā janvāra vēlā pēcpusdienā ģenerālis Vinogradovs izdeva vispārējas atkāpšanās pavēli, katram pašam rūpējoties par sevi. Viņš atpalika no notikumiem par kādām divpadsmit stundām; kopš rīta puses viņa divīzija kusa kā aprīļa sniegs. Pēdējā organizētā krievu pretestība apdzisa līdz ar 8. janvāra ausmu.

Dienasgaismā atklājās aina, kas apstulbināja pat vispieredzējušākos kara reportierus, kuri bija atvesti, lai uz to paskatītos un nofotografētu. No 163. divīzijas tālākās pavirzīšanās vietas pie Pīspajervi līdz pēdējai izdegušajai mašīnai starp Rātes ciemu un padomju robežu bija izkaisīti 27 500 akmenscieti krievu līķi. 43 tanki un 270 citi transporta līdzekļi, smagās mašīnas, traktori, munīcijas pārvadātāji nosprostoja šauro ceļu vai arī gulēja ar saplaisājušiem un ložu sacaurumotiem aizsargstikliem un ugunī nomelnējušiem tornīšiem ceļmalas grāvju sniegainajā slīkšņā. Uzvarētāji bija guvuši ievērojamu laupījumu: četrus dučus artilērijas vienību, 600 šauteņu un 300 ložmetēju, pāris mortīru un dažus salabojamus tankus un raibu, taču patīkamu kravas mašīnu un bruņotu mašīnu sortimentu. Somu zaudējumi bija 900 kritušo un 1770 ievainoto.

Kas attiecas uz abiem padomju komandieriem, tad viņus piemeklēja ļoti dažāds liktenis. Zeļencova līķis tā arī netika identificēts. Ticamākā teorija ir tāda, ka viņš iznīcinājis savus personīgos dokumentus, pārģērbies ierindnieka formā un bijis starp tiem anonīmajiem kritušajiem, kuriem pēdējā brīdī neizdevās izlauzties cauri mežiem. Starp 1 300 gūstekņiem somi cītīgi meklēja ģenerāli Vinogradovu. Viņus vadīja ziņkāre, kādēļ viņš netika darījis vairāk, lai atbrīvotu aplenkto 163. divīziju, par kuras likteni viņam vajadzēja nojaust. Pēc pāris nedēļām somi no kāda pie Kuhmo sagūstīta krievu štāba virsnieka uzzināja, kas noticis ar nelaimīgo Vinogradovu. Viņš bija aizbēdzis no kaujas lauka tankā, kaut kā pamanījies pārkļūt pāri robežai, kur viņu nekavējoties arestējusi NKVD. Pēc īsa kara tribunāla Vinogradovs un trīs citi nolemtās 44. divīzijas dzīvi palikušie virsnieki tika ievesti mežā un nošauti. Oficiālais iemesls, kas parādījās šā nāves soda ierakstā bija "55 lauka virtuvju zaudēšana ienaidniekam".

14 Midansa kungs apciemo Kemi upi

Suomusalmi bija visskaidrākā, viennozīmīgakā un iespaidīgākā somu uzvara valsts ziemeļu pusē — paraugs īpašībām, kas padarīja somu slēpojošo karavīru par leģendu. Citas kaujas valsts ziemeļu un centrālajā daļā bija vispārīgi līdzīgas Suomusalmi, un katras kampaņas detalizēta analīze galu galā būtu garlaikojoša atkārtošanās. Lielākajā daļā gadījumu pietiek ar kopsavilkumu, lai atainotu katras kaujas būtību, lai gan, protams, ir dažas spilgtas epizodes, kuras pelnījušas sīkāku apskatu.

Sākumā somu virspavēlniecību noteikti pārsteidza tas, ka krievi bija izlēmuši pusi savu kājnieku un apmēram ceturto daļu pieejamā bruņu transporta izmantot plašajos mūžamežos uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Krievu 8. armijas triecieniem Kiteles virzienā bija stratēģiska jēga, tāpat kā papildinošajiem uzbrukumiem Tolvajervi un Kollā, kas ļāva atvilkt tik daudz somu rezervju. Tas, kas tiešām satrieca Mannerheimu un viņa štābu kā pilnīgi neloģiska rīcība, bija četras ofensīvas tālāk ziemeļos — pie Petsamo, Kuhmo, Lieksas un Kemijervi.

Atbildīgais par 600 kilometru garā apgabala starp Kuhmo un Petsamo aizsardzību bija ģenerālmajors E. V. Tuompo, zemnieka dēls, kurš ar Divdesmit septiņu jēgeru palīdzību bija kļuvis par atzītu ekspertu nacionālās aizsardzības lietās. Garš, kalsns un pēc dabas pārņemts ar darbu, viņš bija noturīgs un ar izdomu apveltīts virsnieks, izcils valodu pratējs un cienījams vēsturnieks amatieris. Viņam bija nepieciešamas visas savas spējas, lai tiktu galā ar negaidīti spēcīgajiem ienaidnieka pūliņiem Somijas ziemeļdaļā.

Viņa palīgs Arktiskās frontes komandēšanā, sākot no Kemijervi līdz pat miglainajam un vētru plosītajam Ziemeļu Ledus okeāna krastam, bija neviens cits, kā vecais īgņa Kurts Valleniuss, labā spārna demagogs, kurš bija salaidis dēlī prezidenta Svinhūvuda nolaupīšanu lapujiešu kustības ziedu laikos. Tagad Valleniuss bija pacēlies jau līdz ģenerālmajora pakāpei. Tomēr starp viņu un Mannerheimu vairs nebija nekādas sirsnības; maršals pat ignorēja Valleniusu savos Memuāros, ne reizi nenosaucot viņu vārdā nodaļās, kur rakstīja par Ziemas karu. Valleniuss bija cīnījies ar sarkanajiem Lapzemē 1918. gadā, viņš ļoti labi pazina apvidu un bija izcils taktisks improvizētājs; lai stātos pretim trim pilnībā ekipētām padomju divīzijām ar dažiem viegli bruņotiem slēpotāju partizānu bataljoniem, patiešām bija

11. Petsamo/Kemijervi karadarbības apgabals

nepieciešama improvizēšanas spēja.

Paradoksāli, taču, pateicoties tās tuvumam Zviedrijai un Norvēģijai, ārzemju žurnālistiem vieglāk bija piekļūt arktiskajai frontei, nekā Zemesšaurumam vai Lādogas frontei, kur ziņu reportieri netika ielaisti pēc paša Mannerheima pavēles. Reportieriem, kas bija mācījušies no Ernesta Hemingveja, Valleniuss bija lielisks materiāls rakstiem; viņš bija piezemēts, runātīgs un plātīgs. Viņa "firmas zīme" apciemojošiem žurnālistiem bija vīrišķīgi kailas krūtis, lai gan ne viens vien reportieris pie sevis iedomājās, vai cilvēks, kas pie mīnus trīsdesmit grādiem staigā ar atpogātu kreklu, ir pie pilna prāta.

Karam sākoties, padomju 104. divīzija triecienā izsēdās Ribačijas pussalā, to atbalstīja Baltās jūras flotes lielgabali un dažas varenas krasta baterijas Murmanskas pievārtē. Viņiem pretī stāvēja cilvēku grupa, saukta par 104.

Atsevišķo piesedzošo rotu, kuru atbalstīja, ja tā to var nosaukt, četru lauka lielgabalu baterija, kas nāca no 1887. gada, un puse šāviņu tiem vispār neeksplodēja.

Petsamo bija Somijas vienīgā polārā osta. Klimata, ērtību un vispārīgās nepievilcības ziņā tā bija Murmanskas nabaga radinieks. Tā bija ziemeļu galapunkts vienam no jaunās valsts lepnākajiem sasniegumiem — Somijas Ziemeļu Ledus okeāna lielceļam, un tās apdzīvošanu attaisnoja divi ekonomiski resursi: augstākās kvalitātes niķeļa rūda un zivis. Nevienu nesatrauca atteikšanās no zivīm, bet derīgo izrakteņu zaudējums bija kaitinošs. Tomēr Somijas virspavēlniecība ar to samierinājās. Ņemot vērā Petsamo attālumu no citiem spēcīgiem somu punktiem un tās tuvumu galvenajai padomju bāzei, nebija nekādas cerības to noturēt.

Pēc īsas apšaudes krievi ieņēma Petsamo un nekavējoties izsēdināja krastā dažus inženierus un krasta artilērijas vienības ostas aizsardzībai. Tomēr lielākā daļa krasta bateriju un nocietinājumu tika vērsti okeāna virzienā, nevis pret Somiju. Sabiedroto bruņotie spēki varēja ierasties tikai pa jūru, un no šīs iespējamības Staļins baidījās.

Valleniusa vīri maz ko varēja darīt, vienīgi atkāpties un izcīnīt aizkavējošas kaujas, kur vien iespējams, un Lapzemes pakalni ‑ klaji, vēja ārdīti un salīdzinoši zemi ‑ bija slikts reljefs aizstāvībai. Tika cerēts, ka ziemas laika apstākļi nāks palīgā aizstāvjiem. Atkāpjoties somi nopostīja šajā reģionā katru cilvēka celtu vai dabisku objektu, kas varētu iebrucējiem sniegt pajumti, siltumu vai pārtiku. Somi bija daudz ieguldījuši šajā polārajā reģionā, pūlēdamies pārvērst šo neauglīgo zemi apdzīvojamā un ekonomiski aktīvā valsts daļā. Katra māja, katrs šosejas, elektrības līnijas un kanalizācijas metrs bija tur novietoti ar lielu darba, naudas un ticības patēriņu. Ne bez sāpēm tie paši vīri, kas bija cēluši šīs lietas, tagad tās uzspridzināja, sākot ar mazāko saimniecības ēku līdz pat pavisam jaunai hidroelektrostacijai Salmijervi kopā ar vairākiem simtiem strādnieku māju, kuras nesen bija uzceltas apkārt šai vietai.

Tāpēc krieviem, kas virzījās uz priekšu lēni, nekur nebija pajumtes. Decembra vidū šo Somijas daļu klāja mūžīga tumsa un tajā valdīja gandrīz neiedomājams aukstums, kas bieži izpaudās spēcīgās sniega vētrās, kuras bez apstājas gaudoja un kauca dienām ilgi. Pārklāti ar ledu, Lapzemes pakalni pārvērtās mežonīgā Mēness ainavā.

Padomju iebrucēji tikai pa retam ieraudzīja savu pretinieku; un ja redzēja, tad tikai kā acumirklīgu halucināciju, ņirbošas kustīgas aprises, sniegā maskētajiem partizāniem pavīdot pret pelēko apvārsni. Taču snaiperu vienības cīnījās par katru kilometru, ko viņi pavirzījās uz priekšu, ‑ tās bija veidotas no Lapzemes iedzimtajiem, kuri šajā pašā zemē bija dzinuši pēdas lāčiem un vilkiem un varēja trāpīt cilvēkam galvā no 1 000 metru attāluma ar pirmo šāvienu.

Jo tālāk krievi pavirzījās lejup pa Ziemeļu Ledus okeāna lielceļu, jo ievainojamāka kļuva viņu izstieptā apgādes līnija. Valleniusa vīri veica aizvien vairāk un arvien drosmīgākus reidus. Janvārī vienīgais veids, kā ceļu uz Murmansku varēja noturēt atklātu, bija nemitīgas bruņotas patruļas starp nocietinātiem punktiem, ko krievi bija izvietojuši ik pa astoņiem kilometriem. Janvāra beigās, vidējai temperatūrai noslīdot līdz mīnus trīsdesmit pieciem grādiem, gandrīz visa militārā rosība bija apstājusies. Fronte burtiski sastinga, krieviem nespējot pavirzīties ne soli tālāk par niecīgo Nautsi ciemu Norvēģijas robežas tuvumā. Desmit tūkstoši padomju karavīru bija apstājušies starp turieni un Petsamo, viņu pūliņus paralizējot piektdaļu tik lielam somu daudzumam un to lielākajam sabiedrotajam, polārajai ziemai.Simt divdesmit piecus kilometrus uz dienvidiem no Suomusalmi padomju 9. armija bija uzsākusi papildu operāciju ar mērķi atvilkt somu rezerves no 44. divīzijas un 163. divīzijas lielākās ofensīvas. Likteņa ironija, ka viena krievu divīzija, ko krievi sūtīja uzbrukumā Kuhmo, Piecdesmit ceturtā, parādīja sevi daudz labāk nekā divas divīzijas, kuras tika izšķiestas pret Suomusalmi. Tās komandieris, ģenerālis Gusevskis, nebija muļķis. Viņš bija labi apmācījis un ekipējis savus vīrus, un viņš apstādināja Suomusalmi triumfētāju, topošo ģenerāli Sīlasvuo.

54. divīzija virzījās uz rietumiem pa diviem paralēliem ceļiem, viegli satriecot vāju ceļa aizsprostu virteni savā ceļā. Steigā sakomplektētie somu papildspēki veica daudzus asus un sāpīgus pretuzbrukumus, kam līdz decembra vidum izdevās palēnināt 54. divīzijas virzīšanos. Tomēr gada beigās 54. divīzijas priekšējās vienības atradās mazāk nekā 25 kilometrus no Kuhmo ciema.

Suomusalmi vēl nebija saskaitīti kritušie, kad Mannerheims jau pavēlēja Sīlasvuo un visai viņa 9. divīzijai doties uz dienvidiem un izdarīt ar Gusevska divīziju to pašu, ko tā bija izdarījusi ar Zeļencova un Vinogradova divīzijām. Sīlasvuo saņēma pavēli 18. janvārī un nekavējoties pārvietoja uzdevumu vienību divu bataljonu lielumā, vairākas dienas pirms pārējās divīzijas. Uzdevumu vienība kravas mašīnās steidzās uz Nurmesas pilsētiņu, vienīgo kaut cik ievērojamo apdzīvoto vietu, kas atradās frontes tuvumā. Telefoncentrāle Nurmesā, patiesībā, bija tuvākais sakaru punkts, kas Tuompo un Mannerheimam bija ar 30 kilometrus tālāk Rasti izvietotajiem somiem.

Ar trim pastiprinātajiem somu bataljoniem, kas tagad aizsargāja Kuhmo, bija pietiekami, lai apturētu 54. divīziju un piespiestu Gusevski ierakties, bet ar tiem nepietika, lai sadragātu viņa vienības. Brīdī, kad Sīlasvuo bija gatavs likt lietā savu nāvīgo motti taktiku pret 54. divīziju, tai bija bijušas gandrīz divas nedēļas laika nostiprināt savas pozīcijas. Daudzi no tās lauka lielgabaliem un mortīrām bija iekārtoti tik stipros bunkuros, ka Sīlasvuo ieroči neko nespēja tiem nodarīt. Gusevskis arīdzan aizsalušu ezeriņu savā perimetrā pārvērta par nolaišanās skrejceļu vieglām lidmašīnām. Tādējādi jau no paša sākuma viņš bija labāk sagatavots cīnīties ar Sīlasvuo taktiku, nekā jebkurš no divīziju komandieriem pie Suomusalmi.

Lai izolētu 54. divīziju no jebkādām pastiprinošām kolonnām, ko sūtītu no tās bāzes Riboļijā, Sīlasvuo nosūtīja spēcīgu nodaļu apkārt motti, lai ieņemtu varenu klinti, sauktu par Leutevāru. Somi tikko bija paspējuši ierakties šajās pozīcijās, kad viņus sasniedza izlūkošanas ziņojumi, ka tiek formēta vēl viena padomju divīzija, 23., lai mēģinātu izlauzt ceļu un pastiprinātu 54. Leutevāras pozīcijas bija visas Sīlasvuo kampaņas pamatā. Kamēr tās palika somu rokās, 54. divīzija bija slazdā. Un tās paliks somu rīcībā, taču tik tikko, un kauja par to noturēšanu prasīs simtiem vīru un ieroču, kas steidzami bija nepieciešami motti iznīcināšanai.

Gusevska vīri nekrita panikā. Zem stipras piesedzošās uguns viņš izsūtīja ārpus sava perimetra spēcīgas patruļas, lai nocirstu kokus, izveidodams 100 metru platu "mirušo zonu" ap motti un apgrūtinādams somu piekļūšanu. Šajās ciršanas operācijās iegūtie koki tika atvilkti atpakaļ motti un izmantoti krievu bunkuru nostiprināšanai. Sīlasvuo uzturēja spiedienu, cik nu labi varēdams, pat steidzīgi atgādāja šurp vairākus krievu trofeju lielgabalus no Suomusalmi. Taču Gusevska nocietinājumi bija stipri. Iegūtie 76,2 mm lauka lielgabali bija pārāk viegli, lai iznīcinātu nocietinājumus bez ilgas un izšķērdīgas viesuļuguns. Un sagrābto prettanku lielgabalu lādiņi bija gluži nepiemēroti šādiem mērķiem, lai arī Sīlasvuo vīri tos izmantoja, jo nekā varenāka viņiem nebija.

Pastiprinoties somu spiedienam, pastiprinājās arī krievu spiediens pret Leutevāras ceļa aizsprostu. Agrā februārī pret šīm pozīcijām tika vērsts tanku uzbrukums, taču vairākus tankus no ierindas izsita mīnas, bet divus citus ķēra tieši trāpījumi no paslēpta trofejas prettanku lielgabala. Šie divi tanki uzsprāga, ietriecoties no mīnām cietušo tanku aizmugurē, radot liesmojošu saplosīta metāla kamolu. Pāris minūšu laikā uzbrukums apsīka.

Sīlasvuo bija pamatīgi rēķinājies ar iespēju nomērdēt krievus badā, tā liekot atkāpties, taču Sarkanās armijas gaisa spēki vairākas reizes dienā veica spēcīgi konvojētas misijas, un 54. divīzija, lai arī diez vai jutās apmierināta, nepiedzīvoja tādas bada galējības, kādas bija jāizcieš citām aplenktajām padomju vienībām. Kādu laiku, pateicoties viņu radio izlūkošanas pārākumam un ienaidnieka sakaru vājajai disciplīnai, somi spēja atdarināt krievu signālus un panākt krājumu nomešanu savās pozīcijās. Tomēr nepagāja ilgs laiks, kamēr krievi atklāja notiekošo, un kādu dienu apgādes lidmašīnu vietā somi pievilināja "SB-2" bumbvedēju kāsi, kas nometa savu "kravu" tieši mērķī un nogalināja daudzus somu karavīrus. Sīlasvuo steidzami pieprasīja pretgaisa ieročus, un Tuompo varēja viņam nosūtīt dažus vērtīgos 40 mm "Bofors" lielgabalus. Tāpat Sīlasvuo sakoncentrēja visus sagrābtos krievu četrstobru zenītartilērijas ložmetējus zalvju ugunij gar krievu lidojumu maršrutu. Šī izaicinošā uguns notrieca piecas vai sešas padomju transportlidmašīnas un piespieda krievus atcelt apgādes misijas dienā, bet Sīlasvuo neko nespēja padarīt nakts lidojumiem, un tika piegādāts pietiekami daudz krājumu, kas ļāva 54. divīzijai nebadoties.

54. divīziju ne tikai pagodināja vieni no veiksmīgākajiem Sarkanās armijas gaisa spēku apgādes lidojumiem, bet tā arī kļuva par lielāka atbrīvošanas mēģinājuma mērķi, kurā pirmo reizi Ziemas karā padomju puse izmantoja lielu daudzumu slēpojošu karavīru. Jaunā vienība, steigā izveidota no trim atsevišķiem slēpotāju bataljoniem, tika nosaukta par Sibīriešu slēpotāju brigādi, lai arī tikai daļa no tās vīriem patiešām nāca no šīs PSRS daļas. Kopsummā 2000 vīru sastāvā, brigāde bija veidota no prasmīgiem karavīriem, labi ekipēta un sākumā apveltīta ar augstu morāli.

Sibīriešu brigāde šķērsoja robežu pa ziemeļu ceļu, kas veda uz aizsardzības anklāvu pie Kiekenkoski; no turienes tai bija jādodas uz dienvidiem cauri bieziem, ezeriem klātiem mūžamežiem starp diviem ceļiem un jādod aplencošajiem somiem trieciens no turienes.

Tas bija saprātīgs plāns, un sākumā karavīri bija pašpaļāvīgi. Taču viņus pazudināja problēma, kas ir bijusi komandieru lāsts kopš Spartas laikiem: sliktas kartes. Ļoti detalizētajām Kuhmo apvidus kartēm, kas bija izsniegtas sibīriešiem, bija maz līdzības ar reālo reljefu, un tajās bija papilnam neprecīzu apveidu, nevietā novietotu vai vispār neeksistējošu ezeru un klintsradžu. Nepagāja ilgs laiks, līdz sibīrieši apjuka.

Lietas kļuva ļaunākas, kad viņu komandieris tika nogalināts pirmajā sastapšanās reizē ar somu patruļu. Tajā pašā laikā sibīrieši atklāja, ka viņu automātiskie ieroči atsakās šaut. Neviens nebija viņiem pastāstījis, ka vispirms nepieciešams iztīrīt tradicionālās smērvielas no saviem ieročiem, iekams pakļaut tos tādam aukstumam; praktiski visi viņu ložmetēji un triecienšautenes bija sasalušu eļļas piku nosprostoti. Slēpotāji cīnījās ar tādu drosmi un spītību, kas izsauca somu īgnu apbrīnu. Daudzi no viņiem riebumā nometa savas mašīnpistoles un "Degtjarovus" un metās somiem virsū ar pistolēm, granātām un durkļiem. Tumsas iestāšanās pārtrauca pirmo kauju, neļaujot nevienai no pusēm ieskaitīt sev uzvaru, taču komandiera negaidītā nāve un pēkšņā vilšanās kartēs un ieročos, šķiet, radīja paniku starp padomju slēpotājiem. Vienība zaudēja saliedētību un sadalījās vairākās daļās, kuras visas bezcerīgi nomaldījās.

Lai arī slēpotāju brigāde neguva nekādus lielākus panākumus, pati tās klātbūtne spieda pārvietot lielu skaitu Sīlasvuo vīru prom no aplenktajiem motti. Pēc vienības sašķelšanās vairākas dienas turpinājās haotiskas cīņas, izolētām krievu nodaļām uzbrūkot somu priekšposteņiem un apgādes vienībām. Pēc atsevišķām kaujām divu dienu garumā Sīlasvuo vīri notvēra apmēram 75 sibīriešus kādas saimniecības koka ēku pudurī. Kad ielenktie krievi vairākkārt bija atteikušies padoties, somi aizdedzināja ēkas ar Molotova kokteiļiem un nošāva iemītniekus, kad tie kliegdami metās sniegā. Neizdzīvoja neviens no ielenktajiem slēpotājiem.

Galu galā apmēram ceturtdaļa Sibīriešu slēpotāju brigāžu pamanījās atrast ceļu atpakaļ uz padomju pozīcijām uz ziemeļu ceļa. Citi, apmaldījušies un aizvien izmisušāki, klaiņoja pa šo apvidu vairākas dienas, nodarot dažādus postījumus. Viena formācija — apmēram 100 slēpotāju — uzbruka somu komandpunktam netālu no Rasti motti un zaudēja pusi, cīnoties ar steigā sapulcētiem spēkiem no štāba ierēdņiem, personāla virsniekiem, mediķiem un veterinārajiem speciālistiem, kuri rūpējās par apgādes zirgu stalli.

Kāds bezbailīgs padomju vienpatis pamanījās slepus nozust ar kamanām, kurās atradās nokavēta mēneša alga veselam somu bataljonam. Lielākā daļa naudas vēlāk tika atrasta mežā. Brīdī, kad visi draudi un cīņas pierima, bija nogalināti 1400 sibīriešu, un pārējie bija vai nu saņemti gūstā, vai arī pamanījušies pievienoties savējo pozīcijām.

Kad februāri nomainīja marts, krievi vērsa milzīgu spiedienu pret Leutevāras ceļa aizsprostu, kur viens vienīgs somu bataljons bija ieracies uz zemas, šauras klintsradzes. Viņu pozīcijas nebija ļoti stipras, apmēram divus kilometrus garas un puskilometru platas. Pret šo pieticīgo bastionu krievi raidīja pastiprinātu divīziju, kuru atbalstīja 40 artilērijas vienību, kas raidīja pa aizstāvjiem līdz 200 šāviņiem minūtē. Somi nekādi nespēja atbildēt šai apšaudei; viņiem atlika vienīgi to izturēt un atsist parasti sekojošo kājnieku uzbrukumu. Līdz kara beigām Leutevarai bija nospridzināts viss koku aizsegs, un klintsradzes priekšējā nogāze bija pārvērtusies savstarpēji pārklājošos krāteru neauglīgā klajumā. Sniegs nebija redzams vairs nemaz, vienīgi sakulta melna draza vīdēja šur un tur līdzās tam, kas reiz bija somu bunkuri.

Kad 13. martā stājās spēkā uguns pārtraukšana, Sīlasvuo vīri jutās tā, it kā viņiem būtu nokrāpta uzvara. No vienas puses, viņi bija neitralizējuši 54. divīziju, no otras puses, 54. divīzija bija neitralizējusi arī viņus laikā, kad Mannerheimam izmisīgi vajadzēja 9. divīziju Zemesšaurumā. Kad apšaudes beidzās un novārdzinātie, bet nesakautie 54. divīzijā dzīvi palikušie devās atpakaļ uz Krieviju, Sīlasvuo vīri beidzot ieņēma tukšos motti. Viņi atrada drūmus pierādījumus tam, cik izmisīga patiesībā bijusi situācija kabatu iekšienē: milzīgas kaudzes ar drēbēm, pakām, groziem, ratiem, velosipēdiem, mūzikas instrumentiem, vēstulēm, kartēm, amputētiem locekļiem, sasalušiem cilvēku un dzīvnieku mēsliem, zirgu galvu kaudzes pie lauka virtuves un, protams, simtiem sasalušu mirušo.

Divi visai nelieli krievu uzbrukumi tika uzsākti Lieksas apvidū, apmēram sešdesmit kilometrus uz dienvidaustrumiem no Kuhmo. Neviens no uzbrukumiem netika veikts īpaši neatlaidīgi, un abus atspieda atpakaļ bez lielām grūtībām salīdzinoši pieticīgi somu spēki. Līdz decembra beigām šajā sektorā bija iestājies klusums, un somi pārvietoja savus vīrus uz aktīvākām frontēm, atskaitot vienu slēpotāju partizānu bataljonu, par kura varoņdarbiem Somijā bieži tiek runāts, bet tā operācijas līdz pat šai dienai ir "slepenas". Tas palika izvietots Lieksas apvidū un no turienes veica vairākus reidus dziļi padomju teritorijā. Tajā skaitā uzbrukumus krājumu noliktavām, vismaz vienam lidlaukam un, saskaņā ar pastāvīgiem "neoficiāliem" stāstiem, vairākus uzbrukumus pašai Murmanskas dzelzceļa līnijai.

Kemi upes krastos, netālu no mazās rūpniecības pilsētiņas Kemijervi, tika apstādināts krievu nopietnākais iebrukums Lapzemē. Viņi bija raidījuši veselu divīziju, 122., kas spiedās rietumu virzienā no savas bāzes Kandalakšā, Baltās jūras pašā rietumu galā. Šā uzbrukuma galējais mērķis bija Rovaniemi, Lapzemes galvaspilsēta, kur 122. divīzijai bija paredzēts apvienoties ar 104. divīzijas daļām, kas pa Ziemeļu Ledus okeāna lielceļu trauktos šurp no Petsamo. Taču 104. divīzija, kā tika teikts, tā arī nekad neveica pat pusi šā attāluma, bet kādu laiku šķita, ka 122. divīzija viena pati tiks galā ar šo darbiņu.

Šai divīzijai bija pievienota visai spēcīga tanku daļa, un šajā frontē krievi to izmantoja daudz agresīvāk, nekā Kuhmo vai Suomusalmi. Šajā sektorā tūdaļ aiz robežas zonas meži kļuva ievērojami retāki, kas deva krietni vairāk telpas tanku izmantošanai. Somijas virspavēlniecība šajā reģionā nebija gaidījusi ko vairāk par reidiem un izlūkošanas patruļām un tāpēc atkal bija spiesta vākt kopā šādus tādus papildspēkus, lai stātos pretim šiem negaidītajiem draudiem.

Krievu sākotnējais mērķis bija Salla, sīks gleznains lauku ciematiņš. Sallā ceļš sadalījās. Ziemeļu atzars gāja cauri Pelkosenniemi un tālāk uz Sodankili, kur tas savienojās ar Ziemeļu Ledus okeāna lielceļu. Ja krievi sasniegtu Sodankili, tiktu atgriezta Valleniusa spēku apgāde Petsamo frontē. Vai arī pie Pelkosenniemi krievi varēja pagriezties uz dienvidiem un ieņemt Kemijervi, atgriežot visus somu spēkus, kas cīnījās starp Kemi upi un robežu. Sallā krievi sadalīja spēkus, nosūtot kājnieku pulku, izlūkbataljonu un vidējo tanku rotu uz Pelkosenniemi, kamēr pārējā divīzijas daļa aiztraucās Kemijervi virzienā.

Ģenerālis Valleniuss ieradās, lai personīgi uzņemtos aizsardzības kaujas vadību 17. decembrī. Uz to brīdi ienaidnieks bija mazāk nekā trīsdesmit kilometrus no Kemijervi. Mannerheims bija pastiprinājis Valleniusa rīcībā esošos spēkus līdz tādiem apmēriem, ka viņš varēja rēķināties ar 7 bataljoniem, no kuriem četri bija apbruņoti gandrīz tikai ar šautenēm.

Vispirms Valleniuss deva prettriecienu ienaidnieka ziemeļu atzaram. 17. decembra naktī viņš tos apgāja no flanga ar bataljonu, kam izdevās nokļūt 100 metru attālumā no krievu pozīcijām, pirms tas tika pamanīts. Viss bataljons izbrāzās no tumsas zem ziemeļu priedēm un šaudams uzbruka, sakaudams savus pretiniekus ar pārsteidzošu vieglumu. Atstājot lielu daudzumu smagā ekipējuma un vairākus transporta līdzekļus, 122. divīzijas ziemeļu atzars steigā atkāpās un neapstājās, kamēr bija pavirzījies atpakaļ par 90 kilometriem, praktiski izstājoties no karadarbības.

Šis panākums Valleniusam ļāva pārsviest pastiprinājumus lejup uz somu aizsardzības līniju Kemijervi frontē. Tur aizstāvji jau bija iznīcinājuši vienu krievu bataljonu, nogalinot 600 vīru divpadsmit stundu ilgā sīvā cīņā. Nākamo nedēļu krievi triecās pret Valleniusa pozīcijām, sūtot pa diviem vai trim bataljona apmēra uzbrukumiem dienā. Aizstāvju pozīcijas bija pirmšķirīgi nomaskētas, un viņi ik reizi aizturēja uguni, kamēr uzbrūkošie kājnieki bija 150 metru attālumā. Kāda padomju rota piedalījās divos šādos uzbrukumos vienā dienā un pēc otrā uzbrukuma bija sarukusi līdz 38 vīriem. Notikuma vietā ieradās vienības no svaigas krievu divīzijas, Astoņdesmit astotās, un tās bataljoni, tikko atnākuši, tika mesti frontē, bet ar tādiem pašiem rezultātiem.

Līdz decembra beigām abas ienaidnieka divīzijas bija izšāvušas savu pulveri. Vienīgais, kas tām atlika, bija turēties pie teritorijas, kuru bija iekarojušas; tās nespēja pavirzīties vairs ne par metru uz rietumiem. Tagad Valleniuss bija gatavs pāriet pretuzbrukumos. Sākot ar 2. janvāri, viņš raidīja pret krieviem virkni īsu, spēcīgu uzbrukumu, izsizdams tos no līdzsvara un atkāpdamies, kad pretestība kļuva sīvāka, nākamo stundu laikā uzbrukdams citviet. Pamazām krievi tika atspiesti atpakaļ. Sasnieguši augstu klinšu virkni, apmēram trīs kilometrus uz rietumiem no Merkejervi, viņi izveidoja spēcīgu aizsardzības līniju un nostiprinājās aiz tās. Tur viņi palika atlikušo kara laiku. Atskaitot ikdienas patrulēšanu, šis sektors palika pilnīgi kluss līdz pat karadarbības izbeigšanai martā.

Kemi/Sallas frontē, kā somi to apzīmēja savus oficiālajos ziņojumos, bija salīdzinoši viegli nokļūt no neitrālās Zviedrijas, caur dzelzceļa galastaciju Rovaniemi. Skandināvu, britu, eiropiešu un amerikāņu žurnālisti veica šo ceļojumu, cerībā savām acīm palūkoties uz šo dīvaino polāro karu.

Starp viņiem bija Karls Midanss, Time-Life incorporated rūdītais fotožurnālists, fotomākslas pionieris, kura kara bildēm piemita tāds pats spēks un poētiskums, kā viņa tuva drauga, Roberta Kapras, kadriem. Par laimi Midanss bija tikpat labs rakstītājs, kā fotogrāfs, un viņš ir atstājis dažus no viskošākajiem un atmiņā paliekošākajiem mežu kauju aprakstiem, kas nākuši no Rietumu žurnālista spalvas.

Pirmā lieta, ko Midanss ievēroja, tuvodamies Kemi kaujaslaukam, bija gaismas sirreālais raksturs. Šajos platuma grādos ziemā dienasgaisma ilga apmēram divas stundas — saule nepacēlās virs apvāršņa pirms vienpadsmitiem rītā un tad karājās zema un gailoša dūmakas klātajās debesīs, piesūcinot pirmatnējo ainavu ar sārtu gaismu.

Pat Lapzemē vārdiem "žurnāls Life" bija zināms svars. Midansu uz fronti aizveda neviens cits, kā pats ģenerālis Valleniuss personīgi. Midansam viņš šķita apburošs: vecmodīgs, spēkavīra tips ar noslieci uz teatrālumu un sīksts kā ziemeļbriežu āda. Dažus kilometrus no kaujaslauka ģenerāļa nobalsināto štāba mašīnu apturēja pāris centīgu sargkareivju, kuri pēkšņi parādījās uz ceļa un signalizēja apstāties. Sargi skaļi pieprasīja pārbaudei visu mašīnā esošo dokumentus, ātrāk neviens no vietas nekustēs; apkaimē vēl arvien klejojot noklīduši krievi. Ar pārspīlētu sparu Valleniuss atrāva mašīnas durvis, pilnībā parādījās sargkareivju kabatas bateriju gaismā, tad atrāva savu mēteli, atklādams kailas, spalvainas krūtis, uz kurām izspiedās muskuļi. Abi sargkareivji nekavējoties sastinga miera stājā un sāka murmināt atvainošanās vārdus. Valleniuss skarbā balsī uzteica viņu centību, atdeva godu kā parādē, ielēca atpakaļ mašīnā un aiztraucās, acīmredzami ļoti apmierināts ar sevi.

Midanss ieradās neilgu brīdi pēc tam, kad krievi bija sākušies atkāpties. Viņš skaidri varēja saklausīt tālumā apsīkstošās kaujas rīboņu un dārdoņu. Drīkstēdams klaiņot pa kaujaslauku savā nodabā, viņš sāka ar nesen pamesto somu pozīciju apskati. Viņš atrada maz līdzības ar Spānijā un Ķīnā redzētajām "frontes līnijām". Bija maz dziļu tranšeju un pamatīgu zemes nocietinājumu; viņš drīz atklāja, ka zeme ir cieta kā marmors. Lielākoties viņš atrada ar baļķiem apjumtas būdas un bunkurus vai arī sniega krāsas teltis, kas bija izklātas virs sekliem kājnieku ierakumiem. Lielākās būvēs bija grīdas, un tās bija izklātas ar sūnām, kažokādām vai ar kādu līdzīgu izolācijas materiālu. Pamatīgāki bunkuri, kuros somu slēpotāju patruļas atpūtās starp uzdevumiem, bija izklāti ar rokām darinātām segām, salmiem, dzīvnieku ādām, lukturiem un mazām, nedūmojošām krāsniņām. Iekšienē gaiss bija nedaudz piesmacis no pārapdzīvotības, tomēr tur bija silti un, ņemot vērā apkārtni, ārkārtīgi mājīgi.

Rakstot par vairākiem kariem, Midanss bija iemācījies "lasīt" no mirušajiem. Viņš apgalvoja, ka par armiju daudz var pateikt no tās kritušo stāvokļa. Izpalīdzīgs somu virsnieks atbildēja uz viņa pirmo jautājumu. Nē, neviena no pusēm neapgrūtināja sevi ar metāla ķiverēm mežu kaujās; šis nekustīgais, aukstais metāls galvā drīzāk traucēja, nevis aizsargāja. Vēl viņš novēroja, ka krievu mirušajiem bija bezpapēžu, bezzoļu smagi velteņi, kuriem šādā klimatā, šķiet, bija maza jēga. Viņu ar kokvilnu polsterētie formas tērpi atgādināja Midansam tos, kādus viņš bija redzējis japāņus valkājam Ķīnā. Kamēr viņš klimta apkārt, pāri pārlidoja padomju gaisa spēku vienība. Vairāki tuvumā esošie somi, kas pārmeklēja kritušos ienaidniekus, vai neatradīsies kādi dokumenti, kuri varētu noderēt izlūkošanas speciālistiem, apstājās uz brīdi, lai paskatītos debesīs, parādītu dažus visur zināmus piedauzīgus žestus ar dūri un izkauktu kaut ko somiski, ko vēlāk Midanss atšifrēja kā "Piedrāzt tevi, Molotov!"

Bija gandrīz neiespējami nofotografēt kaujaslauku. Midansa fotoaparāti sasala, ja viņš tos atstāja ārā ilgāk par pusminūti. Viņam nācās tos nēsāt drēbju iekšpusē, piespiestus pie ādas. Katru reizi, kad Midanss kādu no tiem izrāva, ātri novērtēdams fokusa attālumu un gaismas daudzumu, viņam vispirms bija jānovelk biezie cimdi, droši jāsaņem kamera, pirms izvilkt to no savām drēbēm, tad tā jāuzstāda, un jānotver kadrs vienā mirklī. Ja viņš atstāja cimdus novilktus uz minūti, pirksti aukstumā sāka mežonīgi drebēt.

Viņš apciemoja lauka hospitāli tūdaļ aiz somu līnijām. Tur viņš redzēja, ka četri smagi ievainoti krievi tiek aprūpēti vispirms, pa priekšu mazāk ievainotu somu grupai. Šķita, tā ir ierasta kārtība. Vispirms uzmanība tika pievērsta smagi ievainotajiem, neatkarīgi no viņu valstiskās piederības. Hospitāļa apskate atstāja Midansam sajūtu, ka somu medicīniskā palīdzība ir neparasti iedarbīga un nodrošināta tikpat labi, kā ikvienai armijai, par kuru viņš bija rakstījis līdz šim. Slimnīcas ierakstu un ievainoto vīru izpēte atklāja Midansam ārkārtīgi augstu sejas ievainojumu procentu, iespējams, neseno kauju tuvcīņas rakstura dēļ.

Midanss sastapās ar vēl kādu ārzemju korespondentu, senu kolēģi. Šim vīram bija parādīta vieta, kur notikušas niknas kaujas, un viņam šķita, ka arī Midanss varētu vēlēties uz to paskatīties. Midanss atgriezās kaujaslaukā un vēlāk pierakstīja redzēto:

Cīņa bija gandrīz galā, kad mēs gājām pa sniegā izraktu taku, kas veda no ceļa uz upi. Šajā blāvajā krēslā mēs pa notraipīto celiņu izgājām uz ledus. Ledus kārtu šeit izraibināja mirušie krievi. Viņi gulēja vientulīgi un sakņupuši savos smagajos šineļos un bezformīgajos velteņos, viņu sejas bija sadzeltējušas, skropstas salā nosarmojušas baltas. Mežs ledum otrā pusē bija piekaisīts ar ieročiem, fotogrāfijām un vēstulēm, ar desām, maizi un apaviem. Tur atradās sastingušu tanku korpusi ar saspridzinātām kāpurķēdēm, sastinguši ratiņi, miruši zirgi un miruši cilvēki, kas bija aizsprostojuši ceļu un notraipījuši sniegu zem augstajām, melnajām priedēm. Šeit, ziemas naktīs bez dienām, pie neievērojamas upes uz ziemeļiem no polārā loka, sniegā, kas aprija vīru no papēžiem līdz viduklim un lika viņam streipuļot kā mirstošam kukainim, temperatūrā, kura sacietināja kritušos un ievainotos nāvīgā sasalumā, šeit somi sastapās ar krieviem un apturēja viņus. [41]

Uz paša ceļa aina bija vēl šaušalīgāka:

Krievu smagās mašīnas ar ložu sadriskātiem aizsargstikliem, radiatoriem un cilvēku ķermeņiem. Asinīm notriepti sēdekļi pastāstīja, kas noticis ar braucējiem.Bet uz šaurā ledainā ceļa un mežā [abpus tam] pavērās aina, kuru pat rūdītākie kara reportieri atzina par šausmīgāko, ko viņi jebkad redzējuši. Smagās mašīnas un apgādes kamanas stāvēja drūzmā uz ceļa. Visas pavērstas Somijas virzienā. Šur un tur tās bija ieskrējušas grāvī abpus ceļam, iegāztas vai iestūrētas tur nepieciešamības dēļ. Apkārt kā kritušas lapas gulēja mirušie krievi. Līdzās viņiem bija zirgi un ar rupjmaizi piekrauta sadragāta smagā mašīna, liela kaudze vecu ādas kurpju, ar auklu pārsietas virves atgādinošas desu grēdas, ķiveres, gāzmaskas, rīsu un sarkana pulvera paciņas zupai, konservētu zivju kārbas, kokvilnas maisi ar tabaku, ložmetēju aptveres, lādiņi, munīcija, ragavas, zirglietas, rokas un kājas, sārtas asinis sniegā. [42]

Midansam atstājot kaujaslauku, viņš pagāja garām dažiem somu virsniekiem, kuri skaitīja ienaidnieka kritušos. Viens no viņiem garlaikotā, nogurušā balsī piezīmēja: "Šogad vilki būs labi paēduši."

Atgriezies aizmugurē, Midanss sastapa somu karavīru grupu, kura izklaidējās ar sagūstītu krievu. Riņķodami viņam apkārt un draudīgi rūkdami, viņi svilpa gūsteknim un draudēja ar saviem lielajiem nažiem. Viņi izlikās speram tam ar zābakiem un pret viņu pavērstus klikšķināja savu ieroču gaiļus. Gūsteknis atradās uz histērijas robežas. Brīdi pēc Midansa ierašanās, pēc gūstekņa atnāca somu virsnieks un aizveda viņu prom no mocītājiem nopratināšanai uz vietējo komandposteni, pamestu skolu. Midanss sekoja, sasmailējis savus reportiera instinktus.

Apsēdināts gūsteknis pastāstīja somu nopratinātājiem, ka viņš ir pienotavas strādnieks no Ļeņingradas un atstājis mājās sievu un četrus bērnus. Virsnieki bija stāstījuši viņa rotas vīriem, ka viņi uzbrūk Helsinku virzienā. Šajā brīdī "publika" no somu karavīriem, kas bija sadrūzmējušies istabā, atkal sāka svilpt un kliegt uz krievu. Viens no somiem aizslīdēja vīram aiz muguras un pēkšņi norāva segu no viņa pleciem. Gūsteknis izdvesa sīku izbaiļu smilkstu un sāka trīcēt. Saraucis pieri, majors, kurš vadīja nopratināšanu, izkliedza pavēli, un skatītāji pavirzījās atpakaļ.

Tad, viņa sejai atkal kļūstot bezkaislīgai, viņš mirkli nogaidīja, pirms atsāka savus jautājumus. Tagad viņa balss bija ļoti maiga, gandrīz glāstoša, un nopratināšana drīz bija galā.

Paliecies uz priekšu, viņš piedāvāja gūsteknim cigareti. Krievs cieši palūkojās uz viņu un viņa izstiepto roku. Viņa mēle, liela un balta, nolaizīja sasprēgājušās lūpas, un viņš lēnām pacēla divas nomelnējušas un asiņainas rokas cigaretes virzienā. Viņš vilcinājās, tad pilnībā ieskatījās acīs somam. Pēkšņi asaras sāka tecēt pa viņa netīrumiem klāto seju un lija pār viņa netīro, polsterēto uniformu. Istabā iestājās klusums. Majors lēnītēm nolika cigareti uz galda stūra un aizgriezās, it kā pētīdams papīrus savā priekšā. Ilgu brīdi viņš sēdēja klusumā, kamēr krievs turpināja trīcēt, viņa seja bija notriepta vietās, kur viņš bija notraucis asaras ar savu polsterēto piedurkni.

Midansam šķita, ka viņu sagaida iespaidīga fotogrāfija. Viņš pasniedzās savā somā pēc kameras un zibspuldzes. "Jūs vēlaties viņu nofotografēt?" pajautāja somu majors. Viņš aicināja Midansu nākt tuvāk. Midanss pagāja soli uz priekšu un apgrieza gūstekni otrādi, tā lai viņš atrastos ar seju pret objektīvu.

No mana pieskāriena viņš kļuva stīvs un tramīgs kā ķēve… Es pamāju vairākiem karavīriem atbrīvot fonu, un gūsteknis mani izmisīgi vēroja. Kad viņš paskatījās un ieraudzīja sevi stāvam vienu, viņa ceļi saļodzījās un klusajā istabā ar skaņu sitās viens pret otru.

"Viss kārtībā," es iedrošinoši teicu, "es tikai nofotografēšu tevi." Taču majors nemēģināja pārtulkot. Es turēju savu fotoaparātu paceltu, lai viņš redzētu, bet viņš tikai novērsās no manis. Caur skatu meklētāju es redzēju viņa rokas mazliet paceļamies sev priekšā un tad nokrītam. Es ieslēdzu zibspuldzi.

Krievs spiegdams svaidījās apkārt. Viņš noslīga ceļos un apķēra galda kāju. Tur viņš palika, dauzīdams galvu pret galdu, raudot un krieviski stostoties.

Kādu mirkli neviens nepakustējās. Tad daži virsnieki un vīri nokaunējušies izslīdēja no istabas. Majors pielēca kājās un maigi piecēla šņukstošo gūstekni. "Tu neesi ievainots," viņš mierinoši atkārtoja, "tu neesi ievainots — mēs tikai nofotografējām tevi, mēs nešaujam tevi." Viņš pasniedzās pēc mana fotoaparāta un pielika to krieva slapjās sejas priekšā. "Paskaties pa lodziņu," viņš runāja tā, kā runātu ar bērnu…

[Krieva] zaglīgās acis pārslīdēja istabai. Viena acs pamanīja skatu meklētāju, un divas melnas rokas lēnām pastiepās un saņēma manu fotoaparātu. Kādu brīdi viņš caur to lūkojās uz mani un nelielo gaidošo somu grupiņu, kluss un apmulsis. Pēkšņi parādījās smaida atblāzma, tad smiekli, tad, majoram pieturot, viņš sāka raustīties smieklu lēkmē.

Tagad smējās visa istaba, un pusducis roku sniedza cigaretes viņa virzienā. Kāds aplika segas atpakaļ ap viņa galvu, un mēs pavadījām viņu ārā cauri aptumšošanas aizkariem. Majors nodeva viņu dažiem sargiem….

…Kad majors gāja atpakaļ skolas virzienā, viņš apstājās manā priekšā, mirkli vilcinājās, tad atkal sakustējās. Pār plecu viņš skarbi izmeta angļu valodā: "Krievi ir cūkas!" [43]

Ceturtā daļa Janvāra klusums

Somiešiem ir nemitīgi kari ar maskavniekiem Somu jūras klēpī; vasarā liekot lietā kuģus, un ziemā viņi kaujas uz ledus.

Džordžs Norss,

sešpadsmitā gadsimta ceļotājs

15 Gaisa karš

Reizē ar episkajām kaujām uz zemes mazāk zināma, bet tikpat nevienlīdzīga cīņa norisinājās arī gaisā. Pirmie padomju gaisa uzbrukumi radīja mierīgajiem iedzīvotājiem lielu šoku, bet, reidiem turpinoties, bailes pārauga niknumā. Kā tas apstiprinājās Londonā un Berlīnē, tad bombardēto gars nelūst tik viegli, kā bombardētajiem gribētos. Patiesībā, skatot kopējā ieguldījuma kontekstā un ņemot vērā, ka janvārī krievi savu invāziju atbalstīja ar apmēram 2 500 lidmašīnām, Sarkanās armijas gaisa spēku darbība jāvērtē kā izgāšanās.

Bumbvedēju "stratēģisko" reidu radītie materiālie zaudējumi bija salīdzinoši niecīgi, ar dažiem ievērojamiem izņēmumiem, kā Vīpuri. Somija galu galā bija ārkārtīgi reti apdzīvota valsts; 1939. gadā deviņas desmitdaļas tās teritorijas bija neskartas, mežonīgas zemes. Bija ļoti maz modernu šoseju valsts vidienē, kas būtu vērtīgi mērķi. Daudz nozīmīgāka bija dzelzceļa sistēma, un tā izpelnījās lielāko daļu bumbvedēju uzmanības. Ļoti bieži mērķi bija depo nelielos ciematiņos. Pēc visas dienas nepārtrauktas bombardēšanas tie, protams, bija samalti putekļos, taču, salīdzinot rezultātu ar ieguldītajām pūlēm, tas bija tipisks piemērs tam, kā ar bisi šauj odus. Pašas dzelzceļa sliedes tika pārrautas tūkstošiem reižu visā valstī, taču ir maz transporttīkla objektu, ko būtu salabot tik viegli, kā pārrautas sliedes, un somu vilcieni parasti atkal kursēja jau pēc pāris stundām. Klaiņojošās Sarkanās armijas aviācijas iecienītākais mērķis bija Helsinku‑Vīpuri dzelzceļa līnija, ko bija pārplūdinājuši uz rietumiem bēgošie civiliedzīvotāji un militārais transports austrumu virzienā.

Lielākos apdzīvotos centros, sākot ar kara pirmo stundu, tika ieviesti stingri civilās aizsardzības pasākumi. Šie piesardzības pasākumi bija labi izmēģināti diplomātisko cīņu laikā un viltus trauksmēs, kas ievadīja 30. novembri, un tādēļ civiliedzīvotāju upuri lielākajās pilsētās bija pārsteidzoši zemi.

Helsinki vissmagāk tika bombardēti kara pirmajā dienā, un pēc tam tikai pāris reižu bija nozīmīgu gaisa reidu mērķis. Kopš osta bija slēgta ledū, Helsinkos palika maz stratēģisku mērķu un tikai maznozīmīgi rūpnieciski mērķi; iespējams, ka triecieni pa tiem krieviem nešķita seku vērti, ja bumbas nogalinātu dažus ārzemju žurnālistus vai iznīcinātu kādas neitrālas valsts vēstniecību. Visā valstī kopumā padomju bombardēšanas dēļ tika zaudēti tikai pieci procenti cilvēkstundu ražošanas laika, un šo zaudējumu vairāk nekā atsvēra virsstundas strādājošie brīvprātīgie.

Un tomēr, lai arī krievu bombardēšanas materiālās sekas bija nebūtiskas, gaisa uzbrukumi radīja jucekli civiliedzīvotāju tūkstošu privātajā dzīvē. Retai no mazākajām pilsētām un ciematiem varēja piešķirt pieklājīgu pretgaisa aizsardzību. Katrs lielgabals bija izmisīgi nepieciešams Zemesšaurumā, kur krievu taktiskie triecieni, lai arī neticami izšķērdīgi iztērētās munīcijas ziņā, tomēr bija masīvi un apgrūtinoši. Dažviet somu aizsargi varēja uz rātsnama jumta uzstādīt antīku "Maxim" ložmetēju, taču vairumu vietu laukos neaizsargāja nekas bīstamāks par vienu vai diviem snaiperiem. Pret ciematiem, no kuriem daudzi bija pilnībā no koka un ar zāģu skaidām siltinātām sienām, krievi izmantoja degbumbas — un tie aizsvilās kā lāpas. Strādnieku šķiras rajonos un zemnieku saimniecībās, kas cieta šajos neģēlīgajos reidos, komunisma pievilcība pēkšņi burtiski izkūpēja gaisā. Gadījumi, kad Sarkanās armijas aviācija apšaudīja slimnīcas un hospitāļvilcienus, bija tik ierasti, ka beigu beigās somi aizkrāsoja visas Sarkanā Krusta zīmes, kas bija redzamas no gaisa.

Kopsummā tika saskaitīti 2 075 bumbvedēju uzbrukumi civiliem mērķiem 516 vietās. Ap 650 somu civiliedzīvotāju tika nogalināti un kādi 2 000 ievainoti. Apmēram 2 000 ēkas tika iznīcinātas un 5 000 bojātas. No ledus atbrīvotā Turku osta, kur tika izkrauta lielākā daļa ārzemju palīdzības, tika smagi bombardēta, iznīcinot 48 no 63 piestātnēm. Rūpniecības pilsētā Tamperē nokrita vairāk nekā 1 500 bumbu, no kurām lielākā daļa ar viduvēju precizitāti tika mērķētas vispārīgā valsts aviācijas rūpnīcas virzienā. Vīpuri tika gandrīz noslaucīta no zemes virsas. Gandrīz 12 000 bumbu nolija pār šo jauko, vēlīno viduslaiku pilsētu un varbūt 150 000 artilērijas zalvju, daļa no tām milzīgu preču vilcienu šāviņu veidā, ko no Ļeņingradas pievārtes izšāva desmit un divpadsmit collu dzelzceļa lielgabali.

Kāds interesants Sarkanās armijas gaisa spēku eksperiments ar munīciju bija ierīce, saukta par "Molotova maizes grozu": tukšs divmetrīgs cilindrs, piepildīts ar 100 mazām magnēzija bumbām. Izmetot pamatbumbu, tās sānos izlēca metāla spārniņi, kas krītošajam cilindram piešķīra spēcīgu, asimetrisku rotāciju. Šī kustība atrāva vaļā dzelzs ietvaru un izraisīja minibumbu izkaisīšanos plašā lokā. Ja šīs pārgudrās ierīces būtu nomestas vasaras karstumā, tās varētu radīt somiem ievērojamas raizes, un tās, kas tika nomestas virs šiem skalu ciematiņiem, savu darbiņu, protams, padarīja pietiekami labi. Tomēr grūti izprast, kādēļ tūkstošiem šo ierīču tika paceltas gaisā un nomestas mežos, jo viss, kam tās uzkrita, bija klāts ar dziļu sniegu.

Salīdzinot ar pilsētu plašo gaisa bombardēšanu, kas kļuva ierasta Otrajā pasaules karā, somu civiliedzīvotāju ciestie zaudējumi var šķist relatīvi pieticīgi. Tomēr laikā, kad tie tika ciesti, pasaule bija pieredzējusi tikai saujiņu salīdzināmu gaisa uzlidojumu — Nandziņa, Gernika, Madride, Varšava bija zināmākie — un pasaule vēl nebija norūdījusies pret šiem asiņainajiem skatiem. Krievu ļaunprātīgie, lai arī bieži neiedarbīgie uzbrukumi civiliedzīvotājiem radīja morāla sašutuma vilni visā pasaulē. Tipiska ir bijušā ASV prezidenta Herberta Hūvera reakcija, kurš apsūdzēja krievu gaisa uzbrukumus kā kritienu atpakaļ pie "Čingizhana tikumiem un slepkavošanas".

Seru Valteru Sitrinu, ievērojamu britu leiboristu politiķi, kuru somu kreisie ar solidaritātes žestu bija uzaicinājuši uz Somiju 1940. gada janvārī, iespaidoja augstie civilās aizsardzības disciplīnas standarti. Kādu nakti, braukdams austrumu virzienā no Turku, viņš ievēroja, ka "nekur māju simtos, kurām mēs braucām garām, nevarēja manīt kaut blāvāko gaismas uzplaiksnījumu. Aptumšošana bija nevainojama." [44] sitrins varēja apskatīt apvidus, kur nebija atļauts uzturēties ārzemju žurnālistiem. Piemēram, Hanko pilsētā jūras krastā, ko Staļins bija pieprasījis par stratēģisku bāzi pirmskara sarunās, bija maz militāras nozīmes mērķu, bet tā bija izvēlēta reidiem aiz atriebības. Šo reiz gleznaino pilsētiņu Sitrins atrada drūmā paskatā: "Mazliet tālāk uz šīs pašas ielas bija iznīcināta virkne koka veikaliņu. Vientulīgi piestiprināta vertikālam stabam, apmēram divus metrus virs zemes, atradās dabiska lieluma, izbāzta vērša galva, kas šķietami dziļās bēdās skatījās uz jūru. Cik neparasti un dīvaini patētiski tas izskatījās. Klusums bija pārdabisks. Tas bija ļaunāk, nekā iet cauri kapsētai, kur vējš apgāzis visus kapakmeņus. Mums teica, ka no 8 000 iedzīvotājiem palikuši tikai 2 000. Mēs redzējām ļoti nedaudzus no viņiem." [45]

Kara sākumā nelielajiem, bet ļoti motivētajiem Somijas gaisa spēkiem bija 48 iznīcinātāji, vairums novecojuši, 34 izlūklidmašīnas un pikējošie bumbvedēji un tikai 18 moderni daudzmotoru bumbvedēji. Līdz kara beigām britu, franču, itāliešu, zviedru un amerikāņu lidmašīnu sūtījumi bija pacēluši Somijas gaisa spēku kopējo skaitu līdz vairāk nekā 200 lidmašīnām.

Somu piloti bija augstākā, elites šķira. Lai ienirtu modernu kara lidmašīnu milzīgās eskadrās, sēžot pie divdesmit gadus veca divplākšņa kontroles paneļa, kas spēja attīstīt pusi no ienaidnieka ātruma, vajadzēja daudz aukstasinīgas drosmes. Kara sākumā somu vienīgais pārtvērējiznīcinātājs bija holandiešu "Fokker D.XXI" — dūšīga un lietojama lidmašīna, taču to kavēja vecmodīga, negrozāma šasija un ar gaisu dzesējams dzinējs, kuram bija tieksme apstāties pie zemām temperatūrām un ar kuru pārgurušiem mehāniķiem vajadzēja nemitīgi auklēties. Fokkeram bija četri 7,9 mm ložmetēji ar 300 zalvēm uz katru, un gaisa kaujā tas varēja sasniegt maksimālo ātrumu 460 kilometri stundā. Tas viņu darīja tikai par 37 kilometriem stundā ātrāku par bumbvedējiem "SB-2", kurus tas parasti tika sūtīts pārtvert, un tikai par 57 kilometriem stundā ātrāku par "Iļjušin DB-3".

Decembra beigās somi saņēma patīkamu papildinājumu trīsdesmit "Morane-Saulnier 406" izskatā — izskatīgus franču pārtvērējus ar izcilām vadāmības īpašībām un maksimālo ātrumu 486 kilometri stundā. Tās bija ātrākās lidmašīnas, ko somi varēja sūtīt gaisā, un viņi papildus pievienoja 20 mm Hispano-Suisa lielgabalus, ar 60 zalvēm, kas šāva no propelleru rumbām, līdz ar pāri 7,5 mm ložmetējiem spārnos. "M.S. 406" padarīja asiņainu darbiņu martā, kad tās reisu pēc reisa devās pretim krievu kolonnām, kas maršēja pāri sasalušajam Vīpuri līcim. Somu piloti atklāja to izveicīgumu un novērtēja bruņoto sēdvietu, kas tikko bija uzstādīta lidmašīnas jaunākajos modeļos. Tomēr citādi franču lidmašīna bija visai ievainojama ugunij no zemes, un to varēja izsist no cīņas ar vienu vienīgu šautenes lodi.

Briti nosūtīja kādus trīsdesmit vecus "Gloster Gladiator", šos dižciltīgos divspārnu anahronismus, kas vēlāk piedzīvoja savu slaveno likteni debesīs virs Maltas. Kad to dzinēji bija pielāgoti ziemas klimatam, Gladiatori uzrādīja pirmšķirīgas vadāmības īpašības, bet to vājais 0,303 ložmetēju kvartets bija neizmantojams lielā attālumā, un, ja tiem uzklupa krievu iznīcinātāji, tie bija bezpalīdzīgi. Pirmajās desmit dienās, kopš tie iesaistījās karadarbībā, tika notriekti 18 no 30 Gladiatoriem. Pēc tam lidmašīna tika izņemta no darbības Zemesšaurumā un Lādogas Karēlijā un nosūtīta uz klusākiem sektoriem tālajos ziemeļos. Vairums Gladiatoru līdz ar četriem antīkiem "Hawker Hart" galu galā tika nodoti dažiem brīvprātīgiem zviedru pārgalvjiem, kas izaicināja likteni, tajos paceldamies un medīdami krievu eskadras, kuras tos skaitliski pārspēja pieci pret viens. Zviedri apzinājās stāvokli, aizkrāsodami parastos somu kāškrustus ar miroņgalvu un sakrustotiem kauliem. (Savērptajam krustam kā somu lidmašīnu pazīšanās zīmei nav nekāda sakara ar nacistisko Vāciju; kāškrusts ir sens Baltijas reģiona simbols, kas nes laimi un kas tika krāsots jau uz pašām pirmajām somu kara lidmašīnām 1918. gadā.) Par spīti spēku samēram zviedri notrieca sešus vidējus krievu bumbvedējus un, pārsteidzošā kārtā, piecus vai sešus iznīcinātājus, pretī zaudējot vēl piecus Gladiatorus.

Iespējams, ka visizplatītākā Sarkanās armijas lidmašīna debesīs virs Somijas bija "Tupoļev SB-2", diezgan attīstīts modelis, kas lielās līnijās bija salīdzināms ar "Heinkel He-111". "SB-2" spēja pacelt gaisā 500 kilogramus bumbu, lidojuma tālums bija 700 kilometru, un tā aizsargāja sevi ar četriem 7,62 mm ložmetējiem. "SB-2" Ahilleja papēdis bija ar bruņām nesegtās degvielas tvertnes, kas atradās spārnos, tieši aiz deviņcilindru dzinējiem. Šeit trāpītas, šīs lidmašīnas parasti uzliesmoja un pa spirāli gāzās lejā. Tika manītas arī "Iļjušin DB-3", kas pārvadāja 1000 kilogramus bumbu maksimālajā lidojuma attālumā un vairāk nekā 2500 kilogramus tuvākos lidojumos. Kaujas uzdevumi Somijā ļāva lidmašīnai ņemt līdzi pat vairāk, jo lidojums turp un atpakaļ no to priekšējās bāzes līdz Zemesšaurumam bija tik niecīgs.

No daudzajiem krievu iznīcinātāju veidiem, kas pavadīja bumbvedējus, nekas nesagādāja somu Fokkeriem tik grūtus laikus, kā biezais, druknais "Poļikarpov I-16/modelis 18" — uzlabota versija lidmašīnai, ar kuru Andrē Malro bija lidojis republikāņu pusē virs Madrides, kurai bija divi 7,62 mm ložmetēji aiz propellera un divi 20 mm lielgabali tās druknajos spārnos. Būdama nepateicīga lidmašīna pilotiem iesācējiem, "I-16" spēja attīstīt maksimālo ātrumu 524 kilometri stundā augstumā virs četriem kilometriem; tās aprises bija aizgūtas no vairākām godalgotām trīsdesmito gadu sākuma sporta lidmašīnām. Tomēr zemākā augstumā, kur norisinājās vairums gaisa kauju, tā bija neievērojami ātrāka par "Fokker D.XXI" un mazliet lēnāka par "M.S. 406".

Somu iznīcinātāju piloti izrādīja milzīgu drosmi, ar savām dažnedažādajām lidmašīnām atkal un atkal ienirstot Sarkanās armijas vienībās, kuras tās skaitliski pārspēja desmit, piecpadsmit un pat divdesmitkārt. Sava veida rekords tika uzstādīts 6. janvārī, kad somu vadošais pilots, leitnants Sarvanto vienatnē uzbruka "SB-2" vienībai un četrās minūtēs notrieca sešus no tiem. Pavisam somu iznīcinātāji notrieca 240 Sarkanās armijas lidmašīnu, kas tika apstiprinātas, paši zaudējot 26 lidmašīnas. Tā bija ierasta kārtība — sūtīt vismaz vienu pārtvērēju pretī katram padomju bumbvedēju reisam sniedzamības attālumā. Nereti viena paša Fokkera parādīšanās lika visai "SB-2" eskadriļai izmest bumbas sniegā un mesties prom.

Līdzvērtīgas savā atdevē bija apkalpes uz zemes, kas noturēja lidmašīnas gaisā, pat ja tās bija sašautas kā sieti. Lielāko daļu darba viņi veica ārā zem maskētām angāru teltīm, temperatūrā, kas bija zemāka nekā saldētavā.

Priekšējā "gaisa bāze" varēja sastāvēt no aizsalušā ezera, vēja mērītāja, telefona aparāta, dažām teltīm un, iespējams, ja viņiem ārkārtīgi paveicās, no pamestas saimniecības ēkas. Karsts ēdiens bija greznība, tāpat kā īstas gultas, miegs un siltums.

Jāatdod cieņa arī sieviešu palīdzībai, organizācijai "Lotta Svārd". Pati Lota ir pasaku varone no Napoleona karu laikiem, sava veida ziemeļu Mollija Pičere. Apmēram 100 000 sieviešu un meiteņu kalpoja Lotās, un viņas ievērojami kompensēja hronisko somu darbaspēka trūkumu. Viņas apkalpoja gaisa uzbrukumu brīdināšanas staciju augstos novērošanas torņus, kas bija pakļauti krievu pikējošiem uzbrukumiem, griezīgam aukstumam un somu zenītartilērijas sprādzienu šrapneļiem. Ne tik spožu, bet tikpat nozīmīgu darbu viņas veica kā medmāsas, sakaru speciālistes, ierēdnes, pavāres, veļas mazgātājas utt. "Mazās Lotas", meitenes vecumā no astoņiem līdz septiņpadsmit gadiem, rakstīja vēstules zēniem frontē, nosūtīja dāvanu paciņas un izpalīdzēja tūkstoš citādos veidos.

Lotu kredo bija ietverta šāda pamācība: "Neesi ārišķīga nedz uzvedībā, nedz apģērbā; pazemība ir nenovērtējams tikums." Vēsturnieks Alens Cūzs to komentē šādi: "Viņu formas tērpi, acīmredzot modelēti tā, lai nodrošinātu šķīstību, atspoguļoja šos puritāniskos tikumus: biezas, melnas zeķes, ļoti garas, bezformīgas tumšpelēkas kleitas un nokarenas formas cepurītes. WAC [46] pieticīgās uniformas, salīdzinot ar šīm, bija pārdroši izaicinošas." [47]

Somu pretgaisa aizsardzība bija patiešām nāvējoša. No zemes notriekto Sarkanās armijas lidmašīnu skaits aprēķinos svārstās no 314 līdz 444, un tur iekļauti tikai apstiprinātie trāpījumi, lidmašīnas, kuru vraki nokrita aiz somu līnijām vai no tām saredzami. Ņemot zemāko daudzumu par izejas skaitli, sanāk viena notriekta lidmašīna uz katrām 54 lielgabala zalvēm un viens zema augstuma trāpījums uz katrām 300 automātisko ieroču zalvēm, kas ir vērā ņemama šaušana. Ja pieskaita neapstiprinātos trāpījumus — lidmašīnas, kuras pēdējo reizi tika redzētas, atstājam dūmi grīsti un zaudējot augstumu — tad kopējie Sarkanās armijas gaisa spēku zaudējumi visās 105 konflikta dienās tuvojas 800.

Somu bumbvedēji, lielākoties "Bristol Blenheim", kam vēlāk karā pievienojās arī daži itāļu Fiati, pārnesa karu ienaidnieka pusē, cik nu spēdami. Blenheimiem, kurus somu piloti iesauca par "Skārda Henrijiem", bija nepatīkama nosliece uzliesmot no tā, kam vajadzēja būt tikai nelielam bojājumam. Tie varēja nogādāt pustonnu smagu bumbu kravu 1 940 kilometrus tālu ar ātrumu 353 kilometri stundā. Somija sāka karu ar 16 Blenheimiem, tad ieguva vēl 10. janvārī un pēdējo duci februārī. Bija saujiņa pārdrošu reidu pret padomju stratēģiskajām bāzēm Igaunijā, bet ar tik daudziem neatliekamiem taktiskajiem mērķiem tuvāk mājām, maz ticams, ka šādas riskantas, tāldarbības operācijas tika pasāktas vairāk nekā pāris reižu, iespējams morāles pacelšanai vai arī lai parādītu ienaidniekam, ka tas ir izdarāms. Lielākā daļa somu bumbvedēju reisu bija piespiedu kārtā taktiski savā raksturā ‑ uzbrukumi lielgabalu pozīcijām un ienaidnieka kolonnām — un krievu iznīcinātāju spietu dēļ, kuri aizsargāja šādus mērķus, visi, izņemot steidzamās misijas, tika veikti ausmā vai krēslā. Tas palielināja somu pilotu cerības atgriezties dzīviem, bet, ņemot vērā primitīvo tēmēšanas tehnoloģiju tajā laikā, arī ievērojami samazināja cerības trāpīt kaut kam.

Kopskaitā, saskaņā ar padomju statistiku, Sarkanās armijas gaisa spēki kara laikā veica apmēram 44 000 izlidojumu. Gaisā, tāpat kā uz zemes, krievi mācījās no savām iepriekšējām kļūdām un februāra beigās pat demonstrēja zināmu izdomu taktikā. Piemēram, 28. februārī 36 padomju iznīcinātāji barā uzbruka 15 somu lidmašīnu eskadriļai, kad tās devās uz pacelšanos, un vienā masīvā pārlidojumā 6 no tām izslēdza no kaujām.

16 Pārejās pasaules reakcija

Somijas pirmās uzvaras iekvēlināja pārejās pasaules iztēli. Tā sauktais "Dīvainais karš" rietumu frontē bija sācis garlaikot cilvēkus. Lai nu kā, bet Ziemas kara pirmais mēnesis uzlaboja omu visiem tiem, kas bija pret tirāniju, jo īpaši tāpēc, ka pagaidām tik maz šāvienu bija raidīts tirāniju virzienā vispār. Vēsturnieks Makss Jakobsens to ir izteicis daiļrunīgi: "Tik daudzas mazas valstis bija spiestas pazemojoši kapitulēt, diktatori bija guvuši tik daudz vieglu uzvaru, ka ideālisms bija nomērdēts badā… Mažino līnija varbūt atspoguļoja aiz tās dzīvojošo drošības sajūtu, bet nespēja viņus iedvesmot tā, kā somu karavīrs, kurš sviež tankam ar pudeli." [48]

Tagad, kad šķita, ka Somijai ir cerības uzvarēt, visi gribēja iesaistīties. Diemžēl bija sācies diezgan plašs pasaules mēroga konflikts, un tas labas gribas brīvprātīgajiem apgrūtināja Somijas sasniegšanu. Tomēr spontāni palīdzības žesti nāca no visām pusēm. Brīvprātīgi pieteicās astoņi tūkstoši zviedru, un viņi vismaz bija tuvumā un aklimatizēti. Nevieni citi brīvprātīgie nepieredzēja tik daudz karadarbības kā zviedri. Pieteicās astoņi simti norvēģu un dāņu. Ieradās bataljons no Ungārijas. Pie Fiat bumbvedēju stūres uz ziemeļiem devās itāļu piloti. No Ņujorkas ar kuģi Gripsholm ieradās trīs simti piecdesmit Amerikas somu brīvprātīgie. Starp dīvainākajiem atzīmētajiem brīvprātīgajiem bija Jamaikas nēģeris un saujiņa japāņu.

Londonā neglābjami romantiskais Kermits Rūzvelts, Skarbo Jātnieku [49] prezidenta dēls paziņoja par "internacionālās brigādes" veidošanu un optimistiski nosauca to par "Somu leģionu". Viņa rekrutēšanas izdevumos tika teikts, ka ikviens, kurš kaut reizi ir uzvilcis slēpes kājās, var pievienoties bez tālākas apmācības vai sagatavošanas. Rūzvelts savāca kopsummā 230 vīru savam "Leģionam" un pamanījās viņus dabūt Somijā marta beigās, par vēlu, lai cīnītos, bet ne par vēlu, lai padarītu viņus par lielu traucēkli. Somi, kuri nodarbojās ar šiem cīnītājiem, atklāja, ka tā tik tiešām ir raiba kompānija: 30 procenti tika atzīti par aktīvajam dienestam nederīgiem — vecuma, ievērojamas kriminālas pagātnes vai lielu fizisku trūkumu dēļ. Vairākiem bija tikai viena acs, un kāds ideālists jau gados ieradās, dižodamies ar koka kāju — tieši tas, kas vajadzīgs kaujās uz slēpēm.

Viņu likteņi bija tikpat dažādi, kā viņu privātie stāsti: sešdesmit no viņiem mēģināja atgriezties Anglijā caur Norvēģiju, taču viņiem gadījās nosēsties Oslo aprīlī, vienā laikā ar vācu armiju. Daži tika aizturēti kā gūstekņi, citiem izdevās aizsteigties pāri robežai atpakaļ uz Zviedriju. Apmēram 100 no viņiem vienkārši apmetās Somijā, darīdami, kas vien gadījās pa rokai: apstrādāja zemi, cirta kokus, mācīja angļu valodu. Kāds vīrs kļuva par Helsinku golfa kluba profesionālo treneri. Cits, žurnālists vārdā Evanss, dabūja vietu Lielbritānijas vēstniecībā un galu galā kļuva par Harolda Makmilana preses sekretāru. Pārējie vienkārši pazuda no vēstures pierakstiem, saplūstot ar apkārtni Somijā vai Zviedrijā. Iespējams pat, ka daži no viņiem galu galā īstenoja savu vēlmi karot pret krieviem Somu armijā Turpinājuma karā 1941.—1944. gadā.

Somu tautai noteikti glaimoja visa šī uzmanība, un baumots tika vareni, saražojot aizvien teiksmainākus stāstus par nenovēršamu un apjomīgu ārzemju intervenci. Vidējam Somijas civiliedzīvotājam noteikti likās, ka visa Rietumu pasaule sasprindzina muskuļus, lai palīdzētu "mazajai drosmīgajai Somijai".

Muskuļu sasprindzināšana, protams, bija lielākoties retoriska. Skumjā patiesība bija tāda, ka nedaudzās Rietumu valstis, lai cik līdzjūtīgas pret Somiju, nekādi nespēja izpalīdzēt, rūpēs par savu aizvien svarīgāko ārpolitiku. Nekur tas nebija tik izteikti, kā kaimiņos Zviedrijā, kur bezdibenis starp nežēlīgo politisko realitāti un tautas jūtām pieņēma valstiskas šizofrēnijas apmērus. Tautas noskaņojumu precīzi atspoguļoja zviedru brīvprātīgo kustības rekrutēšanas plakāti:

AR SOMIJU PAR ZVIEDRIJU!

TAGAD PASAULE ZINA, KO NOZĪMĒ BŪT SOMAM —

TAVS PIENĀKUMS IR PARĀDĪT, KO NOZĪMĒ BŪT ZVIEDRAM!

PIEVIENOJIES ZVIEDRU BRĪVPRĀTĪGAJIEM!

Bez galējā soļa — patiešām iestāšanās brīvprātīgajos — decembra vidū darbojās simtiem "Palīdzi Somijai" projektu; visi gribēja palīdzēt. Visi — tiesa, izņemot Zviedrijas valdību, kurai somu situācija bija akūti apgrūtinoša.

Zviedrijas valdošie politiķi neuzdrošinājās piedāvāt pietiekami daudz palīdzības, lai tiešām ietekmētu spēku samērus. Tā darot, viņi kompromitētu Zviedrijas neitralitāti ļoti nedrošā laikā. Tieša intervence Somijas pusē varētu nozīmēt karu ar Krieviju vai — no tā arī baidījās — galu galā kādu naidīgu soli no Vācijas puses. Zviedri rīkojās pārāk piesardzīgi, rēķinādamies ar vāciešiem. Hitlera interesēs galu galā nepavisam nebija ļaut izveidot padomju republiku tikai piecu minūšu lidojuma attālumā no viņa stratēģiski nepārvērtējamajām rūdas raktuvēm Ziemeļzviedrijā. Iedarbīga zviedru palīdzība būtu, mazākais, paildzinājusi konfliktu, un arī tas būtu Hitlera interesēs, jo karš ar somiem piesaistīja Staļinu ziemeļiem un novērsa no Balkāniem. Hitlers ne pirkstu nepakustinātu, lai apturētu desmit zviedru divīzijas, kas dotos palīgā Somijai.

Stāvokli neuzlaboja Zviedrijas līderu liekulīgā svārstīšanās. Zviedru tauta ārkārtīgi lepojās ar savu brīvprātīgo sasniegumiem, un, ja tiktu veikta tautas nobalsošana šajā jautājumā, viņi, domājams, ar nomācošu vairākumu nobalsotu par došanos karā par savu kaimiņu un bijušo provinci. Liela daļa zviedru tautas vērtēja savus līderus kā gļēvuļus un bez mugurkaula. Dažas valsts amatpersonas atkāpās, protestēdamas un kaunēdamās. Kad ārlietu ministrs Sandlers runāja Riksdāgā un apzīmēja savas valdības politiku kā "neitralitāti, kas izturēta līdz idiotismam", viņu sveica ar ovācijām, stāvot kājās.

Vācieši atļāva daļai ieroču plūst cauri reiham, kamēr kāds zviedru laikraksts par to uzrakstīja, un Hitlers uzsāka nežēlīgas neiejūtības politiku pret Somiju, atbildot drausmīgam sava jaunā "sabiedrotā", PSRS, diplomātu spiedienam. Visai dīvaini, taču vienas no spēcīgākajām simpātijām pret Somiju tika paustas fašistiskajā Itālijā. Milzīgi pūļi, tajā skaitā simtiem melnkreklu formastērpos, devās emocionālā demonstrācijā pie Somijas vēstniecības Romā, tad, nesot uz pleciem Somijas vēstnieku, aizsoļoja līdz krievu vēstniecības teritorijai un sparīgi apmētāja to ar akmeņiem. Itālija nosūtīja ievērojamas militārā ekipējuma kravas, tajā skaitā 17 Fiat bumbvedējus un 150 brīvprātīgos, no kuriem viens krita kaujā. Veine Tanners pat mēģināja panākt Musolīni diplomātisko atbalstu, lai izdotos noorganizēt miera sarunas Maskavā. Tomēr Duče atkratījās no šiem lūgumiem. Līdzīgi kā Hitlers, arī viņš bija laimīgs, ka Staļina uzmanība novērsta no Balkāniem, kur viņš sapņoja par fīrera iecerēm līdzīgu, ja arī mazāk reālistisku, ietekmes nostiprināšanu.

Amerikā tautas noskaņojums gandrīz pilnībā bija prosomisks. Amerikāņu tautai Somija bija gandrīz vai "mīļnācija": sīksta, drosmīga maza valsts, kura vienmēr "laikā maksā savus parādus", radījusi izcilu vēlīnā romantisma mūziku, un sporta līdzjutējus apbūra tās sportistu varoņdarbi. Ņujorkā mērs La Gardia sarīkoja mītiņu "Palīdzi Somijai" Medisonskvērgārdenā. Amerikas Sarkanais Krusts nosūtīja ievērojamu humāno palīdzību. Stokovskis un Toskanīni diriģēja labdarības koncertus — vienu vienīgu Sibēliusu, dabīgi.

Franklinu Rūzveltu konflikts nostādīja neveiklā situācijā. Viņš gribēja palīdzēt Somijai, bet Kongresā viņu ieskāva spēcīgs izolacionisma noskaņojums un ierobežojošie neitralitātes likumi, kas joprojām bija spēkā kopš Spānijas pilsoņu kara. Kad pirmās reportāžas par civiliedzīvotāju bombardēšanu pārskrēja Amerikas laikrakstu pirmās lapas, Franklins Delano Rūzvelts patiesībā apsvēra attiecību pārtraukšanu ar Padomju Savienību. Tomēr viņu apbēra ar tik daudziem politiskiem argumentiem to nedarīt, ka beigu beigās viņš aizgāja pārāk tālu otrā virzienā. Amerikas vēstniekam Maskavā tika pavēlēts nodot gļēvu un vispārīgu lūgumu "abām pusēm" atturēties no civilo mērķu bombardēšanas, apgalvojot, ka ASV valdība neatbalsta nemilitāru mērķu bombardēšanu. Šīs politikas rezultāts, kā sāji atzīmēja kāds vēsturnieks, bija tāds, ka "oficiāli Amerika iestājās pret ļaunumu". [50] tomēr rūzvelts atļāva augsta līmeņa amerikāņu diplomātiem apspriesties ar saviem somu kolēģiem ar mērķi rast iespēju apiet likuma burtu. Šo sarunu rezultāts bija shēma, saskaņā ar kuru, pie zināmiem nosacījumiem, noteiktus ieroču veidus varēja iegādāties ASV draudzīgas valstis, ar noteikumu, ka darījumi notiek ar skaidru naudu un visas šādi nopirktās vienības tiek aizvestas no Amerikas kuģos, kam ir pircējvalsts karogs.

Somijai, protams, bija maz konvertējamas valūtas, ko iztērēt okeāna otrā pusē. Tāpat tai nebija tirdzniecības flotes, kas varētu konvojēt ieroču kravas pāri zemūdeņu vajātajai Atlantijas okeāna ziemeļu daļai. Milzīga sabiedrības spiediena rezultātā Kongress beigu beigās piešķīra Somijai aizdevumu četru miljonu dolāru apmērā. Uz savu atbildību Rūzvelts palielināja summu līdz 10 miljoniem dolāru, ar nosacījumu, ka Somija par to neiegādāsies ieročus nepastarpinātā veidā. Tas bija "kā piedāvāt tīru kreklu cilvēkam, kurš prasa sātīgu maltīti….". [51] jeb kā to kāds kongresmenis kritiski pateica Record: "Šo ierobežojumu dēļ drosmīgā Somija nevar dabūt neko citu, kā vien pūderslotiņas un biksītes. Somija prasa bruņojumu, mēs sūtām viņiem pupiņas…. viņi prasa sprāgstvielas, mēs sūtām viņiem tēju…. viņi prasa artilēriju, mēs sūtām viņiem slotaskātus." [52]

Taču, kamēr Rūzvelts lūkojās uz otru pusi, Somija iztērēja desmit miljonus papildu pārtikas produktiem, kurus pēc tam par skaidru naudu ātri pārdeva blokādē esošajai Lielbritānijai. Izmantojot šajā darījumā iegūtās sterliņu mārciņas, Somija tad nopirka no Amerikas ieročus. Kā pēdējo žestu Rūzvelts dabūja vienreizēju Kongresa piekrišanu pārdot Somijai četrdesmit novecojušus "Brewster Buffalo" iznīcinātājus, bet tikai pieci no tiem ieradās laikā, lai piedalītos Ziemas karā.

Pārējā materiālā palīdzība no ārzemēm bija kopskaitā ievērojama, Zviedrijai diezgan kaunīgi esot saraksta pirmajā vietā ar 100 ložmetējiem, 89 artilērijas vienībām, 85 pretgaisa lielgabaliem, 77 000 šauteņu, 18 prettanku lielgabaliem un, protams, 8 000 brīvprātīgajiem, kuri ievērojami iesaistījās karadarbībā. Citi lielāki sūtījumi nāca no Itālijas, Ungārijas, Dānijas, Norvēģijas, Beļģijas, Francijas un Dienvidāfrikas Savienības (25 Gladiatori, kuri neieradās laikā). Šīs palīdzības kopsumma bija nozīmīga un būtu izšķiroši stiprinājusi somus, ja ierastos laikā, taču ņemot vērā politiskos nemierus Eiropā, iesaistītos attālumus un tirdzniecības kuģu loģistikas problēmas kara laikā, ļoti maz kas laicīgi iznāca laukā pa piltuves šauro galu, lai no tā būtu kāda jēga. Tomēr Somija apbruņoja ar šiem krājumiem vairāku divīziju daļas, gatavojoties otrajam raundam ar krieviem Turpinājuma karā.

Ārzemju palīdzības kravas nevarēja taisnā ceļā nokļūt Somijā; tā bija problēmas būtība. Lielākā daļa kravu vispirms nokļuva franču vai britu ostās, kur tās tika pārkrautas kuģos, kas piederēja Somijas mazajai tirdzniecības flotei. Taču šiem kuģiem bija jāgaida, kamēr tie varēja pievienoties ziemeļu virzienā ejošam konvojam. Aizkuģojuši ar konvoju tik tālu uz ziemeļiem, cik nu iespējams, somu kuģi atdalījās un šāvās uz tuvāko neaizsalušo Zviedrijas vai Norvēģijas ostu. Tur ieročus un ekipējumu vajadzēja izkraut un pēc tam iekraut vilciena vagonos, lai nosūtītu uz Somijas robežu. Tur tie atkal bija jāizkrauj un jāiekrauj, pateicoties tam, ka Somijā bija šaurāks sliežu platums nekā Zviedrijā. Beigu beigās, kad preces sasniedza Somiju, tās bija jāizkrauj no kastēm, jāsašķiro un mehāniski jāsagatavo arktiskajiem apstākļiem, un tad vīriem, kuriem tās būs jāizmanto, bija jāiztulko instrukcijas un jāiemācās, kā viss darbojas un kā salabot kaut ko, ja tas saplīst.

Šo piegāžu murgu sarežģīja fakts, ka raibā straumē ieplūda simts dažādu modeļu un divi duči dažādu kalibru ieroči, palielinot apmācības un ekspluatācijas problēmas gandrīz pāri somu spējām tikt ar tām galā. Atsaucoties tikai uz vienu piemēru — 1940. gada martā somu karavīri frontē izmantoja vismaz septiņu dažādu veidu rokas granātas, katram lādiņam esot ar savu degļa garumu, īpatnībām un ekspluatācijas prasībām. Jau droša to aizmešana vien prasīja pārmērīgu koncentrēšanās daudzumu un piepūli kaujas apstākļos; "katru reizi, kad mēs tās lietojām, mūsu dzīvības bija briesmās," vēlāk teica kāds veterāns. [53]

Ārzemju brīvprātīgo skaitā bija 725 norvēģi un dāņu bataljons, kas bija ceļā uz fronti tajā dienā, kad karš beidzās. Raiba piedzīvojumu meklētāju grupa, kas sauca sevi par "Sisu leģionu", devās ceļā no centrālās Eiropas, bet tā arī netika tālāk par vācu muitu. Admirāļa Horti Ungārija gribēja dot veselu brīvprātīgo korpusu sākotnēji 25 000 vīru sastāvā, taču beigu beigās tikai 5 000 tika atļauts izbraukt, un tikai 450 ieradās laikā, lai vēl pieredzētu pāris stundu cīņu pirms pašas uguns pārtraukšanas. "Amerikas somu leģions", 350 skandināviskas izcelsmes vīri no Vidējiem rietumiem, pēdējā dienā pat mazliet pieredzēja cīņas karstumu brūkošajā frontes līnijā ap Vīpuri. Kopumā uz Somijas zemes atradās 11 500 ārzemju brīvprātīgo, un viņu klātbūtnei vismaz bija tonizējoša ietekme uz morāli, pat ja lielākā daļa viņu ieradās pārāk vēlu, lai spēlētu nozīmīgu militāru lomu.

Padomju propagandas aparāts turpināja izplatīt uzstājīgus, sagrozītus paziņojumus, mēģinādams pārliecināt jebkuru, kas varētu klausīties, ka Somija ir patiesais agresors, ka Kūsinena valdība ir likumīga un Mannerheima/Tannera/Riti valdība paverdzina strādniekus utt. Tomēr vienkārša aritmētika apgāza viņus; kā gan varētu pārliecināt kaut vienu saprātīgu cilvēku, ka Somija, kuras kopējais iedzīvotāju skaits bija zem 4 miljoniem, jebkad ir radījusi nopietnus draudus Eiropas teritoriāli varenākajai lielvalstij? Vairums Amerikas sarkano, tajā skaitā tie, kuri vēl nesen tik aktīvi iestājās par republikāņu Spāniju, izvēlējās, sev par godu, palikt maliņā.

Kāds Amerikas lietošanai radīts izdevums bija plakāts ar grotesku un naidīgu Gustava Mannerheima karikatūru, zem kuras bija uzdrukāts šāds teksts:

BENDE MANNERHEIMS!

Detroitas autorūpnīcās izliktajās ziedojumu kastēs "Palīdzi Somijai" klaudz skrūves un uzgriežņi. "Ne centa Mannerheimam!" saka zēni pie konveijera. Kurš vīrs gan būs tik stulbs, lai ieguldītu savus grūti nopelnītos centus Mannerheima līnijā, kad šo līniju atbalsta hūveri, fordi, kraisleri un visi pārējie smalkie iznireļi?

Un viņu ieliktenis, bende Mannerheims, pēdējais no cara Baltās gvardes pārvaldniekiem — pēdējais no kolčakiem, deņikiniem un judeničiem, kurš sarīkoja asiņainu slaktiņu strādnieku republikas pirmajos gados. 1918. gadā Mannerheims noslepkavoja 30 000 somu strādnieku un viņu sievas un bērnus, apbruņojis savus slepkavas par naudu, kas bija aizdota Lielbritānijā, Francijā un ASV "karam, kas pasargātu pasauli no sociālisma". Šodien Somijas Lielie Baņķieri pilnībā maksā "kara parādu" — parādu par nokautajiem somu strādniekiem!!!

Lielāko daļu šo plakātu un tiem līdzīgos izlasījušie strādnieki riebumā norāva. Abu pušu propagandas pasākumi bija amatieriski un, īstenībā, nenozīmīgi. Tā saucamā janvāra klusuma laikā Zemesšauruma kaujās, krievi sāka izmantot mašīnas ar skaļruņiem, lai pārraidītu propagandas programmas somu līnijām. Somi sāka tās pat gaidīt, jo mūzika bija atsvaidzinoša, un Sarkanās armijas artilērijai bija pavēlēts pārtraukt šaušanu, kamēr skanēja Kūsinena runas, lai somi nepalaistu garām ne vārda. Somi izmantoja šīs starpspēles, lai "atpūtinātu galvu".

Visā Somijā tika izkaisīti miljoni skrejlapu, kas solīja dzīves standartu paaugstināšanos. Tās bija drukātas uz tik ārkārtīgi slikta papīra, ka somi, no kuriem daudzi šo to zināja par papīra ražošanu, nelietoja tās pat āra tualetēs. Skrejlapās somu strādniekiem tika apsolīta astoņu stundu darba diena, ko viņi likumīgi baudīja jau pēdējos divdesmit gadus.

Somu skrejlapas nebija daudz labākas, bet tās vismaz pelnījušas atzinību, jo vēlāk kļuva par vienu no klasiskajām pretizlūkošanas blēdībām: savrupmāja/baseins/jauna aktrisīte apmaiņā pret dezertiera atvestu neskartu padomju bumbvedēju. "Balvu" attēloja kadrs no 1938. gada filmas "Pilots izmēģinātājs", kurā Klārks Geibls kopā ar Spenseru Treisiju traucās pa asfaltētu šoseju ar starp viņiem iespiestu Mirnu Loju un lidmašīnām fonā. Vienīgais, kas pilotam pārbēdzējam bija jāizdara, norādīja skrejlapa, jānogādā sava lidmašīna neskarta līdz tuvākajai somu bāzei, un viņš varēs dzīvot cepuri kuldams. CIP šāda parauga skrejlapas vēl arvien kaisīja Angolā septiņdesmitajos gados, vienīgi šoreiz izmantojot Maiami stila savrupmāju fotogrāfijas kubiešu pilotu kārdināšanai. Ziemas kara laikā gribētāji tā arī neatradās.

Lauka maršals Mannerheims, kā somu apņēmības redzamākais simbols, par spīti savam naidīgumam pret žurnālistiem, kļuva par ārvalstu preses galveno pievilkšanās objektu. Viņš aizliedza ārzemju reportieriem ceļot pa Karēlijas zemesšaurumu, rīkojuma parakstīšanā teikdams: "Šis ir karš, nevis Holivuda." Preses centrs atradās Kempa viesnīcā Helsinkos — pēc dažiem avotiem, Kempa viesnīcas bārā. No turienes reportieri varēja sūtīt materiālus, kas balstījās pamatā godīgajos, bet kopumā visai kodolīgajos oficiālajos biļetenos, kurus izdeva ģenerālštābs. Izmantodami tos par iedvesmas avotu, žurnālisti smēlās krāsas savā iztēlē vai vispārīgo baumu krātuvē. Kāds ievērojams amerikāņu korespondents saņēma no savas redakcijas telegrammu, kurā bija rakstīts: "Ignorē vispārīgās ziņas. Uzreiz dodies uz štāba mītni. Tiec klāt Mannerheimam. Sūti stāstus un speciālreportāžas." Viņš nekavējoties telegrafēja atpakaļ: "Mannerheims ir nepieejams. Vai man pamēģināt Jēzu Kristu?"

Kāds ārzemnieks, kurš izpelnījās privātu pieņemšanu pie Mannerheima janvāra klusuma laikā, bija ar plašiem sakariem nodrošinātais sers Valters Sitrins. Viņš atklāja, ka barons runā labā angļu valodā, "metāliskā, spalgā" balsī. Ar neparastu vaļsirdību Mannerheims kādā sarunas brīdī pastāstīja Sitrinam, ka sākumā viņš pats neesot ticējis ziņojumiem par krievu zaudējumiem. Viņa pieredze rādīja, ka cīņas vienkārši nevar būt tik vienpusējas. Kādas divīzijas komandierim ziņojot, ka viņa vīri Taipalē vienā naktī nogalinājuši 1 000 krievu kājnieku, Mannerheims ļāva noprast, ka netic šim skaitlim. Pēc divām dienām no divīzijas komandiera atnāca kodolīgs ziņojums, kurā bija teikts, ka no kritušajiem savāktas un inventarizētas vairāk nekā 1 000 Mosina sistēmas šauteņu, gadījumā, ja maršals pats tās gribētu pārskaitīt. Stāstot Mannerheims atļāvās sāji pasmaidīt un piezīmēja, ka pēcāk viņš reti apšaubījis kritušo skaitu. "Es nebiju domājis, ka mani vīri ir tik labi vai ka krievi var būt tik slikti." [54]

Gustavs Mannerheims bija vecs vīrs, un par viņa dzelžaino stereotipu radās un izplatījās nievājošas baumas. Klīda runas, ka viņš krāso matus, savu vīrišķīgo stāju uztur ar korseti, lieto kosmētiku pirms katras parādīšanās sabiedrībā utt. Ar trūkumiem vai bez, taču Gustava Mannerheima valdīšana bija ieguvusi tādu pašu simbolisku auru, kāda drīz savilksies virs Vinstona Čērčila galvas. Šajā un vairākos citos gadījumos vēlāk viņš Somijas vēsturē bija patiešām "nepieciešamais cilvēks".

Atkarībā no savas izcelsmes somu ierindnieki attiecās pret maršalu dažādi. Virsnieku kasta, intelektuāļi, pilsētas vidusšķira un vecā zviedru-somu aristokrātija viņu pielūdza gandrīz kā elku. Strādnieku šķiras somu karavīri, no otras puses, bija lietišķi individuālisti un nespēja pielūgt nevienu. Turklāt daudzi no viņiem glabāja pamatotas aizdomas, ka Mannerheims vēl arvien nav gluži proletariāta draugs. Tomēr viņa vadības spēks iemantoja to uzticību, ja ne mīlestību. Kāds ievērojams somu vēsturnieks, Volfs Holsti, atcerējās, ka karadarbības pirmās nedēļas laikā nejauši dzirdējis sarunu starp diviem dūšīgiem Turku strādniekiem. Tika pieminēts Mannerheima vārds, ko pavadīja viņam veltītas paviršas piedauzības, pēc kurām viens no ierindniekiem sašķobīja lūpas sājā smīnā un noņurdēja: "Nu, man nepatīk to atzīt, bet tas ir sasodīti labi, ka vecais virsbende vēl arvien ir spējīgs piedalīties šajā izrādē!"

Barona štābs atradās Mikeli ciemā, apmēram 135 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Vīpuri. Katru dienu viņš tika pamodināts tieši 7:00 un ieradās brokastīs, nevainojami tērpts, precīzi pēc stundas. Pēc brokastīm viņš devās no savas naktsmītnes Seurahuone viesnīcā uz darba štābu pamestā skolā puskilometru tālāk. Dienas vidū viņš ieturēja pusdienas tādā kā oficiālā dažu uzticamu štāba virsnieku sabiedrībā. Tiek stāstīts, ka ēdiens esot bijis labs, kas nozīmē, ka tas drīzāk bija kontinentālas, nekā somu izcelsmes, un sarunas bija nemainīgi vīrišķīgas un vispārīgas. Privātas lietas netika apskatītas, tāpat kā pats karš. Starp ēdieniem tika izdzerta liela glāze degvīna, un pie pēcpusdienas kafijas bija atļauta smēķēšana. Tomēr etiķete aizliedza kādam aizsmēķēt, kamēr maršals nebija aizdedzinājis pats savu pēc pasūtinājuma gatavoto cigāru.

Pēc pusdienām sekoja darbs pie operācijām. Ja nebija nekādu risināmu krīžu, un lielāko janvāra daļu tādu nebija, Mannerheims atļāvās pēcpusdienā nosnausties, parasti sēžot savā krēslā. Vakara ēdienreize bija tikpat precīza kā pusdienas maltīte un parasti beidzās ap 20:30. Pēc tam Mannerheims devās atpakaļ uz štābu un saņēma šīs dienas pēdējos ziņojumus par situāciju. īpašu vērību viņš pievērsa kritušo statistikai, dažkārt vēlēdamies noklausīties visu kritušo vārdus citu pēc cita. Viņš reti kad tika gultā pirms pusnakts un bieži palika nomodā līdz diviem vai trijiem rītā, lai iebaudītu glāzīti viskija ‑ nekad vairāk par divām, toties neatšķaidītu ‑ un pārlūkotu ārzemju laikrakstus, kurus viņam vienmēr bija paticis lasīt.

5. janvārī Mannerheima štābs Mikeli tika pakļauts spēcīgai bombardēšanai, kas lielāko ciemata daļu pārvērta pelnos. Mannerheims mierīgi paēda pēdējo maltīti viesnīcā, kura vēlāk šajā pēcpusdienā tika sagrauta, tad evakuēja savu personālu un štābu uz nelielo Otavas (Lācis) pilsētiņu, trīspadsmit kilometrus uz dienvidaustrumiem. No turienes viņš vadīja atlikušo kara laiku, lielākoties bez nosnaušanās.

17 Krievi kļūst nopietni

Četras dienas pirms Ziemassvētkiem Josifs Staļins svinēja savu sešdesmito dzimšanas dienu. Kremli pārplūdināja pasakainas dāvanas no visām PSRS daļām, tajā skaitā dārgakmeņiem rotāti un inkrustēti Bizantijas krāšņuma portreti, kuru radīšana bija prasījusi gadus. Padomju diktators saņēma visus glaimus, ko vien partija varēja sniegt, visas izšķērdīgās dāvanas, ko viņa cilvēku auglīgā fantāzija spēja izgudrot. Tomēr šajā dzimšanas dienā Staļins nebija laimīgs; vienas dāvanas trūka.

Pirms pāris nedēļām viņa senais sirdsdraugs Ždanovs, Ļeņingradas apgabala vadītājs, bija solījis, ka viņa dāvana Staļinam būšot parakstīti Somijas kapitulācijas dokumenti. Tomēr triumfējošas parādes vietā, kas cildinātu Somijas pazemošanu, Ļeņingradā vairākas reizes dienā ienāca gari, lēni vilcienu sastāvi, kuru logi bija nosegti ar aizkariem un kuri bija stāvgrūdām pilni ar sakropļotiem, izsalkušiem, salā apsaldētiem Sarkanās armijas karavīriem. Līdz decembra desmitajai dienai Ļeņingradas slimnīcas bija pārpildītas; decembra vidū tas pats bija noticis ar ārkārtas palātām, kas bija izveidotas skolās un rūpnīcās. Staļina dzimšanas dienā garie, drūmie vilcieni vairs pat neapstājās Ļeņingradā, bet ripoja austrumu virzienā līdz pat Maskavai.

Šajā dzimšanas dienā Staļins nebija apmierināts. Ja kāda lieta Staļinu neapmierināja, tā tika iznīcināta vai mainīta. Tāpat bija ar aizkaitinošo, katastrofālo Somijas kampaņas neveiksmi. Par Sarkanās armijas pazemošanu nāksies samaksāt, un šī samaksa būs barga.

Staļins bija īpaši nikns uz Ždanova "Ļeņingradas kliķi", kura bija apgalvojusi viņam, ka Somijas karš nebūs kas vairāk par policejisku kārtības ieviešanu, neērtība, ko varēs pabeigt divās nedēļās. Ārpus reģiona viņa dusmas vērsās pret aizsardzības tautas komisāru Vorošilovu. Decembra beigās Ņikita Hruščovs bijis klāt kādās Kremļa pusdienās, kad attiecības starp Staļinu un viņa labo roku saasinājušās. "Staļins dusmās pielēca kājās un sāka rāt Vorošilovu. Arī Vorošilovs vārījās dusmās. Viņš uzlēca kājās, palika sarkans un meta Staļina paša apvainojumus viņam sejā: "Tu pats esi vainojams visā šajā! Tu esi tas, kurš nogalināja mūsu labākos ģenerāļus!" Tad Vorošilovs paņēma paplāti ar sivēna cepeti un trieca to pret galdu." [55] [56]

Kara trešajā nedēļā Kremļa oficiālais tonis bija mainījies no kareivīgas eiforijas līdz piesardzīgiem attaisnojumiem un sāka ietvert pirmās no daudzajām atrunām. Reljefs bija drausmīgs, klimats bija briesmīgs, Mannerheima līnija bija stiprāka par Mažino līniju, amerikāņu kapitālisti bija nosūtījuši tūkstoti savu labāko pilotu uz Somiju (šī pēdējā pasaka tika aukstasinīgi pārdrukāta arī objektīvākos padomju kara novērtējumos).

Kā jau tika teikts, ģenerālštāba priekšnieks Šapošņikovs jau no paša sākuma skatīja Somijas kampaņu skaidrā, profesionālā un neapšaubāmi pesimistiskā gaismā; viņa ieteikumus Staļins nievājoši bija pastūmis malā. Tagad no tiem tika noslaucīti putekļi, Šapošņikovu atsauca uz augsta līmeņa konsultācijām, un Kremlis piešķīra savu atbalstu jebkuriem iespējamiem viņa priekšlikumiem. Pēc viņa pavēles decembra beigās Zemesšaurumā tika pārtraukti nežēlīgie frontālie uzbrukumi un netika uzsākti jauni pārdroši izrāvieni ziemeļu mūžamežos, lai arī viņš sankcionēja enerģisku darbību dažu motti jau iekļuvušo vienību atpestīšanā. Tā vietā Sarkanā armija Karēlijas zemesšaurumā tika uzpumpēta līdz tādai varenībai, ka tā varēja noslaucīt visu savā ceļā līdz Vīpuri, ja ne līdz pašiem Helsinkiem.

Janvāra pirmajā nedēļā apkaunotais Ļeņingradas kara apgabals tika pārveidots un pārdēvēts lietišķākā vārdā par "Ziemeļrietumu fronti". Praktiskās vadības īstenošanai Staļins izvēlējās pirmā ranga armijas komandieri Semjonu Konstantinoviču Timošenko, bijušo mucinieku, kurš bija izvirzījies Sarkanajā armijā, vienīgi pateicoties savām spējām un stingrai ideoloģiskai pareizībai. Viņa nesenā darbība uzbrukumā Austrumpolijai, kur gan tā saskārās vienīgi ar nenozīmīgu un neorganizētu pretošanos, bija apstiprinājusi viņa spējas būt atbildīgam par lielām karavīru un bruņojuma formācijām. Būdams iespaidīga autoritāte ar skūtu galvu, krama pelēkām acīm un varenu, laukā ietrenētu balsi, Timošenko, iespējams, bija Sarkanajā armijā pats piemērotākais cilvēks somu salaušanai. Jā, viņš apgalvoja Staļinam, kad šis darbiņš viņam tika pirmoreiz piedāvāts, viņš varētu uzlauzt Mannerheima līniju, bet tā nebūs viegla uzvara. Viņš lūdza un saņēma Staļina solījumu, ka viņš personīgi nebūs atbildīgs par karā kritušo sarakstu, kas tiks iesniegts pēc sekmīgas kampaņas.

Timošenko štāba priekšnieks gaidāmajai operācijai būs Sarkanās armijas galvenais arhitekts graujošajai uzvarai pār japāņiem Mongolijā Georgijs Žukovs. Ždanovs zaudēja visu varu pār militāriem jautājumiem, kur viņš tāpat nekam nebija derīgs, taču viņam tika dota iespēja attaisnot sevi, pārņemot jaunās kampaņas politisko pusi. To viņš darīja ar divkāršu enerģiju, ļoti vēlēdamies atgūt saimnieka labvēlību, iesūtot tūkstošiem dedzīgu politisko darbinieku Ziemeļrietumu frontes vienībās. Tikai šoreiz ar smalku uzsvara maiņu. Parastie nodrāztie, skaļie partijas saukļi tika mīkstināti par labu tiešai apelēšanai pie krievu patriotisma un lepnuma. Mūsu valsts ir apkaunota pasaules acīs, tāds bija pamata vēstījums, un Ziemeļrietumu frontes reorganizēto divīziju pienākums bija atgūt Krievijas godu. Kad Sarkanā armija atkal devās virsū Mannerheima līnijai februārī, kaujas saucieni nebija "Par Staļinu!", bet "Par tēvzemes slavu!". Starpība bija. Apātiju un apstulbumu, kas tik bieži bija novērots decembra kaujās, lielā mērā nomainīja spars un apņēmība. Vienību pēc vienības tas padarīja atjaunināto Sarkano armiju par daudz bīstamāku ienaidnieku.

Saskaņā ar šo jauno propagandas stratēģiju, tika sarīkota liela izrāde, godinot tos, kas bija labi cīnījušies decembra kampaņās. Janvāra vidū Augstākā padome ar lielu pompu un trīs lappuses garu sarakstu Izvestijā piešķīra medaļas vairāk nekā 2600 agrīno kauju veterāniem.

Tomēr, kā jau varēja gaidīt, lielākā rūpība tika pievērsta taktikas jomai, jo tā vienmēr bija bijusi somu lielākā priekšrocība. Ar sisu vien nepietiktu somu aizsardzības uzvarām Zemesšaurumā decembrī. Visa padomju kampaņa bija bijusi taktiska paviršība. Mannerheims salīdzināja ienaidnieka sniegumu ar "slikti diriģētu orķestri". Dažādajām karaspēka vienībām trūka pat viselementārākās sadarbības. Artilērija, lai arī varena savā daudzumā un pielietota pret somiem ar mongolisku pārmērību, bija slikti vadīta; tās uguns vienkārši gāzās dotajā vispārīgajā kartes rajonā. Lauka komandieri nevarēja izsaukt tiešu atbalstošu uguni. Sprostuguns nebija virzījusies saskaņā ar kājniekiem, tādēļ dažām padomju formācijām, lai pietuvinātos somu pozīcijām, nācās virzīties uz priekšu cauri "draudzīgas" uguns aizsegam. Daudz lielītie padomju bruņu transporta spēki reti bija darbojušies saskaņā ar kājniekiem. Tanki lielā sparā uzbruka somiem, izlauzās cauri un tad vienkārši grozījās uz vietas kā vēršu bars, gaidīdami kādu, kas pateiks, ko darīt tālāk. Padomju vadības kvalitāte, sākot no divīzijas štāba līdz vadu komandieriem, bija pavisam nožēlojama, ko lielā mērā varētu novelt uz Staļina veiktajām tīrīšanām profesionālo virsnieku šķirā — asinspirti, kura iznīcināja kādas trīs ceturtdaļas no Sarkanās armijas pieredzējušās, profesionālās vadības.

Timošenko un Ždanovs sāka strādāt ar augšu, reorganizējot un nostiprinot vadību. Kad tas bija izdarīts, viņi virzījās zemāk, izmainot taktisko doktrīnu, lai tā atbilstu realitātei, nevis teorijai, pārliecinādamies, ka divīzijas, uz kurām gulsies uzbrukuma lielākais smagums, ir labi apmācītas un pilnībā nodrošinātas.

Pirmais solis bija totāla Ziemeļrietumu frontes reorganizācija. Visi Sarkanās armijas spēki Karēlijas zemesšaurumā tika sadalīti divos korpusos: 13. armija ģenerāļa V. A. Grendala vadībā labajā spārnā Zemesšaurumā ziemeļos, kura sastāvēja no trim divīzijām, kas jau cīnījās Taipales sektorā, un papildu atbalsta un rezerves vienības; un 7. armija otrā ranga armijas komandiera Mereckova vadībā, kura veidoja daudz stiprāko kreiso spārnu Zemesšaurumā dienvidos.

Bija paredzēts, ka Mereckova vīri pārraus Mannerheima līniju, un viņa spēki tika attiecīgi pastiprināti. Trīs ceturtdaļas viņa spēku tika koncentrētas pret sešpadsmit kilometrus garu strēli Summa—Lehdes ceļš—Munasuo purvs. Pret šo jau sabombardēto sektoru Mereckovs sapulcināja nomācošu spēku daudzumu: 9 kājnieku divīzijas, 5 tanku brigādes, vienu ložmetēju divīziju un pietiekami daudz artilērijas, lai visā frontē vidējais rādītājs būtu 50 lielgabali uz kilometru.

Taktiskā pieeja pamatā nebija izsmalcināta. Tā pat tika iesaukta par "izgraušanos cauri", un tā paredzēja sākumā izurbties cauri Mannerheima līnijai ar bruņu transporta ķīli, tad sistemātiski paplašināt sākotnējo caurumu un tad vienkārši turpināt sūtīt svaigus karavīru un transporta viļņus pret visu sektoru, kamēr aizstāvji sabruktu. Bija skaidrs, ka somi jau tāpat ir izretināti, un tika gaidīts, ka spēcīgs pārrāvums jebkurā līnijas vietā viegli ievainojamajā Vīpuru vārtu sektorā spiestu somus pamest visas pozīcijas.

Ķīļa smailē tika norīkota 123. padomju divīzija, un tā tika pamatīgi apmācīta. Pēc intensīvas izlūkošanas tika noteiktas apmēram trīs ceturtdaļas no somu frontes līnijas nocietinājumu koordinātām. Patruļas pat atnesa atpakaļ betona paraugus tehnoloģiju analīzei. Ar šiem datiem uz rokas Timošenko pavēlēja dažus kilometrus aiz krievu pozīcijām uzcelt Summas pozīciju dabiska lieluma maketu reljefa ziņā līdzīgā apvidū. 123. divīzijas trieciengrupa tad veica trīs pilna apmēra izmēģinājumus, šturmējot neīstos nocietinājumus, vingrinoties to sagraušanā un saskaņojot koordināciju starp tankiem un lielgabalu atbalstu. Visas citas divīzijas, kurām bija paredzēts piedalīties šajā triecienuzbrukumā, tāpat izgāja smagu, realitātei pietuvinātu apmācību. Tika piegādātas iespaidīgas tanku partijas, lai aizstātu decembra zaudējumus. Tika iekļauti dučiem gandrīz neievainojamo, smago K.V. tanku, kas svēra ap četrdesmit trim tonnām un bija bruņots ar jaunu, garstobra 76,2 mm lielgabalu, kurš šāva ļoti spēcīgus lādiņus ar ārkārtīgu precizitāti. Citi biežāk lietotie padomju tanki bija:

12. Krievu pēdējā ofensīva Karēlijas zemesšaurumā

T-26: būdams, iespējams, daudzskaitlīgākais Mannerheima līnijas ofensīvā izmantotais modelis, T-26 bija konstruēts, izmantojot daudzas no jaunākajiem Vickers modeļiem, kurus bija izmēģinājusi britu armija, nozagtas īpatnības. Pēc 1940. gada standartiem T-26 bruņas bija vājas, bet to līdzsvaroja smagāks bruņojums, nekā parasti šāda izmēra tankiem: 45 mm lielgabals, kura konstrukcija bija noslīpēta Spānijas kara laikā.

•    T-28: būdams interesants hibrīdmodelis, T-28 bija apbruņots ar trim neatkarīgi rotējošiem tornīšiem; lielākais bija apgādāts ar īsu 76 mm lielgabalu, kamēr divi mazākie kambari bija bruņoti ar ložmetējiem. Šāds savienojums ļāva T-28 nežēlīgi slepkavot, kad tas bija ierāpies somu tranšejās, jo trīs torņu sistēma tika galā ar "aklajiem punktiem" un neļāva prettanku vienībām nokļūt šīm mašīnām tuvumā.

•    B.T.: "Bistrohodnij Tank" ietvēra dažas spožā amerikāņu konstruktora Kristija idejas, tajā skaitā neatkarīgo atsperojumu ar lieliem šasijas riteņiem un ļoti iedarbīgu jaudas un svara attiecību. Salīdzinājumā ar vidēju eiropiešu tanku, B.T. bija neparasti izveicīgs, bet decembrī tā oriģinālais 37 mm lielgabals bija izrādījies par vāju. Janvāra laikā vairums Zemesšaurumā izvietoto B.T. bija uzlaboti ar 45 mm lielgabaliem.

Arī tanku taktika bija uzlabota. Darba plānā vairs nebija Polijas veida pārrāvumi, kam seko neskaidri definēti, bet ārkārtīgi optimistiski triecieni dziļi somu teritorijā. Jaunajai ofensīvai paredzētajām tanku vienībām tika doti reālistiski, ierobežoti mērķi, un tām bija stingri pavēlēts neaizsteigties pa priekšu kājniekiem vai artilērijas atbalstam.

Taču visizstrādātākā Timošenko sagatavošanās bija saistīta ar artilēriju. Krievu armija vienmēr bija paļāvusies uz artilērijas spēku. Ja tanku komandieris bija elites pārstāvis Vērmahtā, tad artilērists bija viņa līdzinieks Padomju Savienībā. Lai dauzītu somus, kamēr tie salūzīs, Timošenko sapulcināja 2 800 lielgabalu ar kalibru no 76,2 mm līdz 280 mm. Aiz frontes, uz dzelzceļa platformām uzmontēti milzīgi tālšāvēja lielgabali, somu iesaukti par "spoku lielgabaliem", svieda gigantiskus divpadsmitcollīgus lādiņus Vīpuri un citos nozīmīgos rajonos dziļi somu aizmugurē. Ar jaunākajām pieejamām radio tehnoloģijām apgādāti novērotāji priekšējās līnijās pavadīja katru uzbrūkošo formāciju, lai milzīgo uguns apjomu varētu virzīt pēc vajadzības. Apvidus tika novērots no zemei piestiprinātiem aerostatiem, kuri karājās 600 metru augstumā, iznīcinātāju aizsargāti. Krievi tik nievājoši izturējās pret somu nespēju kavēt viņu priekšdarbus, ka nepūlējās nomaskēt neko, izņemot priekšējās baterijas. Lielgabali neslēpjoties tika sarindoti rats pie rata.

Vidēji katru frontes kilometru atbalstīja piecdesmit lielgabalu. Padomju ķīļa smailē, kur 123. divīzija dos triecienu Vīpuri vārtiem, bija izvietoti 108 lielgabali. Vispostošākais artilērijas taktiskais izmantojums ietvēra lielgabalu koncentrēšanu tieši pretī betona dotiem. Lehdes ceļa sektorā visnīstākais somu nocietinājums bija tā sauktais Popiusa bunkurs, ārkārtīgi spēcīgs, daudzkambaru cietoksnis, kurš decembra laikā vairākkārt tika atgriezts, pēc tam atgūts un kuru bija dragājuši simtiem artilērijas uzbrukumu, taču tā lielgabali nebija pārtraukuši šaut. Tūkstotis vīru bija gājis bojā pie šā viena nocietinājuma. Tagad, trokšņainas māņu uguns aizsegā, krievi novietoja sešcollu lielgabalu tikai 500 metrus no tā ambrazūrām, pamatīgi nomaskēja un gaidīja signālu. Citi nocietinājumi, tādi kā "Miljons dolāru bunkurs", kas bija nogalējis tikpat sarkanos, kā Popiuss, bija līdzīgu artilērijas veseru — daži no tiem bija pat 280 mm kalibra — mērķi.

Kad Timošenko atklāja savu ofensīvu, Vīpuri vārtos pirmo divdesmit četru stundu laikā ietriecās 300 000 šāviņu. Jau bez tiešās zemas trajektorijas uguns pret atsevišķiem nocietinājumiem, lielgabalu koncentrācija bija tik liela, ka lielgabalnieki šāva "ripojošus lādiņus", vienkārši pakāpeniski pagriežot lielgabalu stobrus augšup un lejup un nemaz nemainot horizontālo leņķi. Pirmās zalves, kas bija spēcīgākā kopš Verdenas, skaņa bija dzirdama Helsinkos, kas atradās gandrīz 150 kilometru attālumā.

Piektā daļa Vētra

Somija viena pati nāves briesmās — lieliskā, dižā Somija — rāda, ko var izdarīt brīvi cilvēki.

VINSTONS ČĒRČILS 1940. GADA JANVĀRĪ

18 Paisuma vilnis

Līdz 27. decembrim Karēlijas zemesšaurumā bija kļuvis salīdzinoši kluss. Somu izlūklidojumi atklāja, ka krievi ceļ bunkurus, tā bija droša zīme, ka vismaz šobrīd krievu domas saistītas ar aizsardzību.

Arī Mannerheims veica zināmu reorganizāciju janvāra klusuma laikā: starp 2. janvāri un 5. janvāri iztukšotā Piektā divīzija pārgāja rezervē, to nomainīja Sestā divīzija, kuru Mannerheims bija pārsaucis par Trešo divīziju, lai maldinātu ienaidnieka izlūkošanu. Tāpat kā Piektajai, arī Desmitajai divīzijai Taipalē vajadzēja atpūtu, bet nebija citas rezerves divīzijas, ko likt vietā. Mannerheims varēja vienīgi pārdēvēt arī to, nosaukdams par Septīto divīziju, lai krievi domātu, ka viņiem pretim stāv atpūtušies spēki. Nav iespējams pateikt, cik labi vai cik ilgi šīs viltības nostrādāja; domājams, ka ne pārāk ilgi. Kā virspavēlnieka rezerves Mannerheims Pihejervi rajonā aiz Septītās divīzijas izvietoja no jauna radīto un nožēlojami ekipēto Divdesmit pirmo divīziju.

Sākoties otrajam kauju raundam par Zemesšaurumu, somu pozīcijas bija šādas (no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem):

Otrais korpuss (ģenerālis Ēkvists)

•    Ceturtā divīzija: Mannerheima līnijas labais flangs, līdz līča krastam

•    Trešā divīzija: pa kreisi no tās, aptverot Vīpuri vārtus (Summas un Lehdes sektori)

•    Pirmā divīzija: pa kreisi no Trešās, līdz Muolā ezeram

•    Otrā divīzija (bijusī Vienpadsmitā): no Muolā ezera līdz Vuoksi ūdensceļam

Trešais korpuss (ģenerālis Heinrikss)

• Septītā un Astotā divīzija, kuras sargāja atlikušo Zemesšaurumu no Vuoksi ziemeļu gala, Suvanto ūdensceļu un Taipali — Mannerheima līnijas galējo kreiso flangu

• Piektā, Divdesmit pirmā un Divdesmit trešā divīzija bija iesaistītas "starplīnijas" un "aizmugures" līnijas nostiprināšanā — otrā no šīm, būdama somu pēdējā sagatavotā aizsardzības līnija Karēlijas zemesšaurumā, atdūrās pret Vīpuri pilsētu.

Timošenko plāns paredzēja pakāpenisku bombardēšanas pastiprināšanu, aizstāvju nogurdināšanu un viņu nocietinājumu novājināšanu, tad pēkšņu artilērijas un gaisa triecienu pastiprināšanos 1. februārī, kam sekotu spēcīgi, lokāli uzbrukumi uz zemes. Pēc desmit diennakšu nepārtrauktas bombardēšanas 11. februārī Sarkanā armija ietu uz visu banku un mēģinātu panākt lielo pārrāvumu, kas līdz šim ģenerāļiem nebija izdevies.

Timošenko aprēķinu ietekmēja nežēlīga, bet vienkārša patiesība. Krievu vienības varēja nomainīties, kad kritušo skaits, pārgurums vai krājumu izbeigšanās pasliktināja viņu sniegumu. Somu vienības nevarēja. Bija paredzēts, ka pieaugošais sasprindzinājums samals aizstāvjus ne tikai fiziski, bet arī psiholoģiski, atņemot viņiem miegu, siltumu un cerības vispār. Pārbīdot vienas un tās pašas aizvien iztukšotākās vienības, lai stātos pretī arvien jauniem draudiem, galu galā pat somi sasniegtu lūzuma punktu.

Kad janvāra beigās somi sāka noprast, kas viņiem tiek gatavots, viņi varēja darīt kaitinoši maz, lai traucētu ienaidnieka spēku koncentrēšanu. Gaisa spēki bombardēja, un apšaudīja karavīru kolonnas un milzīgās krājumu noliktavas, bet padomju zenītartilērijas mākoņi un Poļikarpova pārtvērējiznīcinātāju spieti padarīja šos reidus bīstamus un ierobežoja tos uz mijkrēšļa stundām. Somu artilērija atklāja, ka tās kartes ir burtiski nosētas ar potenciāliem mērķiem, pret kuriem tā neko nevar pasākt. Visām somu baterijām bija stingri pavēlēts šaut vienīgi pa draudīgiem zemes uzbrukumiem, tik izmisīgs bija munīcijas trūkums. Un krievi tik nievājoši izturējās pret somu spējām viņus aizkavēt, ka kilometriem garas mašīnu virtenes ar krājumiem brauca uz fronti ar ieslēgtām gaismām.

Pirmā februāra rītā somu izlūklidmašīna izlauzās cauri kādiem četrdesmit krievu iznīcinātājiem un fotografējot steidzīgi pārskrēja pāri krievu līnijām iepretim Summas pozīcijām. Atvestā filmiņa tika ātri attīstīta un palielināta. Kad somu izlūkošanas komanda sanāca kopā, lai izpētītu vēl mitros palielinājumus, no vīru lūpām izlauzās nevilša nopūta. Nakts laikā Summas priekšā izvietoto ienaidnieka lielgabalu skaits bija neticami daudzkāršojies. Saskaitot jau tikai redzamos lielgabalus vien, kas nekaunīgi bija izslieti klajās, neslēptās pozīcijās, sanāca vairāk nekā 200 artilērijas vienības, kuras bija sakoncentrētas pret vienu pašu Summas sektoru. Gandrīz tikpat slikti bija visur citur.

Pirmās lielās zalves troksnis 1. februārī izraisīja šausminošu zemes satricinājumu. Apdullinošs skaņas un vibrāciju vilnis pārgāzās pār aizstāvju nervu sistēmām kā armagedona pēdējais grāviens. Virs galvām parādījās atbilstoši bezgalīgas gaisa ofensīvas pirmie viļņi; 500 lidmašīnu virs Summas vien. Kanonādes trakošanai pievienojās koncentrēta vienlaidus bombardēšana, paši smagākie un ilgstošākie gaisa uzbrukumi karu vēsturē.

Dienu no dienas šīs uguns spēks un niknums pieaugs. Somu zemnīcas iegruva, un to iemītnieki tika aprakti dzīvi. Visdziļāk ieraktie telefona kabeļi beigu beigās tika izrauti no zemes un sakapāti gabalos. Kļuva neiespējams pat apsildīt somu nocietinātos punktus; ar mazāko dūmu zīmi bija pietiekami, lai izsauktu spēcīgu bombardēšanu. Visa apgāde bija jāveic tikai naktī. Pat lauka virtuves varēja darboties tikai pēc tumsas iestāšanās. Zaudējuši siltumu un siltu ēdienu, somi sāka izrādīt aizvien lielākas paguruma pazīmes.

Neskatoties uz savu uzlaboto taktiku un morāli, kāds aspekts krievu jaunajos uzbrukumos saglabājās tāds pats kā decembrī: viņi vēl arvien bija ar mieru ciest neaptveramus zaudējumus savu mērķu sasniegšanā. Tiesa, daži uzbrukumi tika veikti dūmu aizsegā, un gandrīz visus spēcīgi atbalstīja artilērija un tanki, taču kājnieki pulcējās, tuvojās un uzbruka atklāti. Veseli bataljoni virzījās uz priekšu ciešās, kliedzošās kolonnās, kurās somu ložmetējnieki ar atbaidošām sekām lēja ložu straumes.

Šie uzbrukumi vadījās pēc sistemātiska plāna: spēcīga artilērijas un gaisa bombardēšana, kam seko spēcīgi tanku/kājnieku triecieni. Neatkarīgi no tā, cik daudz vīru un transporta līdzekļu tika zaudēts, katrai divīzijai piešķirtajā sektorā uzbrukumi turpinājās trīs, četras, piecas reizes dienā, katru reizi iesaistot svaigas padomju vienības. Somu šāviņi izšķaidīja šīs formācijas atkal un atkal, bet tam, šķiet, nebija nekādas nozīmes. Bieži tika izmantotas simt un vairāk tanku trieciengrupas. Ar vidēji diviem "Bofors" lielgabaliem uz pulku aizstāvji nekādi nespēja tikt galā ar tādu pārspēku; un krievu jaunais uzsvars uz ciešu sadarbību starp kājniekiem un tankiem padarīja ar rokas spridzekļiem apbruņotu prettanku brigāžu sūtīšanu pašnāvniecisku.

Sākot ar pirmajām zalvēm līdz pat pilnīgas tumsas atnākšanai, 1. februāris bija nepārtrauktu kauju diena. Tomēr, lai cik spēcīgi bija šie uzbrukumi, tie vēl arvien, būtībā, bija lieli izmēģinājumi, ar mērķi izsist no ierindas kādu bunkuru šur un tur, atrast vājās vietas un nogurdināt aizstāvjus, sagatavojot viņus totālajam triecienam, kas nāks vienpadsmitajā datumā.

Katru reizi, kad somu bunkurs tika ieņemts, to aizstāvējušie vīri bija spiesti rakt bedres zem klajas debess vai arī drūzmēties sadauzītās, iegruvušās tranšejās, kas savienoja vienu nocietinājumu ar otru. Pamazām aizvien vairāk un vairāk somu sāka izjust ilgstošas salšanas sekas, garīgo un fizisko bezmiega nastu un vispārēju spēju samazināšanos, kas rodas no ilgstošiem satricinājumiem.

Pat krēslā, kad uzbrukumi tika pārtraukti, aizstāvji nevarēja nosnausties ne vairāk kā pāris mirkļu. Katrs vīrs bija nepieciešams zaudēto pozīciju atgūšanai, bojāto nocietinājumu labošanai, lai nogādātu priekšējās līnijās jaunus pārtikas un munīcijas krājumus un palīdzētu aiznest trīcošos ievainotos uz aizmuguri. "Novājināšanai" turpinoties trešo un ceturto dienu un karavīru stāvoklim pasliktinoties, frontes līnijas spēki un vietējās rezerves, kas atradās pāris tūkstošus metru tālāk "atbalsta līnijā", bija jāmaina pēc īsāka un īsāka laikposma. Pat rezervē bija maz atpūtas: vīri atbalsta līnijā izmisīgi strādāja tās aizsardzības nostiprināšanā un labošanā, turklāt visu laiku bija jābūt gataviem steigties uz priekšu un apturēt padomju izrāvienus. Pēc nedēļas šāda režīma frontes līnijas vienības tuvojās spēku izsīkumam.

2. un 3. februārī krievi sekoja pirmajā dienā iedibinātajam paraugam, tikai tagad triecieni nāca ar lielāku spēku plašākā frontē. Atkal vissīvākā cīņa bija pie Summas, kur daži betona nocietinājumi mainīja īpašnieku vairākas reizes dienā. Kāds pulks 5. februārī trīs reizes zaudēja savu komandieri. Beidzoties 3. februārim, varēja saskaitīt vairāk nekā 1000 mirušus krievus guļam zemē Summas ciemata priekšā. Līdz 7. februārim, par spīti prettanku ieroču trūkumam, somi ģenerāļa Ēkvista Otrajā korpusā bija iznīcinājuši ap deviņdesmit krievu tanku.

Un tomēr bombardēšana pastiprinājās. Summas sektorā vien pāri pozīcijām nolija 400 šāviņu minūtē. Sasalusi, granīta cauraustā Karēlijas zeme ieguva siltas mīklas blīvumu. Tā vai citādi, bet aizstāvji turējās savās sairstošajās pozīcijās: apkurluši, negulējuši, pa pusei jukuši no triecieniem un trokšņa, viņi tomēr cīnījās pretī, atkal un atkal atbildēdami, kamēr ienaidnieks turpināja savus nerimtīgos triecienus, dažkārt pāri līķu kalniem. Sniega un zemes aizsargslāņi, kas bija slēpuši somu lauka pozīcijas, tika nospridzināti. Baļķu un smilšu maisu slāņi pusotra metra biezumā tika samalti putekļos. Betona dotu ārējās sienas tuvi trāpījumi bija samaluši miltos, un vismasīvāko nocietinājumu ar tēraudu stiprinātās sienas sāka krakšķēt. Tik milzīgi un nerimstoši bija bombardēšanas satricinājumi, ka daudzi vairāktonnu nocietinājumi beigu beigās tika pacelti augšup un sagriezti dīvainos leņķos, atņemot tiem pieejamo apšaudes lauku.

Mannerheima līnijas fortiem piemītošais vājums kļuva drūmi acīm redzams: vājums, ko tajos nevajadzēja iebūvēt par spīti tam, ka neviens nebija tiem paredzējis pretoties tik titāniskai dauzīšanai. Betona pamati, uz kuriem balstījās jaunās pozīcijas, nebija iegremdēti zemē pietiekami dziļi. Betona sienas nebija ne pietiekami biezas, ne pietiekami caurvītas ar tēraudu. Pārāk daudzi bunkuri bija uzcelti tā, ka kontrolēja izolētus zemes gabalus, un pārāk maz no tiem spēja atbalstīt kaimiņu nocietinājumus, kad sarkano kājnieku viļņi pārpludināja tos no augšas un sāniem. Vairumam nocietinājumu nebija spēcīgāka bruņojuma par uzticamajiem, bet lēni šaujošajiem "Maxim" ložmetējiem. Tie masveidā iznīcināja uzbrūkošos kājniekus, taču pārāk bieži tos neitralizēja viens pats apņēmīgs ienaidnieka tanks, kas vienkārši nostājās priekšā ambrazūrām ‑ šāda situācija nevarētu atgadīties, ja somi būtu dabūjuši atbilstošu skaitu prettanku lielgabalu.

Cits pēc cita somu nocietinājumi gāja bojā, izzūdot zem fanātiski drosmīgo krievu kājnieku viļņiem, kuri spiedās uz priekšu bez žēlastības. Atkal un atkal somu uguns nopļāva simtiem vīru šo uzbrukumu pirmajos viļņos, un tiem, kas spiedās uz priekšu no aizmugures, bija jākāpj pāri mirušo un mirstošo biedru grēdām. Katram nākamajam uzbrukumam sašķīstot, mirušo rindas atradās arvien tuvāk un tuvāk somu līnijām, kamēr beigu beigās triecienuzbrukums ievēlās tranšejās, un sākās tuvcīņas šausmas. Galu galā, neatkarīgi no tā, cik daudz krievu gāja bojā izšķērdīgajos triecienos, ikviens šiem uzbrukumiem pakļautais somu nocietinājums tika ieņemts.

Dažos sektoros krievi ieņēma dotus, kuri šķita cietuši tikai mērenus konstrukcijas bojājumus, bet viss somu garnizons tika atrasts miris bez kādiem redzamiem ievainojumiem, izņemot sasalušu asiņu tercītes no nāsīm, ausīm un acu dobumiem. Šie vīri bija gājuši bojā no satricinājumu radītajām sekām vien.

Un tomēr, ofensīvai ieejot otrajā nedēļā, Mannerheima līnija vēl arvien turējās. Aizstāvju izturībai nav racionāla izskaidrojuma. Viņi smēlās spēku no avotiem, kas parasti netiek izmantoti, no cilvēka apņēmības un pirmatnējas drosmes dziļākajām krātuvēm. Otrās nedēļas sākumā viņi atbildēja katram jaunam padomju uzbrukumam tā, it kā viņi būtu automāti. Tiklīdz bombardēšana mitējās un aiz sadriskātajiem dzeloņdrāšu nožogojumiem parādījās uzbrūkošās vienības, virsnieki streipuļoja cauri tranšejām, svilpdami svilpes, lamādamies un kliegdami, sizdami, pļaukādami un draudēdami katram kareivim pēc kārtas, kamēr tie visi kaut kā bija piedabūti kājās un klupdami devās uz sev noteiktajām uguns pozīcijām. Viņi turpināja cīnīties pretī, un desmit neaprakstāmas dienas viņi izturēja. Kauja par Mannerheima līniju, tā laika žurnālista Džona Lengdona-Deivija vārdiem, bija kļuvusi par "murgu, kāds varētu miegā nomocīt sportistu, kurš atklāj sevi iesaistījušos nebeidzamā pēdējo apļu virtenē [pretī finišam], kas nemitīgi atkāpjas tālāk." [57]

Sestajā februārī nocietinājumiem gar Johannesas šoseju dienvidrietumos no Summas uzbruka vesela svaiga padomju divīzija. Saskāries ar asu somu uguni, uzbrukums izčākstēja, un masveidā iznīcinātie krievu bataljoni panikā bēga, nepalēninot gaitu pat tad, kad politiskie virsnieki šāva pūlī ar pistolēm.

Astotajā februāri ģenerālis Ēkvists atzīmēja savā personīgajā dienasgrāmatā: "Trešās divīzijas vīri ir nāvīgi noguruši, un viņiem katrā ziņā nepieciešams atpūsties." Tāds pats uzskats bija arī divīzijas komandierim, kurš lūdzās Mannerheimam nomainīt viņa vīrus ar jau atžirgušo Piekto divīziju. Viņš uzstāja, ka Trešās divīzijas vīri brūk kopā, un ar vienu pārgurušu rezerves bataljonu viņam jāmēģina pretoties veselu pulku izrāvieniem. Mannerheims atteicās.

Tikmēr aizmugures apgabala štābā starplīnijā Piektās divīzijas personāls sāka nervozēt. Viņi zināja, ka ir nepieciešami frontē, un baidījās, ka galu galā Mannerheims varētu krīzes kulminācijā sadalīt viņu vīrus bataljona izmēra vienībās, tādējādi izšķiežot visas divīzijas kopējo efektivitāti. Taču tieši no tā Mannerheims centās izvairīties. Piektā bija vienīgā veterānu divīzija, kas bija netālu no "Vīpuri vārtiem", un vecajam vīram vajadzēja dzelzs nervus, lai saglabātu stingru kontroli, kad histēriski ziņojumi par nenovēršamu katastrofu pārplūdināja štāba telefona līnijas. Mannerheims bija pārliecināts, ka tie ir pārbijušos un pārgurušu vīru lūgumi un vēl nav tik draudīgs lūzums, ka būtu nepieciešama Piektās divīzijas iesaistīšana.

Mannerheima loģika bija pārliecinoša, taču tā diemžēl radīja ģenerālštābā tādu noskaņojumu, ka ikvienu ziņojumu par krievu pārrāvumu izmeklēja un vēlreiz pārbaudīja ar tādu pamatīgumu, ka tad, kad notika tiešām iznīcinošs izrāviens, tas palika neievērots un bez atbildes reakcijas, kamēr jau bija par vēlu. Tādējādi visu Summas sektoru sagrāva pārrāvums, kura sākotnējais izrāviens pats par sevi nebija kritisks.

Līdz 8. februārim visu veidu munīcijas somu artilērijai bija tik maz, ka Ēkvists bija spiests izdot jaunus ierobežojumus visiem Otrā korpusa lielgabalniekiem: nevienu lādiņu nedrīkstēja izšaut, ja vien tas tieši neatsit uzbrukumu, ar kuru, pēc vecākā tuvumā esošā virsnieka domām, vieglie ieroči vieni paši netiktu galā. Ēkvists vēlāk rakstīja, ka šī bija rūgtākā no daudzām nepatīkamajām pavēlēm, kādas viņam bija jāizdod šajās drūmajās dienās. Ienaidnieks kārtojās masīviem uzbrukumiem klajumā, sagādādams mērķus, kas bija katra artilērista sapnis: "blīvākos, nekaunīgākos mērķus, kādus vien var iedomāties." [58]

Desmitajā un vienpadsmitajā datumā padomju ofensīva paplašinājās, uzbrukumiem dārdot katrā līnijas sektorā no Taipales līdz Somu līcim. Cīnoties šajā apgabalā, krievi pirmoreiz izmēģināja apiet līniju no flanga, sūtot varenas kājnieku kolonnas garā, aplencošā pārgājienā pāri biezajam ledum. Tomēr pirms šie spēki paspēja nonākt krastā aiz somu līnijām, tos atklāja un sāka apšaudīt krasta baterijas Koivisto sektorā, jo īpaši Sārenpē, Koivisto salā un kontinentālajā daļā Humaljoki izvietotie sešu, astoņu un desmit collu lielgabali. Vismaz šajā gadījumā uzbrucēji varēja izbaudīt nedaudz no tās sodības, ko somi pārcieta, atrodoties Sarkanās armijas artilērijas varā. Sešu un astoņu collu lielgabali bija apgādāti ar šrapneļu šāviņiem, kas tika uzspridzināti gaisā virs krievu kolonnām kā gigantiskas bises lādiņi. Smagā krasta artilērija, apbruņota tikai ar tādiem lādiņiem, kas izurbtos cauri līnijkuģa bruņotajam klājam, ar saviem milzīgajiem šāviņiem nespēja nodarīt tādus zaudējumus, tomēr milzīgais svars un ātrums, ar kādu tie ietriecās ledū, izrāva tik lielus caurumus, ka nākamie triecieni palielināja plaisas, kamēr ledus sadalījās gabalos. Simtiem vīru noslīka aukstajos, melnajos ūdeņos, sava ekipējuma lejup novilkti, vai arī nosala līdz nāvei pāris sekundēs, kad mēģināja aizpeldēt līdz cietam ledum.

Divpadsmitajā datumā ienaidnieks uzsāka lielāku uzbrukumu, kura mērķis bija apklusināt šīs krasta baterijas. Lielākais spiediens vērsās pret Sārenpē, vienu no visspēcīgāk nostiprinātajām vietām visā Koivisto reģionā. Biezas miglas aizsegā divas krievu kājnieku rotas pamanījās pārlavīties pāri ledum un nokļūt piecdesmit metrus no krasta, pirms neliela drošības patruļa viņus pamanīja. Viņi atklāja uguni no saviem vieglajiem ieročiem un apstādināja uzbrucējus, kamēr notikuma vietā varēja ierasties novērotājs ar lauka telefonu un vadīt sešcollu krasta lielgabalu bateriju, vienīgos ieročus, kurus varēja pavērst pietiekami zemu, lai trāpītu tik tuvam mērķim. Līdz brīdim, kad migla pacēlās, krasta baterija bija pārgriezusi krieviem rīkles tiešā tēmējumā. Bombardēšana sarāva uzbrūkošo vienību gabalos; neviens vīrs neizkāpa Somijas krastā.

Vēlāk tajā pašā dienā krievi izsūtīja uz ledus 76,2 mm lauka lielgabalus, kas atklāja uguni, un divdesmit piecus vidējus tankus, kuriem vajadzēja pārmākt aizstāvjus, kamēr tos saistīja lielgabalu uguns. Ignorējot visapkārt savām pozīcijām sprāgstošos šāviņus, Sārenpē lielgabalnieki aukstasinīgi nogaidīja, kamēr bruņotā vienība aizpildīja viņu redzes lauku, tad atklāja asu uguni, gaisā ik mirkli esot vismaz trim lādiņiem, līdz vairs nebija mērķu, ar kuriem cīnīties. Visi divdesmit pieci tanki bija liesmās vai arī nogrimuši caur sprādzienu ledū izrautajos caurumos.

Līnijas galējā kreisajā flangā Taipalē krievi uzbruka pāri tām pašām atklātajām, asiņainajām piekļuves vietām, kuras viņi bija izmantojuši decembrī, un lielas vienības devās aplenkt Taipales flangu, pārejot Lādogas ezera ledu. Tur, tāpat kā vīrus, kas bija mēģinājuši sturmēt Sārenpē, viņus nokāva krasta baterijas. Cīņu intensitāte pieauga un sasniedza drūmu virsotni 14. februārī, kad mazāk nekā četru stundu laikā uz ledus ap Taipali tika nogalināti 2500 krievu kājnieku. Pēc tam — palielinoties ieguvumiem citur — ja ne krievu uzbrukumu intensitāte, tad vēriens Taipalē, šķiet, saruka. Taču īstu atpūtas dienu Taipales aizstāvji nepiedzīvoja nekad. Nevienu brīdi starp februāra sākumu un kara beigām marta vidū viņu pozīcijas stundas laikā nebombardēja mazāk par 100 padomju lidmašīnām.

19 Pārrāvums!

Kā jutās somu ierindnieki tranšejās, cīnoties šajās apokaliptiskajās kaujās par Mannerheima līniju? Nav iespējams sīki rekonstruēt katru kauju Summas sektorā. Tās plosījās pilnīga haosa apstākļos, un ir maz sakarīgu stāstījumu par tām no karavīra redzespunkta. Izdzīvojušie somi, kas rakstīja atmiņas par šīm kaujām, parasti atsaucas uz pārrāvumiem savā atmiņā, virpuļiem, kuros notikumi zaudē asumu un pārvēršas izplūdušā vardarbībā un pārgurumā.

Pēc 11. februāra Mannerheima līnijā vairs nebija vietas, kuru būtu pareizi aprakstīt kā "kluso sektoru". Ienaidnieka spiediens bija spēcīgs visā frontē. Nikna un smaga padomju artilērijas uguns tika vērsta pret visām aizstāvju pozīcijām. Summas sektorā uzbrukuma apjoms un intensitāte pārsniedz vārdu iespējas to atbilstoši aprakstīt, tāpat kā beigās tas pārsniedza arī somu izturības robežu. Lai iegūtu skaidrāku izpratni par to, kādas bija februāra kaujas, varētu būt izdevīgāk koncentrēties uz sektoru, kur notikumi aprakstīti salīdzinoši sīki, kur kauju bēgumi un paisumi parādāmi ļoti skaidri. [59]

Sektorā, kura priekšpusē atradās Muolā baznīca — lauku ainavas orientieris pusceļā starp Muolā ezeru un Vuoksi ūdensceļu — padomju bombardēšana nebija gluži tik kataklizmiska, kā 400 lielgabalu sprigulēšana, kas samala Summu, tomēr gana smaga. Tur norisušais bija paraugs notikumiem visā frontes līnijā uz ziemeļiem un dienvidiem no galvenā sadursmes punkta Summā.

Visizvirzītākās somu pozīcijas bija lauku kapsēta Kirkojervi ezera purvainajos krastos, kur karavīri, ierodoties vai aizejot no komandbunkura, kas atradās netālu no baznīcas kapsētas aizsargājošajām sienām, varēja izbaudīt spocīgo sajūtu, rāpjoties pāri pusatsegtam zārkam.

Krievu spiediens pret Muolā baznīcas sektoru kļuva spēcīgāks 11. februāra rītā, kad sapieri izraisīja milzīgu ķēdes eksploziju un izspridzināja spraugas prettanku akmeņos, kas apjoza somu līnijas. Šai uvertīrai sekoja četru stundu ilga bombardēšana,

13. Muolā baznīcas kauja

kas pārvērta kapsētu gruzdošās drupās un atstāja tās saraustīto virsmu nosētu ar kauliem.

Brīdi pēc uguns pārtraukšanas krievi uzbruka ar divdesmit astoņiem tankiem. Šajā sektorā nebija palicis neviens somu prettanku lielgabals, jo visi pieejamie ieroči bija atvilkti un nosūtīti uz Summas fronti dienvidos. Muolā pozīcijas aizstāvošajiem vīriem nebija nekā cita, kā vien spridzekļsomas, granātu saišķi un Molotova kokteiļi. Pavēles bija stingras: turēties nelokāmi, cik iespējams ignorēt tankus, taču par katru cenu atsist kājniekus; kad kājnieki atkāptos, arī tanki dotos atpakaļ — vismaz decembrī tas bija nostrādājis.

Lai arī krievu tanki nokļuva divdesmit metru attālumā no kapsētu ietverošās akmens sienas, tālāk tie nedevās, acīmredzot baidīdamies no somu slēpņa. Turklāt tie ne visai agresīvi atbalstīja sev sekojošos kājniekus, un krievu zaldāti cieta smagus zaudējumus katru reizi, kad mēģināja tuvoties uz savu roku. Galu galā uzbrūkošās vienības ierakās netālu no prettanku akmeņiem, apmēram 200 metrus aiz sava bruņu transporta. Krēslā viņi atkāpās, atstādami simtiem mirušo.

Padomju bruņu transports sastājās lokā uz nakti, katram tankam novietojoties tā, ka tas varēja piesegt kaimiņtanku ar ložmetēju uguni. Līdz ar tumsas atnākšanu somi deva prettriecienu. Izmantodami apkārtnes pazīšanu, viņi piezagās tuvumā — kamēr snaiperi sašāva tanku priekšējos lukturus — un iznīcināja septiņus tankus ar rokas spridzekļiem.

Spēcīgi uzbrukumi tika atkal atsisti 12. februārī, bet trīspadsmitajā kapsēta bija jāpamet; tā bija pārāk atklāta, un krievu šāviņi bija noārdījuši visu aizsegu. Kapsētu nekavējoties ieņēma un nostiprināja, kas pavēra uzbrucējiem labas iespējas somu kreisā flanga apšaudīšanai.

No Zemesšauruma pavēlniecības pienāca jaunas pavēles: Muolā pozīcijām — kuras tagad noturēja viena pati rota — ir jāpaliek somu rokās par katru cenu, kamēr tiek risināta krīze Summā. Papildspēki vai artilērijas atbalsts nav paredzēts. Uz šo brīdi nocietinājumi šajā sektorā jau bija pussagruvušā stāvoklī. Bija tikai viens betona bunkurs; visi pārējie bija zemes un baļķu nocietinājumi, celti pirmskara brīvprātīgajā darbā, un tiem nebija paredzēts izturēt tik bargu apiešanos. Tranšejas, kas savienoja nostiprinātos punktus, bija sākušas grūt — augsne šajā Zemesšauruma daļā bija irdena un grantaina, kā rupja smilts. Aizstāvjiem bija viena vai divas mortīras, taču tām vairs nebija lādiņu, un viņiem bija artilērijas novērotājs, bet tā kā viņam vairs nebija lielgabalu, priekš kuriem novērot, viņš cīnījās kā kājnieks.

Četrpadsmitā februāra rītā pulksten 6:00 sākās nākamais krievu trieciens, ko ievadīja postoša bombardēšana, kuru vēl ļaunāku padarīja kapsētā izvietotā 76,2 mm lauka lielgabalu baterija. Šoreiz divdesmit pieci padomju tanki uzbruka liesmu metēju mašīnu kvarteta vadībā, kuras no saviem stobriem varēja izšaut uguns mēli divpadsmit metrus tālu. Somi drīz atklāja, ka cilvēks var izskriet cauri šai ugunij, tikai nedaudz apsvilinot savu sniega apmetni, ar nosacījumu, ja viņš aizsedz atklātās sejas daļas. Viņi izmantoja šo šausminošo taktiku, lai nokļūtu tuvumā, kur tanku ložmetējus nevarēja pavērst tik zemu, lai viņiem trāpītu, un dažus braucamos izsita no ierindas ar mīnām, granātām un vienā gadījumā izmantojot primitīvo, bet iedarbīgo metodi — ar lauzni noraujot no riteņiem kāpurķēdes.

Uzbrūkošie kājnieki atkal palika iepakaļus, daudzi no viņiem bīdoties uz priekšu aiz individuāliem bruņotiem vairogiem, kas bija uzmontēti uz slēpēm. Vairogi, šķiet, padarīja uzbrucējus biklus, un atsevišķi somi izmantoja viņu pasivitāti, lai dotu prettriecienu. Kāds snaiperis, vada komandieris Kūsala, izgāja neitrālajā joslā ar optisko šauteni un sašāva piecpadsmit krievus kājās un dibenā, kamēr tie rāpoja aiz saviem vairogiem. Atceļā uz somu pozīcijām pēc munīcijas papildinājuma Kūsalu ievēroja vairāki tanki, kuri mēģināja viņu sabraukt. Viņš paslēpās šāviņa izrautā bedrē, kamēr tanki braukāja tai pāri turp un atpakaļ, un, kad viņš sasniedza somu pozīcijas, visa viņa mugura bija vienās purpura svītras no tanku kāpurķēžu nospiedumiem.

Krievi atkal atkāpās, un uzņēmīgais Kūsala ieveda veselu nodaļu neitrālajā joslā, kur savāca trīsdesmit pamestus bruņotos vairogus. Tie izrādījās ārkārtīgi noderīgi somu grūstošo zemes uzbērumu nostiprināšanā. Piecpadsmitajā februārī valdīja klusums, kamēr krievi atjaunoja artilērijas munīcijas krājumus, bet somi to izmantoja, sūtot triecienpatruļas. Kāds somu snaiperis fiksēja trīsdesmit apstiprinātus nogalinātus ienaidniekus šajā dienā vien.

16. februārī, atkal bagātīgi apgādāti ar šāviņiem, krievi devās uz priekšu, lai iznīcinātu šo spītīgo pretestības saliņu reizi par visām reizēm. Pret pusi rotas, kas turējās Muolā, viņi sūtīja varenu piecdesmit tanku ķīli, kuru ievadīja smaga uguns un pavadīja artilērijas novērotāji ar radio apgādātos braucamajos.

Vienpadsmitos no rīta, kad somu rotas komandieris palūkojās laukā no sava bunkura, viņš neredzēja nekādu kustību tajā, kas bija atlicis no viņa pozīcijām — vienīgi sagrautu un dūmojošu ainavu. Tomēr, kad pēc pāris minūtēm ienaidnieks atkal uzbruka, izmantojot brigādei paredzētas bruņotas kamanas, kuras vilka milzīgie K.V. tanki, aizstāvju tranšejas spītīgi uzliesmoja. Divi no K.V. monstriem uzdūrās mīnām, kas bija izliktas iepriekšējā naktī, un atlikušo divu braucamo vadītāji krita panikā. Viņi apgrieza savus tankus riņķī un atklāja savus pasažierus kājniekus nāvīgai somu ugunij.

Vēlā pēcpusdienā somu disciplīna gandrīz sagruva. Pēdējais somu ložmetējs izgāja no ierindas, iesprūdis no nemitīgā grants biruma pār savu mehānismu, un padomju tanku pāris apvienojās komandā un sāka braukāt šurp un turp pa aizstāvju tranšeju pretējām pusēm, sagraudami sienas un aprakdami dažus vīrus dzīvus. Tomēr galu galā krievi pārstāja bombardēt Muolā pozīcijas — novērotāji vairs nevarēja ziņot par kādiem redzamiem mērķiem, uz ko šaut. Saujiņa somu, kas vēl bija dzīvi drūpošo tranšeju dibenā, pārmeklēja mirušo kabatas un norāva patronas no vairs nelietojamo ložmetēju patronlentēm. Viņiem kaut kā izdevās atsist vēl vienu bataljona apmēra uzbrukumu, kamēr iestājās tumsa un nāca ilgi gaidītā atļauja atkāpties.

Tovakar no rotas, kas bija aizsargājusi Muolā baznīcas sektoru, pāri bija palicis mazāk par vienu vadu. Aiz sevis viņi atstāja apmēram 1 000 mirušus krievu kājniekus un vismaz sešpadsmit tanku nomelnējušas čaulas. Tobrīd neviens vairs neskaitīja.

Iestājoties naktij no 11. uz 12. februāri, šausmas par izšķirīgo krievu izrāvienu bija pārvērtušās īstenībā. Taču pēkšņa, dramatiska smaga trieciena vietā, kādu visi apzināti vai neapzināti bija gaidījuši, par pārrāvumu, kas izraisīja atkāpšanos no Mannerheima līnijas, Zemesšauruma virspavēlniecībai sākumā tika ziņots gandrīz vai starp citu un bez lielas steigas. To nomāca milzums ziņojumu par kaujām, kas izklausījās daudz draudīgāki nekā atturīgais čuksts, ar kuru sevi pieteica īstā krīze. Lielas drāmas vietā bija vienīgi neskaidrība. Lehdes ceļa pārrāvums, kurš izdarīja to, ko nebija paveikuši simtiem citu ienaidnieka triecienu, netika novērtēts kā nozīmīgs drauds, kamēr krievu spēki šajā izvirzījumā bija izauguši pārāk vareni, lai somi varētu tos iznīcināt vai padzīt. Katra viņu rīcība, lai cīnītos ar šo ārkārtas situāciju, nāca vairākas stundas par vēlu un bija simtiem vīru par vāju.

Lehdes ceļa sektora nocietinājumus ziemeļaustrumos no Summas 11. februārī sargāja vīri no Otrā bataljona JR-9. Krievi bija ieplānojuši savas ofensīvas laiku veiksmīgāk, nekā varēja iedomāties: tikai dažas stundas pirms rītausmas 2/JR-9 bija pilnībā nomainījuši stipri cietušo bataljonu, kurš bija noturējis šo sektoru kopš janvāra beigām. Bataljons vairs nebija spējīgs sekmīgi pretoties; tā vīri bija pārcietuši visu, ko ienaidnieks pret tiem bija raidījis, bija atsituši dučiem uzbrukumu, tanki bija ieņēmuši viņu pozīcijas vairāk reižu, nekā kāds varēja to izskaitīt, tomēr viņi nekad nebija salūzuši, nekad nebija bēguši no kaujas lauka.

Bataljons, kas viņus aizstāja, bija šausmīgi novājināts. Lai sargātu savu divarpus kilometrus garo frontes sektoru, tajā varēja sapulcināt tikai 40 procentus miera laika sastāva jeb apmēram 400 vīru. Lai vēl vairāk sarežģītu šo situāciju, šis zviedriski runājošo somu bataljons bija pievienots somiski runājošo pulkam. Normālos, civilizētos apstākļos tik daudzi somi prot abas valodas, ka tā nebūtu problēma; kaujas spriedzē un haosā tas radīja papildu sasprindzinājumu jau tā pārslogotajai sakaru sistēmai. Bataljona komandieris, majors vārdā Lindmans, bija pārāk sasprindzis vēl pirms cīņas bija sākušās. Ieraudzījis vīru un tērauda viļņus pārplūdinām viņa pozīcijas, viņš sabruka un palika trulā bezdarbībā vairumā kritisko brīžu. Otrajam bataljonam bija jāizcīna šī kauja bez līdera, kauja, kurā rotu komandieri un apakšvirsnieki darīja, ko spēja, ar tiem resursiem, kas viņiem bija.

Tā bija sagadījies, ka Lehdes ceļa sektors bija tieši tā vieta, par kuru ģenerālis Ēkvists bija izteicis savas bažas pirmskara diskusijā par Mannerheima līnijas galīgajiem apveidiem. Šis sektors bija ļoti tuvu kritiskajai "elkoņa locītavai" pie Summas, un tā vērtība, kā aizsardzības līnijai, balstījās vienīgi uz diviem moderniem cietokšņiem, kuri valdīja pār apkārtni: Miljons dolāru bunkuru un Popiusa bunkuru. Citādā ziņā nocietinājumi nebija tik iespaidīgi: vēl trīs betona doti, kuri bija konstruēti un celti pirms gandrīz divdesmit gadiem un kuri visi trīs bija smagi cietuši no šāviņiem, kā arī liels daudzums tranšeju, baļķu bunkuru un zemnīcu, kas līdz 11. februārim bija smagi saplosīti. Turklāt, ja neskaita kreiso flangu, kur Munasuo purvs zem ledus garozas bija dūkstains un nodevīgs, teritorija iepretim nocietinājumiem bija atklāta, ar skraju mežu klāta un ar nelielu kritumu: laba vieta tankiem. Tur bija atradušies plaši mīnu lauki, prettanku akmeņi un dzeloņstiepļu nožogojumi, bet desmit dienu bombardēšana bija padarījusi prettanku akmeņus par salauzītiem bluķiem, uzspridzinājusi vairumu mīnu un saraustījusi dzeloņstieples

14. Krievu pārrāvums 1940. gada 12. februārī

mazos bezjēdzīgos rituļos, kas mētājās kumšķos šur un tur, ar platiem attīrīta ceļa posmiem starp tiem.

Kad bataljons pārņēma šo sektoru, bija piķa melna nakts. Tā vīriem nebija iespējas iepazīties ar apkārtni vai nodibināt psiholoģisku vai vizuālu kontaktiem ar tiem, kas atradās flangos. Būdami rezervē, vīri, protams, bija dzirdējuši neskaitāmus šausmu stāstus par Ivana īstenoto jauno karošanas veidu.

Vienpadsmitais februāris bija auksta (-23°C) un miglaina svētdiena. Nakts laikā Timošenko visā Karēlijas zemesšauruma platumā bija pievilcis astoņpadsmit svaigas divīzijas un piecas tanku brigādes. Lehdē krievi, lai neradītu bažas somiem, papildu artilērijas baterijas bija atvilkuši ar rokām un noņēmuši apvalkus saviem līdz šim slepenajiem snaiperieročiem — lielgabaliem, kuri bija izvietoti, lai raidītu zemas trajektorijas uguni pa somu nocietinājumu ambrazūrām.

Lehdes sektora priekšā padomju 123. divīzija gatavojās uzbrukumam, kas bija tik rūpīgi izmēģināts. Divīzijas zaldātiem un virsniekiem tā bija nemierīga nakts. Viņu galvenais uzdevums bija ieņemt Popiusu un Miljonu, un viņi bija droši, ka Kremļa acis viņus vēros.

Tagad šis sektors bija kļuvis vēl svarīgāks, nekā agrāk. Summas aizsardzība bija izrādījusies tik sīksta, ka Mereckovs bija izlēmis fokusēt savu galveno triecienu Lehdes sektorā. Ja viņam izdotos pārrāvums šeit, Summa būtu jāpamet. Apmēram 1000 metrus aiz galvenajiem nocietinājumiem atradās atbalsta līnija. Kad 123. divīzija būtu izlauzušies cauri tai, tā atrastos piemērotā attālumā no ceļu krustojumiem, kuru jutīgums pēc trieciena pa tiem liktu somiem vai nu pamest visu Summas sektoru, vai arī līdz pēdējam noasiņot pretuzbrukumos.

Ar pirmo gaismiņu karavīriem tika iedota šņabja deva. Astoņos 123. divīzija un tai pievienotais bruņu transports, Trīsdesmit piektā Vieglā tanku brigāde, atradās pozīcijās. Izrāde sākās ar divarpus stundu ilgu bombardēšanu vēl nepieredzētā spēkā un niknumā. Līdz šim maskētie snaiperieroči atklāja uguni pa Popiusa un Miljonu bunkuriem, izplēšot milzīgus betona gabalus un ieliecot ambrazūru bruņotos vairogus.

Visas trīs JR-9 rotas atradās frontes līnijā starp Summajervi ezeru un Munasuo purvu. Labajā pusē leitnanta Ēriksona rota piesedza Miljonu bunkuru; centrā leitnanta Malma rota piesedza Popiusu un pašu Lehdes ceļu; kreisajā pusē, ierakusies aiz Munasuo purva, atradās leitnanta Hannu rota.

Divpadsmitos pēc Ļeņingradas laika divi 123. divīzijas pulki uzsāka uzbrukumu. Viens pilns pulks devās pretim Ēriksona vīriem un Miljons dolāru bunkuram, kamēr otrs, divu tanku rotu atbalstīts, devās uz Popiusu. Popiuss nikni pretojās. Leitnanta Malma vīri aizstāvēja bunkuru tik sekmīgi, ka pirmais krievu uzbrukums izčākstēja un salūza jau pēc divdesmit minūtēm. Tad uzbrukumam Popiusa bunkuram tika pievienots otrs, svaigs bataljons, un šoreiz padomju tanki par spīti tam, ka zaudēja četrus savējos no šāviņu uguns, piebrauca cieši klāt un nostājās tieši priekšā bunkura šaujamlūkām, ignorējot ložmetēju uguni, kas dzirksteļoja un rībināja pret to torņiem.

Tā nebija jauna taktika; kad tā tika izmēģināta iepriekš, bunkura garnizons bija izsaucis "Bofors" uguni vai arī izlavījies pa aizmugures ieeju un apmētājis tankus ar kokteiļiem un granātu saišķiem. Šoreiz to darīt nebija iespējams. Krievi bija uzlabojuši savu kājnieku-tanku taktiku līdz tādam līmenim, kur katru tanku atbilstoši piesedza vīri ar automātiskajiem ieročiem, un visi "Bofors" lielgabali Lehdes sektorā bija izgājuši no ierindas ‑ nevis no tiešiem trāpījumiem, bet no satricinājuma.

Tagad Popiusa garnizonam neatlika nekas cits, kā atstāt nocietinājumu un cīnīties apkārt atlikušajos zemes uzbērumos. Kad viņi pietuvojās pozīcijai, sarkanarmiešu kājnieki sastapās ar mežonīgu pretestību un 100 metru rādiusā ap bunkuru atstāja izkaisītus apmēram 200 kritušos. Un tomēr ap 12:30 virsnieki, kuri noraudzījās kaujā no 123. divīzijas starta pozīcijām, varēja gandarīti vērot, kā sarkanais karogs paceļas virs Popiusa. Atskanēja gaviles, pirmās gaviles, ko daži no šiem vīriem nebija dzirdējuši kopš paša kara sākuma.

Somu kreisajā flangā leitnanta Hannu vīri sākumā saskārās tikai ar kājniekiem, jo purvs neizturētu tanku svaru. Uzbrūkot pāri lēzenajiem, zālēm klātajiem muklāja plašumiem, krievi zaudēja tik daudz vīru, ka izdzīvojušie iesauca šo vietu par "Nāves ieleju". Tomēr beigu beigās Hannu bija spiests pavēlēt vīriem atkāpties, kad atklāja divdesmit vai vairāk tankus ieņemam viņa pozīciju aizmuguri no Lehdes ceļa puses.

Vienīgi labajā flangā, kur atradās Miljons dolāru bunkurs, aizstāvji spēja noturēt savas sākotnējās pozīcijas. Ēriksona vīri cīnījās visu dienu. Vairākas reizes nocietinājums pazuda zem krievu kājnieku viļņiem, un katru reizi to attīrīja ar granātām un "Suomi" uguni. Atsevišķi krievi mēģināja ielīst iekšā pa šaujamlūkām, un izraisījās daudz tuvcīņu. Pretošanās pie bunkura turpinājās visu nakti, arī pēc tam, kad cietoksnis bija pilnībā aplenkts. Krievi divas reizes aicināja iekšā esošo vadu padoties, un viņiem atbildēja ar neķītrībām. Tad 12. februārī, piecos no rīta, ienaidnieka sapieri novietoja 225 kilogramus smagu dinamīta bluķi šāviņa atstātā iedobē uz galvenā nodalījuma jumta. Sekojošais sprādziens nogalināja visus iekšā esošos vīrus un atstāja cietokšņa jumtā desmit metru platu caurumu. Pat tagad, kad viņu skaits bija sarucis mazāks par piecdesmit, leitnanta Ēriksona vīri turpināja pretoties. Viņa artilērijas tehniķiem pat izdevās atgriezt pie dzīvības vienu no "Bofors" lielgabaliem un izsist no ierindas trīs vai četrus garām braucošos tankus, pirms tas apklusa pavisam. Galu galā, divpadsmitā februāra pusdienlaikā izdzīvojušie vēl arvien labā kārtībā atkāpās uz atbalsta līniju aiz Summajervi ezera.

Iestājoties naktij, 123. divīzija un tās tanki bija nostiprinājuši rombveida izvirzījumu uz Lehdes ceļa līdz pašai somu atbalsta līnijai. Pat netika mēģināts ieņemt šos nocietinājumus triecienā, jo gaisma jau dzisa un pastāvēja drīzu somu pretuzbrukumu iespēja. Krievi nostiprināja teritoriju, ko bija sagrābuši, izveidoja spēcīgu aizsardzības perimetru un izvilka vēl šņabi.

Viņi to bija pelnījuši; nekur citur visā frontē lielais 11. februāra spiediens nebija devis ievērojamus ieguvumus. Niknie uzbrukumi Summai bija atsisti, un visur citur Pirmās, Otrās, Trešās un Ceturtās divīzijas frontēs visi krievu izvirzījumi nakts laikā bija iznīcināti pretuzbrukumos.

Bija paredzēts pretuzbrukums arī pret Lehdes ceļa pārrāvumu, un, ja Piektā divīzija būtu atradusies tuvāk un briesmas būtu aptvertas ātrāk, tas, iespējams, būtu izdevies. Taču Mannerheims neatbrīvoja Piektās divīzijas trīs pulkus, JR-13, -14 un -15, līdz divpadsmitā februāra rītam. Plāns paredzēja raidīt visus trīs pulkus pret Lehdes izvirzījumu vienā, divīzijas lieluma triecienā, taču notikumu attīstība apsteidza somu pretošanās iespējas. Ģenerālis Ēkvists bija spiests atvēlēt vienu pulku, JR-13, atbalsta līnijas stiprināšanai iepretim izvirzījuma galvgalim un pārcelt otru, JR-15, uz draudīgu vietu netālu no Trešās un Ceturtās divīzijas robežas. Tādējādi pretuzbrukumam tūdaļ pieejams palika vienīgi JR-14.

Divpadsmitajā februārī kaujas bija smagas arī citur. Summa šajā dienā piedzīvoja piecus atsevišķus uzbrukumus. Visi tika atspiesti atpakaļ. Otrās divīzijas fronte tika pārrauta trijās vietās un visās atgūta pēc enerģiskiem pretuzbrukumiem. Ja neskaita Lehdes izvirzījumu, tad dienas beigās Mannerheima līnija vēl arvien bija neskarta, un krievi atkal bija cietuši briesmīgus zaudējumus. Tomēr Timošenko ilgtermiņa stratēģija bija nogurdināt somus, spiežot viņus veikt nemitīgus pretuzbrukumus pret lokāliem draudiem, sasprindzinot viņu izsīkstošos resursus līdz lūzuma punktam. Divpadsmitajā datumā vien Zemesšauruma armijā zaudējumi bija 1200 vīru. Timošenko varēja atļauties zaudēt desmitreiz vairāk vīru vienā dienā. Ar putnubiedēkļu bataljoniem Mannerheims aizstāvējās pret pulku lieluma frontēm, un situāciju nekādi nebija iespējams uzlabot.

Pretuzbrukums Lehdes izliekumam sākās 13. februāra rītā. Plāns paredzēja diviem JR-14 bataljoniem dot triecienu izvirzījumam no Majajoki upes ielejas, kamēr divi atlikušie bataljoni veiktu papildu uzbrukumus, viens no atbalsta līnijas pret izvirzījuma galvgali un otrs pret tā labo flangu no dūksnainās teritorijas Munasuo purva augšpusē. Taču notika tā, ka intensīva bombardēšana, apšaudīšana un tanku uzbrukumi apturēja pirmā bataljona virzīšanos, un otrajam bataljonam bija jāpiebremzē sava virzīšanās, lai stātos pretim jaunam krievu triecienam ziemeļaustrumos no Munasuo. Tas atstāja divus JR-14 bataljonus visai operācijai. Apmēram līdz pusdienai viņi bija izrādījuši drosmi un padzinuši ienaidnieku no pakalna ziemeļos no Summajervi un pārcēluši dažas rotas pāri Majajoki upei, bet tobrīd krievu izvirzījuma priekšējo līniju novērotāji sāka izsaukt ārkārtīgi koncentrētu artilērijas uguni pa uzbrucējiem. Cietuši smagus zaudējumus, tajā skaitā zaudējuši pulka komandējošo virsnieku un četrus cits citam sekojošus bataljona komandierus, un tankiem draudot apiet viņu kreiso flangu, abi bataljoni atkāpās uz atbalsta līniju.

Somu vēsturnieks Volfs Halsti, kurš dienēja Piektās divīzijas kvartīrmeistaru spēkos, bija šo notikumu aculiecinieks. Pēc pretuzbrukuma sagrāves viņš ir atzīmējis savā dienasgrāmatā:

Taktiskā situācija pati par sevi nav bezcerīga! Vienīgi trūkst līdzekļu, lai tiktu ar to galā! Ja vien mums būtu mazliet smago ieroču! Šie nabaga zeļļi no Turku! [Torīt uzbrūkošos bataljonus veidoja vīri no Turku rajona.] Diez vai viņi zina, kā vaina īsti ir šī ķeza? Kāds gandarījums būtu izveidot bataljonu no politiķiem un birokrātiem un tad pavēlēt viņiem veikt šādu uzbrukumu, bez tankiem un artilērijas, ko viņu stulbums mums šodien ir atņēmis!! [60]

Ap launagu, iepretim izvirzījuma galvgalim, krievi uzsāka niknu bruņu transporta uzbrukumu. Vissmagākajā sadursmes vietā, prettanku grāvī, kuru rietumu pusē balstīja pāļu siena, notika izmisīgas tuvcīņas. Kāda somu rota tajā pēcpusdienā zaudēja astoņdesmit sešus vīrus. Masīva tanku lielgabalu uguns sagrāva pāļu sienu, un krievu kājnieki aizpildīja grāvi ar zariem, baļķiem un dažviet ar saviem ķermeņiem. Pēc divarpus stundu ilgas sīvas kaujas piecdesmit padomju tanku ķīlis izlauzās cauri un aizvēlās rietumu virzienā, iekšā somu aizmugurē. Tika veikti neprātīgi mēģinājumi doties tiem pretuzbrukumā ar tanku slepkavu brigādēm, kuras bija bruņotas ar spridzekļiem un pudeļbumbām, taču, kopš krievu kājnieki enerģiski sekoja tankiem, tā bija pašnāvība. Pirmā pozīcija, kam tanki pārskrēja pāri, bija haubiču baterija, kurai bija izbeigusies munīcija un kura pirmoreiz bija piedzīvojusi kaujas 1905. gadā pret japāņiem Mandžūrijā. Nopietnāks bija desmit 150 mm lielgabalu zaudējums dziļāk aizmugurē, kuru pozīcijas tika ieņemtas tik ātri, ka nebija laika tos sabojāt un vēl jo mazāk aizvilkt drošībā.

Tad, tikai pusotru kilometru no Lehdes ceļu krustojuma un ar brīvu ceļu pa tankiem pateicīgu zemi līdz pat pašai Vīpuri, tanku trieciengrupa apstājās, pārgrupējās un nogaidīja, kamēr to panāks papildu vienības. Vēsturnieki var vienīgi minēt, kādēļ krievi apturēja savu veiksmīgāko izrāvienu šajā karā, kad pilnīga uzvara bija viņiem rokā. Visticamākais izskaidrojums ir tāds, ka krievi nespēja noticēt tam, ka ceļš uz Vīpuri stāv atvērts viņu priekšā, vai arī tam, ka somu aizsardzība ir tik smagi sagrauta, kā tas tiešām bija, un tādēļ atgriezās pie vecajiem ieradumiem un piesardzības taktikas. Brīdī, kad viņi

atkal sāka kustēties, somi bija nostiprinājuši savu ieliekušos aizsardzību, un krievu iespēja bija garām.

Ziņojumi par situāciju citur trīspadsmitajā datumā atgādināja parafrāzes par iepriekšējo dienu ziņojumiem. Taipali ķēra 50 000 šāviņu, un tai uzbruka pieci pulki, taču aizsardzība nesalūza. Otrā divīzija, tajā skaitā spēcīgi plosītie Muolā kapsētas aizstāvji, ieliecās zem spēcīga spiediena, taču arī nesalūza. Nākamais pretuzbrukums Lehdes izvirzījumam tika apsvērts nakts no 13. uz 14. februāri pirmajā pusē, taču nemainīgais artilērijas atbalsta trūkums un relatīvais aizsega trūkums lika tam izskatīties bezcerīgam, un operācija tika atcelta, pirms vēl bija pilnībā izplānota.

Četrpadsmitā februāra rītā Otrā korpusa štābā notika saspīlēta tikšanās. Piedalījās pārgurušais ģenerālis Ēkvists, visas Zemesšauruma armijas virspavēlnieks ģenerālis Estermans un maršals Mannerheims. Visi trīs ģenerāļi bija vienisprātis vienā punktā: tā kā Lehdes ceļa izspīlējums nav iznīcināms, būtu nepieciešams veikt lielākas korekcijas visā Otrā korpusa frontē. Tālāk sākās domstarpības. Kā jau bija sagaidāms, savos memuāros visi trīs ģenerāļi sniedz atšķirīgus vērtējumus. Estermans bija par atkāpšanos līdz pat Aizmugures līnijai, kura balstījās Vīpuri, un par puspabeigtās Starplīnijas izmantošanu tikai kā aizkavējošu pozīciju. Ēkvists, pēc Mannerheima pamudinājuma ierosināja apņēmīgi pretoties Starplīnijā. Turpmākajā sarunas gaitā Mannerheims uzsvērti ignorēja Estermanu un apsprieda taktiku tieši ar Ēkvistu, kurš, galu galā, bija Estermana padotais. Hierarhijas pārkāpšana bija tikai pēdējais simptoms nesaskaņām, kas bija augušas starp Mannerheimu un viņa Zemesšauruma komandieri jau vairākas nedēļas.

Lai arī Mannerheims skaidri bija parādījis savas galvenās noskaņas, viņš atgriezās Otavā, neizdevis nekādas stingras pavēles. Barons kā parasti nesniedza nekādus paskaidrojumus savai rīcībai, bet ir ticams, ka viņš gribēja pārbaudīt diplomātiskos notikumus, pirms izdot tik izšķirošu pavēli. Todien Mannerheims vienīgais starp trim vīriem, kas atradās istabā, zināja, ka miera sarunas atrodas trauslā stadijā un Somija paturētu kādu varu ietekmēt diplomātiskos notikumus tikai tik ilgi, kamēr ārpasaulei tās armija šķistu neuzvarēta. Tieši šis politiskais apsvērums, nevis asinskāra stūrgalvība, lika Mannerheimam uzstāt par katra Somijas zemes centimetra turēšanu līdz pēdējām brīdim.

Četrpadsmitais februāris: tika veikti atkārtoti uzbrukumi pāri ledum pret līnijas flangu līča pusē. Visi tika atspiesti atpakaļ ar smagiem zaudējumiem. Lehdes sektorā krievi paplašināja savu izvirzījumu un vietām atspieda atpakaļ atbalsta līniju, zaudējot bataljonu vīru, taču izdarot tādu spiedienu uz Summas sektora aizmuguri, ka tā aizstāvjiem bija jāsāk atkāpties. Viņiem tas bija rūgts brīdis: Summa bija izturējusi septiņdesmit dienas visspēcīgākos triecienus, kādus vien Sarkanā armija varēja raidīt. Atkāpšanās notika, krieviem to neievērojot, un nākamajā dienā, 15. februārī, viņi uzsāka milzīgu uzbrukumu ar divām divīzijām un vairāk nekā 100 tankiem un atklāja, ka pretinieki ir izgaisuši. Kad Kremlis saņēma ziņu, ka Summa ir "kritusi", Staļins sākumā tai nenoticēja, un augsta ranga aculieciniekam, kurš pats bija redzējis sarkano karogu uzvijamies virs izpostītajiem dotiem, bija viņš jāpārliecina.

Somijas iekšienē tikmēr mēģināja sakasīt vēl kādas rezerves. Sešpadsmit gadus veciem zēniem, rezervistiem, kam jau bija pāri piecdesmit, un ieslodzītajiem ar vieglākiem spriedumiem tika izsniegtas šautenes un formastērpi, un viņi steigā izgāja pamata apmācību vai kvalifikācijas celšanas kursu. Šādas tādas vienības no mazāk apdraudētajiem apgabaliem ziemeļu un centrālajos mūžamežos — rota šur, rota tur — tika pārvietotas uz dienvidiem, cik ātri vien iespējams, kamēr Sarkanās armijas gaisa spēki pielika visas pūles, lai sarautu gabalos dzelzceļa tīklu, izraisot nemitīgas aizkavēšanās.

Lai bloķētu krievu turpmāko kustību no Lehdes izvirzījuma, plānajā aizsardzības līnijā, kas balstījās atklātajā, klajajā apvidū ap Kemeres klinti, tika izvietotas pārgurušās JR-14 paliekas un aizsargu organizācijas pusaudžu rekrūši no Vīpuri rajona. Koku aizsegs bija neliels, un laika rakt ierakumus nebija vispār. Somi vienkārši ierakās sniegā un pavērsa šautenes uz austrumiem. Vēsturnieks Volfs Halsti bija kopā ar promejošās Piektās divīzijas apgādes ešelonu, kad pusaugu karavīri devās kaujā:

2/15/40: Agrā pēcpusdienā mūsu telts priekšā parādījās rezerves jaunākais leitnants, tiešām gluži vēl bērns, jautādams, vai mēs nevarētu atlicināt nedaudz ēdiena viņam un viņa vīriem [..], viņš bija atbildīgs par veselu vadu "vīru", kuriem tik tikko bija bārda, ko dzīt. Viņi bija ieradušies pa taisno no mācību iestādes ar diviem jauniem prettanku lielgabaliem. Viņi bija nosaluši un nobijušies, izbadējušies un ceļā, lai pievienotos spēkiem ceļa aizsprostā Lehdes priekšā…

2/16/40 (pēcpusdiena): Tas pats rezerves leitnants ir atpakaļ, uz viņa drēbēm asinis, jautā atkal pēc pārtikas [..], esot zaudējis abus lielgabalus un pusi savu vīru, kad krievi izlauzušies cauri [..], viņa vīri bijuši izklīduši, tanki pārbraukuši taisni pāri viņa lielgabaliem un sadragājuši tos [..], es prasīju, kādēļ viņš nav pienaglojis šos tankus, kamēr tie nebija tikuši tik tuvu. Nabaga puisis paskaidroja, ka viņa vīri saņēmuši lielgabalus, vēl arvien ietītus brezentā, pa taisno no preču vilciena piķa melnā tumsā; tā kā viņiem tūlīt bijis jādodas uz priekšu, viņi atstājuši apvalkus uz ieročiem, dodamies uz fronti. Tikai pēc tam, kad lielgabali bijuši izvietoti priekšējās pozīcijās, viņiem bijusi iespēja noņemt iesaiņojumu, un tad viņi šokēti atklājuši, ka tie nav tāda paša modeļa kā tie, uz kuriem viņi apmācīti. Viņi darījuši visu, lai atklātu, kā pielādēt un šaut ar šiem lielgabaliem, taču neesot bijis pietiekami daudz laika sagatavoties, kad padomju tanki jau uzbrukuši un pārbraukuši taisni pāri viņiem…" [61]

Piecpadsmitā februāra pēcpusdienā pulksten četros Mannerheims sankcionēja vispārēju Otrā korpusa atkāpšanos uz Starplīniju.

20 Diplomātu spēles: pirmais raunds

Kopš dienas kad viņš bija nācis pie varas, Somijas ārlietu ministrs Veine Tanners bija mēģinājis atsākt sarunas ar Maskavu visiem iedomājamiem līdzekļiem. Viņš bija izteicis aicinājumus personīgi, viņš bija sūtījis slepenus emisārus uz Baltijas valstīm, un viņš bija mēģinājis nodibināt sakarus caur vairāku somiem simpatizējošu neitrālu valstu valdībām. Maskavas vienīgā atbilde bija stindzinoša klusēšana.

Tad janvāra sākumā Tanners saņēma vēstuli no dāmas vārdā Hella Vuolijoki, feministiski un kreisi noskaņotas dramaturģes un ievērojamas somu komunistes, kura bija pazīstama kā uzticības persona Borisam Jarcevam, krievu aģentam, kas pirmais bija vērsies pie somiem sakarā ar teritoriju iznomāšanu Staļinam. Vuolijoki bija sakari, tajā skaitā ar Padomju Savienības pilnvaroto pārstāvi Zviedrijā, Aleksandru Kollontaju. Vēstulē Tanneram Vuolijoki piedāvāja sazināties ar savu draudzeni un parunāt kā sieviete ar sievieti par izredzēm sākt miera sarunas. Tanners nekad nebija dzirdējis par tik neparastu metodi diplomātisko attiecību uzsākšanā, taču ar saviem pūliņiem viņš bija nonācis strupceļā, un pat kaut ko tik jocīgu bija vērts izmēģināt. Viņš steidzīgi apspriedās ar pārējiem Somijas valdības galvenajiem locekļiem, un tie piekrita. Tas izklausījās ļoti dīvaini, un bija viena iespēja no tūkstoša, ka jel kas izdosies, bet kādēļ nepamēģināt? Sajūsmināta par atļauju, Vuolijoki drīz devās uz Stokholmu.

Viņa tur ieradās 10. janvārī. Nākamās trīs nedēļas viņa un Kollontaja katru dienu slepeni tikās "Grand Hotel" istabā. Viņu starptautiskās diplomātijas metodes, Maksa Jakobsena vārdiem, bija "ārkārtīgi nekonvencionālas un nejaušas: viņas neveica pierakstus, viņas plaši izmantoja savu košo iztēli, lai izrotātu un uzlabotu oficiālos norādījumus, viņas nekautrējoties izpušķoja savus ziņojumus ar personīgiem komentāriem; īsumā, viņas uzvedās kā divas savedējas, kuras bija izlēmušas ievest vai, ja vajadzīgs, iemānīt laulībā atturīgu un aizdomu pilnu pāri. Tomēr beigās viņām izdevās tas, kas neizdevās ortodoksālajai diplomātijai: viņas panāca somu-krievu miera sarunu sākšanos." [62]

Sākotnējā Maskavas reakcija bija piesardzīga. Tad janvāra pēdējā dienā Molotovs beidzot nosūtīja notu caur Zviedrijas diplomātiskajiem kanāliem, kas netieši atzina gan Riti-Tannera valdības pastāvēšanu, gan tās leģitimitāti. Ar šo īso vēstuli Kūsinena režīms Terijoki oficiāli pārstāja pastāvēt. Ar vienu Molotova spalvas vilcienu Kūsinens un visa viņa valdība tika nodota aizmirstībā starp citām "komunisma zaudētajām lietām". Var gandrīz vai just līdzi Kūsinenam, kuru pārcēla uz birokrātisku posteni Karēlijas PSR un par kuru vēlāk reti kad tika dzirdēts. Divus garus gadu desmitus viņš bija nokāvies ar domām par zaudēto pilsoņkaru un uzticīgi turējies pie partijas kursa, tomēr viņa patētiskais uznāciens uz lielās skatuves bija ildzis un beidzies mazāk nekā simts dienās. Viņš nesaņēma nekādu atlīdzību, un viņa kritiens nežēlastībā bija gan pēkšņs, gan nožēlojams.

Šī de facto atsacīšanās no Kūsinena aparāta sākumam jau bija ievērojama piekāpšanās. Nav stingru pierādījumu, taču šķiet, ka Staļins nekad no visas sirds nav bijis sajūsmā par šarādi ar Kūsinenu un ļāvis sevi pierunāt uz to, būdams dusmīgs un vīlies Helsinku nesamierināmībā. Pasaule bez žēlastības bija izsmējusi Kūsinena valdību, un tās pastāvēšana bija kļuvusi par milzīgu klupšanas akmeni ceļā uz kara izbeigšanu.

Un Staļins gribēja tam darīt galu — vispirms, protams, atgūstot savu bruņoto spēku reputāciju. Viss šis Somijas jautājums bija tālu pāraudzis Staļina sākotnējos nolūkus. Iecerēta kā ātra starpspēle ar reģionālu spēku iesaistīšanu, tā bija izvērsusies par milzīgu militāru katastrofu, par kuras radīto diplomātisko un materiālo zaudējumu labošanu būs pamatīgi jāsamaksā. Aiz kalniem nebija karošanas sezona Eiropā. Kas zina, kādas militāras situācijas var atgadīties? Tāda nu bija Staļina situācija janvāra beigās — ievērojams procents viņa absolūto militāro resursu bija iemesti nogurdinošā kampaņā, kuras gals vēl joprojām nebija redzams.

Bija parādījies arī kāds jauns un uztraucošs faktors. Angļu-franču intervences ēna, kas decembrī bija tāla un gluži teorētiska iespējamība, pēkšņi bija kļuvusi taustāma. Padomju izlūkošanas ziņojumi čukstēja par iespējamiem plāniem uzbrukt Kaukāza naftas atradnēm vai sūtīt karavīrus uz pašu Somiju. Ņemot to visu vērā, Somijas kampaņa nebija tikai apgrūtinājums, tā bija kļuvusi par bīstamu pārrāvumu, par nezināmu kārti visas Eiropas vienādojumā, kuras pagaidu līdzsvars bija nozīmīgs Padomju Savienības drošībai.

Tomēr arī steiga atsākt sarunas Staļinam nerunātu par labu. Viņš nevarēja atļauties, ka viņu ierauga piekāpjamies tik viegli; viņa sākotnējās prasības būs jāapmierina ar uzviju un papildu nosacījumiem, un Somijas armijai ir jātiek pazemotai, lai PSRS varētu iziet no šā asiņainā slaktiņa ar neskartu reputāciju.

Francija bija viena no pirmajām un skaļākajām Somijas lietas aizstāvēm. Pat franču sociālisti šajā epizodē iestājās pret Padomju Savienību. Redzēdama tautas noskaņojuma pamatīgumu un dedzīgumu, Francijas valdība sagudroja pārāk izsmalcinātu shēmu, kā, dodot netiešu triecienu Vācijai, novājināt Vācijas galveno sabiedroto, Krieviju. Šo plānu vadīja apsvērumi, kuros bija pārvērtēta Krievijas eksporta nozīme nacistu kara ekonomikai, un līdz smieklīgumam optimistiskas prognozes par to, cik iedarbīga varētu kļūt Sabiedroto īstenotā "blokāde" — tādā veidā, kā tā notika — ja šīs piegādes tiktu apturētas. Patīkamākā nianse šajā shēmā bija tā, ka krievi izskatījās pēc militāriem nejēgām. Šis izgudrojums panāktu to, ka vāciešiem tiktu kaitēts, iztiekot bez īstas karošanas ar viņiem.

Taču zem šā mērķa slēpās arī dziļāki motīvi: vēlme pārvērst par karadarbības reģionu kādu attālāku Eiropas daļu, nevis pašu Franciju, un iespēja nomainīt kara galveno nolūku — cīņu ar Hitleru — ko daudzi francūži nebūt nekāroja, ar palīdzības sniegšanu "mazajai drosmīgajai Somijai", it sevišķi tagad, kad Francija bija tikusi ārā no grūtās situācijas attiecībā uz Poliju.

Tika sagatavoti divi varianti. Viens ietvēra Francijas palīdzību poļu trimdas vienību apbruņošanā, to nogādāšanu Petsamo un palīdzēšanu pievienoties somu spēkiem, tā izvairoties no nepatīkamas tiešas vardarbīgas konfrontācijas ar krieviem. Otrā variantā tika apsvērts masīvs gaisa uzbrukums Kaukāza naftas atradnēm ar Turcijas piedalīšanos. Lietas attīstījās līdz pat sarunām ar Mannerheima štābu par Petsamo operāciju, ko maršals atzina par veicamu un potenciāli noderīgu. Aizķeršanās bija tāda, ka to nevarēja īstenot bez sadarbības ar britiem, un tā nebija gaidāma ātrāk par decembra beigām.

Briti kļuva ieinteresēti tāpēc, ka viens no kritiskajiem caurumiem Karaliskās flotes īstenotajā Vācijas blokādē bija dzelzsrūdas straume, kas plūda no Zviedrijas dzelzs raktuvēm un nodrošināja 40 procentus Vācijas vajadzību. Vasarā šie rūdas sūtījumi plūda cauri Botnijas līcim, un tādējādi bija britiem nesasniedzami. Taču ziemā tie nonāca Narvīkā, Norvēģijā, no kurienes devās uz Vāciju ar konvojiem, kas līkumoja gar fjordiem izroboto Norvēģijas krastu labu gabalu iekšā Norvēģijas teritoriālajos ūdeņos. Jau septembra vidū Čērčils bija ierosinājis Karaliskajai flotei izlikt mīnu laukus gar šiem iekšzemes maršrutiem un piespiest vāciešus iziet atklātā jūrā, kur tos varētu aizsniegt.

16.  decembrī viņš nāca klajā ar pārstrādātu plānu, pilnībā apzinādamies, ka no britu puses tas paredz kliedzošu starptautisko likumu pārkāpumu un gandrīz drošu militāro atbildi kaut kur Skandināvijā no vācu puses. Ņemot vērā Sabiedroto flotes pārākumu jūras virspusē, Čērčils tomēr uzskatīja, ka, izceļoties lielam konfliktam ziemeļos, viņiem būtu ievērojamas priekšrocības. Sākumā šajā shēmā, kas kļuva pazīstama kā "Mazais plāns", Somija vispār nebija pieminēta. 18. decembrī, kad britu ministru kabinets sapulcējās, lai apspriestu šo jautājumu, viņi bija informēti arī par franču shēmu palīdzības sniegšanā Somijā un Tautu Savienības veikto Krievijas izslēgšanu. Kabinets izlēma norobežoties no franču priekšlikumiem par tūlītēju intervenci un atstāja rūpes par netīro Skandināvijas situāciju militārajiem virspavēlniekiem.

Tāpēc tad, kad ģenerālis Geimlins Augstākās Kara padomes sanāksmē 19. decembrī iestājās pret tiešu militāru palīdzību Somijai, briti labprāt ļāva šim jautājumam kādu brīdi uzgaidīt. Padome izvēlējās nosūtīt notas Zviedrijai un Norvēģijai, kurās mudināja tās palīdzēt Somijai un apsolīja Sabiedroto atbalstu, ja tāpēc viņām draudētu briesmas. Ja lietas attīstītos šādā virzienā, rastos nevainojama iespēja apturēt Vācijas dzelzsrūdas piegādes, nepiedzīvojot nopēlumu par Norvēģijas teritoriālās neaizskaramības pārkāpšanu. Šāda ziņa attiecīgi tika nosūtīta 27. decembrī, un 5. janvārī abas neitrālās Skandināvijas valstis atsūtīja savas atbildes. Individuāli brīvprātīgie un ārvalstu ziedotās militārās kravas varēja brīvi ceļot pāri Zviedrijas un Norvēģijas teritorijai. Tālāk par to abas neitrālās valstis neiešot.

Kamēr norisinājās šie pirmie dejas soļi, britu armijas virspavēlnieki bija pabeiguši pētījumu par Skandināviju kā potenciālu karadarbības reģionu. 2. janvārī viņi piedāvāja jaunu shēmu šim reģionam, alternatīvu Čērčila sākotnējām idejām, kas drīz vien tika iesaukta par "Lielo plānu". Pamatā tā bija ģenerāļa sera Edmunda Aironsaida garabērns, kurš tajā saredzēja iespēju atgūt Sabiedroto reputāciju, ko pamatīgi bija aptraipījusi viņu atturēšanās rīkoties Polijas labā, un sagraut visus vācu grafikus pavasara ofensīvām. Bija acīmredzams, ka Sabiedrotie nevar atvēlēt lielus spēkus operācijai Skandināvijā, taču Aironsaids saredzēja šajā reģionā pārejošu apstākļu kopumu, kas varētu ļaut salīdzinoši mēreniem spēkiem sasniegt ārkārtīgi neproporcionālus rezultātus: "Iespēja iegūt lielus ienākumus ar ļoti maziem izdevumiem", tā viņš to formulēja savā dienasgrāmatā.

Lielais plāns paredzēja, ka sabiedrotie atklāti paziņotu par saviem nodomiem sūtīt palīdzību Somijai, atsaucoties uz Tautu Savienības rezolūciju kā attaisnojumu, un tad vienkārši pieprasītu, lai Norvēģija un Zviedrija atļauj šķērsot savu teritoriju. Nosūtītie spēki izkāptu krastā Narvīkā un tad dotos Somijas virzienā ar vilcienu, pa dzelzceļa līnijām, kuras, sakritības pēc, gāja cauri Zviedrijas dzelzsrūdas raktuvēm. Bāze tiktu izveidota Lūleo, kas, arī sakritības pēc, bija osta, caur kuru vācu kravas plūda siltajā laikā. Vācieši, protams, uz to atbildētu ar spēku, taču līdz brīdim, kad viņi tam būtu gatavi, Sabiedrotie būtu ierakušies un gaidītu viņus ar pārākiem gaisa un jūras spēkiem.

Ar visu savu smalkumu plānam bija daži trūkumi. Pirmais un galvenais no tiem bija pieņēmums, ka gan Zviedrija, gan Norvēģija piekritīs pārvērst savu teritoriju par kaujaslauku. Otrkārt, bija skaidrs, ka ar sākotnējiem ekspedīcijas spēkiem 30 000 vīru sastāvā nav pietiekami, lai garantētu panākumus. Tad, kad Aironsaids bija ticis tālāk par vispārīgu uzmetumu, "lieli ienākumi ar maziem izdevumiem" bija pārvērtušies ievērojamā stratēģiskā operācijā. Un, galu galā, pastāvēja tāds ērcinošs fakts, ka ļoti nedaudzi, ja vispār kādi no šiem spēkiem īstenībā palīdzēs Somijai. Kā Aironsaids dienasgrāmatā slepeni atzinis: "Katrai brigādei, kas sasniegs Somiju, būs jāpaliek dzelzceļa un robežas tuvumā, lai nenokļūtu pārāk tuvu krieviem un arī lai vācieši to neatgrieztu." [63]

Sākumā ministru kabinetam šis plāns šķita par apjomīgu. Tika notraukti putekļi no Mazā plāna, un 6. janvārī Norvēģijai un Zviedrijai tika nosūtītas jaunas notas, kurās tika teikts, ka viņu neitralitāte patiesībā nākot par labu nacistiem, un dots mājiens, ka viņu pārāk ciešā turēšanās pie neitralitātes var radīt ārkārtīgi nepatīkamas sekas. Abas šīs valstis atbildēja 12. janvārī, noraidot britu interpretāciju un apliecinot savus nodomus pretoties jebkurai viņu neitralitātes aizskaršanai, neatkarīgi no kuras puses.

Taču līdz tam laikam britu ministru kabinets atkal bija mainījis nostāju Aironsaida memoranda un franču spiediena rezultātā, kas, šķiet, pastiprinājās ar katru dienu. 11. janvārī armijas virspavēlnieki tika pilnvaroti izstrādāt Lielā plāna operāciju detaļas. Ap šo laiku apgriezienus sāka uzņemt arī ideja par ekspedīcijas spēkiem no pašas Skandināvijas. 27. janvārī plāni tika pabeigti un 29. janvārī apstiprināti ministru kabinetā. Francija, kuras ģenerāļi līdz šim bija atbalstījuši Petsamo shēmu, pārgāja britu plāna pusē, oficiāli pieņemot Augstākās Kara padomes lēmumu šajā pašā dienā.

Plāna galvenie punkti bija šādi: Somijai jāizsaka lūgums pēc palīdzības. Tad Sabiedrotie lūgs Norvēģiju un Zviedriju atļaut ekspedīcijas spēkiem šķērsot to teritoriju. Tehniski šie spēki tika nosaukti par "brīvprātīgajiem" Somijai, taču, lai nodrošinātu to apgādes līnijas, karavīri tiktu izvietoti Narvīkā un vietās gar dzelzceļa līniju līdz Somijas robežai. Un visbeidzot, lai aizsargātu šo piekļuves maršrutu no vācu pretdarbības no dienvidiem, papildu Sabiedroto vienībām vajadzētu izsēsties krastā Namsūsā, Bergenā un Tronheimā. Narvīka iegūtu divas brigādes, un dienvidu ostas piecus bataljonus. Somija, kuras dēļ, šķietami, tas viss tika darīts, beigu beigās saņemtu vienu brigādes grupu. Tā nebūtu maza operācija: 100 000 britu karavīru, 50 000 franču karavīru un ievērojami flotes un gaisa resursi. Apgādes konvojiem vajadzēja doties jūrā 12. martā, un izsēšanās krastā sāktos 20. martā.

Nevainīgajam mērķim palīdzēt mazajai drosmīgajai Somijai tagad bija skaidri otršķirīga loma, kā patiesībā bija bijis kopš sākta gala. Kā Aironsaids to atzīmējis savā dienasgrāmatā: "Mēs esam pilnīgi ciniski attiecībā pret visu, izņemot dzelzsrūdas piegādes pārtraukšanu." [64]

Vērtēts kā Vācijas apdraudējums tālā flangā, šis plāns pilnībā ignorēja jautājumu par kara pieteikšanu PSRS; tika cerēts, ka Hitlers tiks izprovocēts pretuzbrukumam, kuru viņš nespēs pabalstīt un kura vietu Sabiedrotie varēs izvēlēties paši un kas būtu pietiekami tālu no kontinentālās Eiropas, kur Hitlers jau bija nodemonstrējis, uz ko ir spējīgas viņa armijas. Hitlers no savas puses nebija palaidis garām briesmas ziemeļu flangā un bija licis plānot prettriecienu jau decembra vidū. Līdz februārim vācu priekšdarbi bija pavirzījušies vismaz tikpat tālu kā Sabiedrotajiem.

Tomēr galvenais Sabiedroto plāna trūkums bija palicis tas pats iepriekšējais: fakts, ka viss plāns bija atkarīgs no Zviedrijas un Norvēģijas atļaujas. Pārsteidz, ka acīmredzot vispār netika nopietni apsvērta situācija, ja tās atteiktos sadarboties. Ģenerālis Pounals, britu ekspedīcijas spēku virspavēlnieks Francijā, tūdaļ nokritizēja šo aspektu, kad pirmoreiz tika iepazīstināts ar šo plānu: "Savu mūžu nevarēšu saprast, kādēļ tām vajadzētu piekrist, jo ko tās iegūst, izņemot to, ka Vācija tām noteikti pieteiks karu, un vismaz daļa to teritorijas pārvērtīsies par kaujaslauku…" [65]

Atbildot uz šiem argumentiem, plāna aizstāvji varēja teikt vienīgi to, ka sabiedriskās domas spiediens pēc tam, kad Somija būs izkliegusi savu palīdzības saucienu, piespiedīs šīs neitrālās valstis nodrošināt piekļuvi, lai kādu troksni tās neceltu tagad. Tādējādi aiz visas šīs daudzvārdības un kalkulācijām Sabiedroto shēma balstījās likmē uz morālās pārliecināšanas spēku — politisko resursu, kura akcijas reti kurā vēstures brīdī bija bijušas zemākas.

Tāpat nebija nekādas garantijas, ka Somija iesaistīsies šajā spēlītē. Uz šo brīdi Somijas valdība jau sāka aizdomīgi skatīties uz dažādajiem Sabiedroto solījumiem, kas plūda viņu virzienā. Ja palīdzības piedāvājums bija neviltots, tad spēki, kuri ierastos Somijā, neizskatījās nedz gana lieli, nedz pietiekami spēcīgi ekipēti, lai tiem būtu vairāk nekā margināla nozīme. Ja piedāvājums nebija neviltots, tad tika gaidīts, ka somi rīkosies paši pret savām interesēm.

Sākotnējie kontakti starp Somiju un Sabiedrotajiem risinājās pa militāriem kanāliem. Tikai februārī ar situāciju tika iepazīstināta Somijas politiskā vadība. Tanneram Sabiedroto shēma šķita traucēklis viņa pūliņiem atsākt miera sarunas. Citi to vērtēja kā starptautisku ieroci pret krieviem, kā tirgošanās priekšmetu. Šķiet, ka nevienu Somijas valdībā pārāk neiespaidoja pats palīdzības piedāvājums par sevi. Somijai paredzētie spēki šķita nožēlojami neatbilstoši pat civiliedzīvotājiem, taču intervences draudi varēja būt noderīgs līdzeklis spiediena izdarīšanai pret krieviem vai arī piespiest zviedrus labāk sniegt vairāk palīdzības, nekā riskēt pašiem izrādīties kaujaslaukā.

Laikā no 8. līdz 12. februārim Helsinkos norisinājās intensīvas sarunas. Tika panākta vispārīga vienošanās par valsts diplomātiskajām prioritātēm: pirmkārt, atklātu, tiešu sarunu atjaunošana ar Padomju Savienību; otrkārt, panākt Zviedrijas iesaistīšanos karā; treškārt un noteikti vismaznozīmīgāk, atklāti vērsties pie Sabiedrotajiem, un tad kas būs, tas būs. Kā sarunu pamatu Somija piedāvātu krieviem ievērojamu Karēlijas zemesšauruma kumosu un Jusares salu, apmaiņā pret naudas kompensāciju, jo skaidra nauda bija daudz vairāk nepieciešama lieta, nekā liels gabals no reti apdzīvotajiem Karēlijas mūžamežiem.

Kad Somijas parlamenta iekšējais loks bija vienojies par šīm lietām, Tanners un Riti devās pārliecināt valdības Ārlietu komisiju. Nozīmīgā sesijā 12. februārī jaunās koncesijas visnegribīgāk apstiprināja prezidents Kallio, kas nostādīja viņu vienā pusē ar Tanneru, Riti un ietekmīgo baņķieri un valstsvīru J. R. Pāsikivi, kurš bija bijis Maskavā pirmās sarunu delegācijas sastāvā. Trīs citi ministri negribēja piedāvāt krieviem nekādas jaunas koncesijas. Viņi atbalstīja vēršanos pie Sabiedrotajiem, turklāt jo ātrāk, jo labāk. Vienīgais tūlītējais rīcības plāns, par ko visi bija vienisprātis, paredzēja vēl vienu pēdējo Tannera ceļojumu uz Stokholmu ar mērķi visiem spēkiem panākt zviedru intervenci. Uz mieru vērstā frakcija savā starpā vienojās nodot krieviem ziņu par jaunajām koncesijām. Tomēr tajā pašā dienā, kad Tanners devās uz Stokholmu, sarunu procesu pilnībā pārvērta kāds kaujaslaukā noticis fakts.

Ienaidnieks beidzot bija pārrāvis Mannerheima līniju. Pirmo reizi vairāk nekā septiņdesmit dienu laikā Somijas armija gatavojās veikt vispārēju atkāpšanos.

21 Cīņa par laiku

Starplīnijas spēks dažādos sektoros ievērojami atšķiras. "Vārtu" rajona, no Muolānjervi ezera līdz Vuoksi ūdensceļam, tā bija tikpat stipra, kā bija bijusi pati Mannerheima līnija. Patiesībā, vienā no pirmskara aplēsēm, tā bija bijusi daļa no Mannerheima līnijas. Citur šī otršķirīgā līnija nebija tik iespaidīga; kāds somu ģenerālis to nodēvēja par "kartē iekrāsotu līniju", ne vairāk. Veidota no seklām tranšejām, pāris bunkuriem un dzeloņdrāšu aizžogojumiem, Starplīnija bija plāna, trausla un vāji nocietināta ar betonu, un karavīri, kas ierakās gar šīs līnijas priekšējo malu, bija pārguruši.

16. februāra vēlā pēcpusdienā krievu 7. armija pēc trīs stundu cīņas bija padzinuši no Kemeres stacijas tās neatlaidīgos, bet ieroču trūkumā esošos aizstāvjus, abām pusēm ciešot smagus zaudējumus. Citādā ziņā tikai septiņpadsmitajā datumā pretinieki satikās gar visu Starplīniju, kas deva somiem dažas ļoti vērtīgas stundas, ko atvilkt elpu, nostiprināt vēl dažus smilšu maisus, izlikt kādu mīnu un notēmēt savus "Bofors" lielgabalus pret salīdzinoši klajajiem ceļiem austrumu virzienā.

Līdz 18. februāra pusdienai lielākā daļa ienaidnieka bruņu transporta bija sasniegusi Starplīniju, un vairākās vietās tika veikti masīvi uzbrukumi. Taču uz šo brīdi somu lielgabalnieki jau bija pārdislocējuši savas baterijas un uzmērījuši pozīcijas, un uzvaras garša bija padarījusi dažus krievu tanku komandierus pārgalvīgus. Atgriežoties pie decembra taktikas, viņi devās uz priekšu bez kājnieku atbalsta un klajā laukā saņēma smagu triecienu, zaudējot vairāk nekā piecdesmit tanku laikposmā no 19. līdz 21. februārim.

Trešā korpusa sektorā Zemesšauruma kreisajā flangā atkāpšanās nebija notikusi. Vēl arvien turējās sākotnējās Mannerheima līnijas pozīcijas. Ieskatoties kartēs, krievu komandieri varēja redzēt, kā viņu pašu kreisais flangs stiepjas arvien garāks un garāks un Taipales sektors arvien vairāk un vairāk atgādina izvirzījumu aiz viņu labā flanga. Ja Somija būtu pietaupījusi vienu vai divas divīzijas, šeit tās brīnišķīgi varētu likt lietā. Lai neļautu tam notikt un, ja iespējams, iznīcinātu Taipales izvirzījumu pavisam, krievi pastiprināja savus centienus sadragāt šejienes stūrgalvīgos aizstāvjus.

18. februāris iegāja vēsturē kā "Melnā diena Taipalē". Vesela padomju divīzija, kā jau ierasts, varenas artilērijas un gaisa bombardēšanas atbalstīta, uzbrāzās zaļam rezervistu pulkam un panikā padzina tos no kaujaslauka. Frontes līnijā bija izrauts bīstams robs, un tika zaudēti vairāki nocietinājumi, taču atbalsta līnija, kurā atradās kaujās sadauzītie, taču rūdītie veterāni, noturējās. Lai arī tik tikko, bet Taipale palika nesalauzta.

Nākamajā dienā notika dramatiski pārkārtojumi pavēlniecībā. Ģenerālis Estermans bija pilnībā zaudējis Mannerheima labvēlību, un viņa paša pārliecību vēl vairāk ietekmēja ziņas, ka viņa sieva ir nopietni ievainota gaisa uzbrukumā. 19. februārī Estermans iesniedza atlūgumu, par iemeslu minot veselības stāvokli. Mannerheims pieņēma viņa atlūgumu un radīja pavēlniecības līmenī spriedzi, ignorēdams nākamo vīru rindā uz Zemesšauruma komandiera amatu, ģenerāli Ēkvistu, viņa vietā ieceldams ģenerāli Heinriksu no Trešā korpusa. Heinriksa aizstāšanai Mannerheims nozīmēja Tolvajervi triumfatoru ģenerāli Talvelu.

Šīm izmaiņām pavēlniecībā sekoja vispārēja reorganizācija. Pirmā un Otrā divīzija tika apvienotas jaunā korpusā — Pirmajā — kas atradās starp Otro un Trešo korpusu. Šīs pārgrupēšanās mērķis bija ļaut ģenerālim Ēkvistam un viņa tagad uzlabotajam Otrajam korpusam veltīt visu savu uzmanību Vīpuri un Vīpuri līča aizsargāšanai.

22. februārī kļuva skaidrs, ka Koivisto salu ilgāk nevar noturēt, ja negribēja atgriezt tā garnizonu no pārējām pozīcijām. Salas krasta baterijas bija paralizējušas satiksmi pa krastmalas ceļiem dienas laikā, iznīcinot tankus, artilērijas baterijas un apgādes kolonnas. Taču masīva ienaidnieka koncentrēšanās otrpus Koivisto šaurumam liecināja par totālu triecienu salai, un tās garnizons steidzami bija vajadzīgs līča aizsardzībai. Tādēļ 23. februārī krasta artilēristi sāka evakuēties no savām pozīcijām, uzspridzinādami visu, kas bija jāatstāj, pirms tam izšāvuši tikpat kā visus šāviņus, pakļaudami krievus otrpus šaurumam vienai no postošākajām somu uguns koncentrācijām, ko padomju vienības piedzīvoja šajā karā.

Kad kavēklis ar krasta baterijām bija novērsts, ienaidnieka virzības temps gar līča krastu paātrinājās. Ar svaigām elites spēku triecienvienībām priekšgalā vairākas padomju divīzijas aiztraucās garām Koivisto un uzbruka Starplīnijai somu Ceturtās divīzijas sektorā. Vissmagāk tika Pulliniemi, garai, šaurai pussalai, kas no Koivisto pilsētas iestiepās Vīpuri līča platākajā galā, un līdz 23. februāra beigām tā visa, izņemot zemesraga galu, bija zaudēta.

Šķērsojuši ledu no Pulliniemi puses, krievi ieņēma blakus esošo saliņu. Kā ļaunu vēstoša zīme ienaidnieka rokās bija kritusi pirmā teritorija pašā līcī.

Ģenerālis Ēkvists lūdza Mannerheimam atļauju sākt plānot vispārēju atkāpšanos uz Aizmugures līniju, ja rastos vajadzība pēc šādas spēku atvilkšanas. Tomēr Mannerheims atteicās pieciest turpmākas atklātas diskusijas par atkāpšanos. Ēkvistam un citiem padotajiem virsniekiem maršala nostāja šķita stūrgalvīga un nesamērīga ar realitāti, taču, tāpat kā agrāk, Mannerheimam bija savi iemesli. Viņš zināja, ka ikkatra Somijas zemes pēda, kas paliks viņa armijas kontrolē, dos spēcīgākas ietekmes sviras miera sarunās. Turklāt, pēdējā aizsardzības līnija, kas gāja cauri pašai Vīpuri, bija tālu no lietošanas gatavības, un katra Starplīnijā iegūtā stunda deva pārslogotajiem inženieriem laiku nostiprināt šos nocietinājumus. Un tā turklāt bija arī principa lieta. Mannerheima skatījumā armija, kuras ģenerāļi sāk runāt par sakāvi, pa pusei jau ir sakauta.

24. februārī Starplīnijā jau šķobījās vairākās vietās. īpaši drūma situācija bija Honkaniemi stacijā, kur aizstāvju rotas bija sarukušas līdz četrdesmit vai piecdesmit vīriem katrā. Šeit 26. februārī 6:30 no rīta Somijas armija veica savu pirmo un vienīgo tanku uzbrukumu visā Ziemas karā. Tika izmantota viena rota Vickers tanku, kuri bija iegādāti tieši pirms karadarbības sākšanās, bet tikai tagad bija aprīkoti ar 37 mm lielgabaliem. Pati šo braucamo līdzekļu parādīšanās radīja paniku karavīros, kuri līdz šim nekad vēl nebija redzējuši somu tanku. Sākumā uzbrukums guva zināmus panākumus, iespējams, krievu apstulbuma dēļ par somu tanku parādīšanos vispār, bet vairāki tanki salūza, būdami krievu pozīcijās, un pārējie drīz uzskrēja virsū dažiem ienaidnieka tankiem, kuru tornīši bez bojājumiem izturēja viņu 37 mm šāviņus, taču paši postoši atbildēja ar 76 mm lielgabaliem. Visai operācijai piemita zināma izmisuma aura, un tā parāda somu parasti veiksmīgās agresīvo pretuzbrukumu doktrīnas negatīvo pusi. Daudz lielāku pakalpojumu šie tanki sniegtu, ja tos izšķiestu nevis triecienuzbrukumos, bet izmantotu kā mobilus prettanku lielgabalus.

Timošenko plānoja totālu ofensīvu pret visu Starplīniju 28. februārī, bet tobrīd Mannerheims jau bija atļāvis sākt atkāpšanos uz Aizmugures līniju. Zīmes nevēstīja neko labu. Mannerheima līnija vairumā vietu bija izturējusi septiņdesmit astoņas dienas. Starplīnijā bija izturējusi divpadsmit. Cik ilgi izdosies noturēt trešo līniju? Un kas notiks tad, kad arī tā tiks sagrauta? Ceturtās līnijas vairs nebija.

28. februāra masīvais trieciens lielākoties pārvēlās pāri tukšām tranšejām. Tomēr šur un tur somi aizstāvēja aizkavējošas pozīcijas, kas Timošenko dārgi maksāja. Pēc masīvas artilērijas bombardēšanas vienas šādas pozīcijas priekšā gaidītais kājnieku uzbrukums tomēr nesekoja. Tā vietā somi visu pēcpusdienu dzirdēja vientuļa krieva balsi, kas neitrālajā zonā atkal un atkal izkliedza: "Staļins! Staļins!" Tas bija viens pats ievainots vīrs, bezcerīgi iepiņķerējies dzeloņdrātīs. Somi izlēma, ka nešaus, ja ienaidnieks sūtīs tam pakaļ patruļu. Tomēr stundas gāja, un aizkavējošo pozīciju priekšā turpinājās baisais klusums. Ik pēc noteikta laiciņa ievainotais vīrs vēl arvien atmeta atpakaļ galvu un kliedza pret pelēkajām debesīm: "Staļins!… Staļins!" Galu galā somi pārtrauca viņa ciešanas ar "Maxim" ložmetēja kārtu. Pirms atkāpšanās aizkavējošie spēki izsūtīja patruļu noskaidrot, ko nozīmē ienaidnieka dīvainā nekustība. Patruļa drīz nonāca pulcēšanās vietā uzbrukumam, kurš tā arī nekad netika uzsākts. Divu akru lielā nāves pleķī viņi saskaitīja 400 līķus, kas bija sakrituši cits citam virsū. Krievu bombardēšana bija trāpījusi kilometru par tuvu. Bija izmantoti smagākie padomju arsenālā esošie ieroči, tajā skaitā divpadsmit collu tālšāvēja dzelzceļa lielgabali, kas šāva no robežas otras puses, un vairākas milzīgas sešpadsmit collu krasta baterijas Kronštates nocietinājumu ārējā joslā, un tas viss bija nokritis šeit. Somu patruļa uzgāja arī ienaidnieka artilērijas priekšējo novērotāju — mirušu, sēžam ar karti uz ceļiem un rokā telefona klausuli, kuras vads izbeidzās gaisā. Nāves brīdī viņš bija centies ziņot par zalvju pārāk tuvo krišanas vietu. No dokumentiem tika uzzināts, ka viss bataljons bija tikko pabeidzis Ļeņingradas seržantu akadēmiju; viņi bija miruši, glīti noskuvušies, jaunās un kārtīgās uniformās un gluži svaigā flaneļa apakšveļā. [66]

22 Diplomātu spēles: otrais raunds

Ārlietu ministrs Veine Tanners 12. februārī ar piedāvājumu kabatā — atdot krieviem Jusares salu — devās no Helsinkiem uz Stokholmu. Šis piedāvājums bija novecojis, vēl pirms Tanners ieradās. Krievi jau bija informējuši Zviedrijas valdību, ka neseno militāro uzvaru rezultātā viņi vēl arvien pieprasa bāzi Hanko un tāpat arī visu Karēlijas zemesšaurumu.

13. februāra rītā Tanners tikās ar Zviedrijas aizsardzības ministru, premjerministru un ārlietu ministru un saņēma viņu nepārprotamu atbildi uz Somijas lūgumiem. Nevienai Zviedrijas armijas vienībai neļaus dienēt Somijā kā "brīvprātīgajiem", un nekādām Sabiedroto vienībām netiks dota atļauja šķērsot Zviedrijas teritoriju. Tanneram nosauktais iemesls bija bailes no vāciešu intervences. Tomēr zviedri zināja Hitlera patieso nostāju Skandināvijas jautājumā, tāpēc šī atbilde bija gandrīz atklāti meli. Zviedrijas faktiskie motīvi bija ārkārtīgi nežēlīgi. Somija būs spiesta risināt miera sarunas ar Krieviju, lai saglabātu savu neatkarību, kas atstās Somijas valsti savā vietā kā bruņotu buferi starp Zviedriju un padomju milzi. Šajā lietā iesaistītajiem zviedru diplomātiem bija grūti to atzīt, tomēr īsumā tas bija tieši tā. Pēdīgā lieta, ko gribēja zviedri, bija iedrošināt somu tālāku pretošanos.

Pēc trim dienām Zviedrijas vadošais laikraksts nopublicēja materiālu par to, kā Tanners ar cepuri rokā atnācis lūgt militāru palīdzību un viņam atteikuši ar visciniskākajiem apsvērumiem. Tannera lūguma tiešums, un atteikuma vēsums Zviedrijā uzjundīja ievērojamu tautas neapmierinātību, nemaz neminot saniknojumu Somijā. Protesti sasniedza tādus apmērus, ka Zviedrijas karalis jutās spiests taktiski apstiprināt savas valsts politiku. Izteicis paša dziļi izjusto nožēlu, viņš nepārprotamos vārdos paziņoja: "Es esmu pārliecināts, ka, Zviedrijai iejaucoties Somijas karā, mēs ne tikai nopietni riskētu tikt ierauti karā ar Krieviju, bet arī karā starp pasaules lielvarām." Šāda neparasta un publiska karaļa paziņojuma spēks veiksmīgi atcēla iespēju, ka sabiedriskā doma varētu piespiest Zviedriju uz intervenci.

Nav šaubu, ka Hitlers vienkārši gribēja, lai visa Skandināvijas problēma klusām aprimst. Viņš nepārskatīja savas domas, kamēr nebija uzzinājis par Sabiedroto plāniem. 23. janvārī sākās vācu operācijas ar kodēto nosaukumu Weserьbung plānošana Skandināvijai.

17. februārī pie Tannera vērsās no Vācijas ārlietu ministrijas un piedāvāja starpnieka pakalpojumus miera sarunās ar Krieviju, nenojauzdami, ka tādas jau norisinās caur Stokholmu. Tajā pašā dienā Hitlera apņēmību uzsākt pašam savu Skandināvijas operāciju iekvēlināja ziņas, ka britu flote sagrābusi gūstekņu kuģi Altmark. Formāls rīkojums sākt Weserьbung tika izdots 1. martā. Tagad Hitleru vairs daudz nesatrauca, cik ilgi turpinās krievu-somu konflikts, ja vien viņam saglabājas mierīgas attiecības ar Krieviju, kamēr izvēršas viņa avantūras rietumu virzienā. Tādēļ vācu piedāvājums būt par starpniekiem tika atsaukts. Vācu vēstnieks Helsinkos mēģināja nosodīt iepriekšējo piedāvājumu, teikdams, ka tā bijusi tikai privāta iniciatīva pretstatā "oficiālajai", pēc kā Tanners dusmīgi parādīja viņam durvis. Ar to Vācijas oficiālā iesaistīšanās Ziemas karā bija galā.

Pat atskārsme, ka Zviedrijas palīdzība ir tikai himera, nepiespieda daudzus somu politiķus samierināties ar realitāti. Daudzi vēl aizvien atteicās ticēt, ka situācija frontē ir tik drūma, kāda tā patiešām bija, vai ka krievu jaunās prasības varētu būt tik bargas, kādas tās patiesībā bija, vai ka Sabiedroto ekspedīcijas spēki nav nekas vairāk par nežēlīgu ilūziju.

25. februārī jaunās padomju prasībās tika paziņotas detalizēti: Hanko atdošana krieviem bāzes ierīkošanai uz trīsdesmit gadiem, visa Karēlijas zemesšauruma atdošana apmēram līdz Pētera Pirmā robežlīnijai un savstarpējās palīdzības pakta parakstīšana starp Somiju un PSRS.

Tikmēr Sabiedrotie lika somiem priekšā vilinošus ciparus, tajā skaitā pirmo karavīru paredzamo ierašanās datumu, bet, ņemot vērā zviedru tagad jau publiski deklarēto neitralitāti, mulsinoši neskaidrs bija šo karavīru ierašanās veids. Pēc somu spiediena Sabiedroto pārstāvji uzstāja, ka atklāts sauciens pēc palīdzības no Somijas puses radītu tādu morālo un politisko spiedienu, ka norvēģi un zviedri būtu spiesti izlaist Sabiedrotos cauri. Neviens no somiem nespēja saņemties pajautāt loģiski izrietošo jautājumu: un ja nu ne?

Somijas valdību pārņēma paralīze. Krieviem ir jāmaina savi nosacījumi, vai arī ir jāpārliecina zviedri ļaut Sabiedrotajiem šķērsot savu teritoriju. Citu alternatīvu apsvēršana bija neizturama. Tāpēc Veine Tanners devās atpakaļ uz Stokholmu un 27. februārī atkal tikās ar premjerministru Hānsonu, mazāk tāpēc, ka Tanneram būtu kaut niecīgākās cerības, ka zviedri mainīs savas domas, bet drīzāk tāpēc, ka vēl viens atteikums ļautu viņam pārliecināt savus tautiešus, ka jāpanāk miers vienalga par kādu cenu bez turpmākas vilcināšanās.

Šajā sakarā rodas interesanti jautājumi, ko Zviedrija un Norvēģija būtu darījušas, ja Sabiedrotie būtu vienkārši izsēdušies krastā. Vēlāk vāciešu sagrābtie dokumenti Norvēģijā parādīja, ka pretošanās drīzāk būtu bijusi formas pēc, nevis vardarbīga, taču īstenībā viss Sabiedroto plāns būtu sagruvis, ja nelietojama tiktu padarīta dzelzceļa līnija uz Narvīku. Tā kā lielākā daļa šā dzelzceļa tīkla bija elektriska, tad, lai iznīcinātu visus Sabiedroto centienus, norvēģiem vajadzētu vienkārši atslēgt strāvu. Nevajadzētu izšaut nevienu pašu šāvienu.

Hānsons pateica Tanneram tieši to, ko viņš šobrīd bija gaidījis dzirdēt. Somijai ir jānoslēdz miers uz jebkuriem noteikumiem, kādus krievi piedāvā, kamēr tie ir savienojami ar turpmāku neatkarīgas valsts pastāvēšanu. Lai mīkstinātu šo paziņojumu, Hānsons pavēstīja Tanneram, ka Zviedrija būtu ar mieru apsvērt aizsardzības alianses veidošanu pēc miera līguma noslēgšanas, tāpat arī nozīmīgu ekonomisko palīdzību Somijai. Un tieši to Tanners bija atbraucis dzirdēt uz Stokholmu: kaut ko pozitīvu, kaut ko, kas atradās laikā aiz kara kaislībām, kas piepildītos, noslēdzot miera līgumu ar krieviem.

Brīdī, kad 28. februārī Tanners atkal tikās ar pārējo Somijas valdību, padomju puse bija pieprasījusi somu atbildi uz savām prasībām un noteikusi pēdējo termiņu: 1. martu. Sabiedrotie arī bija atklājuši savas intervences patiesos mērogus, un tie nebija visai iedvesmojoši. Vairāki svarīgi svārstīgie politiķi tagad pieslējās Tannera uzskatam. Nākamajā dienā no Mannerheima pienāca jauns un bezcerīgi pesimistisks militārās situācijas novērtējums, un līdz ar to pēdējie pretošanās turpināšanas aizstāvji negribīgi pievienojās samierniekiem. 29. februārī krieviem tika paziņots, ka Somija "piekrīt nosacījumiem principā" un ir gatava sākt tūlītējas sarunas ar Maskavu.

Kad ziņa par somu gatavību lūgt mieru sasniedza Sabiedrotos, tā izraisīja dažādas atbildes reakcijas, sākot ar gluži histēriskām, kā Lielbritānijā, un beidzot ar dīvainām, kā Francijā. Francijas premjerministrs Daladjē bija licis savu valdību ķīlā par palīdzības shēmu Somijai, cerēdams pārvērst daudziem netīkamo konfliktu par antiboļševiku krusta karu, kas piesaistītu Francijas labā spārna kaisli un tajā pašā laikā aizvirzītu karu tik tālu no Francijas, cik vien iespējams. 29. februāra naktī, nepapūlējies sazināties ar britiem, Daladjē nosūtīja uz Helsinkiem bēdīgi slavenu telegrammu, solīdams 50 000 franču karavīru Somijā līdz marta beigām un 100 bumbvedēju tiklīdz Somija atklāti lūgs palīdzību. Piedāvājums, protams, bija atkarīgs no Somijas turpmākas pretošanās.

Šim piedāvājumam nebija pilnīgi nekāda reāla pamata, un Daladjē to vajadzēja zināt. Tā vietā, lai atmaskotu viņa blefu, par to uzzinājuši, arī briti krita ziemeļu burvības varā un sāka apsvērt jūras desanta ekspedīcijas sūtīšanu, nepūloties iegūt atļauju no Zviedrijas un Norvēģijas. Somijai par laimi, dažas britu amatpersonas uzstāja, ka operācijas apmērus un laiku nevajadzētu pārspīlēt, kā Daladjē bija izdarījis ar franču statistiku, un šī mazā rūgtās patiesības druska ļāva somiem nepieķerties jaunām ilūzijām.

Tomēr Daladjē telegramma atstāja savu iespaidu. Kad Somijas valdība sapulcējās 1. marta rītā, uz mazu brītiņu tā bija aizrāvusi visus. Lai iegūtu mazliet laika, sākotnējais paziņojums par piekrišanu tika steidzīgi mainīts, taču Zviedrijas ārlietu ministrs atteicās to nodot Maskavai, ja somi nepievienos teikumu no sākotnējās atbildes, ka "principā" piekrīt Maskavas nosacījumiem. Iedvesmojušies no Daladjē vīzijām par bumbvedēju eskadram un chasseurs alpins divīzijām, somi vilcinājās, un viss miera process iestrēga.

Ilūzijas sagrāva britu "precizējums" par Sabiedroto nolūkiem. Daladjē "50 000" tika izskaidroti kā kopējais pasākumā iesaistīto karavīru skaits, nevis atsevišķi franču ekspedīcijas spēki; britu paziņojumā tālāk tika teikts, ka pirmais šā karaspēka ešelons, nieka 12 000 vīru, iespējams, varētu nonākt uz Somijas zemes pirms aprīļa vidus.

Tagad katram politiķim Helsinkos bija skaidrs, ka piedāvātā "palīdzība" nav nedz pietiekami liela, nedz pietiekami savlaicīga, lai materiāli uzlabotu Somijas izredzes kaujaslaukā. Somu vienīgā cerība bija tāda, ka ziņas par Sabiedroto ekspedīcijas spēkiem varētu padomju pusei likt mīkstināt savas prasības. Ja šo plānu gribēja iekustināt pietiekami laicīgi, lai vispār kaut kas sasniegtu Somiju, "atklātam lūgumam" Sabiedrotajiem bija jāizskan līdz 5. marta beigām. Taču 5. marts pienāca un aizgāja, bet no Maskavas nekādas ziņas nebija. Vienīgā ziņa, kas sasniedza Somijas ministru kabinetu, nāca no Mannerheima, un tajā bija teikts, ka taktiskā situācija ap Vīpuri pasliktinās ar katru stundu, un Mannerheims atklāti atzina, ka nespēj ilgāk garantēt pilsētas noturēšanu.

Tā somi bija nogājuši pilnu apli, un pēc tam, kad viņu cerības bija radušās un atkal sabrukušas, viņi nosūtīja uz Maskavu paziņojumu par "piekrišanu principā", kas sākotnēji bija uzmests jau 1. martā. Daladjē necienīgais sīkais žests bija izšķiedis piecas dienas un maksājis tūkstošiem dzīvību abās pusēs.

Padomju atbilde 5. marta notai pienāca pāris stundu laikā. Nebūs nekāda pamiera, kamēr netiks parakstīta galīgā vienošanās. Sarkanās armijas ceļa rullis bija uzņēmis ātrumu, un tas turpinās izdarīt spiedienu uz somiem. 6. martā tika izvēlēta somu miera delegācija: Pāsikivi, Riti, ģenerālis Valdens, kā somu militāristu pārstāvis, un parlamenta Ārlietu komisijas loceklis vārdā Voionmā, kurš demonstrētu iekšpolitikas karogu. Četri vīri un viņu personāls caur Stokholmu devās uz Maskavu, kur ieradās 7. martā. Viņi bija bruņojušies tikai ar vienu tirgošanās priekšmetu: Sabiedrotie bija piekrituši saglabāt savu priekšlikumu atvērtu līdz 12. martam.

Somu delegātiem par godu jāsaka, ka, lai gan viņi bija nepieredzējuši starptautiskajā arēnā, viņi pilnībā spēja paraudzīties tālāk par valsts pašreizējo un emocionāli mokošo stāvokli un uztvert Sabiedroto piedāvājumu par liekulīgu izlikšanos, kāds tas arī bija. Šādu secinājumu viņiem bez šaubām palīdzēja izdarīt nesenie piemēri ar divām citām mazām demokrātiskām valstīm, kuras bija paļāvušās uz Sabiedroto protekcijas solījumiem: Čehoslovākiju un Poliju. Lai arī galvenais iemesls atteikt Sabiedrotajiem bija tas, ka viņu piedāvājums bija pārāk niecīgs un nāca pārāk vēlu, somi bija sapratuši, ka Somijas lieta tagad bija tikai iegansts citu, reģionālu, stratēģiju īstenošanai.

Ja arī neko citu, tad atteikšanās no Sabiedroto palīdzības parādīja, ka somi nav zaudējuši savu labo spriestspēju. Kad šī pati jeb gandrīz tāda pati stratēģija tika iekustināta pēc vācu uzbrukuma Norvēģijai, tā izrādījās pilnīga katastrofa, un tāpēc nav iemesla domāt, ka martā tā būtu nostrādājusi labāk. Sabiedrotie nespēja pat noturēties vienā vienīgā ostas pilsētā, Narvīkā, kad mēreni vācu spēki izvērsa agresīvus pretpasākumus. Ir ticams, ka tad, ja Sabiedrotie būtu izvietojuši 50 000 vīru gar dzelzceļu no Narvīkas uz Somiju, galarezultāts būtu tāda paša mēroga sagrāve, kā Denkirkā vai Krētā.

Ieradušies somi bija gatavi kaulēties par nosacījumiem. Viņu pirmais šoks bija atskārsme, ka nekādas kaulēšanās nebūs. Sākot ar pirmās sesijas atklāšanu 8. martā, somiem tika dotas divas izvēles: parakstīt vai turpināt karot. Staļins pat nepapūlējās ierasties, kas bija droša zīme, ka krievu pozīcijas ir stingras un negrozāmas.

Riti ievada ziņojums aprobežojās ar lūgumu pēc saudzīgiem nosacījumiem, kā pamatu harmoniskām attiecībām nākotnē. Molotova atbilde bija dzedra. Somija bija pierādījusi, ka tā ir britu un franču imperiālistu ierocis; tieši tā, kā Staļins bija baidījies jau novembrī. Molotovs norādīja, ka Londonas Times un Le Temps Parīzē abas atklāti aizstāvējušas militārus soļus pret Padomju Savienību. Riti iebilda, ka viņa valdība diez vai varētu būt atbildīga par naidu kurinošiem paziņojumiem, kas parādās ārzemju presē. Tiesa, iestarpināja Ždanovs, taču somi ne reizi nebija papūlējušies noliegt šos paziņojumus. Tad Molotovs sāji piekrita, ka Somija, iespējams, nav vēlējusies būt anglo-franču stratēģu bandinieks, tomēr tieši tā tas esot izvērties, un pašreizējās pārrunas risināsies, izejot no šā diplomātiskā un stratēģiskā fakta.

Tad viņš nolasīja miera nosacījumus. Sev par šausmām somi tagad atklāja, ka nosacījumi ir vēl bargāki, nekā viņi sākotnēji bija domājuši. Bez robežas maiņas Karēlijas zemesšaurumā un Hanko atdošanas, Somijai būs papildus jāatdod visa Ribačijas pussala tālajos ziemeļos un zemes josla Sallas rajonā un par saviem līdzekļiem jāuzceļ dzelzceļa līnija, kas savienotu Murmanskas dzelzceļu ar stratēģisko Tornio ostu pie Zviedrijas robežas Botnijas līča galā. Apstulbinātie somu delegāti protestēja, ka viņi nevar piekrist šādiem nosacījumiem bez iepriekšējas apspriešanās ar savu valdību Helsinkos, un sarunas tika pārtrauktas, lai viņi varētu to izdarīt.

Jaunās prasības tika karsti apspriestas Helsinkos 9. martā. Lai arī somus saniknoja jaunās atrunas, vēl vairāk viņus satrauca pēdējie ziņojumi par stāvokli Zemesšaurumā. Bataljoni bija sarukuši līdz rotu apmēriem, artilērijas munīcija izbeigusies, un paši ieroči bija nolietoti līdz tādam stāvoklim, ka daudziem somu lielgabaliem stobros vairs nebija diez cik daudz vītnes.

Molotovs acīmredzot nevienu brīdi nebija zviedriem paziņojis visas savas prasības, baidīdamies, ka teritorijas atdošanu Centrālsomijā un dīvaino prasību pēc dzelzceļa līnijas varētu interpretēt kā draudu Zviedrijai, kas apslāpētu zviedru entuziasmu pēc drīzas miera salīgšanas. Tomēr bija par vēlu, lai vēlreiz izmēģinātu laimi pie zviedriem.

Tādēļ Somijas delegācijai Maskavā tika nosūtīta šāda ziņa: "Štābs sniedzis situācijas pārskatu; nav optimistiski par iespējām turpināt…. Tā kā kara turpināšana uz piedāvātās palīdzības pamata ir apgrūtināta un sazināšanās ar jums ir gausa, mēs pilnvarojam jūs izlemt šo lietu visos aspektos, ar noteikumu, ka esat vienisprātis."

Mannerheimam šķita, ka šāda redakcija neizskatās pietiekami steidzama, un viņš uzstāja, ka jānosūta kā turpinājums otrs ziņojums, kas uzsvērtu militārās situācijas bezcerīgumu. Tomēr neviens no šiem ziņojumiem vēl nebija sasniedzis Maskavu brīdī, kad somiem bija nākamā tikšanās ar Molotovu 10. martā. Viņi mēģināja kaulēties par citām koncesijām, bet Molotovs nevēlējās pat apspriest būtiskas izmaiņas. Ja somi nepiekrīt, viņš ciniski norādīja, jebkurā laikā viņš var piecelt no miroņiem Kūsinena valdību, ātri parakstīt ar viņiem vienošanos, un tad militārajā ziņā lai notiek, kas notikdams. Kad Pāsikivi norādīja, ka pat Pēteris Pirmais samaksājis lielu naudas kompensāciju par Somijas robežu tālajā 1721. gadā, Molotovs atcirta: "Tad rakstiet vēstuli Pēterim Pirmajam — ja viņš tā liks, mēs maksāsim kompensāciju!"

Formāla atļauja parakstīt līgumu, uz jauno un bargo prasību pamata, sasniedza Somijas delegāciju 11. martā. Riti vēlreiz mēģināja pierunāt Molotovu uz kādām koncesijām, lai cik mazām, norādīdams, ka Krievija vēl nemaz nav iekarojusi lielāko daļu teritoriju, ko tā pieprasa. Molotovs nicīgā tonī atbildēja, ka tad, ja somi to vēloties, viņi var atgriezties un apspriest šo jautājumu pēc tam, kad Sarkanā armija būs ieņēmusi šīs vietas. Samierinādamās ar neizbēgamo, Somijas delegācija sāka rakstīt miera līguma tekstu, kas ietvēra visas krievu prasības.

Tikmēr Parīzē un Londonā Sabiedroto līderi sāka izmist par iespēju, ka somu "lūgums" varētu arī neizskanēt. Viņiem dārgā Skandināvijas fronte slīdēja tālāk ar katru stundu. Daladjē, piemēram, zināja, ka viņa valdība neizturēs šā projekta sabrukšanu, un viņš izdarīja neprātīgu spiedienu uz Londonu, lai tā darītu kaut ko, jebko, kas tikai noturētu visu šo pliekano plānu pie dzīvības. 11. martā situācija kļuva kritiska. Pēc Somijas prezidenta Kallio uzstājīgām prasībām Somija vēlreiz lūdza Norvēģijai un Zviedrijai atļaut Sabiedrotiem šķērsot viņu teritoriju. Neviens necerēja pēdējā brīdī aizkustināt sirdis šīm neitrālajām valstīm, tomēr šo lūgumu izteica, lai tas tiktu pamanīts un mīkstinātu šoku, kad sabiedriskā doma uzzinātu krievu prasību bargumu. Tiks spriests, ka Somijas valdībai nebija izvēles, jo Sabiedrotajiem nebūtu iespējams ierasties laikā. Visas šajā pēdējā mirkļa kombinācijā iesaistītās puses Skandināvijā saprata, ko tas nozīmē, bet Sabiedrotajiem šķita, ka somi svārstās.

Tajā pašā dienā, 11. martā, Francijas vēstnieks Anglijā pieprasīja britiem uzsākt ekspedīciju bez norvēģu un zviedru piekrišanas. Aironsaids, kurš bija pārstāvējis visai saprātīgu pozīciju, līdz notikumu attīstība draudēja izraisīt nopietnu Sabiedroto neveiksmi, tagad iestājās par izlaušanos cauri ar spēku, neskatoties ne uz kādu neitrālu opozīciju. Admirālis Evanss, Karaliskās flotes pārstāvis Armijas Virspavēlnieku komitejā, viņam piekrita. Vienīgi Karalisko gaisa spēku pārstāvis, gaisa maršals Ņūals, saglabāja savu viedokli, teikdams: "Man šķiet, ka viss šis plāns ir nenopietns."

Vēlāk tajā pašā dienā Čemberlens un Daladjē paziņoja savos parlamentos, ka viņu valdības ir gatavas palīdzēt somiem "ar visiem viņu rīcībā esošajiem līdzekļiem". Čemberlens izsauca Somijas vēstnieku un pavēstīja viņam, ka tad, ja tiktu izteikts lūgums, ducis bumbvedēju nekavējoties izlidotu uz Somiju. Vienīgais jautājums, kas palika pieņemot, ka somi izteiktu atklātu lūgumu, bija tāds — dosies vai nedosies lielais konvojs ceļā bez Norvēģijas un Zviedrijas piekrišanas. Aironsaids, kurš domāja, ka šis jautājums jau ir izlemts, bija šokēts, uzzinādams, ka 12. marta rītā ministru kabinets vēl arvien apspriež šo jautājumu. Savā dienasgrāmatā viņš tos aprakstīja kā "apmulsušu aitu baru, kas sadūries ar problēmu, kuru tas konsekventi atteicies ņemt vērā… Es aizgāju no turienes, juzdams riebumu pret viņiem visiem." [67]

Galīgais lēmums bija kompromiss: veikt operācijas Narvīkas daļu, bet aizturēt dienvidu spārnu, kamēr vāciešu atbilde radītu iemeslu šādai rīcībai. Tomēr šai operācijai izdotās pavēles bija tik nenoteiktas, tik pretrunīgas un tik brīvi interpretējamas, ka tās varēja vērtēt kā mācību grāmatu militārai katastrofai. Tās patiešām atspoguļoja apmulsumu un motīvu divkosību, kas bija raksturīgi šiem mēģinājumiem jau no paša sākuma.

Vienam izvilkumam no šīm pavēlēm vajadzētu sniegt priekšstatu par to nekonsekventumu:

Viņa Augstības valdības nolūks ir tāds, ka jūsu vienībām vajadzētu izsēsties krastā, ja tas ir iespējams bez nopietnas cīņas. [..] Uguns pa norvēģu vai zviedru karavīriem atklājama tikai visļaunākajā gadījumā. Šādā gadījumā, jums tiek dota rīcības brīvība izmantot tādus spēkus, kas būtu nepieciešami jūsu pavēlniecības drošības garantēšanai… Valdības nolūks nav tāds, lai šīs vienības izcīnītu ceļu cauri Norvēģijai vai Zviedrijai… Lēmums par to, cik lielus spēkus un kādos termiņos nosūtīt palīdzēt somiem, paliek jūsu izvēlē. Ir svarīgi, lai spēki, kas palīdzēs somiem, tiktu izvietoti, cik ātri vien iespējams. [68]

Zināmu skaidrojumu šim prozas meistardarbam var gūt, izlasot ministru un virspavēlnieku 12. marta sapulces protokolus. Acīmredzot bija paredzēts, ka ekspedīcijas spēki izlauzīs savu ceļu cauri Norvēģijai un virzīsies uz Zviedrijas robežas pusi, kur viņi pieprasīs atļauju šķērsot Zviedrijas teritoriju. Ja tas tiktu liegts, šiem spēkiem nevajadzētu ar kaujām lauzties uz priekšu, bet vienkārši ierīkot nometni tur, kur viņi atrastos. Iespēja iesaistīties kara apšaudēs ar krieviem, lai arī gluži reāla, ja Sabiedroto karavīri ienāktu Somijā, tika ignorēta kā lieks apgrūtinājums. Tika paredzēts, ka šīs vienības ar spēku izceltos krastā un nesastaptos ar spēcīgu pretestību, Hitlers tiktu ievilināts nemākulīgā pretuzbrukumā, un visi tūdaļ varētu ķerties pie īstās lietas: cīņas ar vāciešiem.

13. martā ģenerālis Pounals ar skaidru galvu ir atzīmējis: "No četrām vai piecām divīzijām, kuras varēja tikt nosūtītas, [..] pat viena pati divīzija nebija paredzēta somiem — varbūt brigāde vai divas, ja viņiem paveiktos. [..] Pārējais bija paredzēts dzelzsrūdas raktuvju ieņemšanai un noturēšanai [..], viņi nebija paredzējuši pat doties Somijas virzienā. Tā tiešām ir vislielākā nekrietnība." [69]

Par laimi, somi sajuta šo nekrietnumu un neizteica lūgumu, kas iekustinātu visu šo nožēlojamo pasākumu. 12. martā Somijas valdība satikās, lai pieņemtu galīgo lēmumu, kas balstījās no Maskavas saņemtajās ziņās. Divi ministri, nosacījumu barguma apstulbināti, pēdējā brīdī izstājās un labāk iesniedza atlūgumus, nekā parakstījās. Kad prezidents Kallio parakstīja šo dokumentu, kas atļāva Maskavas delegācijai izbeigt karu uz Maskavas nosacījumiem, viņš noņurdēja: "Lai novīst tam roka, kas ir spiests parakstīt šādu dokumentu." Pēc pāris mēnešiem veco vīru ķēra trieka, kas paralizēja viņa labo roku. Pats līgums tika parakstīts Maskavā 13. marta agrumā. Uguns pārtraukšanai bija jāstājas spēkā pusdienā pēc Ļeņingradas laika.

23 Laiks iet uz beigām

Vīpuri līcis nekad nebija figurējis Somijas armijas pirmskara plānošanā. Tika pieņemts, ka visi iespējamie draudi līcim nāks no jūras, un tāpēc ar tiem tiks galā varenās un labi izvietotās krasta baterijas, kas piesedza piekļuvi. Salas, kuras aizsedza Vīpuri no jūras puses, bija nocietinātas, taču ne pret ofensīvu pāri ledum, kas nāktu no somu krasta. Netika darīts nekas, pat ne zīmēti varianti uz kartes, lai sagatavotu aizsardzības plānu rietumu krastam aiz Vīpuri. Parastos ziemas apstākļos februāra beigās līča ledus būtu kļuvis pārāk neizturīgs un klāts ar plānākiem laukumiem, lai izturētu smagu militāru satiksmi. Tomēr šogad tas bija tik ciets kā nekad un spēja izturēt kravas mašīnu, vieglo tanku un vidējā kalibra lauka artilērijas svaru. "Ģenerālis Ziema" bija kļuvis par nodevēju.

Taču pirms krievi varēja dot triecienu neaizsargātajam krastam, viņiem bija jāizcīna ceļš pāri pašam līcim, un, lai to veiktu, nācās pakļaut garnizonu vairākos dučos saliņu, kas formāli nebija Aizmugures līnijas daļa, bet bija izvietotas tā, ka veidoja viļņlaužus, kuri aizkavēja un notrulināja iebrucēju kolonnu smailes. Šo atrauto pozīciju aizstāvji zināja, ka ikviena stunda, ko ienaidnieks pavada cīnoties ar viņiem, kļūst par vērtīgu stundu nocietinājumu nostiprināšanai ap Vīpuri.

Krieviem dārgi maksāja šo pozīciju ieņemšana. Piemēram, mazā Tupuras sala, uz rietumiem no Pulliniemi pussalas, veselas divdesmit četras stundas noturējās pret pilnu krievu divīziju, un tās garnizons nogalināja apmēram 1000 ienaidnieka kājnieku un izsita no ierindas duci tanku, paši zaudēdami 260 kritušos. Bez diviem sešcollu krasta apsardzes lielgabaliem Tupuras aizstāvjus atbalstīja divpadsmit collu lielgabalu baterija pāri līča grīvai pie Ristiniemi. Smagie bruņusitējšāviņi no šiem milzīgajiem lielgabaliem izplēsa ledū gigantiskus caurumus, nogremdējot tankus un ievelkot nāvīgi aukstajā ūdenī simtiem kājnieku. Lūk, kāda izdzīvojušā krieva apraksts vienam no šiem triecienuzbrukumiem Tupurai:

Mēs izdzirdējām troksni aizmugurē ‑ tur ieradās mūsu tanki. Viņi aizbrauca mums priekšā, un mēs sastājāmies, lai dotos uz priekšu to sargājošā tērauda aizsegā. Attālums pakāpeniski ruka, [..] tad sāka šaut krastmalas ložmetēji, [..] tad mūsu tanki nodrebēja, kad to varenie lielgabali sāka apšaudīt salu; tad viņi sāka šaut ar ložmetējiem, un mēs redzējām trasējošās lodes atlecam pret akmeņu krāvumiem piekrastē. [..] Man grūti aprakstīt savas izjūtas: mēs uzticējām savas dzīvības šiem tankiem un aizsardzībai, ko tie sniedza pret somu uguns lietu, [..] somu galvenā baterija sāka šaut ar šrapneļiem, un drīz vien visapkārt uz ledus locījās ievainotie [..], tāda skaņa gaisā, it kā trauktos preču vilciens: tās velnišķīgās krasta baterijas pāri Līcim atkal sāka mūs dauzīt, raidot šurp lādiņus, kuri svēra vairākas tonnas un izdrāžas ledum cauri tik mežonīgi, ka sašķaidīja to kā stiklu [..], tas lika pacelties milzīgiem triecienviļņiem, kas aizskalojās pāri ledum, un mums bija jādodas uz priekšu pa ledainas putras lāmām [..], lai arī ķermenis mums bija labi apsegts, mūsu kājas drīz izjuta sekas tam, ka bija jāsoļo ar šo putru zābakos. Pēkšņi atskanēja milzīgs grāviens, kad viens no šiem smagajiem šāviņiem ķēra ledu pavisam netālu, [..] tanks, aiz kura uz priekšu mēs virzījāmies, pēkšņi noraustījās, apstājās un sāka slieties gaisā draudīgi stāvā leņķī; tad ar milzīgu plunkšķi tanks ieslīdēja ūdenī un acumirklī pazuda mūsu skatieniem robainajā caurumā ledū. [70]

Sarkanā armija šobrīd jau plosījās pie pašiem Somijas vārtiem, sviezdama savus neizsmeļamos spēkus pret Aizmugures līniju. Aiz šīs līnijas atradās Somijas psiholoģiskā, ekonomiskā un kultūras sirds. Mannerheims uzņēmās bezkaislīgi aprēķinātu risku, apstādamies Aizmugures līnijā un cīnīdamies tur ‑ tālāk uz rietumiem, kur neskaitāmi ezeri, daudzi no tiem ļoti lieli, sadalīja zemi šauros koridoros ‑ bija labākas aizsardzības pozīcijas, pat ja neatliktu laika tās nostiprināt. Taču šīs vietas bija krietnu gabalu aiz Vīpuri, un Vīpuri noturēšana bija viens no nedaudzajiem Somijai atlikušajiem trumpjiem pirms sarunām. Ja vien Zemesšauruma armija varētu noturēties mazliet ilgāk, kamēr pavasara atkusnis izkausētu līča un ezeru ledu, pārvērzdams teritoriju Vīpuri priekšā par dūksnāju, tad varētu izdoties apturēt krievu izrāvienu, sagādājot Somijai labāku sarunu pozīciju. Sarkanās armijas pavēlniecība, protams, arī zināja par pavasara atkušņiem, un krievi mežonīgi uzbruka šai pēdējai aizsardzības līnijai.

Visbīstamākā zona bija Vīpuri līča rietumu krasts. Šīs teritorijas pievienošana Aizmugures līnijai izstiepa to pāri somu cilvēkresursu iespējām. Bija jāatrod karavīri, jāreorganizē pavēlniecība. Mannerheims pavēlēja zviedru brīvprātīgo komandierim savākt savus vīrus no mācību nometnēm un aizvietot somu bataljonus, kas bija piesaistīti klusajai Sallas frontei. Sākot ar 22. februāri, šo fronti pārņēma 8000 zviedru un 725 norvēģi, atbrīvodami piecus pieredzējušus somu bataljonus un saujiņu artilērijas vienību izvietošanai līča krastā. Šīs vienības līdz ar šajā rajonā jau izvietotajiem trim krasta bataljoniem tika nosauktas par "Krasta grupu". Jaunās Vienības komandēšanai Mannerheims atsauca polāro kauju lielīgo uzvarētāju, ģenerāli Kurtu Valleniusu.

Vecajam pirātam bija ārkārtīgi labi gājis Lapzemes plašajos, atklātajos klajumos, kur viņš bija pierādījis sevi kā mainīgas partizānu taktikas meistaru un lielā mērā vadījis visu izrādi. 28. februārī ierazdamies Zemesšaurumā, Valleniuss ieraudzīja gluži citādu karu. Viņš kārtīgi paskatījās uz to visu — haosu, šausmām, izmisumu un kliedzošo, nomācošo Zemesšaurumā kaujas dunu vien — tad atgriezās komandpostenī un sāka smagi dzert. Trīs dienas viņš bija tik piedzēries, ka grīļojās, tik tikko spēdams nostāvēt svarīgās pavēlniecības apspriedēs. 3. martā Mannerheims viņu uz vietas atbrīvoja no komandēšanas ar aizliegumu jebkad vēl kalpot Somijas armijā. Ģenerālis Ešs, centīgi strādājošais ģenerālštāba priekšnieks, apzinīgi nomainīja viņu un sasniedza vietēja mēroga brīnumu, izveidodams no brūkošās Krasta grupas saskaņotu taktisko vienību.

Tajā pašā naktī, kad Ešs pārņēma Krasta grupas komandēšanu, padomju 28. korpuss lielā skaitā triecienā pārvēlās pāri līcim un rietumu krastā izkaroja divus nelielus placdarmus pie Vilaniemi un Herenpēniemi. Krievu 10. korpuss vienlaicīgi pa liektu trajektoriju deva triecienu pāri līcim ziemeļu virzienā austrumos no Tervajoki, bez kavēšanās uzbrūkot nocietinātu saliņu grupai, kas aizsargāja Vīpuri iekšējo ostu. Mežonīgi pretuzbrukumi atspieda atpakaļ krievu pirmos atbalsta punktus; atkāpdamies viņi atstāja simtiem mirušo un piecpadsmit nomelnējušu tanku vrakus.

Reiz sākusies, cīņa par līci pakāpeniski pieņēmās spēkā, kamēr tā sasniedza niknuma pakāpi, kas pielīdzināma Summas kaujām februārī. Juzdami, ka līcis ir visjutīgākais un ievainojamākais punkts Aizmugures līnijā, un zinādami, ka viņiem ir ierobežots laika daudzums, kamēr ledus sāks plaisāt, krievi pārvietoja visas ofensīvas galveno smagumu šajā virzienā, sūtot vīru un mašīnu viļņus citu pēc cita pāri ledum.

Tūkstošiem kustīgu vīru drūzmējoties uz abu līču ledus, somu gaisa spēki pielika pēdējos, drosmīgākos un izmisīgākos pūliņus, veicot lidojumu pēc lidojuma, kamēr to piloti sabruka no pārguruma, apšaudot tuvojošās kolonnas no neliela augstuma un cīnoties ar pārtvērējiznīcinātāju aizsegu un zenītartilērijas uguns džungļiem. Somu iznīcinātāja pilots Eino Lūkanens atstājis spilgtu liecību par vienu no šīm misijām:

Mērķis mums nebija pat jāmeklē, jo nebijām vēl šķērsojuši krasta līniju, kad desmit kilometrus tālāk ieraudzījām vīrus un zirgus velkamies pāri ledum. Es nospriedu, ka šī kolonna, kura izskatījās pēc garas melnas čūskas, bija pastiprināts bataljons apmēram piecu simtu vīru sastāvā, un no gaisa šie karavīri izskatījās nekustīgi. Sūrsāri sedza migla, tāpēc no krievu iznīcinātājiem mums nebija jābaidās, un, pietuvojoties mērķim, mūsu Fokkeri izkārtojās rindā pļaujošam uzbrukumam. Labāku mērķi mums nevarētu piedāvāt. Krieviem pat nebija balto maskēšanās apmetņu, un viņi spilgti izcēlās uz sniega klātā ledus. Es viegli pagrūdu sviru uz priekšu, lai uzsāktu pļaujošo skrējienu. Es varu vienīgi pieņemt, ka krieviem bija apsolīts kāds gaisa aizsegs, jo, atskanot mūsu dzinēju troksnim, viņi pat nemēģināja izjaukt kolonnu. Es izlīdzināju gaitu desmit metru augstumā un no visiem četriem ložmetējiem raidīju kolonnā nāvīgu ložu straumi.

Tiklīdz es rēkdams pārlidoju pār viņu galvām, krievus tūdaļ pārņēma panika. Daži metās pie zemes, citi centās noturēt izbiedētos zirgus, kamēr pārējie pajuka uz visām pusēm, klupdami un krizdami uz slidenā ledus. Mana šasija gluži vai aizķēra viņu galvas… Mēs lidinājāmies turp un atpakaļ virs kolonnas paliekām, izgāzdami pār krieviem kādus astoņus tūkstošus zalvju no mūsu trīsdesmit diviem ložmetējiem. [71]

Vērotāji no somu krasta baterijas, kuri bija liecinieki šim slaktiņam caur saviem milzīgajiem tēmēkļiem, vēlāk padeva ziņu Lūkanena eskadriļai, ka viņi nogalinājuši vismaz pusi kolonnas.

5. martā krievi pret Vilaniemi pussalu raidīja pilnu divīziju, ko atbalstīja 100 tanku. Šo gigantisko formāciju sāka apšaudīt Ristiniemi krasta baterijas. Cieši milzīgu šāviņu ķekari, kuri bija radīti līnijkuģu bruņu sadragāšanai, nolija pār uzbrūkošajām kolonnām, izraudami ledū tik milzīgas plaisas un satricinot salauzto ledus kārtu tik spēcīgi, ka nāvīgi aukstie ūdeņi aprija veselas rotas ‑ līdzīgi filmas Aleksandrs Ņevskis neaizmirstamajām kulminācijas ainām.

Līdz 2. marta vakaram sadursmes notika jau gar visu Aizmugures līniju. Netālu no Tāli, ziemeļaustrumos no Vīpuri, bija pateicīgs reljefs tankiem. Arī šeit mālainā, smilšainā augsne, kas bija tipiska Zemesšauruma austrumos, atdeva vietu kailām klintīm, apgrūtinādama somiem tranšeju rakšanu un pastiprinādama krievu artilērijas efektivitāti, kuras eksplodējošie šāviņi piepildīja gaisu ar granīta šķembām. Lai bloķētu ienaidnieku šajā sektorā, somu inženieri atvēra Saimā kanāla slūžas, applūdinot zemo teritoriju ar metru dziļu ūdens slāni. Krievu tanki devās tieši cauri uzpludinājumam, un viņu kājniekiem pa priekšu gāja neticami drosmīgi sapieri, kuri, lai pietuvotos aizstāvjiem, rāpoja, atrazdamies ledaini aukstajā ūdenī līdz zodam. Pēc to somu domām, kuri cīnījās šeit, šie bijuši visdrosmīgākie krievu zaldāti, ko viņi jebkad redzējuši.

4. marts: tagad līci un Aizmugures līniju dauzīja spēki, kuri bija līdzvērtīgi trīsdesmit krievu divīzijām, ko atbalstīja vismaz 1 200 bruņotu transporta līdzekļu un 2000 lidmašīnu. Dažās vietās pozīcijas pārgāja no vienām rokām otrās dučiem reižu dienā. Somi atguva Vilaniemi, bet nevarēja to noturēt pret tankiem. Līcī tika zaudēta Ūrā sala, un spēcīgi uzbrukumi turpinājās pret visām salām, kas vēl joprojām bija somu rokās. Visi šie uzbrukumi pret Vīpuri nocietinātās aizsardzības iekšējo loku tika raidīti par spīti intensīvai krasta baterijas ugunij. Šie ieroči nokāva veselus krievu bataljonus, taču to vietā nāca citi.

5. marts: apstākļi bija nežēlīgi. Mannerheims uzņēmās nepatīkamāko risku savā dzīvē, turklāt spēcīga gripa šajā laikā bija piesaistījusi viņu krēslam. Pat tiem, kas viņu ienīda, bija jāapbrīno viņa aukstasinīgā savaldība šajā brīdī, zinot, ka, ja krieviem izdotos paplašināt savu placdarmu līča krastā, starp viņiem un Helsinkiem nepaliktu nekas cits, kā vien dažas pusaudžu rotas, kuras bija izgājušas desmit dienu apmācību. Ja Mannerheims dotu pavēli tagad, varbūt vēl būtu iespējams pamest kaujas lauku un atkāpties uz daudz aizstāvamākām pozīcijām rietumos no Vīpuri. Pēc divdesmit četrām stundām varēja būt par vēlu.

6. marts: Krasta grupa ārkārtas situācijā sazvanīja Ēkvistu un lūdzās munīciju artilērijai. Ēkvistam mokoši bija jāatsaka: visā somu Otrā korpusā rezervē bija palikuši 600 šāviņu uz visu kalibru lielgabaliem. Gar līča krastu aizstāvji izzāģēja vai izspridzināja caurumus ledū, taču pēc pāris stundām viss bija aizsalis kā agrāk. Pašā Vīpuri komandieri vērtēja, ka viņi nespēs noturēt pilsētu ilgāk par četrām vai piecām dienām. Smagas kaujas jau bija sasniegušas nomali.

7.-8. marts: somu 23. divīzija sabruka. Viens pilns bataljons salūza un metās bēgt, tā bija pirmā reize, kad kas tāds notika Somijas armijā. Kāds cits bataljons, kad tam pavēlēja atgūt zaudēto teritoriju pretuzbrukumā, vienkārši pavērsa šautenes pret virsniekiem, izkāpa no tranšejām un aizgāja no kaujas lauka. Krievi paplašināja savu placdarmu līča krastā, un pirmo reizi artilērijas zalves sāka krist uz Vīpuri—Helsinku šosejas. Ja krievi ieņemtu šo ceļu, viņi atšķeltu Krasta grupu no Otrā korpusa un varētu ielenkt Vīpuri. Radio sakari bija pilnībā izgājuši no ierindas; vienīgi kurjeri dažkārt tika cauri. Katra somu rota, katrs vads izcīnīja paši savu sīvu kauju.

9.-10. marts: tika izdota pavēle evakuēt visas pozīcijas salās, kas vēl atradās somu rokās. Daļa Trešās un Piektās divīzijas sāka iekārtoties ielu kaujām pašā Vīpuri. Krievu šāviņi dauzīja seno citadeli ostas tuvumā, taču pat modernā artilērija nevarēja neko vairāk kā ieskrambāt šos izturīgos granīta mūrus. Savā štābā ģenerālis Ēkvists, vēl arvien neziņā par stāvokli miera sarunās, ierakstīja dienasgrāmatā: "Mēs uzņemamies drausmīgu risku! Ir iespējams noturēt Vīpuri mūsu rokās līdz rītvakaram. Ja mums pavēlēs turpināt pretošanos vēl ilgāk, tas nozīmēs, ka vai nu pilsēta, vai karavīri būs nolemti." [72]

Somijas armija bija sākusi karu ar apmēram 150 000 apbruņotiem vīriem. Līdz 10. martam tās kopējie zaudējumi veidoja apmēram pusi no šā skaitļa. Tādējādi ar pusi sava sākotnējā spēka tā cīnījās līnijā, kas bija divreiz garāka nekā sākotnēji aizstāvētā līnija, pret ienaidnieku, kura rezerves praktiski visā bija neizsmeļamas.

11.—13. marts: nebija iespējams runāt vairs par somu "līniju" līča krastā: no Baltijas jūras krasta līdz pat krievu tālākajam ieņemtajam punktam, tikai sešus kilometrus no Vīpuri rietumu robežas, visa krastmala bija viens haotisks mežonīgu aizkavēšanas kauju kamols. Šobrīd somu stāvoklis bija patiešām izmisīgs; bet tāda pati bija arī viņu griba pretoties. Krieviem tā arī neizdevās izlauzties un izrauties uz priekšu šos pāris pēdējos kilometrus, kas šķīra viņus no pilnīgas uzvaras.

13. marts: uguns pārtraukšanai bija jāstājas spēkā 11:00 no rīta pēc Helsinku laika. Pēdējās stundas laikā apšaudes pamazām pieklusa un izbeidzās daudzviet 160 kilometrus garajā frontē. 10:45 aizstāvji jau bija sākuši atpūsties un atslābt savās šaurajās zemnīcās un ierakumos. Domās parādījās mājas, mīļotie un milzīgs prieks par to vien, ka viņi bija izturējuši 105 dienas neticamu šausmu un vardarbības.

Un precīzi 10:45, vienīgi zemiskas atriebes dēļ, krievi pēdējā mirklī negaidīti atklāja niknu bombardēšanu, kas pat pēc viņu vēsturnieku atzinuma nebija nekas vairāk kā atriebības žests. Šai mežonīgajai rīcībai nebija ne mazākā militārā iemesla; simtiem somu tika nogalināti vai ievainoti šajā bērnišķīgajā niknuma lēkmē.

Karēlijas zemesšauruma aizstāvji aizgāja no savām sagrautajām pozīcijām ar augstu paceltu galvu. Viņiem sekoja tikpat kā visi civilie iedzīvotāji, aizplūstot rietumu virzienā tikai ar to mantību, kādu nu varēja salikt ragavās vai ratos, pametot mājas, fermas un zemi, ko bija ieguvuši viņu priekšteči; tika atstāta arī skaistā un vēsturiskā Vīpuri pilsēta, reiz saukta par "Ziemeļu Parīzi". Kāds somu virsnieks rakstīja savai ģimenei:

Visa mantība tika steidzīgi ņemta līdzi, lai tā nepaliktu krieviem, kuriem bija tiesības ieņemt ciematu nākamajā dienā…. bija nepatīkami redzēt paliekam aizsevis degošus ciematus kaujā; vēl nepatīkamāk ir atstāt šīs nebojātās celtnes krieviem. Tomēr viena lieta ir skaidra: mēs nebēgam. Mēs bijām gatavi cīnīties līdz pēdējam vīram. Mēs turam galvu augstu paceltu, jo trīsarpus mēnešu esam cīnījušies no visa spēka. Diez vai kāds varētu prasīt no mums vairāk. [73]

Britu žurnālists Džons Lengdons-Deivijs sēdēja Helsinku restorānā, kad padošanās nosacījumi tika pirmo reizi pārraidīti publiski: "Atklājoties patiesajai traģēdijai, es laiku pa laikam ievēroju straujas kustības pie pirmā galdiņa un tad atkal pie cita. Tur vīrietis vai sieviete pēkšņi notrauca asaras… es nesapratu nekā no teiktā, izņemot īpašvārdus. Tie bija vārdi "Vīpuri" un "Hanko", kuri izraisīja šīs kustības — apspiestas, krampjainas raudas, kas, šķiet, nāca no ikkatra, kā reakcija uz gluži fizisku triecienu." [74]

Pabeidzis savu uzdevumu ziņot par karu Life, Karls Midanss iekāpa vilcienā uz Zviedriju. Tas bija piebāzts, un viņam bija jādala kupeja ar trim somu virsniekiem, no kuriem viens bija pulkvedis. Nakts laikā visi četri vīri ieturēja pieklājīgu klusumu. Nākamajā rītā Midanss ģērbās un, tāpat kā divi no atlikušajiem vīriem, centās diskrēti ieturēt tik daudz pieklājības, cik nu šajā piebāztajā telpā bija iespējams. Somu pulkvedis skuvās, vilcienam šūpojoties, izmanīgi līdzsvarodams savu skuvekli. Viņš notvēra spogulī Midansa skatienu. –Jūs esat amerikānis? – viņš jautāja skaidrā angļu valodā. Midanss palocīja galvu, ievērodams, ka divi atlikušie somu virsnieki bija tīšām novērsuši skatienu. Pulkvedis atkal sāka skūt zodu.

– Jūs vismaz pastāstīsiet viņiem, ka mēs cīnījāmies drosmīgi. Midanss juta pakrūtē kaut ko sažņaudzamies. Viņš nočukstēja, ka to viņš tiešām pastāstīs.

Pulkvedis rūpīgi noslaucīja savu skuvekli, tad piespieda sejai dvieli. Viņš bija sagriezis vaigu, un tur bija izspiedušies sīka asins lāsīte. Ticis ar to galā, viņš sāka pogāt savu mundieri. Midanss ievēroja, ka virsnieka rokas trīc.

Pēkšņi viņš paskatījās uz Midansu, ciešanu izteiksmei izkropļojot viņa vaibstus. Viņš iesāka aizsmakušā, klusā balsī: "Jūsu valsts gatavojās palīdzēt…" Tad skaļākā balsī: "Jūs apsolījāt, un mēs ticējām jums…"

Tad viņš sagrāba Midansu aiz pleciem, ar pirkstiem ieurbjoties tajos, un kliedza: "Pusducis nolādētu "Brewster" iznīcinātāju bez rezerves daļām ir viss, ko mēs no jums saņēmām! Un briti atsūtīja mums lielgabalus no iepriekšējā kara, kas vispār nedarbojās!"

Pārējie somi uzgrieza muguras un bikli pabeidza ģērbties. Vilciens ierībināja stacijā. Somu pulkvedis nolaida rokas, atkrita gultasvietā un sāka konvulsīvi šņukstēt.

24 Pēcgrūdieni

Par savu nevēlēšanos apmierināt Staļina prasības Somija samaksāja augstu cenu. Papildus visām pirmskara sarunās pieminētajām salām Somija zaudēja arī visu Karēlijas zemesšaurumu, Hanko un nedaudz tai piegulošās krastmalas, visu Ribačijas pussalu un pamatīgu Karēlijas šķēli uz ziemeļiem no Lādogas ezera: aptuveni 40 000 kvadrātkilometrus zemes, tajā skaitā visas spēcīgās, dabīgās aizsardzības līnijas, kādas somiem bija. Cilvēku ziņā karš izmaksāja 24 923 kritušos un 43 557 ievainotos; apmēram 420 000 somu zaudēja savas mājas. Ja šie zaudējumu apmēri šķiet nesamērīgi zemi, lasītājam vajadzētu tos aplūkot kontekstā. Tajā laikā Somijas iedzīvotāju daudzums nepārsniedza četrus miljonus; ja procentuāli tādi paši zaudējumi tiktu nodarīti Savienotajām Valstīm 1940. gadā, tas līdzinātos 2,6 miljoniem cietušo 105 kara dienās.

Klīst stāsts par kādu padomju ģenerāli, kurš, paskatījies kartē uz teritoriju, ko Krievija bija ieguvusi Karēlijas zemesšaurumā, esot teicis: "Mēs esam ieguvuši gandrīz pietiekami daudz zemes, lai apglabātu mūsu kritušos."

Cik daudz krievu krita šajās vardarbības nedēļās? Molotova "oficiālie" skaitļi, kas tika paziņoti uzreiz pēc kara, uzrādīja 48 745 mirušus un 159 000 ievainotos. Neviens nopietni neticēja tiem jau tajā laikā, un pat padomju puse poststaļiniskajos Ziemas kara izvērtējumos atzīst daudz nopietnākus zaudējumus. Iespējams, ka precīzi patiesie skaitļi nekad netiks uzzināti. Hruščovs savos memuāros vaļsirdīgi apgalvo, ka "mēs zaudējām miljons vīru", bet tā ir hiperbola. Mūsdienu somu vēsturnieki, kuri rūpīgi pēta visu, kas par šo karu parādās krievu valodā, tagad lēš krieviem 230 000 līdz 270 000 kritušo un vēl 200 000 līdz 300 000 ievainoto.

Šiem skaitļiem jāpievieno 5000 krievu karagūstekņu, kas tika repatriēti no Somijas. Nav, protams, publicēti nekādi "neapgāžami" pierādījumi tam, tomēr vairāki pārbēdzēji, kuriem bija pieeja šādai informācijai, ir zvērējuši, ka visus gūstekņus nosūtīja uz slepenām NKVD nometnēm mūžamežos pie Baltās jūras, nopratināja un tad nošāva.

Šī kara tūlītējās militāras sekas kļuva redzamas pēc piecpadsmit mēnešiem, kad Vācija uzsāka operāciju "Barbarosa" — savu totālo ofensīvu pret Padomju Savienību. Pirms tam Augstākā Kara Padome bija steidzami savākušies slepenā sanāksmē 1940. gada aprīlī, lai izanalizētu Somijas kampaņā iegūto mācību un ieteiktu reformas. Frontes politisko komisāru loma tika ievērojami samazināta, un tika atjaunotas vecās dienesta pakāpes un pakļautības kārtība. Apģērbs, ekipējums un taktika ziemas operācijām tika pilnībā izmainīti; tāpat arī tanku un gaisa spēku taktika. Īsāk sakot, profesionalitāte atkal ieņēma savu pelnīto vietu. Ne visas reformas bija īstenotas līdz brīdim, kad vācieši deva triecienu, taču bija veiktas pietiekami daudzas izmaiņas, kuras padarīja Sarkano armiju par daudz sīkstāku un labāk ekipētu pretinieku nekā tad, ja Ziemas karš nekad nebūtu noticis; bija vismaz sīka uzlabojumu kārtiņa, kas ļāva Krievijai tik tikko, bet tomēr pārdzīvot pasaulē labākās profesionālās armijas vareno uzbrukumu.

Pateicoties uzvarai pār Somiju, Maskava ieguva zināmu dziļumu Ļeņingradas aizsardzībai, lai arī nāvīgās briesmas pilsētai, liktenīgā kārtā, nāca no citas puses. Kamēr pastāvēja sadraudzība ar Vāciju, Mannerheims bija stingri pavēlējis Somijas armijai nevirzīties tālāk par veco robežu un neapšaudīt Ļeņingradu no Zemesšauruma pozīcijām. Pirmajā un vissmagākajā Ļeņingradas blokādes ziemā, kad pilsētas aizsardzība bija sasprindzināta līdz pēdējam, apņēmīgs somu trieciens no rietumiem laikam būtu licis tai krist.

Baltijas valstīm pakļaujoties Vācijai, kļuva ne vien bezjēdzīgi, bet arī neiespējami nosargāt krasta artilērijas un aeroaprīkojumu Hanko; Staļins bija spiests evakuēt garnizonu, lai izmantotu to tuvāk pilsētai. Vienīgi tālajos ziemeļos, kur Ribačijas pussalas drūmie zemesragi un augstās klintis ziemeļos no Sallas nodrošināja krieviem labas pozīcijas, lai apturētu vācu triecienu Murmanskai, somu koncesijas materiāli stiprināja PSRS aizsardzību. Padomju puses uzceltā dzelzceļa līnija uz Tornio tika lietota reti, un tās patiesais nolūks ir neizprotams vēl šodien.

Tā sauktajā Turpinājuma karā ar Krieviju Somija devās ar pilnībā atjaunotu armiju 16 divīziju sastāvā, kas ja arī ne izšķērdīgi, tad apmierinoši bija apgādāta ar artilēriju un bruņu transportu (liela daļa no tiem bija atjaunoti Ziemas kara laikā sagrābtie padomju ieroči) un ar tik raibiem gaisa spēkiem, kā nekur citur pasaulē. Tik daudzu valstu lidmašīnas bija "ceļā" uz Somiju Ziemas kara beigās, ka tās lidotāji pilotēja visu Otrajā pasaules karā iesaistīto pušu lidmašīnas, atskaitot vienīgi japāņu.

Tas, ka Somijai atkal bija jākaro ar Padomju Savienību tikai piecpadsmit mēnešu pēc Ziemas kara beigām -— un, tā darot, kompromitēt valsts tēlu, ja ne godu — šķiet nežēlīgs vēstures pavērsiens. Tas, ka Somija cīnījās nacistiskās Vācijas pusē, oficiāli kā "sadraudzības" valsts, bet praktiski kā tuvs sabiedrotais, šķiet traģiski. Turpinājuma karam piemita šis nepatīkamais aspekts, ka valsts, kura tikai pirms piecpadsmit mēnešiem tika minēta kā spožs brīvības un demokrātijas piemērs, tagad devās uzbrūkošā karā kopā ar vienu no nežēlīgākajiem totalitārajiem režīmiem vēsturē.

Somijas vēsturē nav neskaidrāka temata kā Turpinājuma karš. Somu rakstnieki ir iztērējuši tintes upes, diskutējot par sarežģīto notikumu un mahināciju ķēdi, kas šajā konfliktā lika Somijai nostāties Vācijas pusē. Tomēr pat šodien palicis daudz neatbildētu jautājumu, neskaidrību un robu zināšanās. Vai atsevišķi Somijas ģenerāļi un politiķi savā starpā vienojās par valsts iegrūšanu karā? Vai šo vīru galvenais motīvs — ja tiešām šādi sazvērnieki pastāvēja — bija vienkārši atgūt zemes, ko Krievija sagrāba 1940. gada martā, vai arī viņu mahinācijas iedvesmoja daudz plašākas un ļaunprātīgākas paplašināšanās shēmas? Vai arī šī valsts vienkārši kļuva par apstākļu un ģeogrāfiskā stāvokļa nepielūdzamā spiediena bezpalīdzīgu upuri? Par šiem jautājumiem nav vienprātības pašā Somijā, tāpēc būtu muļķīgi tādu piedāvāt šajās lappusēs. Šo notikumu ieskicējums vien jau parāda to sarežģītību un neskaidrības tajos:

Somijas ļaunākā kļūda, protams, bija nostāšanās zaudētāju pusē. Tomēr brīdī, kad tika veikta šī izvēle, tā šķita gluži saprātīga. Sarkanā armija tik nožēlojami bija darbojusies Ziemas kara pirmajā posmā, tik primitīva bija ceļaruļļa taktika, kas beigu beigās atnesa Staļinam uzvaru, un tik satriecoši bija nacistu pirmie iekarojumi, ka militārie eksperti visā pasaulē vispār nepieļāva iespēju, ka krievi varētu izturēt vācu triecienuzbrukumu. Dažas dienas pēc vāciešu uzbrukuma 1941. gada jūnijā ģenerālis Maršals Franklinam Rūzveltam prognozēja, ka Sarkanā armija tiks pilnībā sakauta ne ilgāk kā deviņdesmit dienās. Britu analītiķi deva krieviem sešdesmit dienas, un citi paredzēja, ka līdz 1. septembrim Hitlers jau būs Maskavā.

Kurš gan var vainot somus par to, ka šajā situācijā viņi saskatīja lielisku iespēju atgūt teritoriju, kas viņiem tika atņemta? Pēc tam, kad Norvēģija un Dānija bija kritušas vācu rokās, Somija bija ģeogrāfiski izolēta. Vienīgi caur Petsamo to varēja sasniegt militāra Sabiedroto palīdzība, ko Norvēģijā viegli varēja aizturēt vācieši, bet Murmanskā krievi.

Turklāt Staļins īstenoja despotisku un naidīgu politiku attiecībā pret Somiju, tā samazinot daudzu prātīgu somu ietekmi, kuri vēlējās vienīgi nodibināt draudzīgas attiecības ar austrumu kaimiņu. Kad Somija mēģināja parakstīt gluži nekaitīgu aizsardzības līgumu ar Zviedriju, tobrīd jau nedaudz sašķobītās skandināviskās neitralitātes paspārnē, padomju spiediens, kas dažkārt bija ārkārtīgi rupjš, sagrāva šo shēmu. Kad 1940. gada augustā Krievija anektēja Baltijas valstis, Somija nodrebēja šausmās.

Tajā pašā mēnesī Hitlers, pievīlies savā mēģinājumā ar aviobombardēšanas palīdzību dabūt britus uz miera sarunām, sāka nopietni plānot operāciju "Barbarosa" ‑ savu invāziju Padomju Savienībā. Neoficiālas sarunas starp somu un vācu diplomātiem vainagojās ar to, ka somi deva vāciešiem tiesības šķērsot savas arktiskās provinces ‑ šķietami tikai pārlidojumiem turp un atpakaļ no vācu attālā bastiona Kirkinesā, Norvēģijā, bet kopš šī vienošanās bija panākta, to droši varēja izmantot, lai piešķirtu likumību daudz ievērojamākai karaspēka izvietošanai, piemēram, pret Murmansku. Somijas tauta tobrīd jau jutās tik neomulīgi par savas valsts izolāciju, ka bija gatava laipni uzņemt visus vācu karavīrus, kādus Hitlers vien sagribētu sūtīt.

Staļins vēl arvien būtu varējis mēģināt atdabūt somus neitralitātes stāvoklī, taču viņu nodarbināja daudz lielākas rūpes un viņš turpināja izturēties pret Somiju apvainojošā un draudīgā manierē, atļaujot Kremļa aģentiem iejaukties Somijas iekšpolitikā un publiski draudot atriebties Somijai, ja tādi vīri, kā Tanners vai Mannerheims, tiktu ievēlēti kādā augstā amatā. Kad Staļins uzzināja, ka starp Vācijas un Somijas militāristiem notikušas neoficiālas sarunas, viņš uz to reaģēja, pārtraucot izmisīgi vajadzīgos pārtikas sūtījumus (sūtījumus, kurus, domājams, garantēja līgums) un pārkāpjot Somijas gaisa telpu. Katrs viņa manevrs šķita gluži vai iecerēts, lai vairotu Somijas atkarības sajūtu no Vācijas.

Par spīti visaptverošiem somu vēsturnieku pūliņiem līdz šim nav izdevies noteikt precīzu datumu, kad Somija tika iepazīstināta ar operāciju "Barbarosa". "Papīra" pierādījumi ir vilinoši, taču ieved vienīgi strupceļos un neceļos, nevis pie kādas izšķirīgas apspriedes vai datuma. Iespējams, ka formāla vienošanās nebija nepieciešama. Somu ģenerāļi, kuri piedalījās kopīgajā plānošanā, lielākoties bija apmācīti vācu garā un ļoti labi pārzināja vācu karošanas veidu. Turklāt abas puses arī izrādīja zināmu atturīgumu. Kopējas operācijas hipotētiskā līmenī tika apskatītas visu 1941. gada pavasari, un ne somi, ne vācieši nebija pilnīgi vaļsirdīgi viens pret otru attiecībā uz viņu valstiskajiem mērķiem un metodēm. Jebkurā gadījumā solis no iespējamā plānošanas līdz pašām operācijām, kad tās sākās, bija gandrīz vai formalitāte.

Trīs dienas pēc Barbarosas sākuma Staļins deva somiem nevainojamu ieganstu, raidot dažus gaisa uzlidojumus. Karš tika pieteikts 1941. gada 25. jūnijā. Pēc nedēļām ilga padomju spiediena Lielbritānija tajā pašā dienā, kad japāņi uzbruka Pērlhārborai, jutās spiesta izteikt formālu kara pieteikumu Somijai. Tomēr nevienam britu līderim nebija ne mazākā nodoma aktīvi karot ar Somiju, un vienīgās praktiskās militārās sekas šai neērtajai Somijas piederībai bija viens pats visai letarģisks gaisa uzbrukums Turku, kura laikā vairums Karalisko gaisa spēku pilotu tīšām nometa savas bumbas jūrā.

Somija sasprindzināja visus valstī esošos spēkus šim krusta gājienam pēc zaudētā. Pilni 16 procenti no tās iedzīvotājiem devās karā, tajā skaitā 80 000 palīdžu-sieviešu un 475 000 vīru. Vācija bija pastiprinājusi Mannerheima spēkus ar smago artilēriju, modernu iznīcinātāju gaisa floti un apmēram 100 čehu tankiem. Vesels korpuss vācu karavīru gatavojās ienākt Somijā caur Norvēģiju ar mērķi veikt uzbrukumu Murmanskai.

Pat Vācijas ienaidnieki saprata, kādēļ Somija atkal iesaistījusies karā; tāpat viņi saprata nepieciešamību tās militārai partnerībai ar Hitleru. Kad Mannerheima spēki sasniedza veco robežu, viens no pirmajiem valstsvīriem, kas apsveica Somijas sūtni, bija Amerikas Valsts sekretārs Kordels Hals.

Lielākajā daļā sektoru Mannerheims neatļāva virzīties tālāk par veco robežu, ja neskaita dažas mazākas operācijas taktisku apsvērumu dēļ. Bija viens apvidus, uz kuru tas neattiecās — Austrumkarēlija. Somijas labā spārna politiķu grupu un nacionālistu biedrību spiediens lika valdībai anektēt lielu Karēlijas teritoriju, līdz pat Sviras upei. Somiem par apmulsumu ne visur viņi tika sveikti kā atbrīvotāji. Apjomīgas iedzīvotāju izmitināšanas programmas, kuras Staļins bija īstenojis trīsdesmitajos gados, bija izmainījušas daudzu Karēlijas apgabalu demogrāfisko sastāvu tādā apmērā, ka vairums to iedzīvotāju bija vienaldzīgi, ja ne naidīgi pret Somiju.

Militārā ziņā uz Somijas zemes tika veiktas divas atsevišķas kampaņas. Vācu uzbrukums virs polārā loka pret Murmansku bija pilnīgi nesaistīts ar somu pūliņiem Karēlijā. Tas turklāt bija neveiksmīgs. Sīva krievu pretošanās, nepateicīgs reljefs un tālajos ziemeļos iesaistīto Vērmahta karavīru visumā viduvējā sagatavotība kopumā noveda pie tā, ka vācu uzbrukums apstājās kādu gabalu no Murmanskas.

Lai nu kā, 1942. gada februāra vidū somi bija sasnieguši visus savus mērķus. Visā Karēlijas frontē iestājās statiska karadarbība tranšejās, un kādi 180 000 somu karavīru tika demobilizēti, lai atvieglotu valsts ekonomisko sasprindzinājumu.

1944. gada sākumā Somija sāka saprast, ka Vācija karu zaudēs. Tika izsūtīti miera meklētāji, taču, kad Hitlers par tiem uzzināja, viņš pārtrauca pārtikas un ieroču piegādes, lai atgādinātu, cik lielā mērā somi bija atkarīgi no viņa labvēlības. Somijas dilemma bija mokoša. Hitlers draudēja ar militāru okupāciju, ja tā vienpusēji slēgtu mieru (kā viņš bija izdarījis ar Ungāriju, kad šī valsts mēģināja pamest Ass valstis). Ja tā nemēģinātu slēgt mieru, agrāk vai vēlāk Sarkanā armija pievērstu savu uzmanību ziemeļiem.

Pēc divu gadu pasivitātes, 1944. gada jūnijā nāca biedējošais trieciens. Pret demoralizētās Somijas armijas 268 000 vīru krievi milzīgā uzbrukumā raidīja 450 000 kājnieku, 800 tanku, 10 000 lielgabalu un 2 000 lidmašīnu. Somijas armija atkāpās visās vietās. Nieka desmit dienas pēc krievu ofensīvas sākumā tika zaudēta Vīpuri (pēc vienas dienas nekoordinētas pretošanās).

Mannerheimam nebija citas izvēles, kā vien lūgt Hitleram ārkārtas palīdzību. No Baltijas frontes tika atsūtīti štukasi [75] un triecienšautenes, un torpēdlaivu laivu flotile atgādāja vairākus tūkstošus jauno "Panzerfaust" granātmetēju. Lai nodrošinātu šo palīdzību, Somijas prezidentam Riti bija jāsola uzticība Hitleram. Tomēr viņš bija pietiekami veikls, izdarot to paša parakstītā personiskā vēstulē Hitleram — dokumentā, kas nesaistīja pārējo Somijas valdību ar likuma spēku.

Brīnumainā kārtā Somijas armija atspirga un nesalūza. Pateicoties štukasiem un tanku dūrēm, jūlija sākumā somi uzspridzināja vairāk nekā 200 krievu tanku. Mēneša beigās netālu no Ilomantsi viņi pat parādīja kaut ko no vecā Ziemas kara gara, sagraujot veselas divas padomju divīzijas.

Krievu ofensīva apsīka. Lidmašīnas, tanki un lielgabali bija steidzami vajadzīgi daudz nozīmīgākā frontē, ja Staļins gribēja īstenot savu sapni un nokļūt Berlīnē pirms amerikāņiem. Staļinu atturēja arī gluži praktisks jautājums, ko darīt ar Somiju, ja viņš dotos tālāk un iekarotu visu valsti. Iespēja iesaistīties mokošā partizānu karā mežos ‑ cīņā, kurai somi, katram gadījumam, bija veikuši plānošanu ‑ nebija iepriecinoša. Pazemojis Somiju un atjaunojis Krievijas kundzību pār tās politisko gribu, Staļins apmierinājās ar to, ka padarīja Somiju par savu tirdzniecības logu uz rietumiem, par valsti, kas formāli joprojām ir neatkarīga, taču nekad vairs nebūs drauds savam lielajam kaimiņam.

Pamiers tika noslēgts 1944. gada 19. septembrī. Viena no līguma prasībām Somijai bija doties uzbrukumā bijušajiem sabiedrotajiem vāciešiem un padzīt viņus no valsts ziemeļu ceturtdaļas. Šis marginālais karš tika izcīnīts starp skaitliski mazākiem Somijas armijas spēkiem un 200 000 vācu karavīru. Cilvēku upuri bija mēreni, taču postījumi bija milzīgi, jo aizejošās vācu vienības, atkāpjoties uz Norvēģiju, iznīcināja visu, kam bija kāda vērtība. Vēl šodien Lapzemes pakalnos vīd pieticīgu fermu nomelnējuši skursteņi, kas tika nodedzinātas "Lapzemes kara" laikā.

Kad šis pēdējais un visnepatīkamākais konflikts bija galā, Somijā atkal iestājās miers. Un tā joprojām bija brīva valsts. Gustava Mannerheima un viņa karavīru izcilākais sasniegums ir tieši šis. No visām Baltijas reģiona valstīm, kas veda sarunas ar Staļinu 1939. gadā, vienīgi Somija bija pretojusies agresijai. Un vienīgi Somija izdzīvoja kā brīva valsts.

Ziemas karam bija arī pamatīgas politiskas atskaņas ārpus Baltijas reģiona. Ne Daladjē, ne Čemberlens neatguvās pēc savu Skandināvijas projektu izgāšanās; pēc pāris nedēļām abi bija zaudējuši varu. Pazemojošā britu sakāve Norvēģijā bija shēmas "Glāb Somiju" jauna atvase, un tā drūmi norāda, kas būtu noticis, ja ekspedīcijas spēki patiešām būtu devušies ceļā, atbildot uz somu palīgā saucienu. Stratēģiski, kas varēja notikt, ir visai biedējoši, sākot ar mulsinošo scenāriju, kurā Lielbritānija un Francija izcīna karu pret Vāciju un Krieviju reizē, tādējādi, droši vien, iznīcinot lielāko daļu Skandināvijas.

Ziemas kara mitoloģija bija varena, bet īslaicīga. Pārāk drīz pēc mazās drosmīgās Somijas padošanās bija kārta daudzām citām mazām drosmīgām valstīm. Tomēr kādu brīdi somu drosmīgā pretošanās savam milzīgajam un agresīvajam kaimiņam lika demokrātiskajām valstīm justies labi laikā, kad tā tik ļoti pietrūka. Jeb, kā to savā spožajā grāmatā "Ziemas kara diplomātija" pateicis Makss Jakobsens:

Somi aizstāvēja demokrātiju, brīvību un taisnību ‑ visu, par ko iestājās rietumu demokrātijas, bet līdz tam laikam bija guvušas maz iespēju cīnīties par to. Daudz mūsdienu baironu uz slēpēm brīvprātīgi pieteicās doties uz kauju vietām, un, lai arī tikai nedaudzi nokļuva līdz ugunslīnijai, vairumā rietumu valstu ir cilvēki, kas domā par Somiju ‑ iespējams, mazliet sapņaini ‑ kā par valsti, kuras dēļ viņi gandrīz atdeva dzīvību.76

No lauka maršala Gustava Mannerheima atvadu vēstules Somijas armijas karavīriem:

Karavīri! Es esmu cīnījies daudzos kaujaslaukos, bet nekad neesmu redzējis tādus karotājus, kā jūs! [..] Pēc sešpadsmit nedēļu asiņainām cīņām, neatpūšoties ne dienu, ne nakti, mūsu armija neuzvarēta stāv ienaidnieka priekšā, kura skaitliskais sastāvs ir pieaudzis par spīti briesmīgiem zaudējumiem.

[..] Liktenis pret mums ir nežēlīgs, tagad mēs esam spiesti atdot svešai rasei zemi, ko gadsimtiem ilgi esam iekopuši ar sava darba sviedriem. [..] Tomēr mums visiem ir jāpieliek roka, lai mums palikušajā zemē radītu mājas tiem, kas padarīti par bezpajumtniekiem, un labāku dzīvi mums visiem; un, tāpat kā iepriekš, mums jābūt gataviem aizstāvēt mūsu sarukušo dzimteni ar tādu pašu apņēmību un tādu pašu degsmi, ar kādu aizstāvējām mūsu nedalīto dzimteni.

Mēs ar lepnumu apzināmies savu vēsturisko pienākumu, kuru mēs turpināsim pildīt: aizstāvēt rietumu civilizāciju, kas ir bijis mūsu mantojums gadsimtiem ilgi. Taču mēs zinām arī to, ka līdz pēdējam grasim esam nomaksājuši jebkādu parādu, kāds vien mums varēja būt pret Rietumiem.

[..] Tas, ka armija, kas ir tik daudz vājāka skaita un ekipējuma ziņā, nodarīja tik nopietnus zaudējumus nomācoši varenākam ienaidniekam un atkāpjoties atkal un atkal atsita tās uzbrukumus, ir lieta, kurai karu vēsturē ir grūti atrast līdzīgu. Taču tikpat apbrīnojami ir tas, ka Somijas tauta, vaigu vaigā saskaroties ar šķietami bezcerīgu situāciju, spēja nekrist izmisumā un tā vietā pieņēmās pašaizliedzībā un diženumā.

Šāda tauta ir nopelnījusi tiesības dzīvot.

Hronoloģija

1917

7. novembris: Krievijā izceļas boļševiku revolūcija.

6. decembris: Somija pasludina neatkarību no Krievijas.

1918

janvāris—maijs: Pilsoņu karš Somijā, kas seko kreiso spēku veiktam valsts apvērsumam. Tas beidzas ar graujošu baltgvardu bruņoto spēku uzvaru Mannerheima vadībā (ar ievērojamu ķeizariskās Vācijas palīdzību).

1919

17. jūlijs: Somija pieņem demokrātisku konstitūciju, starp kuras principiem ir šādi: prezidentu uz sešus gadus ilgu termiņu ievēl elektoru kolēģija 300 locekļu sastāvā; premjerministru izvēlas prezidents; 200 locekļu vienpalātas parlaments, ko vispārējās vēlēšanās ievēl uz četriem gadiem un kā priekšā ir atbildīgi gan premjerministrs, gan ministru kabinets.

1920

14. oktobris: Krievija un Somija paraksta Tartu miera līgumu, kas nodrošina savstarpēju atzīšanu de jure un vienošanos par Karēlijas robežu, tajā skaitā visu iepriekš pastāvējušo cara laika robežas nocietinājumu iznīcināšanu.

1932

janvāris: Krievija un Somija noslēdz neuzbrukšanas līgumu.

1939

23. augusts: parakstīts krievu-vācu neuzbrukšanas līgums; slepenais protokols nodod Baltijas reģionu, tajā skaitā Somiju, PSRS interešu sfērā.

17. septembris: PSRS iebrūk Polijā.

22. septembris: Igaunijas ārlietu ministrs tiek ielūgts uz Maskavu.

29. septembris: parakstīts PSRS-Igaunijas "savstarpējās palīdzības līgums".

1. oktobris: Latvijas ārlietu ministrs tiek ielūgts uz Maskavu.

3. oktobris: Lietuvas ārlietu ministrs tiek ielūgts uz Maskavu.

5. oktobris: parakstīts PSRS-Latvijas "savstarpējās palīdzības līgums";

PSRS ielūdz uz sarunām Maskavā Somijas pārstāvjus, lai apspriestu "teritoriālas izmaiņas".

9. oktobris: Somijas valdība izsludina mobilizāciju.

10. oktobris: parakstīts PSRS-Lietuvas "savstarpējās palīdzības līgums".

11.—12. oktobris: Somijas delegācija tiekas ar Kremļa vadītājiem Maskavā un saņem satriecošas koncesiju prasības.

14. oktobris: Somijas delegācija piedāvā savus priekšlikumus, kurus

Maskava noraida.

31. oktobris: runā Augstākajā Padomē Molotovs aizstāv Krievijas tiesības stingrai rīcībai savas drošības vārdā; Somijai atkal tiek pieprasītas koncesijas.

3. novembris: somi izsaka krieviem savu pēdējo piedāvājumu.

13. novembris: sarunas Maskavā tiek pārtrauktas — ar neiederīgi jautru Molotova piezīmi — un Staļins izdod rīkojumus tūlītējai ofensīvai pret Somiju.

26. novembris: krievi safabricē ieganstu karam, sarīkojot tā saucamo Mainilas šāvienu incidentu un apvainojot Somiju "naidīgā rīcībā".

27. novembris: Somija noliedz, ka būtu raidījusi šos šāvienus, un iesniedz

aculiecinieku ziņojumus, kuros apgalvots, ka zalves izšautas robežas padomju pusē. Maskava lauž pastāvošo neuzbrukšanas līgumu.

29. novembris: Maskava sarauj diplomātiskās attiecības ar Helsinkiem.

29. novembris: tiek bombardēti Helsinki; padomju kolonnas apmēram

600 000 vīru kopskaitā šķērso Somijas robežu; Mannerheims uzņemas Somijas bruņoto spēku vadīšanu; stājas spēkā kara stāvoklis.

1. decembris: Terijoki ciematā tiek uzburta "Somijas Tautas republikas" marionešu valdība veco laiku somu boļševika O. V. Kūsinena vadībā.

3. decembris: Somija daiļrunīgi, bet veltīgi lūdz Tautu Savienībai intervenci.

7. decembris: krievi sasniedz somu pretošanās galveno līniju Karēlijas zemesšaurumā.

14. decembris: Krievija tiek izslēgta no Tautu Savienības.

22. decembris: atsituši visus krievu uzbrukumus Mannerheima līnijai, somi uzsāk nepārdomātu un slikti organizētu pretuzbrukumu, kas dod niecīgus rezultātus.

1940

8. janvāris: somi gūst savu visiespaidīgāko uzvaru šajā karā, pie Suomusalmi ielencot un iznīcinot divas krievu divīzijas.

1. februāris: krievu totālās ofensīvas sākums Karēlijas zemesšaurumā.

5. februāris: Lielbritānija un Francija ir ar mieru uz intervenci Skandināvijā, šķietami, lai palīdzētu Somijai, bet galvenokārt

tādēļ, lai kontrolētu Norvēģijas ostas un Zviedrijas dzelzsrūdu.

11. februāris: krievi veic izšķirošo pārrāvumu Mannerheima līnijas Lehdes sektorā.

12. februāris: Somijas ministru kabinets pilnvaro valdību meklēt izlīgumu.

1.—5. marts: niknas kaujas ar mainīgiem panākumiem Vīpuri un tās apkārtnē; tiek iesaistītas pēdējās somu rezerves.

5. marts: Somijas delegācija dodas uz Maskavu, lai sāktu miera sarunas.

9. marts: somi evakuē pēdējos atbalsta punktus Vīpuri līcī.

12. marts: Maskavā tiek parakstīts miera līgums; Krievija saņem 40 000 kvadrātkilometrus Somijas teritorijas.

13. marts: 11 no rīta, pēc mežonīgas pēdējās bombardēšanas no krievu puses, stājas spēkā ugunspārtraukšana.

1941

22. jūnijs: Somija uzbrūk PSRS "sadraudzībā" ar Vāciju; sākas "Turpinājuma karš".

6. decembris: Lielbritānija piesaka karu Somijai, lai remdētu Staļina vēlmi, un tad, ja neskaita vienu pašu simbolisku gaisa uzlidojumu, nedara neko, lai to īstenotu.

1944

19. septembris: padomju-somu pamiers; somi atkal zaudē visu, ko bija zaudējuši 1940. gadā, un kļūst ekonomiski un politiski atkarīgi no PSRS. Somi apņemas padzīt atlikušos vācu spēkus no Ziemeļsomijas, ko viņi pēc papildu cīņām un ievērojamiem postījumiem gandrīz arī izdara.

Piezīmes par avotiem

Šķiet, nav vērts formālā veidā uzskaitīt apskatītos somiski rakstītos avotus, jo šie darbi nav pieejami ārpus Somijas un tāpat būtu neizlasāmi. Pietiks, ja pateikšu, ka tur pavadītā gada laikā izlasīju visu, ko varēju — sākumā ļoti lēnām, cīnīdamies ar rakstītās somu valodas velnišķīgo sarežģītību – un spēju aptvert pamatīgu plauktu galveno darbu. Tajā skaitā vairākus viensējuma dzīvesstāstus, ģenerāļa Haralda Ēkvista memuārus un Somijas Krasta artilērijas oficiālo vēsturi, kas satur daudz vairāk detalizētu liecību par kaujām Vīpuri līcī, nekā varēja iekļaut šajā grāmatā. Simtiem taktisko vērtējumu un kauju dalībnieku stāstu kļuva pieejami, pateicoties Kansa Taisteli, Somijā populārākā militārās vēstures žurnāla, redaktoram, kurš iepriekšējos žurnāla numuros šim jautājumam veltījis veselus piecus gadus. Lai papildinātu somiski izlasīto, es intervēju ikvienu, kas bija ar mieru, to skaitā visu dienesta pakāpju veterānus. Dažu izpalīdzīgāko sarunu biedru vārdi parādās pateicībās šīs grāmatas sākumā.

Labākais stāstījums par karu angļu valodā ir Alena Čūza (Allen Chew) "Baltā nāve" (The White Death) (East Lansing: Michigan State Universitv Press, 1971). Eloīza Engla (Eloise Engle) un Lauri Pānanens (Lauri Paananen) (amerikāņu/somu vīra un sievas komanda) "Ziemas karā" (The WinterWar) (New York: Scribner's, 1973) pārstāsta lielu daudzumu aizraujošu atgadījumu, kas nav sastopami citviet, un iekļauj dažus vērtīgus pielikumus — kā, piemēram, visdetalizētāko ārzemju palīdzības programmas sabrukumu, kādu esmu sastapis kādā grāmatā ārpus Somijas. Taču viņu grāmata ir pārāk plāna un tikai ieskicējoša, lai tai būtu vairāk kā papildu vērtība.

Mannerheima autobiogrāfija "Maršala Mannerheima memuāri" (TheMemoirs of Marshal Mannerheim) (New York: E. P. Dutton, 1954), protams, ir būtiska, ņemot vērā to, kas un kāds viņš bija, taču tā ir sarūgtinoši vienmuļa un atturīga; to lasīt ir pienākums, nevis prieks. Ziemas kara diplomātiskās un politiskās dimensijas angļu valodā ir apskatītas daudz labāk nekā tā militārie aspekti. Atsauču saraksts ir īss, bet katra grāmata ir izcila, sākot jau ar to, kura, kopumā skatoties, ir, iespējams, labākā īsā šā kara vēsture, kāda jebkad ir uzrakstīta — Maksa Jakobsena (Max Jakobsen) "Ziemas kara diplomātija" (The Diplomacj ofthe Winter War) (Cambridge, Mass.: Harvard Universitv Press, 1961): dzīvīgs, autoritatīvs un pārsteidzoši atjautīgs vēstījums, kas ietver arī brīnišķīgus, īsus militāro notikumu kopsavilkumus. Somijas iekšpolitika — par kuru zināma izpratne ir nepieciešama, lai saprastu kara izcelšanos — apbrīnojamā veidā ir paskaidrota Marvina Rintalas (Marvin Rintala) grāmatā "Četri somi — politiskie portreti" (FourFinns — Political Profiles) (Berkeley: University of California Press, 1969). Vēsturiskais fons, līdz pat mongoļiem, ir spilgti iztirzāts Olivera Varnera (Oliver Warner) Baltijas vēsturē "Zobens un jūra" (The Sword and the Sea) (New York: Morrow, 1965). Veines Tannera (Vдinц Tanner) "Ziemas karš" (The Winter War) (Stanford, Calif.: Stanford University Press, 1957) noteikti ir informatīva, ņemot vērā Tannera ļoti nozīmīgo lomu Somijas valdībā, bet arī tās lasīšana ir vienas vienīgas zobu sāpes, un tā ieteicama tikai tiem, kurus īpaši interesē šī tēma. Samežģītās, taču aizraujošās Somijas attiecības ar lielvarām skaidri un gaumīgi atklātas Entonija Aptona (Anthoy Upton) grāmatā "Somija, 1939—1940" (Finland, 1939-40) (Newark: University of Delaware Press, 1974).

Ņemot vērā kara tālumu, tā īsumu un nepieejamību korespondentiem, tikai nedaudzi vēstījumi, kas rakstīti tā laikā vai tūdaļ pēc konflikta beigām, šodien saglabājuši pietiekamu ticamību. Izņēmumi ir Džona Lengdona-Deivija (John Langdon-Davies) "Iebrukums sniegā" (Invasion in the Snow) (Boston: Houghton Mifflin, 1940), kas satur vērtīgus datus par ieročiem un taktiku, kuri iegūti sarunās ar somu virsniekiem, un sera Valtera Sitrina (Sir Walter Citrine) "Mana Somijas dienasgrāmata" (My Finnish Diary) (London: Penguin Books, 1940), kura piedāvā reti sastopamu aculiecinieka skatījumu uz Somijas sabiedrību un iekšpolitiku kara laikā un kuru sarakstījis pieredzējis un daiļrunīgs viesis.

Čērčils (Churchill) grāmatā "Briestošā vētra" (The Gathering Storm) (Boston: Houghton Mifflin, 1948) pauž paredzami enerģisku, bet politiski mīkstinātu viedokli par Ziemas kara ietekmi uz Sabiedroto ārpolitiku. Ģenerālis Edmunds Aironsaids (Edmund lronside) gluži pretēji "Aironsaida dienasgrāmatās" (The lronside Diaries) (London: McKay, 1963) sniedz personisku un robusti cinisku skatījumu uz patiesajām aizkulišu mahinācijām, kas apvija neizdevušos "palīdzības ekspedīciju". Ņikitas Hruščova (NikitaKhrushchev) memuāros "Hruščovs atceras" (Khrushchev Remembers) (Boston: Little, Brown, 1970) ir tikai dažas lappuses par krievu-somu konfliktu, taču katra no tām ir īsts dārgums — pikantas, negodbijīgas vinjetes par to, kā tajās dienās Kremlī tika risināti jautājumi. (Šo memuāru gaisotne man vienmēr šķitusi pilnīgi autentiska, lai arī daži vēl arvien apšauba to izcelsmi.)

Lasītāji, kas vēlas vairāk uzzināt par pašu Somiju, var ķerties pie Eino Jutikalas (Eino Jutikkala) "Somijas vēstures" (A History of Finland) (New York: Praeger, 1962), Deivida Dž. Kērbija (Dāvid G. Kirby) grāmatas "Somija divdesmitajā gadsimtā" (Finland in the Ttventieth Centuy) (Minneapolis: Universitv of Minnesota Press, 1979) vai Vendijas Holas (Wendy Hall) "Somi un viņu valsts" (The Finns and Their Country) (New York: Paul Eriksson, 1968) — silta un sirsnīga mīlestības vēstule grāmatas veidolā, kas tomēr sniedz arī daudz nopietnas informācijas.

Par autoru

Viljams R. Troters dzimis un audzis Šarlotē, Ziemeļkarolīnā, un mācījies Deividsona koledžā, kur ieguvis humanitāro zinātņu bakalaura grādu ar specializāciju Eiropas vēsturē. Viņš strādājis kā apgabala mūzikas kritiķis, grāmatu apskatnieks un ārštata vēsturnieks, un scenāriju rakstnieks.

Troters ir publicējis divpadsmit grāmatu, kā arī daudz rakstu žurnālos The Independent (Ziemeļkarolīna), Spectator Magazine, The American Record Magazine, Film Culture, Military History Monthly un ducī citu. Kopš 1987. gada viņš ir štata autors PC Gamer Magazine .

1995. gadā Troters ieguva Somijas Fonda Mākslas un Literatūras balvu par "Sasalušo elli", un šī grāmata obligāti jālasa 2. jūras kājnieku divīzijā. Turklāt viņa sarakstīto Mitropulosa biogrāfiju "Mūzikas priesteris: Dimitra Mitropulosa dzīve un laikmets" Nacionālais Tautas radio atlasīja kā vienu no "desmit labākajām gada "mākslas grāmatām", bet viens no viņa garstāstiem bijis nominēts Brēma Stokera balvai.

Viljams Troters ar sievu un jaunāko dēlu dzīvo Grīnsboro, Ziemeļkarolīnā.

Fotogrāfijas

Barons Karls Gustavs Mannerheims,

Somijas bruņoto spēku virspavēlnieks.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Mannerheims darbā štābā Mikeli,

simt trīsdesmit piecus kilometrus uz ziemeļrietumiem no Vīpuri.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Ģenerālis Haralds Ēkvists,

somu labā spārna komandieris Karēlijas zemesšaurumā.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Granīta prettanku akmeņi,

kas stiepās pāri Karēlijas zemesšaurumam.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Taipales pussala,

kurai pāri krievi vērsa masīvus frontālus triecienus.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Somu pozīciju flangs Taipalē

(1941. gada vasaras fotogrāfija).

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Somu ložmetējs "Maxim" Taipalē.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Tranšejas Mannerheima līnijā.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Somu karavīri Kollā frontē.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Zemnīca Somijas ziemeļu frontē, liela un labi apsildīta.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Kollā upes frontes līnijas aizstāvji.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Somu krasta apsardzes lielgabals netālu no Vīpuri līča grīvas.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Ziemeļbriežu vilktās laivveida kamanas, kuras somi izmantoja centrālajos un ziemeļu mežos.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Artilērists šauj ar "Lahti" triecienšauteni pa uzbrūkošajiem krievu kājniekiem.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Padomju tanki lokā Lemeti motti perimetrā pēc somu pretuzbrukuma.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Iznīcinātas padomju kolonnas atliekas uz ziemeļiem no Suomusalmi ciema.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Krievu 163. divīzijas konvojs pēc somu uzbrukuma centrālajos mežos.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Iznīcinātā krievu tanku daļa

uz austrumiem no 44. divīzijas motti, netālu no Rātes ciema.

Kara vēstures muzejs, Helsinki

Mežā notriekts padomju bumbvedējs "SB-2".

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Viens no Somijas gaisa spēku trīsdesmit franču iznīcinātājiem "Morane-Saulnier 406" nosēžas sniegā.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

"Bristol Blenheim" brauc pa meža skrejceļu. Kāškrusts ir sens somu simbols, kas nes veiksmi.

Kara vēstures muzejs, Helsinki

Somu karavīri patvērušies no bombardēšanas, kas ievada krievu uzbrukumu Mannerheima līnijā 1940. gada februārī.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Krievu tanks "T-28" ar 76 mm lielgabalu galvenajā tornī.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Somu artilērija Karēlijas zemesšauruma aizstāvēšanas laikā.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Uz slēpēm uzmontēts bruņots krievu vairogs.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Reiz mežainā Summas ainava, kas parāda krievu bombardēšanas sekas.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Senā Vīpuri citadele, pakļauta apšaudei un deg 1940. gada 13. martā,

pēdējā dienā zem somu karoga.

Ģenerālštāba Fotogrāfiju centrs, Helsinki

Autors Mannerheima līnijas bunkura gruvešos uz dienvidiem no Helsinku-Ļeņingradas dzelzceļa 1964. gadā.

Autora foto

paskaidrojumi

[1] irredentisms — vēlme veidot vienotu valsti kāda etnosa vēsturiski apdzīvotajā teritorijā. (Tulk. piezīme.)

[2] jakobsen, Max, The Diplomacy of the Winter War (Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1961), 106.

[3] crankshaw, Edward, ed., Khruskchev Remembers (Boston: Little, Brown, 1970), 152.

[4] upton, Anthony E, Vinland, 1939 —1940 (Newark: University of Delaware Press, 1974), 45.

[5] jakobsen, 140.

[6] crankshaw, ed., 152.

[7] ibid

[8] mannerheim, gustav, Memoirs of Marshal Mannerheim (New York: E. P. Dutton, 1945), 47.

[9] un šajā laikā viņa dēļ gandrīz gāja bojā vīrs, kurš pirmais iedrošināja rakstīt šo grāmatu tālajā 1962. gadā. Kā cariskās armijas jaunākais virsnieks princis A. I. Lobanovs-Rostovskis dienēja Brusilova daļā. Kādu rītu viņa divīziju apgāja no sāniem un gandrīz pilnībā ielenca, jo kavalērijas vienība, kurai vajadzēja viņus piesegt, bija aizjājusi uz priekšu Kastera* tipa izrāvienā pēc slavas. Šīs kavalērijas divīzijas komandieris bija Karls Gustavs Mannerheims.

* Džordžs Armstrongs Kasters (Custer) (1839‑1876) ‑ ģenerālis Amerikas Pilsoņu kara laikā. (Tulk. piezīme. )

[10] mannerheim, 112.

[11] rintala, marvin, Four Finns —Political Profiles (Berkeley: University of California Press, 1969), 30.

[12] forbes, Rosita, These Men I Knew (New York: E  P. Dutton, 1940), 240.

[13] rintala, 40.

[14] forbes, 243.

[15] turpat, 273.

[16] rintala, 26.

[17] ibid., 22, 36.

[18] turpat, 21.

[19] goodrich, Austin, Study in Sisu (New York: Ballantine Books, 1960), 22.

[20] chew, Allen F., The White Death (East Lansing: Michigan State University Press, 1971), 256.

[21] bialer, Seweryn, ed., Stalin and His Generals (New York: Pegasus Books, 1969), 132.

[22] langdon-davies, john, Invasion in the Snow (Boston: Houghton Mifflin Co., 1941), 7.

[23] mannerheim, 324.

[24] bialer, 132.

[25] colla — 2,54 cm (redaktora piezīme).

[26] tanner, Vдinц, The Winter War (Stanford, Calif.: Stanford University Press, 1957), 101.

[27] goodrich, 52.

[28] jutikkala, Eino, A History of Finland (New York: Praeger, 1962), 233.

[29] crankshaw, ed., 301.

[30] langdon-davies, 126.

[31] toties šo Ziemas, kara mācību Mannerheims bija ņēmis vērā, kad Somijas armija atkal iesaistījās karadarbībā 1941. gadā — tai bija daudz tanku, un lielākā daļa no tiem, patiesībā, bija salaboti 1939.—1940. gadā sagrābtie krievu tanki. Tos papildināja daži Vērmahta piešķirtie čehu tanki.

[32] mannerheim, 368.

[33] garthoff, raymond l, ed, Soviet Military Doctrine (Glencoe, Ill.: Rand Corporation, 1953), 237.

[34] engle, eloise, and lauri paananen, The Winter War (New York: Scribner's, 1973), 63.

[35] pie Kannām 216. gadā p. m. ē. Hannibāls sakāva romiešu armiju. (Redaktora piezīme.)

[36] chew, 55.

[37] engle and paananen, 140.

[38] chew, 28.

[39] luger — pistoles "parabellum" cits nosaukums. (Tulk. piezīme.)

[40] engle and Paananen, 103.

[41] mydans, carl, More tban Meets the Eye (New York: Harper and Brothers, 1959), 19.

[42] mydans, reportāža Life, January 29, 1940.

[43] mydans, More tban Meets the Eye, 223.

[44] citrine, sir walter, My Finnish Diary (London: Penguin Books, 1940), 47.

[45] turpat, 56.

[46] wac (Women's Army Corp) — sieviešu korpuss ASV armijā. (Tulk. piezīme.)

[47] chew, 27.

[48] jakobsen, 175.

[49] skarbie Jātnieki (Rough Riders) — vēlākā Amerikas prezidenta Teodora Rūzvelta (1901—1909) izveidota un vadīta karavīru vienība Spāņu-amerikāņu karā 1898. gadā. (Tulk.piezīme)

[50] engle and Paananen, 49.

[51] 51 Jakobsen, 178.

[52] engle and Paananen, 51.

[53] turpat, 65.

[54] citrine, 105.

[55] crankshaw, ed., 154.

[56] vorošilovam paveicās izvairīties no nošaušanas; viņš, pilnīgi pamatoti, pēc Ziemas kara rupjajām kļūdām tika atlaists, taču Staļins paturēja viņu savā tuvumā, pēc Hruščova vārdiem "kā peramo zēnu". Būdams suniski uzticīgs un padevīgs, viņš bija pārāk nekompetents, lai radītu draudus; Staļins, šķiet, bijis ar viņu apmierināts, pat tad, kad sviedis tam sejā apvainojumus. Kopumā Vorošilovs aizvadīja laimīgu dzīvi, izdzīvodams tīrīšanās, apvērsumos un nopietnās poststaļiniskās denunciācijās, kurās viņa grēki tika atklāti sabiedrībai. Viņš pamanījās pielipt varas mehānismam pārsteidzoši ilgu laiku, izbaudīdams pārvēlēšanu Augstākajā padomē vēl 1962. gadā. Viņš nomira 1970. gadā astoņdesmit deviņu gadu vecumā. Labākajā gadījumā esot mazliet nožēlojamai personai, viņa izdzīvošanas iemesls šķiet rodams tur, ka neviens pēc 1939. gada vairs nav ņēmis viņu nopietni.

[57] langdon-davies, 108.

[58] halsti, Wolf, Talvisota (Helsinki: Werner Soderstrom Oy, 1955), 318.

[59] muolā baznīcas kaujas ļoti sīki aprakstītas Kansa Taisteli žurnālā no 1962. gada janvāra līdz martam.

[60] halsti, 318.

[61] turpat, 301.

[62] jakobsen, 209.

[63] macleod, roderick, and denis kelly, eds., The Ironside Diaries (New York: David McKay Co., 1963), 188 (turpmākā atsauce uz šo grāmatu: Ironside).

[64] turpat, 215.

[65] upton, 58.

[66] engle and Paananen, 128-129.

[67] Ironside, 226-227.

[68] upton, 144.

[69] turpat, 145.

[70] lyytinen, A. E., Koivisto Ja Viipurinlahti: 1919 —1944 (Helsinki: Werner Soderstrom Oy, 1958), 98.

[71] luukkanen, Eino, Fighter over Finland (London: MacDonald, 1963), 70-71.

[72] цhquist, Harald, Talvisota —Minun Nakokulmastani (Helsinki: Werner Soderstrom Oy, 1949), 350.

[73] goodrich, 70

[74] langdon-davies, 124.

[75] Štukass ‑ pikējošais bumbvedējs Junkers-87. (Tulk. piezīme.)

Content

Troters Viljams Ziemas karš

atsauksmes

Saturs

Kartes

Pateicības

Autora piezīme

Pirmā daļa. Iebrukums un atbilde

1. Kara iemesli

2 Barons

3 Kaujas gatavībā

4 Pirmie triecieni

5 "Somijas Tautas Republika"

6 Mannerheima līnija

7. Karēlijas zemesšaurums: pirmais raunds

8."Muļķīga galvu dauzīšana"

Otrā daļa. Neparastā drosme: kaujas Ceturtā korpusa zonā

9 Tolvajervi: pirmā uzvara

10. Kollā fronte: viņi nedrīkst izlauzties!

11 Ģenerāļa Heglundamotti

Trešā daļa. Baltā nāve

12 Ziemas karavīri

13 Suomusalmi: kara klasika

14 Midansa kungs apciemo Kemi upi

Ceturtā daļa Janvāra klusums

15 Gaisa karš

16 Pārejās pasaules reakcija

17 Krievi kļūst nopietni

Piektā daļa Vētra

18 Paisuma vilnis

19 Pārrāvums!

20 Diplomātu spēles: pirmais raunds

21 Cīņa par laiku

22 Diplomātu spēles: otrais raunds

23 Laiks iet uz beigām

24 Pēcgrūdieni

Hronoloģija

Piezīmes par avotiem

Par autoru

Fotogrāfijas

paskaidrojumi