Mina Enčī

Imperatore Orhideja

Enčī Mina

Imperatore Orhideja

Aizliegtā pilsēta

1. Orhidejas pils

2. Karaliskie dārzi

3. Nuharu pils

4. Lēdijas Su pils

5. Dižās imperatores pils

6. Lēdijas Mejas pils

7. Lēdijas Huejas pils

8. Lēdijas Juņas pils

9. Lēdijas Li pils

10. Debešķīgās skaidrības pils

11. Imperatora pils

12. Vecāko konkubīņu pils un templis

13. Saskaņas saglabāšanas zāle

14. Nevainojamās saskaņas zāle

15. Visaugstākās saskaņas zāle

16. Visaugstākās saskaņas vārti

Priekšvārds

Patiesību sakot, nekad neko neesmu iedvesmojusi. Man nāk smiekli, dzirdot cilvēkus runājam, ka es no bērnības esmu vēlējusies kļūt par Ķīnas valdnieci. Mana dzīve tika izveidota jau pirms dzimšanas. Izsenas ir bijušas dinastijas sazvērestības, un vīri un sievas ir nežēlīgi sacentušies savā starpā ilgi pirms manas parādīšanās Aizliegtajā pilsētā, pirms kļuvu par konkubīni. Mana — Cin — dinastija nav saudzēta kopš zaudējuma Opija karos pret Lielbritāniju un tās sabiedrotajiem. Mana pasaule ir bijusi kaitinošu rituālu pilna, un vienīgā vieta, kur varēju noslēgties no ārpasaules, bija mans prāts. Ik dienu esmu jutusies kā pele, kam laimējies izbēgt no kārtējā slazda. Pusgadsimtu esmu piedalījusies rūpīgi izstrādātās galma etiķetes vissīkākajās detaļās. Es līdzinos impērijas portretu galerijas gleznai. Kad sēžu tronī, esmu žēlsirdīga, tīkama un rāma.

Mani aizsedz dūmakains priekškars — caurspīdīgs aizsegs, kas simboliski atdala sievieti no vīrieša. Lai izsargātos no kritikas, es klausos, bet runāju maz. Smalki izprotot vīriešu jūtīgumu, apzinos, ka pat mazliet viltīgāks skats satrauktu padomniekus un ministrus. Viņiem doma par sievieti-imperatori liekas biedējoša. Greizsirdīgi prinči daudzina senu lāstu, ko piedēvē sievietēm, kas tiek iejauktas politikā. Pēc vīra nāves, kļuvusi pavaldone sava piecus gadus vecā dēla Tun Dži vietā, es gandarīju galmu ar savu lēmumu, uzsvērdama, ka valdnieks tik un tā būs jaunais imperators Tun Dži, nevis viņa māte.

Kamēr vīri galmā centās cits citu pārspēt ar savām prāta spējām, es savu intelektu slēpu. Galma vadība man bija nepārtraukta cīņa ar varaskāriem padomniekiem, viltīgiem ministriem un ģenerāļiem, kas komandē armijas spēkus, tā ari nepiedaloties kaujās. Bija aizritējuši vairāk nekā četrdesmit seši gadi. Pagājušajā vasarā es sajutu, ka esmu kļuvusi par izdegušu sveci lielā zālē bez logiem — veselīgums mani pameta, un es sapratu, ka manas dienas ir skaitītas.

Pēdējā laikā piespiežu sevi mosties jau rītausmā un pirms brokastīm sāku pieņemšanu. Patiesību par savu stāvokli turu noslēpumā. Šorīt es biju pārāk vāja, lai pieceltos. Mans einuhs ieradās, lai mani pasteidzinātu. Mandarīni un autokrāti noberztiem ceļiem gaidot mani pieņemšanas zālē. Viņi nav ieradušies, lai apspriestu valsts lietas pēc manas nāves, bet gan lai piespiestu mani izvēlēties vienu no viņu dēliem kā nākamo troņmantnieku.

Man ir sāpīgi atzīt, ka mūsu dinastija izsmēlusi savu būtību, šajos laikos es neko nespēju izdarīt pareizi. Esmu bijusi spiesta redzēt ne tikai dēla sabrukumu viņa deviņpadsmit gados, bet arī visas Ķīnas sabrukumu. Kas var būt vēl nežēlīgāks? Pilnībā apzinoties iemeslus, kas jāziedo šai situācijai, es jūtos apspiesti un uz noslāpšanas robežas. Ķīna ir kļuvusi par pasauli, ko saindējušas tās atliekas. Mani spēki ir tik izsīkuši, ka pat vissmalkāko tempļu priesteri nespēj tos spirdzināt.

Tas vēl nav ļaunākais. Visļaunākais ir tas, ka mani pavalstnieki turpina man uzticēties un ka man, pašai to apzinoties, ir jāsagrauj viņu likteņi. Pēdējo mēnešu laikā es nodarbojos ar siržu laušanu. Es to daru atvadoties, es to daru, atzīdamās saviem pavalstniekiem, ka viņu dzīve būs labāka bez manis. Es saviem ministriem pavēstīju, ka esmu gatava aiziet mūžībā ar mierīgu sirdi, neņemot vērā pasaules uzskatus. Citiem vārdiem sakot, esmu kā beigts putns, kas vairs nebaidās no verdoša ūdens.

Esmu bijusi akla, kad mana redze bija nevainojama. Šorīt man bija grūtības saskatīt pašas uzrakstīto, bet mans prāts ir skaidrs. Franču matu krāsa ir lieliska, jo mani mati tāpat kā agrāk ir melni kā samta nakts. Un tā nenokrāso manu galvas ādu, kā tas bija agrāk, kad gadiem ilgi biju lietojusi ķīniešu ražojuma krāsu. Nevajag ar mani runāt par to, cik mēs esam gudri salīdzinājumā ar barbariem! l iesa — mūsu senči izgudroja papīru, iespiedpresi, kompasu un sprāgstvielas, bet mūsu senči liedza, turklāt dinastiju pēc dinastijas, uzcelt valstij piemērotus aizsargmūrus. Viņuprāt, Ķīna bija pārāk civilizēta, lai to kāds pat iedomātos izaicināt uz cīņu. Paskatieties, kas notiek tagad: dinastija līdzinās zilonim, kas sabrucis uz zemes, gaidīdams savu pēdējo elpas vilcienu.

Konfucisms ir izrādījies nenoturīgs. Ķīna ir cietusi sakāvi. Neesmu saņēmusi ne cieņu, ne godīgu attieksmi, ne atbalstu no pārējās pasaules. Mūsu kaimiņu sabiedrotie apātiski un bezpalīdzīgi vēro, kā mēs izirstam. Ko vērta ir brīvība, ja nav ne vēsts no cieņas? Aizvainojums manī ir radies nevis mana nepanesamā miršanas veida dēļ, bet gan tālab, ka pietrūkst cieņas un mēs nespējam ieraudzīt patiesību.

Mani pārsteidz tas, ka neviens neapjauš, cik mūsu attieksme pret nāvi ir absurdi komiska. Pēdējās pieņemšanas laikā nevarēju sevi apvaldīt un iekliedzos: “Es esmu vienīgā, kas zina, ka mani mati ir sirmi un plāni!”

Galms manī neklausījās. Mani ministri redzēja franču krāsu un smalki izveidoto frizūru un uztvēra to kā dabīgu. Dauzīdami galvas pret zemi, viņi iedziedājās: “Debesu vēlība! Desmit tūkstoš gadu veselību! Ilgu mūžu Jūsu Augstībai!”

Imperatore Orhideja

..

1

Mana augstākā labuma dzIve aizsākās ar smaku. Trūdu smaku, kas dvakoja no mana tēva zārka — viņš bija miris jau divus mēnešus, un mēs viņu vēl arvien turpinājām nest uz viņa dzimto vietu Pekinu, lai tur apglabātu. Māte bija satriekta. “Mans vīrs bija Vuhu pilsētas gubernators,” viņa pavētīja zārka nesējiem, ko bijām nolīguši. “Saprotam, kundze,” galvenais nesējs pazemīgi atbildēja, “un mēs no sirds vēlam gubernatoram labu mājupceļu.”

Cik atceros, tēvs nebija laimīgs vīrs. Viņš vairākkārt tika pazemināts amatā, jo nespēja apspiest taipinu zemnieku sacelšanos. Tikai vēlāk uzzināju, ka mans tēvs it visā nebija vainojams. Gadiem ilgi Ķīnu vajāja bads un uzbrukumi no ārvalstīm. Katrs, kas būtu bijis tēva vietā, saprastu, ka izpildīt imperatora pavēli — lai laukos tiktu saglabāts miers — ir neiespējami, jo zemnieku dzīve nebija labāka par nāvi.

Bērnībā es biju lieciniece tēva cīniņiem un ciešanām. Es dzimu un augu Aņhuejā — Ķīnas nabadzīgākajā provincē. Mēs nedzīvojām nabadzībā, bet es zināju, ka mūsu kaimiņi vakariņās ēd sliekas un ka savus bērnus viņi bija pārdevuši, lai nomaksātu parādus. Manu bērnību savā varā turēja tēva lēnais ceļš uz elli un mātes pūliņi to nepieļaut. Māte kā circenis šķērsoja ceļu vezumam, kas draudēja sabraukt viņas ģimeni.

Vasaras tveice cepināja taku. Zārks nesēju rokās bija sašķiebies viņu atšķirīgo augumu dēļ. Māte iztēlojās, cik neērti tēvs tajā atdusas. Mēs gājām klusējot, klausīdamies mūsu saplēsto kurpju klakšķos, dubļus brienot. Mušu mākoņi vajāja zārku. Katru reizi, kad zārka nesēji apstājās, lai atpūstos, mušas kā seģene noklāja zārka vāku. Māte lūdza gan māsai Žunai, gan brālim Guei Sjuņam, gan man, lai mēs tās atgaiņātu. Taču mēs bijām pārāk noguruši, lai paceltu rokas. Mēs ceļojām uz ziemeļiem gar Lielo kanālu kājām, jo mums nebija naudas, lai noīrētu laivu. Manas pēdas bija tulznu nosētas. Abpus ceļam pavērās drūma ainava. Ūdens kanālā bija nokrities, tas bija dubļu brūns. Aiz tā jūdzi pēc jūdzes slējās neauglīgi pauguri. Ceļmalas krodziņus varēja manīt aizvien retāk. Bet tie paši nedaudzie bija pilni ar utīm.

“Labāk samaksājiet uzreiz,” galvenais nesējs teica mātei, izdzirdējis viņu žēlojoties, ka maciņš gandrīz iztukšots, “citādi, kundze, jums pašai būs jānes tas zārks.” Māte atkal sāka šņukstēt, sacīdama, ka viņas vīrs to nav pelnījis. Taču līdzjūtība nesekoja. Rītausmā nesēji pameta zārku.

Māte apsēdās uz akmens ceļa malā. Viņas lūpas bija sasprēgājušas. Zuna un Guei Sjuņs sprieda, ka tēvs jāapglabā turpat. Mana sirds neļāva viņu atstāt vietā, kur nebija redzams neviens koks. Lai gan es nebiju tēva mīlule (viņš bija vīlies, ka es — viņa pirmdzimtā — neesmu dēls), tomēr viņš mani audzināja pēc labākās sirdsapziņas. Tieši viņš uzstāja, ka man jāmācās lasīt. Man nebija oficiālas izglītības, bet es apguvu pietiekami daudz, lai spētu izlasīt Min un Cin dinastijas klasiskos stāstus.

Piecu gadu vecumā domāju, ka, dzimusi Aitas gadā, es nesu nelaimi. Tēvam pastāstīju, ka mani draugi no ciema teikuši — mans dzimšanas gads esot nelaimi vēstošs. Un tas nozīmēja, ka mani nogalinās.

Tēvs tam nepiekrita. “Aita ir visburvīgākā būtne,” viņš teica. “Tā simbolizē vienkāršību, saskaņu un ziedošanos.” Viņš paskaidroja, ka mana dzimšanas dienas zīme patiesībā ir spēcīga. “Tev skaitļos ir dubults desmitnieks. Tu esi dzimusi desmitā mēneša desmitajā dienā, kas iekrita tūkstoš astoņsimt trīsdesmit piektā gada divdesmit devītajā novembrī. Laimīgāk nevar būt!”

Mātei ari šķita aizdomīgi, ka esmu dzimusi Aitas gadā, tāpēc viņa lūdza padomu vietējai astroloģei. Viņai šķita, ka dubultais desmitnieks ir pārāk spēcīgs. “Pārāk pilns,” vecā ragana teica, un tas bija jāsaprot, ka “var pārllt pāri”. “Jūsu meita izaugs spītīga kā aita, un tas nozīmē bēdīgu galu!” Astroloģe stāstīja tik aizrautīgi, ka viņas lūpu kaktiņos krājās siekalas. “Pat imperators izvairītos no desmitnieka, baidoties no pārpilnības!”

Visbeidzot — pēc astroloģes ieteikuma—vecāki man deva vārdu, kas solīja spēju “noliekties”.

Tā, lūk, mani nosauca par Orhideju.

Vēlāk māte man atklāja, ka tieši orhideja bijusi mana tēva iemīļotākais zieds viņa tušas zīmējumos. Viņam patika, ka šis augs visos gadalaikos zaļo un ka tā ziedam ir krāšņa krāsa, cēls apveids un salda smarža.

Tēva vārds bija Huei Džens Jehonala. Kad aizveru acis, varu saskatīt tēti stāvam pelēkā kokvilnas halātā. Viņš bija slaida auguma un ar Konfūcija sejas vaibstiem. Pēc viņa izsmalcinātās ārienes bija grūti noteikt, ka viņa Jehonalas senči bija mandžūru karotāji, kas dzīvi pavadīja zirgu mugurās. Tēvs man pastāstīja, ka viņu saknes rodamas Nu Džen tautā Mandžūrijas reģionā, kas atrodas Ziemeļ-ķlnā starp Mongoliju un Koreju. Uzvārds Jehonala norādīja, ka mūsu saknes stiepjas līdz Nalas klana Jeho ciltij, kas dzīvojusi sešpadsmitajā gadsimtā. Mani senči plecu pie pleca cīnījušies ar vadoni Nur-haci — viņš tūkstoš sešsimt četrdesmit ceturtajā gadā iekaroja Ķīnu un kļuva par pirmo imperatoru Cin dinastijā, kas valda jau septīto paaudzi. Mans tēvs mantojis Zilā mandžūru karotāja statusu, lai gan šis tituls gandrīz neko nedod, izņemot godu.

Kad man palika desmit gadu, tēvs kļuva par taotai, proti — par gubernatoru. Viņa pārvaldībā bija Vuhu — mazs ciemats Aņhuejas provincē. Ar šo vietu mani saista burvīgas atmiņas, lai gan citi uzskata Vuhu par briesmīgu vietu. Vasaras mēnešos gaisa temperatūra bija virs trīsdesmit sešiem grādiem gan dienā, gan nakti. Citi gubernatori algoja kūlijus, kas atvēsina viņu bērnus, bet mani vecāki to nevarēja atļauties. Katru rītu mani palagi bija izmirkuši sviedros. “Tu slapini gultā!” brālis mani ķircināja.

Tomēr bērnībā es mīlēju Vuhu. Turienes ezers bija daļa no milzīgās Jandzī upes, kas plūda caur Ķīnu, grebdama aizas, robotas klintis un briedinādama papardes un zāli ielejās. Tās lejtece pārvērtās spilgtā, plašā, ūdeņiem bagātā līdzenumā, kur zēla gan dārzeņi un rīss, gan arī moskītu bari. Tā plūda, līdz sastapās ar Austrumķīnas jūru pie Šanhajas. Vuhu nozīmē “nezālēm pārbagāts ezers”.

Mūsu mājai — gubernatora savrupmājai — bija pelēks dakstiņu jumts, kura visos četros stūros uz ieslīpajām jumta dzegām atradās dievu statujas. Katru rītu es devos uz ezeru, lai nomazgātu seju un ķemmētu matus. Mans atspulgs ūdenī bija skaidrs kā spogulī. Mēs upes ūdeni gan dzērām, gan mazgājāmies tajā. Kopā ar brāli, māsu un kaimiņiem mēs spēlējāmies uz gludajām bifeļu mugurām. Mēs spēlējām paslēpes. Garās niedres bija mūsu mīļākā slēptuve. Mēs našķējāmies ar saldā ūdensauga cjao-bai serdēm.

Pēcpusdienā, kad karstums kļuva neizturams, es aicināju palīgā bērnus, lai atvēsinātu māju. Māsa ar brāli piepildīja spaiņus, un es tos vilku uz jumta un lēju ūdeni uz dakstiņiem. Tad mēs atkal gājām pēc ūdens. Garām slīdēja pjie — bambusu plosti. Tie peldēja lejup pa upi kā gigantiska, vaļīga kaklarota. Mēs ar draugiem lēcām uz plostiem, lai pavizinātos. Mēs pievienojāmies plostnieku dziedātajām dziesmām. Mana mīļākā dziesmiņa bija “Vuhu ir brīnumaina vieta”. Saulrietā māte mūs sauca mājās. Vakariņas bija klātas uz galda dārzā zem purpursārtām glicīnijām apauguša režģa.

Mana māte bija audzināta saskaņā ar ķīniešu tradīcijām, lai gan viņai bija mandžūru asinis. Māte stāstīja, ka tad, kad mandžūri iekaroja Ķīnu, viņi atklājuši, ka ķīniešu valdīšanas sistēma ir daudz labvēlīgāka un iedarbīgāka, un viņi to pārņēma pilnībā. Mandžūru imperatori iemācījās runāt mandarīnu valodā. Imperators Dao Guans ēda ar kociņiem. Viņš jūsmoja par Pekinas operu un nolīga ķīniešu skolotājus, lai tie apmāca viņa bērnus. Tāpat mandžūri pārņēma ķīniešu ģērbšanās stilu. Vienīgi matu sakārtojums palika no mandžūriem.

Imperatoram bija skūta piere un virvei līdzīga melna matu pīne, kas nokarājās pār viņa muguru un ko sauca par bizi. Imperatores matos galvas augšdaļā bija iestiprināts ar rotājumiem klāts plāns, melns dēlītis.

Manas mātes vecāki bija izaudzināti Čaņ (jeb Dzen) ticībā, kas ir budisma un daoisma savienojums. Manai mātei tika mācīts Čaņ priekšstats par laimi — jāmeklē gandarījums mazās lietās. Man iemācīja novērtēt rīta gaisa svaigumu, to, kā rudenī sārto lapas, kā arī ūdens maigumu, kad es tajā iemērcu rokas.

Māte neuzskatīja sevi par izglītotu, bet viņa dievināja Li Bo, kas bija Tan dinastijas dzejnieks. Katru reizi, kad māte lasīja viņa dzeju, viņai atklājās arvien jauni domu apvāršņi. Tādos brīžos viņa nolika grāmatu malā un vērās ārā pa logu. Viņas zoss olas formas seja bija neiedomājami skaista.

Bērnībā es runāju mandarīnu ķīniešu valodā. Reizi mēnesī pie mums nāca skolotājs, kas mums mācīja mandžūru valodu. No mācībām atceros vien neizsakāmu garlaicību. Labprātīgi es nesēdētu stundās, bet negribējās apbēdināt vecākus. Dziļi sirdī es nojautu, ka maniem vecākiem nav nopietna nodoma iemācīt mums mandžūru valodu. Tas bija tikai tādēļ, lai māte varētu palepoties viesiem, sacīdama: “Mani bērniņi mācās mandžūru valodu.” Patiesībā tai nebija pielietojuma. Tā bija kā izžuvusi upe, no kuras neviens vairs nevar padzerties.

Es dievināju Pekinas operas. Protams, tā bija manas mātes ietekme. Viņai tik ļoti tās patika, ka viņa visu gadu krāja naudu, lai uz ķīniešu Jauno gadu varētu atļauties nolīgt vietējo teātra trupu izrādei mājās. Katru gadu bija cita opera. Māte uzaicināja pie mums kaimiņus ar bērniem. Kad man bija divpadsmit gadu, aktieri spēlēja izrādi Hua Mulaņa.

Es iemīlējos šajā Hua Mulaņā — karotājsievietē. Pēc izrādes devos aiz mūsu imitētās skatuves un iztukšoju savu maciņu, atstājot dzeramnaudu aktrisei, kas ļāva man uzmērīt viņas tērpu. Viņa pat man iemācīja āriju “Ardievu, mans tērps”. Visu nākamo mēnesi cilvēki jūdzes attālumā no ezera varēja dzirdēt mani dziedam šo āriju.

Mans tēvs labprāt atstāstīja operu saturu. Viņam patika izrādīt savas zināšanas. Viņš mums atgādināja, ka mēs esam mandžūri — Ķīnas valdošā šķira. “Tieši mandžūri spēja novērtēt un veicināt ķīniešu mākslu un kultūru.” Kad alkohols pārņēma tēva garu, viņš kļuva vēl rosīgāks: nostādīja bērnus rindā, uzdodams jautājumus par senās man-džūru karotāju sistēmas sīkumiem. Viņš aprima tikai tad, kad katrs bērns zināja, kādas bija mandžūru karotāju kārtas atpazīstamības zīmes, kā, piemēram, apšūts, neapšūts, balts, dzeltens, sarkans un zils.

Kādu dienu tēvs atnesa rulli ar Ķīnas karti. Ķīna bija attēlota kā kronis virs cepures, ko apjož valstis, kas kvēli un svinīgi sola uzticību Debesu dēlam — imperatoram. Starp šīm valstīm dienvidos bija Laosa, Siāma un Birma; Nepāla — rietumos, Koreja, Rjukju salas un Sulu — austrumos un dienvidaustrumos, Mongolija un Turkes-tāna — ziemeļos un ziemeļrietumos.

Pēc daudziem gadiem, atcerējusies šo ainu, sapratu, kāpēc tēvs mums rādīja karti. Ķīnas robežai drīz būs lemts mainīties. Tobrīd, pirms tēva nāves, imperatora Dao Guana pēdējo valdīšanas gadu laikā, pastiprinājās zemnieku sacelšanās. Vasaras vidū, sausuma periodā, tēvs mēnešiem nenāca mājās. Māte satraucās par viņa drošību, jo bija dzirdējusi — kaimiņu provincē saniknotie zemnieki aizdedzinājuši gubernatora savrupmāju. Tēvs dzīvoja darbavietā un centās kontrolēt dumpiniekus. Kādu dienu parādījās edikts. Visiem par pārsteigumu imperators tēvu bija atlaidis no darba.

Tēvs atgriezās mājās dziļi pazemots. Viņš ieslēdzās savā studijā un negribēja nevienu redzēt. Gada laikā viņa veselība strauji pasliktinājās. Drīz pēc tam viņš nomira. Ārstu rēķini turpināja krāties kaudzēs arī pēc viņa nāves. Māte pārdeva visus ģimenes īpašumus, tomēr mēs arvien bijām iegrimuši parādos. Vakar māte pārdeva pēdējo ģimenes relikviju — kāzu dāvanu no tēva — zaļa nefrīta matu sprādzi tauriņa formā.

* * *

Pirms mūs pamest, nesēji aiznesa zārku līdz Lielā kanāla krastmalai, lai mēs varētu redzēt garām slīdošās laivas, kas, iespējams, spētu mums palīdzēt. Karstums palielinājās, un gaiss sastinga. Trūdu smaka no zārka kļuva arvien neizturamāka. Mēs pārlaidām nakti zem klajas debess, karstuma un moskītu nomocīti. Mēs ar brāli un māsu dzirdējām, kā mums visiem trim kurkst vēderi.

Es pamodos rītausmā un tālumā izdzirdēju auļojam zirgu. Man šķita, ka sapņoju. Pēc mirkļa manā priekšā parādījās jātnieks. Man griezās galva noguruma un izsalkuma dēļ. Vīrietis nokāpa no zirga un nāca tieši pie manis. Klusēdams viņš man pasniedza ar lentīti pārsietu saini. Viņš teica, ka tas ir no vietējā ciema taotai. Pārsteigta es aizskrēju pie mātes, un viņa atvēra sainīti. Tur iekšā bija trīssimt sudraba taelu.

“Šis taotai droši vien bija tava tēva draugs!” māte iesaucās. Pateikušies jātniekam, mēs atkal nolīgām nesējus. Bet mūsu veiksme drīz izgaisa. Kad bijām nogājuši pāris jūdžu gar kanāla malu, mūs apstādināja grupiņa jātnieku paša taotai vadībā. “Ir pieļauta kļūda,” viņš teica. “Mans jātnieks piegādājis taelus nepareizajai ģimenei.”

To izdzirdējusi, māte nokrita ceļos.

Taotai vīri atņēma taelus.

Mani pārņēma pēkšņs noguruma vilnis, un es atkritu uz tēva zārka.

Taotai piegāja pie zārka un pietupās, it kā pētīdams koka šķiedras. Viņš bija drukns vīrs ar raupjiem sejas vaibstiem. Pēc mirkļa viņš pagriezās pret mani. Es gaidīju, kad viņš sāks runāt, bet viņš klusēja.

“Tu neesi ķīniete, vai ne?” viņš beidzot pajautāja. Viņš vēroja manas neapsaitētās kājas.

“Nē, kungs,” es atbildēju. “Es esmu mandžūriete.”

“Cik tev gadu? Piecpadsmit?”

“Septiņpadsmit.”

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa acis šaudījās no augšas uz leju, mani pētot.

“Ceļš ir pilns ar bandītiem,” viņš teica. “Tik skaistai meitenei nevajadzētu iet kājām.”

“Manam tēvam ir jāatgriežas dzimtenē.” Man bira asaras. Taotai paņēma manu roku un ielika man plaukstā taelus. “Visu cieņu tavam tēvam.”

Es neaizmirsu šo taotai. Kad kļuvu Ķīnas imperatore, es viņu atradu. Es viņu paaugstināju amatā. Es viņu iecēlu par provinces gubernatoru, un viņam tika piešķirta krietna pensija visas turpmākās dzīves garumā.

2

Mēs ienācām Pekinā pa dienvidu vārtiem. Mani pārsteidza milzīgās, sārti krāsotās sienas. Tās bija visur, cita aiz citas apvīdamas visu pilsētu. Sienas bija apmēram četrdesmit pēdu augstas un piecdesmit pēdu platas. Plašās, zemu apbūvētās galvaspilsētas noslēptajā kodolā atradās Aizliegtā pilsēta — imperatora mājvieta.

Es nekad nebiju redzējusi tik daudz cilvēku vienuviet. Ceptas gaļas smarža virmoja gaisā. Iela, pa kuru mēs gājām, bija vairāk nekā sešdesmit pēdu plata un jūdzes garumā stiepās līdz pašiem Zenīta vārtiem. Ielas abās pusēs bija gauži nekārtīgi sarindotas no paklājiem veidotas būdiņas un veikaliņi, apvīti ar karogiem, uz kuriem bija preču nosaukumi. Bija tik daudz ko redzēt: tur bija virves dejotāji, kas virpuļoja un griezās; zīlnieces, kas tulkoja zīmes no Pārmaiņu grāmatas; akrobāti un žonglieri, kas rādīja visādus trikus ar lāčiem un pērtiķiem, tautas dziesminieki, kas jocīgās maskās, parūkās un tērpos stāstīja senatnīgas pasakas. Galdnieki nodarbināja savas rokas. Šīs ainas atgādināja klasisku ķīniešu operu. Zāļu sievas piedāvāja lielas, melnas kaltētas sēnes. Kāds akupunktūrists sprauda adatas pacienta galvā, tādējādi padarot viņu līdzīgu dzeloņcūkai. Citi amatnieki ar sīkām kniedēm laboja porcelāna izstrādājumus — viņu smalkais darbs atgādināja izšūšanu. Bārddziņi, skūdami savus klientus, dungoja iemīļotas dziesmiņas. Bērni priecīgi klaigāja, kamēr smagiem nesamajiem apkrauti kamieļi viltīgām acīm eleganti cienīgi soļoja garām.

Manu skatienu pievilka uz kociņiem uzspraustas ogas cukura glazūrā. Es gandrīz sajutos nožēlojama, bet tad ieraudzīju bariņu kūliju, kas kailām mugurām nesa smagus spaiņus uz bambusa nēšiem. Vīrieši vāca izkārnījumus dabiskā mēslojuma tirgotājiem. Viņi pārvietojās lēnām, virzoties pretim kanālā gaidošajām laivām.

Mūs uzņēma attāls radinieks, ko mēs saucām par Vienpadsmito Tēvoci. Viņš bija sīciņš, īgns večuks, radinieks no tēva puses. Viņš nepriecājās par mūsu ierašanos. Viņš sūdzējās par likstām, kas traucē viņam vadīt sausās pārtikas veikalu. “Pēdējos gados nepaliek pāri ēdiens, ko varētu sakaltēt,” viņš teica. “Viss tiek noēsts. Nepaliek nekā, ko varētu pārdot.” Māte atvainojās par sagādātajām neērtībām un apsolīja, ka mēs dosimies prom, tiklīdz būsim atguvušies. Viņš pamāja ar galvu un brīdināja māti par savām durvīm: “Tās krīt ārā no eņģēm.”

Beidzot mēs apglabājām tēvu. Bēres bija bez ceremonijas, jo mēs to nevarējām atļauties. Mēs apmetāmies tēvoča trīsfstabu mājā, radinieku pagalmā Alvas ieliņā. Vietējā dialektā šādu pagalmu sauca par hutunu. Līdzīgi zirnekļa tīklam, Pekina bija saausta no šādiem pagalmiem. Aizliegtā pilsēta bija pašā centrā, un tūkstošiem hutunu ap to veidoja tīmekli. Tēvoča ieliņa bija uz austrumiem no ielas, kas savukārt bija blakus Aizliegtās pilsētas kanālam. Kanāls tecēja paralēli augstai sienai un kalpoja kā imperatora personiskais ūdensceļš. Es redzēju garām slīdam laivas ar dzelteniem karogiem. Biezas augstu koku audzes slējās aiz sienas kā peldoši, zaļi mākoņi. Kaimiņi mūs brīdināja, lai mēs neskatāmies uz Aizliegtās pilsētas pusi. “Tur iekšā mīt pūķi — dievu sūtītie sargātājgari.”

Es devos pie kaimiņiem un pie preču iznēsātājiem dārzeņu tirgū cerībā atrast darbu. Es nesu kastes ar saldajiem kartupeļiem un kāpostiem un tīrīju būdas, kad tirgus jau bija slēgts. Katru dienu nopelnīju pāris vara monētu. Bija dienas, kad mani neviens nenolīga un es atgriezos mājās tukšām rokām. Kādudien ar tēvoča starpniecību es dabūju darbu kurpju darbnīcā, kas taisīja kurpes bagātām mandžūru kundzēm. Mana saimniece bija pusmūža sieviete, saukta par Lielo Māsu Fanu. Viņa bija smagnēja sieva, kam patika klāt uz sejas tik biezu kosmētikas slāni, it kā viņa būtu operdziedātāja. Kamēr Fana runāja, grima gabaliņi bira zemē kā sniegs. Viņas taukainie mati bija cieši atķemmēti atpakaļ. Viņai bija skorpiona mēle, bet tofū sirds.

Lielā Māsa Fana lepojās ar to, ka bija kalpojusi Dižajai imperatorei un imperatoram Dao Guanam. Viņa bijusi atbildīgā par Viņas Augstības ģērbtuvi un uzskatīja sevi par galma etiķetes eksperti. Viņa ģērbās ārkārtīgi grezni, bet viņai nebija naudas, lai drēbes iztīrītu. Utu sezonā viņa lūdza, lai nospiežu utis ap viņas kaklu. Viņa mežonīgi kasīja paduses, līdz tās bija nokasītas jēlas. Kad viņa noķēra kādu uti, viņa to sasmalcināja starp zobiem.

Viņas darbnīcā es strādāju ar adatām, vaskotiem diegiem, šķe-terētājiem, knaiblēm un āmuriem. Vispirms izrotāju kurpi ar pērļu virtenēm, iestrādājot tajā akmentiņus, tad aizķīlēju zoli kā koka tupelei, piešķirot plūdlīnijas formu, kas mazliet pagarināja nākamās kurpes valkātājas augumu. Kad beidzu darbu, mani mati bija pieputējuši un kakls — sāpoši stīvs.

Tomēr man patika doties uz darbu. Un tas nebija tikai naudas dēļ — man patika Lielās Māsas Fanas dzīves gudrība. Viņa teica, ka saule nespīd tikai vienas ģimenes logā. Viņa ticēja — katram ir dota iespēja. Vēl man ļoti patika viņas tenkas par karaliskajām ģimenēm. Viņa žēlojās, ka viņas dzīvi sabendējusi Dižā imperatore, kas viņu kā nozīmīgu darbinieci ir “apbalvojusi” ar einuhu vīra kārtā, tādējādi liedzot viņai ieņemt bērnus.

“Vai zini, cik pūķu ir izgrebti ap Debešķīgās saskaņas ēku Aizliegtajā pilsētā?” aizmirsusi ciešanas, viņa lielījās par svēdaimīgo laiku, ko pavadījusi pilī. “Trīspadsmit tūkstoši astoņsimt četrdesmit četri pūķi!” Uz savu jautājumu viņa ierasti atbildēja pati. “Paaudžu paaudzēs to ir paveikuši vissmalkākie meistari!”

Tieši no Lielās Māsas Fanas es uzzināju par vietu, kur dzīvošu savu turpmāko mūžu. Viņa pastāstīja, ka uz ēkas jumta vien esot divtūkstoš sešsimt četri pūķi, un katram ir sava nozīme un jēga.

Veselu mēnesi viņa man aprakstīja Debešķīgās saskaņas ēku. Es vairs nespēju izsekot līdzi Lielās Māsas Fanas stāstījumam, un man sajuka pūķu skaits, bet pēc viņas stāstītā es apjautu spēku, ko šī ēka simbolizē. Pēc gadiem, kad es sēdēju tronī un pati biju pūķis, man bija bail, ka cilvēki uzzinās, kas slēpjas aiz tēliem. Līdzīgi saviem priekšgājējiem es slēpu seju aiz brīnumaini izgrebtas pūķu maskas un klusībā lūdzos, lai mans tērps un propelleriem līdzīgie rotājumi palīdzētu man pareizi nospēlēt savu lomu.

“Debešķīgās saskaņas ēkas iekšpusē vien atrodas četri tūkstoši trīssimt septiņi pūķi!” Noelsdamās Lielā Māsa Fana pagriezās pret mani un pajautāja: “Orhidej, vai tu spēj iedomāties pārējo pils krāšņumu? Piemini manus vārdus: viens acu mirklis, redzot tādu skaistumu, liek justies, ka dzīve nav nodzīvota veltīgi. Viens acu mirklis, Orhidej, un tu vairs nekad nebūsi parasts cilvēks.”

Vienvakar es devos ciemos pie māsas Fanas uz vakariņām. Kamēr viņa gatavoja, es iekūru pavardā uguni un mazgāju viņas drēbes. Mēs ēdām ar zaļumiem un sojas pupām pildītas klimpas. Pēc tam es viņai pasniedzu tēju un sagatavoju viņas pīpi. Apmierināta viņa teica, ka pastāstīs man vēl kaut ko.

Mēs sēdējām visu nakti. Lielā Māsa Fana atcerējās laiku, kad sākusi kalpot savai pirmajai pavēlniecei — imperatorei Džu Aņai. Es pamanīju, ka, pieminot Viņas Augstības vārdu, Fanas balss ieskanējās pagodinošā tonī. “Džu Aņa tika iesmaržināta ar rožu ziedlapām, dažādām zālītēm un augstvērtīgām esencēm jau kopš bērnības. Viņa bija pa pusei sieviete, pa pusei dieviete. Kad viņa kustējās, no viņas izgaroja dievišķīgs aromāts. Vai tu zini, kāpēc nebija atvadu ceremonijas un kāpēc par viņas nāvi neviens nepaziņoja?”

Es papurināju galvu.

“Lieta grozījās ap Viņas Augstības dēlu Sjieņu Fenu un viņa pusbrāli princi Gunu.” Lielā Māsa Fana dziļi ieelpoja un turpināja. “Tas notika pirms apmēram desmit gadiem. Sjieņam Fēnam bija vienpadsmit, Gunām — deviņi gadi. Es biju starp kalpotājiem, kuri palīdzēja zēnus uzaudzināt. No imperatora Dao Guana deviņiem dēliem Sjieņs Fens bija ceturtais, Guns — sestais. Pirmie trīs prinči nomira no slimībām, un imperatoram palika seši veselīgi dēli. Sjieņs Fens un Guns bija visdaudzsološākie. Sjieņa Fena māte bija mana pavēlniece Džu Aņa, savukārt Guna māte bija konkubīne lēdija Dzjina, imperatora mīļākā.”

Lielā Māsa Fana pieklusināja balsi un čukstus teica: “Lai gan Džu Aņa bija imperatore un tādējādi ar lielāku varu, viņa bija neizsakāmi nobažījusies par sava dēla Sjieņa Fena izredzēm.”

Pēc tradīcijas vecākais dēls tiek uzskatīts par mantinieku. Bet imperatorei Džu Aņai bija pamats raizēties. Tā kā princim Gunām bija attīstītākas gan fiziskās, gan intelektuālās dotības, galmam kļuva skaidrs, ka imperators Dao Guans dažādu apsvērumu dēļ izvēlēsies princi Gunu, nevis Sjieņu Fenu.

“Imperatore sarīkoja sazvērestību, lai atbrīvotos no prinča Guna,” turpināja Lielā Māsa Fana. “Kādu dienu mana pavēlniece ielūdza abus brāļus uz pusdienām. Pamatēdiens bija tvaicēta zivs. Imperatore lika savai kalponei Aprikozei pievienot Guna šķīvim indi. Tagad man jāsaka, ka Debesīm bija lemts aizkavēt šo rīcību. Pirms princis Guns bija paspējis pacelt kociņus pie mutes, imperatores kaķis uzlēca uz galda. Iekams kalpotāji spēja kaut ko darīt lietas labā, kaķis apēda prinča Guna zivi. Uzreiz pēc tam kaķim parādījās saindēšanās pazīmes. Viņš grīļojās un pēc pāris minūtēm nokrita uz grīdas kā nopļauts.” Daudz vēlāk es uzzināju detalizētu izmeklēšanas gaitu, ko vadīja impērijas galms. Pirmie aizdomās turamie bija virtuves darbinieki, īpaši tika iztaujāts šefpavārs. Apzinoties, ka viņam ir maz izredžu izdzīvot, viņš izdarīja pašnāvību. Nākamie pratināšanas gaitā bija einuhi. Viens atzinās, ka redzējis, kā Aprikoze slepeni runājusi ar šefpavāru nepatīkamā atgadījuma dienas rītā. Tobrīd atklājās, ka iesaistīta imperatore Džu Aņa. Šo lietu nodeva Dižās imperatores rokās.

“Atvediet pie manis imperatoru!” Lielā Māsa Fana attēloja Dižās imperatores mīmiku. “Viņas balss nogranda pa visu ēku. Es biju kopā ar savu pavēlnieci, tādējādi redzēju Viņas Augstību nobālam.”

TO

Imperatori Džu Aņu atzina par vainīgu. Sākumā imperatoram Dao Guanam nepietika dūšas, lai pavēlētu viņai piespriest nāvessodu. Viņš vainoja kalponi Aprikozi. Bet Dižā imperatore palika pie sava, paziņodama, ka Aprikoze nebūtu darbojusies uz savu roku “pat tad, ja viņa būtu aizņēmusies lauvas sirdi”. Galu galā imperators padevās.

“Kad imperators ienāca mūsu pilī — Absolūtās būtības pilī — Viņas Augstība juta, ka viņas dzīvei ir pienācis gals. Viņa sveicināja savu vīru, nometusies ceļos, un pēc tam nespēja piecelties. Imperators viņai palīdzēja. Pēc viņa pietūkušajām acīm varēja pateikt, ka viņš raudājis. Tad viņš ierunājās, izsakot nožēlu, ka vairs nespēj viņu aizsargāt un ka viņai būs jāmirst.”

Lielā Māsa Fana ievilka dūmu, nemanot, ka tabaka jau izdegusi. “It kā apzinoties savu likteni, imperatore Džu Aņa pārstāja raudāt. Viņa pateica imperatoram, ka izprot savu grēku un ļausies nāvessodam. Viņa lūdza izpildīt pēdējo vēlēšanos. Dao Guans apsolīja izpildīt jebko. Viņa vēlējās, lai viņas patiesais nāves cēlonis paliek noslēpumā. Kad tas tika apsolīts, imperatore teica vīram ardievas. Tad viņa mani aizsūtīja, lai es pēdējo reizi atvedu pie viņas dēlu.”

Lielās Māsas Fanas acīs riesās asaras. “Sjieņs Fens bija trausls zēns. No mātes sejas viņš nolasīja nelaimi. Protams, viņš nespēja paredzēt to, ka pēc dažām minūtēm mātes vairs nebūs zemes virsū. Zēns atnesa savu papagaili. Viņš gribēja māti iepriecināt, liekot putnam runāt. Sjieņs Fens atstāstīja jauno mācību vielu, ko tam bijis grūti iemācīties. Viņa bija apmierināta un apskāva dēlu.”

“Viņa smiekli tikai vēl vairāk apbēdināja māti. Zēns izvilka mutautiņu un slaucīja mātes asaras. Viņš gribēja uzzināt, kāpēc māte ir tik noraizējusies. Viņa nevēlējās atbildēt. Tad viņš pārstāja spēlēties un nobijās. Tajā mirklī no pils pagalma atskanēja bungu rīboņa. Tā mudināja imperatori Džu Aņu doties ceļā. Viņa vēlreiz apskāva dēlu. Bungu rīboņa pastiprinājās. Sjieņs Fens izskatījās pārbijies. Māte noslēpa seju viņa mazajā vestītē un nočukstēja: “Es tevi svētīšu, dēliņ!””

“Karaliskās saimes ministra balss atbalsojās gaiteni, “jūsu Augstība imperatore, lūdzu, jums jādodas!” Lai neļautu dēlam redzēt šausmīgos mirkļus, imperatore Džu Aņa man pavēlēja aizvest Sjieņu Fenu prom. Tas bija manas dzīves grūtākais brīdis. Es stāvēju kā nedzīva koka stumbrs. Viņas Majestāte mani sapurināja aiz pleciem. No rokas viņa noņēma nefrīta rokassprādzi un ielika to manā kabatā. “Lūdzu, Fana!” Viņas skatiens bija lūdzošs. Es atguvos un aizvilku kliedzošo Sjieņu Fenu prom no mātes. Ārpus vārtiem stāvēja ministrs. Viņš turēja salocītu balta zīda lenti — karātavu virvi. Aiz viņa stāvēja pāris sargu.”

Es raudāju par puisēnu Sjieņu Fenu. Pēc vairākiem gadiem viņš kļuva par manu vīru, un savā sirdī es viņam glabāju īpašu vietu pat pēc tam, kad viņš mani pameta.

“Nelaime aizēno veiksmi. Piemini manus vārdus, Orhidej,” Lielā Māsa Fana izņēma pīpi no lūpām un izbirdināja pelnus uz galda. “Un tas attiecas tieši uz to, kas notika pēc tam.”

Sveču liesmu ēnā stāsts par manu nākamo vīru turpinājās. Bija rudens, un imperators Dao Guans, kas lēnām novecoja, bija gatavs izvēlēties savu pēcteci. Viņš uzaicināja savus dēlus uz Džeholu — karalisko medību vietu ziemeļos, aiz Lielā Ķīnas mūra. Viņš vēlējās pārbaudīt viņu spējas. Seši prinči devās ceļā.

Tēvs pavēstīja dēliem, ka mandžūri pazīstami kā spējīgi mednieki. Kad viņš bijis zēnu vecumā, pusdienā nomedījis vairāk par duci savvaļas zvēru — vilkus, briežus un visvisādas mežacūkas. Vienreiz viņš pārvedis mājās piecpadsmit lāču un astoņpadsmit tīģeru. Viņš pastāstīja dēliem, ka viņa vecvectēvs imperators Kan Sji bijis vēl veiksmīgāks. Katru dienu viņš nodzinis putās sešus zirgus. Tad tēvs pavēlēja dēliem rādīt, uz ko viņi spējīgi.

“Apzinādamies savu vājumu, Sjieņs Fens sadrūma.” Lielā Māsa Fana uz mirkli apklusa. “Viņš zināja, ka nespēs uzvarēt sacensībās. Viņš jau bija nolēmis izstāties, taču viņu aizturēja lieliskais skolotājs Du Šoudjieņs. Skolotājs piedāvāja savam skolniekam pārvērst zaudējumu uzvarā. “Kad tu paliksi pēdējais,” Du teica, “paziņo tēvam, ka nav tā, ka tu nemāki šaut. Saki, ka tā bija tava izvēle nešaut. Tas bija šķīsta iemesla — labsirdības — dēļ, kāpēc tu atteicies pilnībā izmantot savu medību prasmi.”

Runājot Lielās Māsas Fanas vārdiem, rudens medību aina bija grandioza. Krūmi un nezāles sniedzās līdz viduklim. Tika aizdegtas lāpas, lai iztramdītu meža zvērus. Truši, leopardi, vilki un brieži bēga, meklējot glābiņu. Septiņdesmit tūkstoši jātnieku izveidoja apli. Medību lauks dunēja un trīcēja. Vīri lēnām sakļāvās. Katram princim sekoja karaliskie sargi.

Augstākā pakalna galā atradās tēvs. Viņš sēdēja melnā zirgā. Viņš ar acīm sekoja abiem mīļākajiem dēliem. Sjieņs Fens bija ģērbies purpurkrāsas zīda tērpā, princis Guns — baltā. Guns nepārtraukti uzbruka. Zvēri cits pēc cita krita no viņa bultām. Sargi priecājās.

Dienvidū ieskanējās taures, saucot medniekus atpakaļ. Prinči cits aiz cita atrādīja tēvam nošautos dzīvniekus. Princim Gunām bija divdesmit astoņi. Viņa skaistajā sejā bija rēta no tīģera ķepas. Tā asiņoja. Viņa baltās drānas bija nosmērētas. Viņš sajūsmināts pasmaidīja, apzinoties, ka ir parādījis savu prasmi godam. Nāca pārējie dēli. Viņi rādīja tēvam medījumus, kas bija piesieti zem viņu zirgu vēderiem.

“Kur ir Sjieņs Fens — mans ceturtais dēls?” jautāja tēvs. Tika sasaukts Sjieņs Fens. Zem viņa zirga vēdera nekas nekūļājās. Viņa tērps bija tīrs. “Tu nemedīji.” Tēvs bija neapmierināts. Dēls atbildēja tā, kā viņu bija mācījis skolotājs: “Jūsu pazemīgajam dēlam bija grūtības nogalināt zvērus. Ne jau tāpēc, ka es nepakļāvos Jūsu Augstības prasībai, un ne jau tāpēc, ka es nemācētu medīt. Vienkārši mani aizkustināja dabas skaistums. Jūsu Augstība mani mācīja, ka rudens ir laiks, kad visa pasaule ir pavasara gaidībās. Kad es iedomājos visus tos zvērus, kam vajadzētu rūpēties par saviem jaundzimušajiem, mana sirds atkusa viņu dēļ.”

Tēvs bija pārsteigts. Vienā mirklī viņš izlēma, kurš būs viņa pēctecis.

Svece bija izdegusi. Es klusiņām sēdēju. Mēness aiz loga spoži spīdēja. Mākoņi bija pūkaini un balti, līdzinoties milzu zivīm, kas peld pa debesīm.

“Manuprāt, imperatores Džu Aņas nāve arī spēlēja lielu lomu mantinieka izvēlē,” teica Lielā Māsa Fana. “Tēvs imperators Dao Guans jutās vainīgs, ka atņēmis bērnam māti. Tam par pierādījumu kļuva tas, ka viņš lēdijai Dzjinai tā arī nepiešķīra imperatores titulu. Mana pavēlniece saņēma to, ko vēlējās.”

“Vai tad lēdija Dzjina šodien nav Dižā imperatore?” es pajautāju. “Ir, bet šo titulu viņa nesaņēma no Dao Guana. Sjieņs Fens to viņai piešķīra, kad kļuva par imperatoru. Tas atkal bija skolotāja Du ieteikums. Šāds solis palīdzēja cildināt Sjieņa Fena vārdu. Sjieņs Fens nojauta, ka visi zina: lēdija Dzjina bijusi Džu Aņas ienaidniece. Viņš gribēja, lai tauta tic viņa labestībai. Un vēl viņš gribēja apklusināt tautas šaubas, jo princis Guns vēl joprojām bija palicis visu prātā. Tēvs nerīkojās godīgi. Viņš neturēja solījumu.”

“Un kā tad ar princi Gunu?” es jautāju. “Galu galā viņš taču bija nomedījis visvairāk. Kā viņš jutās, redzot, ka tēvs apbalvo zaudētāju?” “Orhidej, tev jāmācās netiesāt Debesu dēla rīcību.” Lielā Māsa Fana aizdedza vēl vienu sveci. Viņa izstiepa roku un pārvilka zem kakla. “Viss, ko viņš dara, ir Debesu griba. Tā bija Debesu griba, ka Sjieņs Fens kļuva par imperatoru. Tam tic arī princis Guns. Un tieši tāpēc viņš brālim tā ziedojas.”

“Bet... vai princis Guns nav bijis kaut mazliet greizsirdīgs?” “Nav bijis ne miņas no tā. Lai gan lēdija Dzjina bija greizsirdīga. Viņa bija sarūgtināta par prinča Guna padevību. Bet viņai izdevās apslēpt savas jūtas.”

Tā bija briesmīga ziema. Pēc sniega vētras Pekinā uz ielām atrada nosalušus cilvēkus. Visu naudu, ko nopelnīju, es atdevu mātei, bet ar to nepietika, lai nomaksātu rēķinus. Aizdevēji rindā stāvēja aiz mūsu durvīm. Durvis atkal krita ārā no eņģēm. Vienpadsmitais Tēvocis bija satraukts, un viņa sejā varēja lasīt visas viņa domas. Es zināju, ka viņš vēlas, lai mēs izvāktos. Māte atrada apkopējas darbu, taču jau nākamajā dienā viņu atlaida, jo viņa saslima. Viņai vajadzēja atbalstīties pret gultu, lai pieceltos, un viņa smagi elpoja. Māsa Žuna vārīja viņai zāļu tējas. Bez rūgtās lapu tējas ārsts bija izrakstījis arī zīdtārpiņu kokonus. To smirdoņa bija iesūkusies manos matos un drēbēs. Brāli Guei Sjuņu mēs sūtījām pie kaimiņiem aizņemties naudu. Pēc neilga laika neviens viņu vairs nelaida iekšā. Māte nopirka lētas bēru drānas un katru dienu staigāja melnā kleitā. “Jums nebūs mani jāpārģērbj, ja atradīsit mani gultā mirušu,” viņa teica.

Kādu dienu ieradās tēvocis kopā ar savu dēlu, ko es redzēju pirmo reizi. Viņu sauca Pins, kas nozīmē “pudele”. Es zināju, ka tēvocim ir bijis dēls no vietējās ielenes un ka viņš to slēpa kauna dēļ. Es nezināju, ka Pudele ir garīgi atpalicis.

“Orhideja būs laba sieva Pudelem,” tēvocis teica mātei, pavirzot Pudeli uz manu pusi. “Es jums varētu dot pietiekami daudz taelu, lai jūs spētu atmaksāt parādus.”

Brālēns Pudele bija puisis ar slīpiem pleciem. Viņa sejas formu raksturoja viņa vārds. Viņš izskatījās sešdesmit gadu vecs, lai gan viņam bija tikai divdesmit divi. Turklāt viņš bija ne tikai atpalicis, het arī atkarīgs no opija. Viņš stāvēja istabas vidū, smaidīdams kā maija saulīte. Viņa rokas nepārtraukti vilka uz augšu bikses, kas krita atpakaļ turpat, kur bijušas, — zem viņa gurniem.

“Orhidejai vajag pieklājīgas drēbes,” tēvocis sacīja, ignorēdams mātes reakciju, proti, viņa aizvēra acis un sita galvu pret gultas ietvaru. Tēvocis paņēma savu netīro kokvilnas somu un izvilka sārtu virs-jaku ar zilām orhidejām.

Es izskrēju no mājas sniegā. Drīz manas kurpes samirka un es vairs nejutu kāju pirkstus.

Pēc nedēļas māte man paziņoja, ka esmu saderināta ar Pudeli.

“Ko es ar viņu iesākšu?” es iekliedzos.

“Orhideja to nav pelnījusi,” Žuna klusītēm teica.

“Tēvocis grib atgūt savas istabas,” Guei Sjuņs teica. “Kāds viņam piedāvājis lielāku īres maksu. Orhidej, tev jāapprec Pudele, lai tēvocis mūs neizsviestu ārā.”

Kaut man būtu pieticis spēka pateikt mātei “nē”! Man nebija izejas. Žuna un Guei Sjuņs bija pārāk jauni, lai palīdzētu pabalstīt ģimeni. Zunu mocīja stipri murgi. Vērot viņu miegā bija tas pats, kas skatīties, kā ar viņu izrīkojas moku kambarī. Viņa plosīja palagus, it kā viņu būtu apsēduši dēmoni. Viņa nepārtraukti no kaut kā baidījās, bija nervoza un aizdomīga. Viņa staigāja kā sabiedēts putns — plati ieplestām acīm, kustībā pēkšņi sastingstot. Apsēžoties viņa gārdza. Ēdienreizēs viņa nepārtraukti bungāja ar pirkstiem pa galdu. Brālis bija pavisam citāds. Viņš bija dezorientēts, bezrūpīgs un slinks. Viņš pameta mācības un arī negribēja mums palīdzēt.

Darbā visas dienas garumā es klausījos Lielās Māsas Fanas stāstos par apburošiem un inteliģentiem vīriešiem, par vīriem, kas aizvada dzīvi zirga mugurā, uzvarot ienaidniekus un kļūstot par imperatoriem. Mājās es devos, lai sastaptos ar patiesību, ka, vēl pirms pienāks pavasaris, es kļūšu par Pudeles sievu.

Māte mani sauca, gulēdama gultā, un es viņai nosēdos blakus. Es nespēju paskatīties viņai acīs. Viņa bija kā kaulu kambaris. “Tavs tēvs teica: “Slims tīģeris, kas apmaldās klajumā, ir vājāks par jēru. Tas nespēj pretoties savvaļas suņiem, kas nāk mieloties.” Diemžēl tāds ir mūsu liktenis, Orhidej.”

Kādu rītu, kamēr ķemmēju matus, es dzirdēju, kā uz ielas dzied viens ubags:

Padoties nozīmē pieņemt savu likteni.

Padoties nozīmē radīt mieru.

Padoties nozīmē gūt virsroku,

Padoties nozīmē iegūt visu.

Es skatījos uz ubagu, kad viņš gāja garām manam logam. Viņš man sniedza savu tukšo bļodu. Viņa pirksti bija sausi kā nokaltuši zari. “Putru,” viņš teica.

“Mums ir izbeigušies risi,” es teicu. “Es pagalmā izraku baltos mālus, sajaucu tos kopā ar kviešu miltiem un izcepu smalkmaizītes. Vai jūs tādu ēdīsit?”

“Vai tad tu nezini, ka baltais māls aizķepina iekšas?”

“Zinu, bet mums nav nekā cita, ko ēst.”

Viņš paņēma manis sniegto maizīti un izgaisa ieliņas galā. Noskumusi un noraizējusies pa sniegu devos pie Lielās Māsas Fanas. Kad ierados, paņēmu savus darbarīkus, apsēdos uz soliņa un sāku strādāt. Fana ienāca, vēl ēzdama brokastis. Viņa bija sajūsmināta un teica, ka redzējusi pie pilsētas mūra paziņojumu. “Viņa Augstība imperators Sjieņs Fens meklē nākamās sievas. Gribētos zināt, kuras būs tās laimīgās!” Viņa aprakstīja notikumu, ko sauca par “karaliskās dzīves biedrenes izvēli”.

Pēc darba es nolēmu pati aiziet un apskatīties paziņojumu. Taisnākais ceļš bija slēgts, tāpēc devos pa mazajām ieliņām un alejām un nonācu turp saulrietā. Plakāts bija rakstīts ar melnu tinti. Zīmes bija slapja sniega izmirkušas. Lasot manas domas sāka traukties vēja spārniem. Kandidātēm bija jābūt mandžūrietēm, lai saglabātu karaliskās asinis. Atceros — tēvs man stāstīja, ka starp četrsimt miljoniem Ķīnas iedzīvotāju pieci miljoni ir mandžūri. Plakāts vēstīja, ka meitenes tēvam vajag būt vismaz Zilā mandžūru karotāja goda kārtā. Tas meitenei nodrošinātu ģenētiski mantotu intelektu. Vēl tur bija rakstīts, ka visām mandžūru meitenēm vecumā no trīspadsmit līdz septiņpadsmit gadiem ir jāreģistrējas savā dzīvesvietā, lai varētu tapt izvēlētas. Neviena mandžūru meitene nedrīkstēja precēties, pirms viņai nav pagājis garām imperators.

“Vai jums nešķiet, ka man varētu palaimēties?” es jautāju Lielajai Māsai Fanai. “Es esmu mandžūriete, un man ir septiņpadsmit. Mans tēvs piederēja pie Zilā mandžūru karotāja kārtas.”

Fana pakratīja galvu. “Orhidej, salīdzinājumā ar tām konkubīnēm un galma dāmām, ko esmu redzējusi, tu esi pelēka pele.”

Es padzēros no ūdens spaiņa un apsēdos, lai padomātu. Lielās

Māsas Fanas vārdi atņēma man drosmi, bet tas nemazināja manu vēlmi piedalīties. No Fanas es uzzināju — karaliskais galms pretendentes izvērtēs oktobrī. Gubernatori no visas valsts sūtīs savus izlūkus, lai sapulcinātu skaistākās meitenes. Izlūkiem bija pavēlēts izveidot meiteņu vārdu sarakstus.

“Viņi mani ir izlaiduši!” es paziņoju Lielajai Māsai Fanai. Es uzzināju, ka impērijas galms ir atbildīgs par šā gada izvēli; skaistules no katra valsts reģiona tika sūtītas uz Pekinu, lai karaliskā komisija tās novērtētu. Galvenā einuha — imperatora pārstāvja — pienākums bija aplūkot vairāk nekā piecus tūkstošus meiteņu un no tām izvēlēties apmēram divsimt. Šīs meitenes tiktu atrādītas Dižajai imperatorei lēdijai Dzjinai un imperatoram Sjieņam Fēnam.

Lielā Māsa Fana pastāstīja, ka Sjieņs Fens sev izvēlēsies septiņas sievas un ka viņam ir dota iespēja “piešķirt laimi” jebkurai Aizliegtās pilsētas galma dāmai vai kalponei. Pēc tam, kad tiks izvēlētas septiņas sievas, pārējās finālistes paliks un dzīvos Aizliegtajā pilsētā. Viņām varbūt nekad nebūs lemts gulēt ar Viņa Augstību, bet viņām būs nodrošināta ikgadēja mūža stipendija. Naudas apmērs atbildīs titulam un kārtas piederībai. Pavisam imperatoram būšot trīs tūkstoši konkubīņu.

Vēl no Lielās Māsas Fanas es uzzināju, ka paralēli dzīves biedreņu izvēlei šogad notiek arī karalisko kalpoņu atlase. Ja sievām kā dzīvesvieta tiek piešķirtas greznas pilis, tad kalpones dzīvo būdiņās aiz pilīm. Daudzi no šiem mitekļiem ir sabrukuši un gandrīz nav piemēroti, lai tur dzīvotu.

Es vaicāju Lielajai Māsai Fanai par einuhiem, no kuriem divi tūkstoši dzīvo Aizliegtajā pilsētā. Viņa pastāstīja, ka lielākā daļa no tiem cēlušies no nabadzīgām ģimenēm, kas bijušas absolūti bezcerīgas. Lai gan tikai kastrēti zēni drīkst pieteikties uz šīm vietām, ne visi tiek pieņemti.

“Zēniem ir jābūt ne tikai apķērīgiem, bet arī ārkārtīgi izskatīgiem,” teica Lielā Māsa Fana. “Gudrākajiem un glītākajiem ir iespēja izdzīvot vai pat kļūt par favorītiem.”

Es pajautāju, kāpēc galms nepieņem normālus zēnus.

“Lai būtu garantija, ka imperators ir vienīgais sēklas sējējs,” viņa paskaidroja. Šāda pieeja tika mantota no Min dinastijas. Min imperatoram bija deviņdesmit tūkstoši einuhu. Tie bija viņa iekšējie policijas spēki. Tā bija nepieciešamība, jo slepkavības bija neizbēgama parādība vietā, kur tūkstošiem sieviešu sacentās par viena vīrieša uzmanību.

“Einuhi ir spējīgi uz ārkārtīgu naidu un vardarbību, bet viņi ir arī ļoti uzticīgi un ziedoties spējīgi. Personīgi viņi ļoti cieš. Vairākums valkā biezu apakšveļu, jo nepārtraukti apčurājas. Vai esi dzirdējusi izteicienu “Tu smirdi kā einuhs”?”

“Kā tu to zini?” es pavaicāju.

“Dieva dēļ, es taču ar tādu apprecējos! Slapināšana biksēs vīrieti ļoti pazemo. Mans vīrs dziļi izprata slikto attieksmi un ciešanas, bet tas viņu neatturēja no ļaunprātības un greizsirdības. Viņš katram vēlēja ļaunu.”

Es ģimenei nestāstīju par savu ieceri, jo apzinājos, ka manas izredzes ir viens no miljona. Nākamajā rītā pirms darba devos uz vietējo tiesas namu. Es biju uztraukusies, bet apņēmības pilna. Es paziņoju ierašanās mērķi sargam, un mani aizveda līdz kādam kabinetam ēkas iekšienē. Tā bija liela telpa. Kolonnas, galdi un krēsli bija aptīti ar sārtu drānu. Bārdains vīrs, tērpies sarkanā uzsvārcī, sēdēja aiz milzīga sarkankoka galda. Uz galda atradās taisnstūrains dzeltena zīda gabals. Tā bija karaliskā paziņojuma kopija. Es devos pie šā vīra un nokritu ceļos. Es pateicu savu vārdu un vecumu. Teicu, ka mans tēvs ir no Jehonalas klana un ka viņš pirms nāves bija Vuhu ciemata taotai.

Bārdainais vīrs vērīgi mani aplūkoja. “Vai tev ir labākas drēbes?” viņš pajautāja, bargi noskatīdamies.

“Nē, kungs,” es atbildēju.

“Man nav tiesību ielaist pilī nevienu, kas izskatās pēc ubadzes.”

“Drīkstu jautāt, vai esmu atbilstīga kandidāte? Ja saņemtu apstiprinošu atbildi no jums, es noteikti atrastu veidu, kā uzlabot savu izskatu.”

“Tev šķiet, ka es dzesētu savu muti, ja uzskatītu, ka tu nederi?”

“Nu ko,” teica māte, mazliet atvieglota, “es vienkārši pateikšu tēvocim, ka Pudelem būs jāpagaida, līdz imperators tevi apskatīs.” “Varbūt līdz tam brīdim tēvoci sabrauks divriči vai arī Pudele nomirs no opija pārdozēšanas,” Guei Sjuņs teica.

“Guei Sjuņ,” Žuna viņu pārtrauca, “tā nedrīkst nolādēt cilvēkus. Lai nu kā, bet viņi mums dod pajumti.”

Man vienmēr bija šķitis, ka Žunai ir vairāk saprāta nekā Guei Sjuņam. Tas nenozīmēja, ka Žunai nav bail. Viņa arī turpmāk palika trausla un bailīga. Viņa varēja dienām nodoties izšūšanai un tad pēkšņi šuvekli pamest, sacīdama, ka redzējusi, kā mainījusies tā krāsa. Viņa secinājusi, ka pie šā darba pieķēries spoks. Tad viņa panikas lēkmē izšuvumu sagraizījusi.

“Kāpēc tu nemācies, Guei Sjuņ?” es vaicāju brālim. “Tev ir lielāka iespēja nekā Žunai vai man. Karaliskā civildienesta eksāmeni notiek katru gadu. Kāpēc tu nepamēģini?”

“Es neatbilstu prasībām,” skanēja Guei Sjuņa atbilde.

Lielā Māsa Fana bija pārsteigta, ka esmu izgājusi pieteikšanās kārtu karaliskās saimes kabinetā. Paķērusi sveci, viņa pētīja manus sejas vaibstus.

“Kā es to nebiju pamanījusi?” Viņa grieza manu galvu pa labi, pa kreisi. “Spožas mandeļformas acis, maiga āda, taisns deguns, burvīga mute un slaids augums. Laikam pie vainas ir drēbes, kas pasliktina tavu izskatu.”

Nolikusi sveci, Fana salika rokas uz krūtīm. Viņa soļoja pa istabu, it kā burkā soļotu circenis pirms kaujas. “Kad ieiesi Aizliegtajā pilsētā, tu šādi neizskatīsies, Orhidej.” Viņa uzlika rokas uz maniem pleciem un teica: “Nāc, es tevi pārveidošu.”

Tieši Lielās Māsas Fanas ģērbtuvē es pārvērtos par princesi.

Lielā Māsa Fana pierādīja savu prasmi — viņa, kādreiz galvenā imperatores ģērbēja, ietina mani gaiši zaļā satina tunikā, kas izšūta ar dzīvelīga izskata baltiem zemniekiem. Tumšākā krāsā apšūtas maliņas rotāja kaklu, piedurkņu atlokus un apakšmalu.

“Šī bija Viņas Augstības tunika. To viņa man dāvāja kāzās,” paskaidroja Lielā Māsa Fana. “Es to gandrīz neesmu valkājusi, jo baidījos nosmērēt. Un tagad esmu pārāk veca un tukla. Es tev aizdodu to un arī tai piedienīgu matu rotājumu.”

“Vai Viņas Augstība to neatpazīs?”

“Nesatraucies, viņai ir simtiem līdzīgu tērpu.”

“Ko šī kleita liks viņai par mani padomāt?”

“To, ka jums ir līdzīga gaume.”

Es biju sajūsmā un pateicu Lielajai Māsai Fanai, ka esmu ārkārtīgi pateicīga.

“Atceries, Orhidej, skaistums atlasē nav vienīgais kritērijs,” teica Lielā Māsa Fana, mani ģērbdama. “Tu vari izkrist, jo esi pārāk nabaga, lai uzpirktu einuhus, kas cits pēc cita atradīs, kā darīt zināmus tavus trūkumus Viņa un Viņas Augstībām. Pati esmu piedalījusies šādā pasākumā. Tas bija tik nogurdinoši, ka uz beigām visas meitenes likās vienādas. Viņa un Viņas Augstības vairs neuztvers skaistumu, un tieši tāpēc vairākums karalisko sievu un konkubīņu ir neglītas.”

Likās — gaidu mēneši nekad nebeigsies, es tik tikko spēju savaldīties. Gulēju saraustītā miegā un pamodos, iztrūkusies no šausminošiem sapņiem. Un tad gaidām pienāca gals: rīt man jāierodas Aizliegtajā pilsētā, lai sacenstos atlasē.

Mākoņi slīdēja augstu debesīs un vējš bija silts, kad mēs ar māsu aši soļojām pa Pekinas ielām. “Man ir sajūta, ka tu būsi viena no divsimt konkubīnēm, ja ne viena no septiņām sievām,” teica Žuna. “Orhidej, tavs skaistums ir nepārspējams.”

“Nepārspējams ir mans izmisums,” es viņu izlaboju.

Mēs turpinājām iet, un es cieši turēju viņas roku. Viņa bija ģērbusies gaiši zilā kokvilnas tērpā ar smalki piediegtiem polsteriem uz pleciem. Mēs izskatījāmies līdzīgas, izņemot reizes, kad viņas izteiksmē parādījās bailes.

“Ja nu tev ne reizi neizdosies pavadīt nakti kopā ar Viņa Augstību?” Žuna jautāja. Viņas paceltās uzacis veidoja rievu pierē.

“Tas ir labāk nekā apprecēt Pudeli, vai ne?”

Žuna pamāja.

“Es tev no pils sūtīšu pašus modīgākos drēbju paraugus,” es viņai teicu, cenšoties būt jautra. “Tu būsi vislabāk ģērbtā meitene pilsētā. Smalki audumi, pasakainas mežģīnes, pāva spalvas.”

“Tikai nepārspīlē, Orhidej. Katram zināms, ka Aizliegtajā pilsētā ir stingra kārtība. Viens nepareizs gājiens, un tava galva ripos.” Turpmāko ceļu mēs gājām klusējot. Karaliskā siena likās augstāka un biezāka. Tā bija siena, kas mūs šķirs.

3

Es staigāju starp tūkstošiem izvēlēto meiteņu, kas bija sabraukušas no visas valsts. Pēc pirmās pārbaudes mūsu skaits saruka līdz diviem simtiem. Es biju starp laimīgajām, un tagad sacentos, lai kļūtu par vienu no imperatora Sjieņa Fena septiņām sievām.

Mēnesi pirms tam karaliskā komisija mani bija aizsūtījusi uz fizisku pārbaudi. Tās norise mani būtu šokējusi, ja vien es nebūtu tai sagatavojusies. Tā notika Pekinas dienvidu daļā kādā pilī, ko ieskāva liels, simetrisks dārzs. Pils teritorija agrāk bijusi imperatoru brīvdienu pils. Pils parka vidū bija mazs dīķītis.

Es sastapu daudzas meitenes — viņu skaistumu nav iespējams aprakstīt vārdiem. Katra jaunava bija īpaša. Meitenes no dienvidiem bija slaidas, viņām bija gulbjiem līdzīgi kakli, garas kājas un nelielas krūtis. Meitenes no ziemeļiem bija kā nobrieduši augļi. Viņu krūtis un sēžamvietas bija ķirbju lielumā.

Einuhi pārbaudīja mūsu horoskopus, zvaigžņu kartes, augumu, svaru un formu mūsu rokām un kājām, mūsu matus. Viņi skaitīja mūsu zobus. Visam vajadzēja saskanēt ar imperatora izveidotajām tabulām.

Mums lika izģērbties un nostāties vienā rindā. Citu pēc citas mūs izpētīja galvenais einuhs, kam blakus bija asistents, kas visas piezīmes reģistrēja grāmatā.

“Nevienādas uzacis,” galvenais einuhs paziņoja, iedams mums garām, “šķībi pleci, sastrādātas rokas, sīkas auss ļipiņas, šaurs žoklis, plānas lūpas, uzpampuši plakstiņi, četrstūraini kāju pirksti, pārāk īsas kājas, pārāk resnas ciskas.” Šīs meitenes tika uzreiz atlaistas.

Pēc vairākām stundām mūs ieveda zālē ar aizkariem, kam bija persiku ziedu raksts. Grupiņa einuhu ieradās ar mērlentēm. Manu ķermeni mērija trīs einuhi. Mani bakstīja un spaidīja.

Tur nebija, kur noslēpties. “Saraujies vai izstiep kaklu — jebkurā gadījumā tu neizspruksi no krītoša cirvja asmens.” Galvenais einuhs pagrūda manus plecus un nokliedzās: “Iztaisnojies!”

Es aizvēru acis un centos sevi pārliecināt, ka einuhi nav vīrieši. Kad atkal atvēru acis, tā izrādījās taisnība. Laukos vīrieši sāka siekaloties, ieraugot pilnīgi apģērbtu pievilcīgu meiteni. Šeit einuhi uzvedās tā, it kā mans kailums nebūtu nekas īpašs. Es prātoju, vai tiešām viņi ir tik bezkaislīgi vai vienkārši izliekas.

Pēc mērīšanas mūs aizveda uz lielāku zāli, un pavēlēja sākt staigāt. Tās meitenes, kuru gaita nebija cēla, tika izraidītas. Palikušās gaidīja nākamo pārbaudījumu. Uz vakara pusi ārā vēl stāvēja meitenes, kas gaidīja pārbaudi.

Beidzot man atļāva uzvilkt drēbes un aizsūtīja mājās.

Agri nākamās dienas rītā mani atkal aizveda uz pili. Lielākā daļa meiteņu, ko vakar satiku, vairs te nebija. Palikušās meitenes sagrupēja. Mums pavēlēja skaidrā balsī nosaukt savu vārdu, vecumu, dzimšanas vietu un tēva vārdu. Meitenes, kas to izteica pārāk skaļi vai pārāk klusi, tika atlaistas.

Pirms brokastīm mūs aizveda uz pils otru pusi, kur dārzā zem skaidrām debesīm bija uzslietas vairākas teltis. Katrā teltī bija bambusa galdi. Kad es ienācu, einuhi man pavēlēja nogulties uz viena no galdiem. Parādījās četras pavecas galma dāmas. Viņu izkrāsotās sejas bija neizteiksmīgas. Viņas izstiepa degunus un sāka mani ostīt. No maniem matiem līdz ausīm, no mana deguna līdz mutei, no manām padusēm līdz intīmākām zonām. Viņas pārbaudīja manu pirkstu starpas gan rokām, gan kājām. Viena dāma iemērca vidējo pirkstu eļļas burkā un iebāza to manā dibengalā. Sāpēja, bet es cietu klusu. Kad dāma izvilka pirkstu, pārējās pievienojās un kopīgi to apostīja.

Pēdējais mēnesis aizskrēja vēja spārniem. “Rīt Viņa Augstība izlems manu likteni,” es teicu mātei.

Klusēdama viņa aizdedzināja vīraku un nokrita ceļos pie sienas piekārtā Būdas zīmējuma priekšā.

“Par ko tu domā, Orhidej?” vaicāja Žuna.

“Mans sapnis apmeklēt Aizliegto pilsētu piepildīsies,” es atbildēju, domājot par Lielās Māsas Fanas teikto: “Viens acu mirklis, redzot tādu skaistumu, liek justies, ka dzīve nav nodzīvota veltīgi.” “Es nekad vairs nebūšu parasts cilvēks.”

Māte palika nomodā visu nakti. Pirms es devos gulēt, viņa izskaidroja jaņ nozīmi daoismā. Runa bija par to, ka man jāseko liktenim un jāpārveidojas kā upei, kas plūst cauri klintīm.

Es klusēdama klausījos un apsolīju, ka neaizmirsīšu, cik svarīgi būt padevīgai, un iemācīšos “norīt citu apvainojumus, kad būs vajadzība”.

Man pavēlēja ierasties pie Zenīta vārtiem pirms rītausmas. Māte iztērēja savus pēdējos palienētos taelus, lai noīrētu man nestuves ar sēdekli. Tas bija drapēts ar smalku zila zīda drānu. Māte bija noīrējusi arī trīs vienkārša izskata nestuves Guei Sjuņam, Žunai un sev — lai pavadītu mani līdz vārtiem. Nesējiem vajadzēja būt pie mūsu durvīm pirms agrajiem gaiļiem. Es nepārmetu mātei to, kā viņa tērē naudu. Es sapratu, ka viņa grib mani pavadīt godam.

Trijos no rīta māte mani pamodināja. Tas, ka man ir iespēja tikt izvēlētai par imperatora sievu, deva mātei cerību un spēku. Viņa centās aizturēt asaras, krāsojot manu seju. Es acis turēju cieši aizvērtas. Ja es tās atvērtu, man sāktu tecēt asaras, un tas izbojātu rūpīgi uzklāto kosmētiku.

Kad pamodās māsa un brālis, es jau biju ietērpta Lielās Māsas Fanas burvīgajā kleitā. Māte sasēja mežģīnes. Kad viss bija kārtībā, mēs brokastīs ēdām putru. Žuna man iedeva divus valriekstus, ko bija pataupījusi no pagājušā gada. Viņa uzstāja, lai es tos abus apēdot, jo tas nesīšot laimi, un es izdarīju, kā viņa vēlējās.

Ieradās nesēji. Žuna turēja manu kleitu, lai tā neskartos zemei, kamēr es iesēdos nestuvēs. Guei Sjuņs bija ietērpies tēva drānās. Es teicu, ka viņš izskatās pēc mandžūru kareivja, tikai viņam jāiemācās kārtīgi aizpogāties.

Meitenes ar ģimenēm pulcējās pie Zenīta vārtiem. Es sēdēju nestuvēs. Man sala. Mani roku un kāju pirksti sastinga. Pret tumši sārtajām debesīm vārti izskatījās iespaidīgi. Vārtos bija iedarināti deviņdesmit deviņi vara krāsas biķeri, atgādinot uz milzīgas platformas noliktus bruņurupučus. Tie nosedza milzīgās bultskrūves, kas saturēja kopā baļķus. Nesējs pastāstīja mātei, ka vārti mūra platumā tika uzcelti tūkstoš četrsimt divdesmitajā gadā. Tie bija veidoti no visizturīgākā koka. Virs vārtiem augšpus mūra sienas slējās akmens tornītis.

Ausa gaisma. Pa vārtiem iznāca imperatora sargi. Tiem sekoja grupiņa uzsvārčos tērptu einuhu. Viens no einuhiem izņēma grāmatu un augstā balsī sāka izsaukt vārdus. Viņš bija garš pusmūža vīrietis ar pērtiķa sejas vaibstiem, apaļām acīm, plakanu degunu, platu muti, plānām lūpām un no deguna attālu augšlūpu. Viņam bija slīpa piere. Saucot vārdus, viņš zilbes izdziedāja. Skaņa izskanēja uz pēdējās nots vismaz trīs sitienu ilgumā. Nesējs pavēstīja, ka tas ir galvenais einuhs. Viņu sauca Šims.

Pēc vārda nosaukšanas einuhi katrai ģimenei izsniedza sudraba monētas dzeltenā kastē. “Piecsimt taelu no Viņa Augstības imperatora!” atkal iedziedājās galvenais einuhs Šims.

Māte sāka raudāt, izdzirdējusi manu vārdu. “Laiks šķirties, Orhi-dej! Skaties zem kājām!”

Es uzmanīgi izkāpu no nestuvju sēdekļa.

Mātei gandrīz izkrita no rokām kaste, ko viņai iedeva. Viņu pavadīja līdz viņas nestuvēm un pavēlēja doties mājup.

“Uzskati, ka tu esi uzkāpusi uz žēlsirdības kuģa, kas peld ciešanu jūrā,” sauca māte, man mādama. “Tava tēva gars lai ir ar tevi!”

Es iekodu sev lūpā un noliecu galvu. Pie sevis nomurmināju, ka būšu laimīga, jo ar šiem pieciem simtiem taelu mana ģimene varēs izdzīvot.

“Parūpējieties par māti!” es teicu Žunai un Guei Sjuņam.

Žuna pamāja un pielika pie lūpām mutautiņu.

Guei Sjuņs stāvēja kā pārakmeņojies. “Pagaidi, Orhidej! Mazliet pagaidi.”

Es dziļi ieelpoju un pagriezos pret rožainajiem vārtiem.

Bridi, kad es iegāju Aizliegtajā pilsētā, no mākoņiem uzspīdēja saulīte.

“Nāk imperatora lēdijas!” galvenais einuhs Šims iedziedājās.

Sargi pie ieejas sarindojās abās pusēs, veidojot eju, pa kuru mums bija jāiet.

Es atskatījos pēdējo reizi. Pūlis bija saules apspīdēts. Žuna vicinājās, rokās turot mutautiņu, un Guei Sjuņs virs galvas bija pacēlis kasti ar taeliem. Māti nekur neredzēju. Viņa laikam bija noslēpusies savās nestuvēs un raudāja.

“Uz redzēšanos!” Kad aizvērās Zenīta vārti, asaras viegli ritēja pār maniem vaigiem.

Ja nebūtu galvenā einuha Šima balss, kas deva pavēles, liekot mums pagriezties pa labi un pa kreisi, es domātu, ka esmu nonākusi fantāzijas pasaulē.

Ejot es redzēju vairākas pilīm līdzīgas ēkas. To noskaņa bija svinīga un lielums — gigantisks. Dzeltenā krāsā glazēti jumti rotājās saules staros. Izcirstas granīta plāksnes gulēja man zem kājām. Pirms ieraudzīju Visaugstākās saskaņas pili, nopratu, ka tas, ko es redzu, ir tikai sākums.

Pēc mirkļa mēs pagājām garām krāšņiem vārtiem, pēc tam — plašiem pagalmiem un gaiteņiem ar ārkārtīgi daudziem kokgriezumiem un skulptūrām.

“Jūs ejat pa sānceliņiem, kas domāti kalpotājiem un galma darbiniekiem,” izskaidroja galvenais einuhs Šims. “Tikai Viņa Augstība izmanto galveno ieeju.”

Mēs nepārtraukti gājām cauri tukšām telpām. Nebija neviena, kas novērtētu mūsu smalki izstrādātos tērpus. Es atminējos Lielās Māsas Fanas padomu: “Karaliskajām sienām ir acis un ausis. Tu nekad neuzzināsi, aiz kuras no sienām slēpjas Viņa Augstības imperatora Sjieņa Fena vai Dižās imperatores lēdijas Dzjinas acis.”

Man bija smagi elpot. Es skatījos apkārt un salīdzināju sevi ar pārējām meitenēm. Mums visām sejas bija krāsotas vienādā man-džūru stilā. Uz apakšlūpas bija sarkans punkts, bet mati — satīti ap galvu divās daļās. Dažas meitenes bija savijušas savas zirgastes līdz pat pakausim un izrotājušas ar mirdzošiem dārgakmeņiem un nefrīta puķēm, putniem vai kukaiņiem. Dažas bija izmatojušas zīdu, izveidojot mākslīgu trauku, piestiprinātu ar ziloņkaula sprādzēm. Man uz galvas bija bezdelīgas astei līdzīga parūka, ko Lielā Māsa Fana stundām ilgi stiprināja pie tieva, melna dēlīša. Liela, sārta zīda roze bija piesprausta dēlīša vidū, tai abās pusēs bija pa rozā rozītei. Vēl manos matos bija svaigi, balti jasmīnu un orhideju ziedi.

Meitenei, kas gāja man blakus, bija sarežģīti sasieta galvasrota — lidojošas zoss formā un izgreznota ar pērlēm un dimantiem. Dzelteni un spilgti sarkani diegi veidoja pītu rakstu. Šī galvasrota man atgādināja tās, ko biju redzējusi ķīniešu operās.

Kā jau kurpniece es, protams, pievērsu uzmanību tam, ko meitenes bija uzvilkušas kājās. Man patika domāt: ja arī neko citu nezinu, tad par kurpēm gan es zinu visu. Bet redzamais apkaunināja manas zināšanas. Katras meitenes kurpju pāris bija izrotāts ar pērlēm, nefrītu, dimantiem un izšūts ar lotosa, plūmju, magnoliju ziedu, Būdas plaukstas un persiku ziedu zīmējumiem. Kurpju maliņas bija nosētas ar laimes un ilga mūža simboliem — zivīm un tauriņiem. Kā mandžūrietes mēs neapsaitējām kājas, kā to darīja ķīniešu sievietes, bet mēs gribējām būt pēc iespējas modernākas, tāpēc valkājām kurpes uz īpaši augstas platformas. Tas bija darīts ar nolūku, lai mūsu kājas izskatītos pēc iespējas mazākas — kā ķīniešu kājiņas.

Man sāka sāpēt pēdas. Mēs gājām caur bambusu birzīm un garām vēl lielākiem kokiem. Aiz katra pagrieziena taka kļuva šaurāka un pakāpieni stāvāki. Galvenais einuhs Šims mūs steidzināja, un visas meitenes bija aizelsušās. Kad man likās, ka esam nonākušas strupceļā, negaidot pavērās plaša ainava. Man aizrāvās elpa, pēkšņi redzot priekšā paveramies zeltītu jumtu jūru. Tālumā pamanīju Aizliegtās pilsētas monolītos sargposteņus.

“Vieta, kur jūs tagad atrodaties, tiek saukta par Izredžu pakalnu.” Galvenais einuhs Šims nolika rokas uz gurniem un ievilka garu elpu. “Šī ir augstākā vieta Pekinā. Senie fen šuei zintnieki ticēja, ka šajā vietā ir visspēcīgākā enerģija un vislabvēlīgākie vēji un ūdeņi. Meitenes, atcerieties šo mirkli, jo lielākajai daļai no jums vairs nekad nebūs iespēja te atrasties. Mums paveicies, ka ir skaidra diena. Gobi tuksneša smilšu vētras ir pierimušas.”

Sekodama galvenā einuha Šima pirkstam, es ieraudzīju baltu pagodu. “Tajā Tibetas stilā celtajā templī mājo dievu gari, kas paaudzēm ilgi sargājuši Cin dinastiju. Meitenes, esiet uzmanīgas savā rīcībā! Nekad necentieties mulsināt vai aizvainot svētos garus!” Lejupceļā Šims mūs vadīja pa citu taku, kas aizveda līdz Miera un Ilgmūžības dārzam. Tur es pirmo reizi ieraudzīju īstus pipalas kokus. Tie bija milzīgi, to lapas bija zaļas kā zāle. Es to attēlus biju redzējusi budistu manuskriptos un tempļu freskās. Tos uzskatīja par Būdas simbolu, un tie bija liels retums. Šeit šie simtgadīgie koki bija visur. To lapas rotāja apkārtni kā zaļi aizkari. Dārzā bija novietoti lieli akmeņi, veidojot acij tīkamu rakstu. Kad pavērsu acis augšup, es redzēju burvīgus paviljonus, kas noslēpušies starp cipresēm.

Pēc daudzajiem pagriezieniem es zaudēju orientēšanās spēju. Mēs pagājām garām kādiem divdesmit paviljoniem, pirms beidzot nonācām pie zilgana paviljona ar izgrebtiem plūmju ziediņiem. Tam bija gliemeža formas jumts, klāts ar zilām flīzēm.

“Ziemas Ziedu paviljons,” galvenais einuhs Šims norādīja. “Šeit dzīvo Dižā imperatore lēdija Dzjina. Jūs drīz satiksities ar abām majestātēm.”

Mums lika apsēsties uz akmens soliem, kamēr uzklausām Šima ātri sniegtos norādījums, lai mēs ievērotu paredzēto etiķeti. Katrai no mums būs jāpasaka īss teikums, vēlot Viņa un Viņas Augstībām veselību un ilgu mūžu. “Pēc izrunātā vēlējuma jums jāapklust un jāatbild tikai tad, kad jūs uzrunās.”

Mūsu vidū izcēlās satraukums. Viena meitene sāka neapturami raudāt. Einuhi tūlit viņu aizveda. Cita meitene sāka pie sevis murmināt. Ari viņa tika izvadīta ārā.

Es sāku pierast pie einuhu nemainīgās klātbūtnes. Visbiežāk viņi stāvēja, atspiedušies pret sienām, klusi un neizteiksmīgi. Lielā Māsa Fana mani bija brīdinājusi, ka paši pieredzējušākie einuhi ir drausmīgi un barojas no citu neveiksmēm. “Jauniņie ir labāki,” viņa toreiz teica, “it īpaši jaunpienācēji, kas vēl ir nevainīgi. Einuhu riebīgums parādās tad, kad viņi pieaug un apjauš zaudētā jēgu.”

Spriežot pēc Lielās Māsas Fanas teiktā, ietekmīgie einuhi valdīja pār Aizliegto pilsētu. Viņi bija intrigu meistari. Tā kā paši bija ļoti cietuši, viņiem bija ārkārtīga izturība pret sāpēm un mocībām. Jauniņos katru dienu sita ar rīkstēm. Pirms vecāki atveda savus zēnus uz pili, tie iegādājās trīs govju ādas. Jaunie einuhi aptina ādu ap mugurām un ciskām, lai izsargātos no rīkstes cirtieniem. Šīm govju ādām bija iesauka “Patiesais Buda”.

Vēlāk es uzzināju, ka par vissmagāko pārkāpumu einuhu soda ar nāvi nosmacējot. Sodu izpilda visu pārējo einuhu priekšā. Nosodītais einuhs tiek piesiets pie sola, viņa seja tiek pārklāta ar samitrinātu zīdu. Tas noris līdzīgi kā maskas veidošanā. Visiem redzot, bendes citu pēc citas klāj samitrināta zīda kārtas, kamēr upuris cīnās pēc elpas. Einuha kājas tur cieši pie zemes līdz brīdim, kad viņš pārstāj cīnīties.

Pirmajos gados Aizliegtajā pilsētā es nolādēju šādus soda mērus. Mani šausmināja to cietsirdība. Bet, gadiem ejot, mans viedoklis krasi mainījās. Es sapratu, ka disciplīna ir nepieciešama. Einuhi bija spējīgi uz lieliem noziegumiem un līdzīgu cietsirdību. Naids, kas viņos vārījās, bija pilnīgi nekontrolējams, un tikai nāve to varēja apstādināt. Senākos laikos einuhi bija kūdījuši uz dumpi vai vēl ļaunāk. Čou dinastijas laikā einuhi bija nodedzinājuši visu pili.

No Lielās Māsas Fanas stāstītā biju sapratusi: ja spējīgs einuhs izsities uz augšu un kļuvis par karaliskās ģimenes favorītu, kā, piemēram, to izdarījis Šims, viņš savu dzīvi pakārtos nevis vienam cilvēkam, bet visai nācijai. Tā bija iespēja ne tikai izdzīvot, bet arī kļūt par leģendāru cilvēku, un tieši tādēļ katru gadu vairāk nekā piecdesmit tūkstoši nabadzīgu Ķīnas ģimeņu sūtīja savus dēlus uz galvaspilsētu.

Pateicoties Lielajai Māsai Fanai, pēc einuha apģērba es mācēju atšķirt viņa statusu, un šobrīd bija īstais brīdis izmantot savas zināšanas. Tie, kas ieņēma augstus amatus, valkāja samta uzsvārčus, izrotātus ar smalkām dārglietām, un viņus apkalpoja mācekļi. Viņiem bija pašiem savi tējas vārītāji, ģērbēji, ziņneši, grāmatveži, kā arī sievas vadošos amatos un pat konkubīnes. Viņi adoptēja bērnus, lai turpinātu ģimenes ciltskoku, un iegādājās īpašumus ārpus Aizliegtās pilsētas. Viņi bija bagāti un valdīja savās saimēs kā īsti imperatori. Kad kāds slavens einuhs atklāja, ka viņa sievai ir dēka ar kalpu, viņš sievu sakapāja gabalos un izbaroja sunim.

Es biju izbadējusies. Visas divsimt meitenes tika sadalītas grupās pa desmit un tad izretinātas dažādos dārza stūros. Mēs sēdējām vai stāvējām uz koka vai akmens paaugstinājumiem vai uz lieliem upes nogludinātiem akmeņiem. Mūsu priekšā bija mākslīgi veidoti dīķi, kur ziedēja lotosi un ņirbēja augoši koi. Starp mums bija izgrebti koka paneļi un bambusu audzes.

Einuham, kas bija atbildīgs par mūsu grupiņu, pie cepures bija bronzas rotājums un uz krūtīm — paipala. Viņš man atgādināja brāli Guei Sjuņu. Einuham bija dabīgi sārta mute un meitenīgi sejas vaibsti. Viņš bija tieviņš un, šķiet, kautrīgs. Viņš turējās atstatus no mums, un viņa acis nemitīgi šaudījās no meitenēm uz pārvaldnieku — einuhu, kam pie cepures bija balts rotājums un uz krūtīm vālodze.

“Mani sauc Orhideja.” Čukstot es piegāju pie izkāmējušā einuha un nosaucu savu vārdu. “Esmu ļoti izslāpusi, un es domāju... ”

“Kuš!” Viņš nervozi piespieda pie lūpām rādītājpirkstu.

“Kā jūs sauc? Kā lai jūs uzrunāju?” es turpināju.

“Aņ-de-hai.”

“Aņ-de-hai, vai es varētu palūgt ūdeni?”

Viņš papurināja galvu. “Es nedrīkstu runāt. Lūdzu, nejautājiet man neko.”

“Es nejautātu, ja vien...”

“Piedodiet.” Viņš apgriezās uz papēža un steigšus pazuda aiz bambusa krūmiem.

Cik ilgi šādi būs jāstāv? Es paskatījos apkārt un dzirdēju, kā citām meitenēm kurkst vēderi.

Tekoša ūdens skaņa, kas nāca no tuvējā strauta, manas slāpes vēl pastiprināja. Meitenes lēnām sastinga dzīvā gleznā: cēli koki, nokarenas vīnstīgas, līgani bambusi un jaunas meitenes.

Es vēroju šo dzīvo gleznu, līdz pamanīju kādu stāvu kā čūsku kustamies starp bambusiem.

Tas bija Aņ-de-hai. Viņš atgriezās ar kausu rokās. Viņa soļi bija ātri un klusi. Es sapratu, ka einuhiem ir iemācīts pārvietoties kā spokiem. Aņ-de-hai mīkstās pazoles pieskārās zemei, kamēr viņa pēdas šūpojās kā laiviņas.

Apstājies manā priekšā, viņš man pasniedza kausu.

Es pasmaidīju un paklanījos.

Aņ-de-hai pagriezās un devās prom, pirms biju paspējusi paklanīties.

Es jutu, ka pret mani no visām pusēm pagriežas acu skati, tiklīdz pacēlu ūdeni pie lūpām. Zinot, kā viņas jutās, es nodzēru malciņu un padevu kausu tālāk.

“Liels tev paldies.” Meitene, kas stāvēja man blakus, paņēma kausu. Viņa bija slaida, un viņai bija ovāla seja. Viņas dubultplakstiņu dziļās acis spoži spīdēja. No viņas akcenta un cēlajām kustībām es nopratu, ka viņa ir no bagātas ģimenes. Viņas zīda kleita bija izšūta ārkārtīgi izsmalcinātiem rakstiem, viņu no galvas līdz kājām rotāja dimanti. Viņas galvasrota bija veidota no zeltītām puķēm. Viņai bija garš kakls, un viņas stāja bija nepiespiesta.

Kauss ceļoja no rokas rokā, līdz tika iztukšots sauss. Visas meitenes likās mazliet atvieglotas. Skaistā meitene ar ovālo seju un eksotiskajām acīm man pamāja no sava soliņa. Kad tuvojos, viņa pārsēdās sāņus.

“Mani sauc Nuharu.” Viņa pasmaidīja.

“Jehonala.” Es apsēdos viņai blakus.

Tā mēs ar Nuharu iepazināmies. Neviena no mums tobrīd nevarēja paredzēt, ka mēs tikko esam nodibinājušas saikni, kas turpināsies visu mūžu. Galmā mūs sauca uzvārdos, tā norādot klanu, pie kura piederam. Bez tālākiem paskaidrojumiem mēs sapratām, ka nākam no diviem visspēcīgākajiem mandžūru cilts klaniem: no Jehonalas un no Nuharu. Šie divi klani bija pretinieki un neskaitāmas reizes cīnījušies savā starpā gadsimtiem ilgi. Taču, kad Nuharu klana karalis apprecēja Jehonalas klana karaļa meitu, abas ģimenes apvienojās un galu galā iekaroja Ķīnu, izveidodami Debešķīgo Šķīstību jeb Cin dinastiju.

Es jutu liliju smaržu no Nuharu matiem. Viņa mierīgi sēdēja un vēroja bambusu audzi, it kā ar acīm tos zīmēdama. No viņas staroja apmierinātība. Viņa ilgi sēdēja nekustīgi. Šķita, ka viņa smalki izpēta katru lapiņu. Viņas uzmanību netraucēja pat garām ejošie einuhi. Es prātoju, ko viņa domā, vai viņa tāpat kā es ilgojas pēc ģimenes vai baiļojas par nākotni. Es gribēju uzzināt, kāpēc viņa ir pieteikusies uz atlasi. Es biju pārliecināta, ka iemesls nebija ne izsalkums, ne nauda. Vai viņa bija sapņojusi kļūt par imperatori? Kā viņa ir audzināta? Kas bija viņas vecāki? Viņas sejā nevarēja manīt ne mazāko uztraukumu. Tik vienkārši, it kā viņa zinātu, ka viņu izvēlēsies. It kā viņa būtu šeit ieradusies, lai to apstiprinātu.

Pēc ilga brīža Nuharu pagriezās pret mani un atkal pasmaidīja. Viņai bija gandrīz bērnišķīgs smaids — nevainīgs un bezrūpīgs. Es biju pārliecināta, ka viņa nekad nav cietusi. Viņai noteikti bija kalpotāji, kas viņu karstās vasaras naktīs vēdināja, lai viņai būtu vieglāk aizmigt. Viņas kustības liecināja par to, ka viņai ir mācītas labas manieres. Vai viņa ir gājusi bagātnieku skolās? Ko viņa lasīja? Vai viņai patika opera? Ja tā, tad viņai noteikti bija kāds mīļākais varonis vai varone, ko viņa apbrīnoja. Pieņemsim, ka mums patika tās pašas operas, un pieņemsim, ka mums abām veiksies — mūs izvēlēsies...

“Kā tev šķiet, kādas ir izredzes, ka mūs izvēlēsies?” es jautāju Nuharu pēc tam, kad viņa man bija pastāstījusi, ka viņas tēvs ir imperatora Sjieņa Fena attāls tēvocis.

“Es par to daudz nedomāju,” viņa klusām atbildēja. Viņas lūpas atvērās kā puķes ziedlapiņas. “Es daru to, ko no manis prasa ģimene.” “Tātad tavi vecāki prot lasīt no koka šķiedrām.”

“Kā lūdzu?”

“Pareģot nākotni.”

Nuharu aizgriezās un pasmaidīja, veroties tālumā. “Jehonala, kā tu domā, vai mums veiksies?”

“Tu esi attāla imperatora radiniece, un tu esi skaista,” es teicu. “Par savu veiksmi es neesmu tik pārliecināta. Mans tēvs pirms nāves bija taotai. Ja mana ģimene nebūtu iestigusi parādos un ja man nebūtu piespiedu kārtā jāprecas ar brālēnu Pinu, man nevajadzētu...” Es apklusu, jo man acīs riesās asaras.

Nuharu ielika roku kabatā un izvilka mutautiņu. “Man žēl.” Viņa man pasniedza mutautiņu. “Tavs stāsts izklausās briesmīgs.”

Es nevēlējos sasmērēt viņas mutautiņu, tāpēc noslaucīju asaras ar plaukstas otru pusi.

“Turpini,” viņa teica.

Es papurināju galvu. “Mans posta stāsts var sabojāt tev veselību.” “Tas nekas. Es gribu to dzirdēt. Es pirmo reizi esmu izgājusi no mājām. Es nekad neesmu ceļojusi kā tu.”

“Ceļot? Tas nemaz nebija tik patīkami.” Turpinot stāstu, mani pārpludināja atmiņas par tēvu. Trūdu smaka, kas nāca no zārka, un mušas, kas to bija apsēdušas. Lai nesaskumdinātu sevi, es mainīju tēmu.

“Vai tu bērnībā mācījies skolā, Nuharu?”

“Man bija privātskolotāji,” viņa atbildēja. “Pavisam trīs. Katrs man mācīja savu priekšmetu.”

“Kurš bija tavs mīļākais priekšmets?”

“Vēsture.”

“Vēsture! Man šķita, ka to māca tikai zēniem.” Es atcerējos, kā slēpu no tēva grāmatu “Par trīs karaļvalstīm”.

“Tā nebija vispārējā vēsture, kā tu iedomājies,” Nuharu smaidot paskaidroja. “Tā bija karaliskās saimes vēsture. Tā bija par imperatoru un konkubīņu dzīvēm. Galvenokārt man mācīja par tām ārkārtīgi tikumīgajām.” Pēc mirkļa viņa piebilda: “Man vajadzēja iedomāties, ka esmu līdzīga imperatorei Sjao Ciņai. No mazām dienām vecāki man teica, ka reiz es būšu viena no tām, kuru portreti atrodas Karaliskajā galerijā.”

Nav brīnums, ka viņa izskatījās šeit iederīga. “Esmu pārliecināta, ka tevi pamanīs,” es teicu. “Baidos, ka es šajā sfērā esmu vismazāk izglītotā. Es pat nezinu, kādas ir karalisko lēdiju kārtas, lai gan daudz zinu par einuhiem.”

“Es labprāt dalīšos ar tevi savās zināšanās.” Viņas acis mirdzēja.

Kāds izsaucās: “Uz ceļiem!”

Iesteidzās grupa einuhu un sarindojās mūsu priekšā. Mēs nokritām ceļos.

Velvjveidīgajās durvīs parādījās galvenais einuhs Šims. Viņš ieņēma pozu, saņemdams uzsvārča malu ar labo roku. Viņš paspēra soli un tagad bija redzams pilnībā.

Nometusies ceļos, es redzēju galvenā einuha Šima zilos laivas formas zābakus. Viņš cieta klusu. Es jutu viņa spēku un ietekmi. Dīvaini, bet es apbrīnoju viņa manieres.

“Viņa Augstība imperators Sjieņs Fens un Viņas Augstība lēdija Dzjina izsauc...” Spalgākā balsī galvenais einuhs Šims izdziedāja pāris vārdu. “... un Nuharu, un Jehonalu!”

4

Es dzirdēju savas galvasrotas un auskaru šūpošanos. Meitenes, kas gāja pirms manis, līgani kustējās savās apburošajās zīda kleitās un augstplatformas kurpēs. Ap mums septiņām turpu šurpu staigāja einuhi, nepārtraukti reaģējot uz galvenā einuha Šima rokas mājieniem.

Mēs gājām caur neskaitāmiem pagalmiem un velvjveida durvīm, līdz beidzot sasniedzām Miera un ilgmūžības pils ieeju. Mans apakškrekls bija sviedros samircis. Baidījos sevi pazemot. Es uzmetu skatienu Nuharu. Viņa bija tik mierīga kā mēness atspīdums dīķī. Starp viņas vaigiem zaigoja burvīgs smaids. Viņas kosmētika izskatījās nevainojami.

Mūs aizveda uz blakusistabu, dodot laiku saposties. Bija pateikts, ka Viņa Augstība un Viņas Augstība sēž zālē. Kad Šims iegāja un pavēstīja par mūsu ierašanos, atmosfēra ap meitenēm saspringa. Pat vismazākā kustība ieskandināja mūsu rotaslietas, un tās džinkstēja kā lētas vēja stabules. Man mazliet reiba galva.

Es dzirdēju galvenā einuha Šima balsi, bet biju pārāk satraukusies, lai sekotu līdzi tam, ko viņš skandēja. Viņa izrunātās zilbes skanēja saraustīti, līdzīgi kā operdziedonim, kas tēlo spoku, runājot stilizētā toni.

Meitene man blakus pēkšņi sakņupa. Viņas ceļi saļima. Pirms spēju viņai palīdzēt, atnāca einuhi un viņu aizveda.

Man ausis sāka zvanīt. Es ievilku dažus dziļus elpas vilcienus, lai nezaudētu kontroli kā tā meitene. Manas kājas bija stīvas, un es nezināju, kur likt rokas. Jo vairāk domāju, kā sevi nomierināt, jo sliktāk kļuva. Mans augums sāka trīsēt. Cenšoties novērst domas, vēroju ap durvju rāmi izvietotos mākslas darbus. Kaligrāfiski zelta uzraksti uz melna koka dēļa atveidoja četrus milzīgus simbolus: mākonis, iedziļināšanās, zvaigzne un slava.

Meitene, kas iepriekš bija saļimusi, atgriezās bāla kā papīra lelle.

“Viņa Augstība un Viņas Augstība!” ienākot paziņoja galvenais einuhs Šims. “Meitenes, vēlu jums veiksmi!”

Nuharu gāja pirmā, savukārt es biju rindas galā, un mēs visas septiņas izgājām starp einuhiem, kas stāvēja kā mūris.

Imperators Sjieņs Fens un imperatore lēdija Dzjina sēdēja kang — gultas izmēra krēslā, kas bija klāts ar spilgti dzeltenu zīdu. Viņas Augstība sēdēja labajā pusē, un Viņa Augstība — kreisajā. Taisnstūrainajai telpai bija augsti griesti. Abās pusēs pret sienām slējās divi podos dēstīti oranži koraļļkoki — tie izskatījās pārāk skaisti, lai būtu īsti. Pie sienām stāvēja galma dāmas un einuhi, priekšā sakrustotām rokām. Četri einuhi, katrs turēdams garā kātā iestiprinātu pāva spalvu vēdekli, stāvēja aiz krēsla. Aiz viņiem atradās prāvs gobelēns ar varavīksnes krāsas ķīniešu hieroglifu šou, kas simbolizē ilgu mūžu. Ieskatījusies ciešāk, es pamanīju, ka hieroglifs veidots no simtiem izšūtu tauriņu. Blakus gobelēnam zeltītā iedobumā atradās senatnīga sēne cilvēka augumā. Pretī sēnei bija glezna ar nosaukumu “Vidus karaļvalsts karalienes Mātes nemirstības zeme”. Tajā bija attēlota daoistu dieviete uz dzērves, kas lido debesīs, un viņa vērās lejup uz brīnumaino ainavu ar paviljoniem, strautiem, dzīvniekiem un kokiem, zem kuriem rotaļājas bērni. Gleznas priekšā stāvēja iz-grebts sarkans sandalkoka trauks. To bagātīgi rotāja reljefi izgrebti pudeļveida ķirbji, ziedi un lapas. Vēlāk es uzzināju, ka šajā traukā tiek glabātas veltes imperatoram.

Mēs visas ceremoniāli paklanījāmies un palikām uz ceļiem. Likās, ka es tikko esmu nonākusi uz skatuves. Lai gan galvu turēju noliektu, es varēju saskatīt greznās vāzes, brīnumaini izgrebtās ūdens bļodu statīvu kājas, grīdas laternas ar nokarenām lentēm līdz zemei, bet telpas stūros vīdēja milzīgas veiksmes slēdzenes, ietītas zīdā.

Es riskēju un paskatījos uz Debesu dēlu.

Imperators Sjieņs Fens izskatījās jaunāks, nekā es biju gaidījusi. Viņam bija ap divdesmit un patīkama sejas krāsa. Viņa lielās acis kaktiņos bija sašķiebtas uz augšu. Viņa skats bija maigs un ieinteresēts, bet tajā nebija ziņkāres. Viņam bija tipisks mandžūru deguns un garas, stingras lūpas. Viņa vaigi bija sārti no satraukuma. Viņš nepasmaidīja, kad redzēja mūs ienākam.

Man šķita, ka es sapņoju. Debesu dēls bija tērpies garā zelta mantijā. Audumā bija iešūti pūķi, mākoņi, viļņi, saule, mēness un neskaitāmas zvaigznes. Ap viņa vidukli bija aplikta dzeltena zīda josta. Pie tās bija piekarināts zaļš nefrīts, pērles, dārgakmeņi un maza, izšūta somiņa. Tērpam bija pakavveida piedurknes.

Tik burvīgus zābakus, kādi bija Viņa Augstībai, es nekad nebiju redzējusi. Darināti no tīģerādas un krāsoti tējas lapu zaļumā, tie bija izgreznoti ar mazītiņiem zelta laimes zvēriņiem: sikspārņiem, četrkājainiem pūķiem un burvju simbolu cji-liņ — zvēru, kas apvieno lauvu un briedi.

Imperators Sjieņs Fens neizrādīja par mums nekādu interesi. Viņš garlaikoti grozījās krēslā. Viņš noliecās te pa labi, te pa kreisi. Viņš atkārtoti pievērsa uzmanību diviem šķīvjiem, kas atradās starp viņu un viņa māti. Viens bija veidots no sudraba, otrs no zelta. Uz sudraba šķīvja atradās bambusa ripiņas ar mūsu vārdiem.

Dižā imperatore lēdija Dzjina bija tukla sieviete, viņas seja atgādināja izkaltušu ķirbi. Lai gan viņai bija apmēram piecdesmit gadu, grumbas vagojās no pieres līdz kaklam. Kā Lielā Māsa Fana man bija stāstījusi, viņa bijusi iemīļotākā konkubīne Dao Guanam — iepriekšējam imperatoram pirms Viņa Augstības. Lēdija Dzjina bija izdaudzināta kā Ķīnas skaistākā sieviete. Kur bija palicis viņas skaistums? Viņas plakstiņi bija nokarājušies un mute nošķiebusies uz sejas labo pusi. Sārtais punkts uz viņas lūpas bija uzkrāsots tik pamatīgi, ka atgādināja lielu, sarkanu pogu.

Viņas Augstības ietērps bija no mirdzoši dzeltena satīna, pārpilns dabisku un mitoloģisku simbolu rotājumiem. Tam bija piešūti olas lieluma dimanti, nefrīts un citi dārgakmeņi. Puķes, rubīni un dārglietas šūpinājās ap viņas galvu un aizklāja pusi sejas. Viņas zelta un sudraba kaklarotas noteikti bija ļoti smagas, jo šķita, ka Viņas Augstība noliekusies uz priekšu to smaguma dēļ. Rokassprādzes grēdo-jās uz viņas rokām līdz elkoņiem, pilnībā nosedzot apakšdelmus.

Pēc ilgas un klusas vērošanas Dižā imperatore ierunājās. Viņas grumbiņas dejoja, un viņa atgāza plecus, it kā būtu piesieta pie staba. “Nuharu,” viņa teica, “tu esi šeit ar ļoti labām rekomendācijām. Cik saprotu, tu esi apguvusi karaliskās saimes vēsturi. Vai tā ir tiesa?” “Jā, Jūsu Augstība,” pazemīgi atbildēja Nuharu. “Es vairākus gadus mācījos pie skolotājiem, ko ieteica mans tēvocis hercogs Džai.” “Es pazīstu hercogu Džai, viņš ir ļoti izglītots cilvēks.” Dižā imperatore nolieca galvu. “Viņš ir budisma un dzejas eksperts.”

“Jā, Jūsu Augstība.”

“Kuri ir tavi mīļākie dzejnieki, Nuharu?”

“Li Bo, Du Fu un Bo Dzjuji.”

“No Tan dinastijas beigu un Sun dinastijas sākuma perioda?” “Jā, Jūsu Augstība.”

“Tie ir arī mani mīļākie dzejnieki. Vai tu zini, kurš dzejnieks sarakstījis “Akmens, kas gaida vīru”?”

“Tas ir Vans Cjieņs, Jūsu Augstība.”

“Vai tu man varētu noskaitīt šo dzejoli?”

Nuharu piecēlās un sāka:

Kur viņa gaida vīru pārnākam,

Upe tik plūst un plūst.

Nekad neatskatoties,

Par akmeni pārvērtusies.

Katru dienu pie virsotnes Griežas vēji un lietus.

Ja vien ceļotājs atgrieztos,

Šis akmens sāktu runāt.

Dižā imperatore pacēla labo roku un ar piedurkni izslaucīja acis. Viņa pagriezās pret imperatoru Sjieņu Fenu. “Kā tev šķiet, dēliņ?” viņa jautāja. “Vai tas nebija aizkustinošs dzejolis?”

Imperators Sjieņs Fens padevīgi piekrita. Pasnaicījušies līdz sudraba šķīvim, viņa pirksti spēlējās ar bambusa ripiņām.

“Saki jel, dēls, vai man ir jāizsēž caurumi šajā krēslā, lai sagaidītu, kad tu izlemsi?” māte jautāja.

Neatbildējis imperators Sjieņs Fens paņēma ripiņu ar Nuharu vārdu un iemeta to zelta šķīvī.

Dzirdot šo skaņu, einuhi un galma dāmas unisonā ievilka elpu. Viņi metās pie Viņa Augstības kājām un sauca: “Apsveicam!”

“Pirmā imperatora sieva ir izvēlēta!” vērsies pret ārējo sienu, uzgavilēja galvenais einuhs Šims

“Pateicos.” Nuharu zemu noliecās, mazliet ar pieri pieskardamās grīdai. Viņa turpināja locīties. Pēc trešās reizes viņa piecēlās un atkal metās ceļos. Pārējās no mums arī nometās ceļos, viņai pievienojoties. Lieliski trenētā balsī Nuharu teica: “Vēlu Jūsu Augstībai desmit tūkstošus mūža gadu. Lai jūsu laime ir tik liela kā Austrum-ķīnas jūra un lai jūsu veselība zaļo kā Dienvidu kalni!”

Einuhi palocījās Nuharu un pavadīja viņu ārā no zāles.

Telpā atkal iestājās klusums.

Mēs palikām, nokritušas uz ceļiem, un zodu es turēju zemu noliektu.

Nespēdama noteikt, kas notiek, es nolēmu atkal slepus paskatīties.

Man aizsitās elpa brīdī, kad manas acis sastapās ar Dižās imperatores skatienu. Mani ceļi noraustījās, un es atsitu pieri pret zemi.

“Kāds laikam kaut kur steidzas.” Imperators Sjieņs Fens ierunājās, mazliet uzjautrināts.

Dižā imperatore neatbildēja.

“Māt, es dzirdēju pērkonu,” teica Viņa Augstība. “Laukos lietus dēļ drīz noslīks kokvilnas stādi. Ko lai es iesāku ar visām šīm sliktajām ziņām?”

“Nenovērsies no galvenā, dēls.”

Imperators nopūtās.

Mani atkal sagrāba vēlme paskatīties uz Viņa Augstību. Bet atcerējos Lielās Māsas Fanas brīdinājumu, ka Dižā imperatore nicina meitenes, kas pārāk centīgi vēlas pievērst imperatora uzmanību. Vienreiz Dižā imperatore bija pavēlējusi nopērt līdz nāvei vienu no karaliskajām konkubīnēm, jo viņai šķitis, ka tā flirtē ar imperatoru.

“Panāciet tuvāk, meitenes. Visas, lūdzu,” vecā sieviete teica. “Ieskaties vērīgi, dēliņ.”

“Šodien vakariņās nevajag ceptas cikādes,” izdvesa imperators Sjieņs Fens, it kā viņš būtu vienīgais šajā telpā.

“Es teicu tuvāki" Dižā imperatore mums uzkliedza.

Es pagāju tuvāk kopā ar pārējām piecām meitenēm.

“Nosauciet savus vārdus,” pavēlēja Viņas Augstība.

Cita pēc citas mēs paziņojām savus vārdus, turpinot ar frāzi: “Vēlu Jūsu Augstībai desmit tūkstošus mūža gadu.”

Man bija sajūta, ka imperators Sjieņs Fens skatās manā virzienā. Tas mani sajūsmināja, un cerēju, ka spēšu noturēt viņa uzmanību, bet zināju, ka nedrīkst saniknot Dižo imperatori. Es vērsu skatienu uz saviem purngaliem. Es sajutu, kā sakustas imperators, un slepus paskatījos, kamēr Dižā imperatore jautāja galvenajam einuham Ši-mam, kāpēc visas meitenes ir tik lēnas un gļēvas. “Vai jūs viņas nokasījāt no ielām?”

Šims mēģināja paskaidrot, bet Dižā imperatore viņu apklusināja. “Man vienalga, kā jūs to darāt. Es vērtēju tikai to, ko jūs piegādājat, un es neesmu apmierināta. Es noslīkšu, karalisko senču apspļaudīta!” “Jūsu Augstība,” einuhs nokrita ceļos. “Vai es neesmu teicis, ka labam zvanam ir nepieciešams spēcīgs zvaniķis, lai tas skanētu tīri? Viss ir atkarīgs no tā, kā jūs noskaņojat meitenes, veiciet kādu pārbaudījumu, kas jums tik ļoti labi padodas.”

“Nāvi tavai mēlei, Šim!” vecā dāma sāka smieties.

Imperators bakstīja ripiņas pa sudraba šķīvi un izskatījās sapīcis.

“Tu izskaties pārguris, dēliņ,” Dižā imperatore teica.

“Es tāds arī esmu, māt. Neceri, ka nākšu rīt, jo es nenākšu.”

“Tad tev jāizvēlas šodien. Saņemies un paskaties ciešāk.”

“Bet es jau to daru, vai ne?”

“Tad kāpēc tu nevari izvēlēties? Dēls, tev ir jāpilda pienākums. Tavā priekšā atrodas skaistākās jaunavas, kādas karaļvalsts spēj sniegt savam imperatoram!”

“Es zinu.”

“Šodien ir tava lielā diena, Sjieņ Fen.”

“Katra diena ir liela. Katru dienu gara metāla nūja tiek urbta manā galvaskausā.”

Dižā imperatore nopūtās. Šķita, ka viņa tūlīt sāks izgāzt savas dusmas. Viņa dziļi elpoja, sevi valdīdama. “Tev patika Nuharu, vai ne?” viņa jautāja.

“Kā lai es zinu?” Debesu dēls pavērās griestos. “Mana galva ir sacaurumota.”

Māte kodīja lūpas.

Viņa Augstība izbrauca ar pirkstiem caur atlikušajām bambusa ripiņām, radot skaļu troksni.

“Mani sāpošie kauli liek man atgulties.” Dižā imperatore izstaipījās savā sēdeklī. “Esmu bijusi nomodā kopš diviem rītā, un viss veltīgi!”

Šims uz ceļiem piešļūca pie viņas. Viņš pacēla rokas, tajās turot mitru dvieli, pūdera kastīti un zaļu pudelīti.

Dižā imperatore paņēma dvieli un nosusināja rokas, tad ar otu uzklāja sejai pūderi. Pēc tam viņa paņēma zaļo pudelīti un izsmidzināja miglas mākoni uz savas sakaltušās sejas.

Telpu piepildīja spēcīgs aromāts.

Es izmantoju izdevību un pacēlu acis. Viņa Augstība skatījās tieši uz mani. Viņš pievilka lūpas pie deguna, it kā mēģinādams mani sasmīdināt. Es nezināju, kā rīkoties.

Viņš turpināja šķobīties. Izskatījās, ka viņš vairāk ieinteresēts piespiest mani pārkāpt noteikumus.

Es pēkšņi atcerējos tēva mācību: “Jauni cilvēki redz iespēju tur, kur vecāki cilvēki redz briesmas.”

Debesu dēls man uzsmaidīja. Es arī pasmaidīju.

“Šī vasara būs jauka un vējaina.” Imperators Sjieņs Fens spēlējās ar ripiņām.

Dižā imperatore pagrieza galvu pret mums un sarauca pieri.

Es atcerējos meiteni, kas tika līdz nāvei nopērta, un man vienā mirklī nosvīda mugura.

Imperators pacēla labo roku un ar pirkstu norādīja uz mani. “Šo te,” viņš teica.

“Jehonalu?” pārjautāja galvenais einuhs Šims.

Es jutu Dižās imperatores dedzinošo skatienu.

Es novērsos un izturēju garu, neizturamu klusuma mirkli.

“Esmu veicis to, kas no manis tika prasīts, māt,” ierunājās imperators.

Dižā imperatore palika klusējot.

“Šim, vai tu mani dzirdēji?” imperators Sjieņs Fens pievērsās einuham.

“Jā, dzirdēju, Jūsu Augstība, es jūs ļoti labi dzirdēju.” Galvenais einuhs Šims padevīgi pasmaidīja, bet viņa nodoms bija sagaidīt gala vārdu no Dižās imperatores.

Beidzot izskanēja “jā”.

Es sajutu Viņa Augstības sajūsmu un Viņas Augstības vilšanos.

“Es... es vēlu Jūsu Augstībai desmit tūkstošus mūža gadu,” es teicu, cenšoties savaldīt savus drebošos ceļus. “Lai jūsu laime ir tik liela kā Austrumķīnas jūra un lai jūsu veselība zaļo kā Dienvidu...”

“Burvīgi! Mans ilgais mūžs tikko tika saīsināts,” mani pārtrauca Dižā imperatore.

Mani ceļi padevās, un mana piere bija pie zemes.

“Šķiet, es tikko redzēju spoka ēnu.” Dižā imperatore piecēlās.

“Kur, mana kundze?” jautāja galvenais einuhs Šims. “Es to notveršu.”

“Jā, Šim. Labāk visu atcelsim.”

Pēkšņi atskanēja skaļa šķindoņa, bambusa ripiņai iekrītot zelta šķīvī. “Laiks dziedāt, Šim!” pavēlēja imperators.

“Jehonala paliek!” iedziedājās Šims.

Pēc tam es daudz neko neatceros, vienīgi to, ka mana dzīve pārmainījās.

Biju pārsteigta, kad galvenais einuhs Šims nometās ceļos manā priekšā un nosauca mani par savu pavēlnieci un sevi — par manu vergu. Viņš man palīdzēja piecelties. Es pat nepamanīju, kas notika ar pārējām meitenēm un kad viņas izgāja.

Mans prāts atradās dīvainā stāvoklī. Es atcerējos Vuhu redzēto amatieru operu. Tā notika pēc Jaungada svinībām, un visi bija piedzērušies, ieskaitot mani, jo tēvs toreiz atļāva man iemalkot rīsu vīnu, lai es zinātu, kā tas garšo. Mūziķi skaņoja savus instrumentus. Sākumā skaņa izklausījās savādi sērīga. Tad tā pārvērtās, atgādinot zirga sišanu. Pēc tam lauzītā un stieptā skaņa atgādināja vēja šalkas Mongolijas pļavās. Sākās opera. Ienāca aktieri, ģērbušies sieviešu tērpos ar zili baltiem ziedu rakstiem. Mūziķi ar spieķiem sita bambusa nūjas, kamēr aktieri dziedāja un dauzīja pa augšstilbiem.

Krak! Krak! Krak! Es atcerējos šo skaņu. Tā bija nepatīkama, un es nespēju saprast, kāpēc cilvēkiem tā patīk. Māte pastāstīja, ka tas ir tradicionālais mandžūru priekšnesums ar daļēju ķīniešu operas piejaukumu, kas pamatā ir vienkāršās tautas izlaide. Laiku pa laikam bagātnieki to pieprasa izpildīt, lai “izgaršotu vietējos gardumus”.

Atceros, ka sēdēju pirmajā rindā. No skaļajām bungām man aizkrita ausis. No trokšņa, kas radās, sitot bambusa nūjas ar spieķiem, man likās — kāds ar āmuru dauza manu galvaskausu. Krak! Krak! Krak! Manas domas tika izdauzītas.

Galvenais einuhs Šims bija pārģērbies. Uz auduma bija ar roku gleznoti sarkani mākoņi, kas slīd pāri priedēm apaugušam pakalnam. Uz abiem vaigiem bija uzzīmēti divi tomātiem līdzīgi apļi. Einuhs laikam tos vilcis steigā, jo krāsa bija izsmērējusies. Puse deguna arī bija sarkana. Šaura, balta līnija stiepās no viņa pieres līdz pat degungalam. Viņam bija kazas seja, un šķita, ka viņa acis ir izaugušas no viņa ausīm. Viņš pasmaidīja, atsedzot veselu rindu zelta zobu.

Vecā dāma staroja. “Šim, ko tu man teiksi?”

“Apsveicu jūs ar iegūtajām septiņām vedeklām, mana kundze. Vai atminaties pirmo teikumu, ko vīramāte teica savai jaunajai vedeklai operā Mežonīgā roze?”

“Kā to var aizmirst?” Vecā dāma atkal iesmējās, citēdama tekstu: “Paņem savu ūdens spaini, vedekla, un dodies uz aku!”

Galvenais einuhs Šims priecīgi iesauca sešas meitenes, starp tām arī Nuharu. Meitenes ienāca kā dievietes, kas nokāpušas no Debesīm. Viņas sarindojās man blakus.

Šims pacēla sava tērpa vienu pusi un paspēra divus soļus, aiziedams līdz zāles vidum, pagriezies pret imperatoru Sjieņu Fenu un Dižo imperatori. Viņš pagrieza galvu pret austrumiem, tad atkal pavērās pret vidu. Viņš izteiksmīgi noliecās un uzgavilēja: “Lai jums būtu simtiem mazbērnu un lai jūs dzīvotu mūžīgi!”

Nometušās ceļos, mēs atkārtojām Šima teikto.

Zāles ārpusē atskanēja bungu rīboņa un mūzika.

Ienāca grupiņa einuhu, katrs turēdams ar zīdu aptītu kasti. “Piecelieties!” Dižā imperatore smaidīja.

Galvenais einuhs Šims pavēstīja: “Viņa Augstība izsauc karaliskā galma ministrus!”

Bija sadzirdams, kā ārpusē simtiem ceļgalu atsitas pret zemi. “Esam jūsu rīcībā, majestātes!” dziedāja ministri.

Galvenais einuhs Šims paziņoja: “Senču garu klātbūtnē un Debesu un Visuma klātbūtnē Viņa Augstība imperators Sjieņs Fens ir gatavs paziņot savu sievu vārdus!”

“Zā!” pūlis atbildēja mandžūru valodā.

Cita pēc citas tika atvērtas kastes, atklājot vairākus žuji. Katrs žuji bija scepteris, kam ir trīs lielas sēnes vai zieda veida galotnes, savienotas ar kātu. Galotnes bija veidotas no zelta, smaragdiem, rubīniem un safīriem, bet kāts — no izgrebta nefrīta vai lakota koka. Katrs žuji atbilda savai kārtai un titulam. Žu nozīmē “kā” un ji nozīmē “tu vēlies”, žuji nozīmē “viss, ko tu vēlies”.

Imperators Sjieņs Fens paņēma no paplātes vienu žuji un pienāca pie mums. Šis žuji bija izgrebts zelta lakojums ar trīs apvītām peonijām.

Mana elpa vēl arvien bija aizturēta, bet es vairs nebaidījos. Vienalga, kādu žuji es saņemšu, mana māte rīt varēs ar mani lepoties. Viņa būs Debesu dēla sievasmāte, un māsa ar brāli būs karaliskie radinieki! Žēl, ka tēvs to nepiedzīvoja.

Imperators Sjieņs Fens virpināja pirkstos žuji. Viņa flirtējošais skats no sejas bija pazudis. Viņš tagad izskatījās nepārliecināts. Viņš vilcinājās, saraukdams uzacis. Viņš pārvietoja žuji no vienas rokas otrā, tad pietvīkušiem vaigiem pagriezās pret māti.

Viņa iedrošinot pamāja ar galvu. Imperators sāka riņķot ap mums kā bite, kas aplido ziedus.

Pēkšņi jaunākajai meitenei mūsu rindā izlauzās slāpēts kliedziens. Viņa bija ne vairāk kā trīspadsmit gadu veca.

Imperators Sjieņs Fens piegāja pie viņas.

Meitene aizrijās un sāka raudāt.

Kā pieaudzis cilvēks pasniedz raudošam bērnam saldumu, imperators Sjieņs Fens ielika viņai rokā žuji.

To satvērusi, viņa nokrita ceļos un teica: “Paldies.”

Galvenais einuhs Šims paziņoja: “Sū Vūzava, Jēmī-či Vūzava meita, tiek izvēlēta par piektās kārtas karalisko dzīves biedreni. Viņas tituls ir Visšķīstākā lēdija!”

Un viss turpmākais aizritēja savu gaitu. Imperators vairs nevilcinājās, izsniegdams atlikušos žuji.

Kad pienāca mana kārta, imperators Sjieņs Fens pienāca man klāt un ielika man plaukstā žuji.

Šims iedziedājās kā gailis: “Jehonala, Huei Džena Jehonalas meita, tiek izvēlēta par ceturtās kārtas karalisko dzīves biedreni. Viņas tituls ir Vistikumīgākā lēdija.”

Es apskatīju savu žuji. Tas bija veidots no balta nefrīta. Galotnes izskatījās nevis pēc sēnēm, bet gan bija izgrebtas kā slīdoši mākoņi, kas savienoti ar brīnumrīksti. Es atminējos, ka tēvs man reiz stāstīja — karaliskajā simbolikā peldoši mākoņi un rīkste apzīmē pūķa zvaigznāju.

Nākamie žuji tika nodoti meitenēm Juņai un Li. Viņas apstiprināja par otrās un trešās kārtas sievām un abām piešķīra titulu Vispārākā lēdija. Viņu žuji bija līdzīga Ijandži sēnei, kam piemīt zināms ārstējošs spēks. Galotnes bija izrotātas ar sikspārņiem, kas simbolizē svētību un labklājību.

Pēc Juņas un Li nāca Mēja un Hueja. Viņas tika ieceltas sestajā un septītajā kārtā, un viņu tituls bija Vissaskanīgākā lēdija. Man bija grūti atcerēties, kura ir kura, jo Mēja un Hueja izskatījās līdzīgi un viņas bija ģērbušās kā dvīnes. Viņu žuji galotnēs bija atveidots akmens zvans, kas simbolizē svētkus.

Nuharu bija pēdējā. Viņu pasludināja par imperatori un pasniedza visskaistāko žuji. Scepteris bija no zelta, kurā iestrādāti dārgakmeņu un nefrīta gabaliņi. Izrotātajā kātā bija izgrebti ražas simboli: labība un zari ar augļiem — persikiem, āboliem, vīnogām. Trīs galotnes bija zelta granātāboli, kas simbolizē neskaitāmus pēctečus un nemirstību. Nuharu acis spīdēja, un viņa dziļi paklanījās.

Nuharu vadībā mēs visas septiņas piecēlāmies un tad atkal kritām uz ceļiem, atkal un atkal. Mēs zemu paklanījāmies gan imperatoram Sjieņam Fēnam, gan Dižajai imperatorei. Mēs vienbalsīgi iedziedājāmies: “Vēlu Jūsu Augstībai desmit tūkstošus mūža gadu. Lai jūsu laime ir tik liela kā Austrumķīnas jūra un lai jūsu veselība zaļo kā Dienvidu kalni!”

5

Pēc saulrieta vairāku einuhu pavadībā mani palankīnā aiznesa uz mājām. Kā dārga dāvana biju ietīta zelta kleitā. Galvenais einuhs pavēstīja mātei, ka man jāpaliek mājās līdz dienai, kad notiks karalisko kāzu ceremonija.

Mājās tika pārnestas arī dāvanas no imperatora — tēvam, mātei, māsai un brālim. Tēvam uzdāvināja komplektu ar astoņām spalvu saspraudēm, kas bija paredzētas mandarīnu galma cepurei. Katrs izdobtais porcelāna cilindrs bija paredzēts pāva spalvas iestiprināšanai, un cilindra vienā galā bija riņķis tā piestiprināšanai pie cepures. Dāvana tika nodota brālim.

Mātei uzdāvināja īpašu lakotu žuji, uz kura izgrebti labvēlīgi simboli. Augšgalā bija attēloti trīs zvaigžņu dievi, kas dāvāja svētību, bagātību un ilgu mūžu. Vidū bija attēlots sikspārnis, kas nes akmens zvanu, kā arī divas zivis, kas simbolizē pārpilnību. Apakšgalā bija rozes un krizantēmas, norādot uz labklājību.

Žuna saņēma grezni veidotu sandalkoka laimes kastīti ar zaļa nefrīta grebumiem. Guei Sjuņs ieguva komplektu ar emaljētiem jostas āķīšiem — to galus rotāja pūķu galvas. Uz āķiem viņš varēja kārt savu spoguli, tabakmaku, zīmogu, ieroci vai naudas maku.

Pēc galma astrologu domām, man jāierodas Aizliegtajā pilsētā noteiktā dienā un stundā — karaliskie sargi mani atvedīs, kad būs pienācis īstais mirklis. Galvenais einuhs atstāja manai ģimenei virkni norādījumu, kas jāizpilda atbilstīgi galma rituālam un etiķetei. Viņš pacietīgi mums visu sīki izstāstīja. Guei Sjuņs būs tēva vietā.

Un Žunai uz to dienu tiks iedota kleita. Mātei tika piešķirti desmit tūkstoši taelu mājas iekārtošanai. Viņai atkārās žoklis, redzot, kā istabā tiek ienestas kastes ar naudu. Viņai uznāca bailes, ka tik viņu neapzog. Viņa lūdza Guei Sjuņu, lai visu laiku būtu aizbultēti logi un durvis. Galvenais einuhs uzskatīja, ka satraukumam nav pamata, jo māju jau stingri apsargā. “Kundze, jūsu mājā pat muša neielidos.”

Es jautāju galvenajam einuham, vai drīkstēšu apciemot draugus. Es vēlējos atvadīties no Lielās Māsas Fanas.

“Nē,” viņš atbildēja.

Es biju vīlusies. Palūdzu, lai Žuna Lielajai Māsai Fanai nodod kleitu, ko viņa man bija aizdevusi, un lai aiznes trīssimt taelu kā atvadu dāvanu. Žuna nekavējoties aizsteidzās turp un atgriezās ar Lielās Māsas Fanas svētību.

Vairākas dienas māte un Žuna iepirkās, kamēr mēs ar Guei Sjuņu tīrījām un atjaunojām māju. Mēs uzlikām jaunu jumtu, salabojām vecās sienas, ielikām jaunus logus un iestiprinājām salūzušos vārtus. Tēvocis, izmantojot izdevību, pasūtināja jaunas sarkankoka durvis ar smalki izgrebtu naudas dieva attēlu. Mēs nomainījām mēbeles un nokrāsojām sienas. Mēs noīrējām pilsētas labākos namdarus un māksliniekus. Visi savu darbu uztvēra kā lielu godu. Smalki raksti greznoja logu rāmjus un durvju stenderes, atdarinot karalisko stilu. Amatnieki taisīja vīraka turētājus, altārgaldus un kāpnes. Dažkārt viņi strādāja ar nazīšiem zobu bakstāmo lielumā, lai izveidotu kārotos grebumus.

Kad darbi bija pabeigti, ieradās galvenais einuhs, lai pārbaudītu māju. Viņš neko neteica, un pēc viņa sejas izteiksmes gandrīz neko nevarēja noprast. Tomēr nākamajā dienā viņš atkal ieradās, atvezdams sev līdzi vairākus cilvēkus. Viņi visu noārdīja un paziņoja, ka viņiem viss jāsāk no nulles. Jumts, sienas, logi, pat tēvoča jaunās durvis — nekas nederēja.

“Ja jūsu durvis būs nepareizajā debess pusē, nebūs iespējams pieņemt lēmumus!” galvenais einuhs skaidroja mātei un tēvocim.

Satraukušies viņi einuham lūdza padomu.

“Pret kuru debess pusi jums būs jākrīt ceļos, lai pateiktos Viņa Augstībai?” jautāja einuhs un tad pats atbildēja uz savu jautājumu. “Pret ziemeļiem! Jo imperators vienmēr sēž pret dienvidiem.” Mana ģimene sekoja galvenajam einuham, kamēr viņš apstaigāja māju, uz visu norādīdams ar pirkstu.

“Krāsas tonis nav pareizs.” Viņš ar roku zīmēja gaisā apļus. “Tam vajadzētu būt siltā krēmkrāsā, nevis vēsā. Viņa Augstība vēlas redzēt jautrību!”

“Bet Orhideja teica, ka Viņa Augstība pats neieradīsies mūsu mājā,” māte teica. “Vai Orhideja pārprata?”

Einuhs papurināja galvu. “Jums jāmācās saprast to, ka jūs vairs neesat tādi, kā bijāt. Jūs tagad esat kļuvuši par daļu no Viņa Augstības, un jūs pārstāvat karalisko estētiku un principus. Tas, ko jūs izdarījāt ar māju, varētu izbojāt Debesu dēla godu! Mana galva ripotu, ja es ļautu jums darīt to, kas jums tīk. Paskatieties uz šiem aizkariem! Vai tad es neteicu, ka kokvilna ir domāta parastiem ļautiņiem un ka tikai zīds ir karaliskās ģimenes cienīgs? Vai mani vārdi izskrēja caur jūsu ausīm kā vējš? Ja mēģināsit būt skopi, tas jūsu meitai var nest nelaimi!”

Pēc vairākkārtējiem lūgumiem galvenais einuhs piekrita mūs izlaist no mājas, kamēr viņa vīri vadīja atjaunošanas darbus. Māte mūs aizveda uz lepnākajiem tējas namiem, kas atradās dārgā Pekinas rajonā Vanfudzjinā. Pirmo reizi mūžā māte tērējās kā bagātniece. Viņa deva dzeramnaudu gan vedējam, gan ķēkšām, gan arī kurinātājam. īpašnieki personīgi pie mūsu galda pienesa labākos vīnus. Es biju priecīga, redzot māti tik laimīgu. Pateicoties tam, ka tiku izvēlēta par imperatora sievu, viņas veselības stāvoklis nakts laikā uzlabojās. Viņa labi izskatījās un bija spēka pārpilna. Mēs dzērām un svinējām. Man nebija iemesla ar sevi lepoties, jo manam skaistumam ar mani nebija nekāda sakara. Bet es sev pateicos, ka biju atradusi drosmi. Es būtu zaudējusi iespēju, ja būtu vilcinājusies vai neveikli sevi pasniegusi.

Māte vēlējās zināt, vai jaunizvēlētās karaliskās konkubīnes labi sadzīvos Aizliegtajā pilsētā. Es negribēju, lai viņa satraucas, un pastāstīju, ka jau esmu paspējusi sadraudzēties. Es aprakstīju Nuharu daili, viņas apbrīnojamās manieres un zināšanas. Vēl es aprakstīju lēdiju Juņu. Tā kā es neko nezināju ne par viņas raksturu, ne par ģimeni, es galvenokārt aprakstīju viņas skaistumu. Vēl es pieminēju lēdiju Li. Es minēju atšķirības viņu raksturos. Juņa bija drošāka un maz bēdāja par citu domām, savukārt Li prātoja, vai cilvēki klepo viņas dēļ.

Žuna bija mazliet greizsirdīga, kad pieminēju jauniņo lēdiju Su, kas Viņu Augstību priekšā bija raudājusi. Jūtīgajai Su bija nepieciešams maigums un rūpes. Viņa bija bārene, ko adoptējis tēvocis, kad viņai bija pieci gadi, un saprotams, ka viņa bija gan skumja, gan nobijusies. Dižā imperatore pavēlēja, lai viņu izmeklē ārsti; viņi secināja, ka viņai ir prāta traucējumi. Su nepārstāja raudāt arī pēc tam, kad viņu izvēlējās. Einuhi viņu saukāja par Raudošo vītolu. Dižā imperatore satraucās par Su olšūnu kvalitāti. “Nav labu olšūnu, nav laba sieva,” viņa teica, mums visām dzirdot. Ja Su nemainīsies, tad Viņas Augstība sūtīs viņu prom.

“Nabaga bērns,” mana māte nopūtās.

Es turpināju, aprakstīdama lēdiju Mēju un lēdiju Hueju — meitenes, kas bija izskatījušās pēc dvīnēm. Viņas bija mazāk skaistas, bet ar spēcīgiem augumiem. Viņas bija Dižās imperatores iemīļotākās meitenes. Viņu krūtis bija tik lielas kā melones, bet viņu dibeni — mazgājamās bļodas lielumā. Viņas mācēja pieglaimoties un ap Nuharu vien dancoja. Viņas bija priecīgas un dzīvelīgas Dižās imperatores priekšā, taču savā nodabā viņas bija kokainas un klusas. Viņām nepatika ne lasīt, ne zīmēt, ne arī izšūt. Viņu vienīgais vaļasprieks bija vienādi ģērbties.

“Vai Dižā imperatore lēdija Dzjina izskatās tikpat glīta un eleganta kā uz gleznām, ko mēs esam redzējuši?”

“Jaunībā viņa noteikti bija skaista,” es atbildēju. “Šobrīd man jāteic, ka rotājumi uz viņas kleitas ir interesantāki nekā viņas izskats.”

“Kā viņa izturējās?” Žuna un māte man jautāja. “Ko viņa no tevis sagaida?”

“Uz to ir grūti atbildēt. No vienas puses, mums ir jāievēro noteikumi. “Kā karaliskajām pārstāvēm,” es atdarināju Viņas Augstību, “jums ir jābūt mūsu tautas morāles paraugiem. Jūsu šķīstība atspoguļo senču mācību. Ja es jūs pieķeršu, mainoties ar piedauzīga rakstura grāmatām, jūs pakārs tāpat kā jūsu priekšgājējas.” No otras puses, Dižā imperatore gaida, lai mēs mīlētos ar imperatoru Sjieņu Fenu pēc iespējas biežāk. Viņa mums teica, ka viņas sasniegumi ir atkarīgi no mūsu dzemdēto mantinieku daudzuma. Imperatoram vajadzētu izkonkurēt savu tēvu un vectēvu. Imperatoram Kan Sji, Sjieņa Fena vecvecvectēvam, bija piecdesmit pieci bērni, bet imperatoram Cjienam Lunam, Sjieņa Fena vectēvam, — divdesmit septiņi.”

“Tam nevajadzētu būt pārāk grūti,” Guei Sjuņs nerātni pasmaidīja, iemetot mutē sauju ar riekstiem. “Viņa Augstībai vienam pašam ir vairāk nekā trīstūkstoš sieviešu. Varu derēt, ka viņš visām vēl nemaz nav ticis klāt.”

“Bet ir šķēršļi,” es teicu mātei. Sjieņa Fena sniegums, kas reģistrēts Karaliskā auglīguma protokolu grāmatā — galvenā einuha Šima rakstītajā dienasgrāmatā, kas seko Viņa Augstības gultas istabas aktivitātēm, — atzīts par vāju. Dižā imperatore apsūdzējusi imperatoru “apzināti tērējam pūķa sēklas”. Pārāk bieži Viņa Augstība pieķēries vienai konkubīnei, aizmirstot savu pienākumu dalīties ar savu sēklu, katru nakti guļot ar citu sievieti. Dižā imperatore saniknoti stāstīja par bijušajām konkubīnēm, kuras imperatoru vēlējās paturēt tikai sev. Viņa tās uzskatīja par “ļaunprātīgām” un nevilcinādamās bargi sodīja.

Es pastāstīju mātei, ka Dižā imperatore mūs aizveda uz Soda zāli, kur es pirmoreiz ieraudzīju slaveno skaistuli lēdiju Feju. Viņa bijusi imperatora Dao Guana iemīļotā konkubīne, kas tagad ieslodzīta būrī. Kad ieraudzīju, ka lēdijai Fejai nav kāju, es gandrīz noģību. “Lēdija Feja tika pieķerta, jo viņa bija piesavinājusi imperatoru, tādējādi apmuļķojot vienīgi sevi,” vēsi teica Dižā imperatore. Lēdija Feja netika nogalināta tikai tādēļ, lai būtu kā bieds citām.

Nekad neaizmirsīšu tajā pēcpusdienā piedzīvotās šausmas, redzot lēdiju Feju. Viņa bija atbalstījusi galvu pret būra restēm, viņas seja bija derdzīga, un no viņas zoda tecēja zaļganas gļotas.

Māte sagrāba manus plecus. “Orhidej, apsoli, ka būsi piesardzīga un prātīga!”

Es pamāju.

“Un kā notiek tūkstoš skaistuļu izvēle?” jautāja Guei Sjuņs. “Vai Viņa Augstība izvēlas sievietes, mirkļa iekārdināts? Vai viņš var paņemt arī galma dārza sētnieci?”

“Viņš var darīt, ko vien vēlas, lai gan māte nemudina viņu izvēlēties sētnieces,” es atbildēju.

Žuna vērsās pie mātes. “Kāpēc Viņa Augstībai būtu jāgrib kāda kalpone, ja viņam ir burvīgas sievas un konkubīnes?”

“Es varu vienīgi apgalvot, ka imperators var apvainoties, ja viņam neļaus katru nakti gulēt ar mīlamu sievieti.”

Mēs uz mirkli apklusām. “Viņa Augstība droši vien neieredz tās sievietes, ko viņam uzspiež māte un einuhi,” turpināja māte. “Viņš droši vien jūtas kā vepris, ko velk aiz šņukura.”

“Orhidej, kā tu rīkosies?” jautāja Žuna. “Ja tu ievērosi noteikumus, tu nespēsi piesaistīt imperatora uzmanību, bet, ja tu mēģināsi būt valdzinoša un imperators tevi iekāros, Dižā imperatore tev var nocirst kājas!”

“Dosimies uz Žēlastības templi un pavaicāsim tēva garam,” izlēma māte.

Mums bija jākāpj pa simtiem pakāpienu, lai sasniegtu templi, kas atradās Zoss kalna galā. Mēs aizdedzām vīraku un veltījām visdārgāko ziedojumu. Bet no tēva gara es padomu nesaņēmu. Tas satrauca manu prātu, un es sapratu, ka man jāpaļaujas pašai uz saviem spēkiem.

Tēva kaps atradās kalna pusē pret Pekinas ziemeļrietumiem. Viņa zārks bija zem zāles velēnas, kas sniedzās līdz ceļiem. Kapsētas saimnieks, vecs vīrs, pīpēja māla pīpi. Viņš mums teica, lai nesatraucamies par zagļiem. “Šeit apglabātie ir visiem zināmi parādnieki,” viņš teica, piemetinādams, ka labākais veids, kā godināt tēvu, būtu iegādāties vietu kalna augšdaļā, kur ir saulaināks.

Es večukam iedevu piecdesmit taelu un lūdzu pasargāt tēvu no savvaļas suņiem, kas uzraka miroņus, lai tos apēstu. Vīrelis bija tik pārsteigts par manu devīgumu, ka viņam no mutes izkrita pīpe.

No pils tika atvestas lielas kastes ar dāvanām. Mūsu māja bija pārpildīta. Kastes bija sakrautas uz galdiem un gultām. Nebija vietas, ne kur apsēsties, ne apgulties. Tomēr dāvanas turpināja vest un vest. Vienrīt atveda sešus Mongolijas zirgus. Bija arī gleznas, senlietas, zīda baķi un izšuvumi no Sudžou. Turklāt man tika dāvātas apburošas dārglietas, krāšņi tērpi, galvasrotas un kurpes. Mātei uzdāvināja zelta tējas servīzes, sudraba krūkas un vara bļodas.

Kaimiņiem pavēlēja patapināt viņu mājas kā noliktavas. Ap mājām tika izraktas lielas bedres, kas kalpoja kā vieta, kur glabāt gaļu un dārzeņus svinību mielastam. Pasūtināja simtiem krūku ar simtgadīgu vīnu, tad vēl astoņdesmit jēru, sešdesmit cūku un divsimt vistu un pīļu.

Bankets tika rīkots astotajā mēnesī. Galvenais einuhs, kas bija par visu atbildīgs, uzaicināja tūkstoš cilvēku, tostarp muižniekus, ministrus, galma pārstāvjus un karaliskos radiniekus. Katram viesim pasniedza divdesmit ēdienu, un mielasts ilga trīs dienas.

Es šo laiku nespēju izturēt. Caur sienām es dzirdēju piedzērušo dziedāšanu, smieklus un bļaustīšanos, bet man nebija ļauts pievienoties svinībām. Man pat bija aizliegts parādīties dienas gaismā. Mani ieslēdza istabā, izrotātā ar sarkanām un zeltītām lentēm. Istabā bija izkārti kaltēti ķirbji, apgleznoti ar bērnu sejām, un man piekodināja skatīties uz šīm sejām, lai vairotu savu auglību.

Māte man nesa ēdienu un ūdeni, un māsa atnāca, lai mani izklaidētu. Galvenais einuhs manu brāli apmācīja, lai viņš spētu izpildīt tēva pienākumu — aizvadīt mani no mājām, kad pienāks īstā diena. Ik pa sešām stundām ieradās imperatora sūtīts ziņnesis un informēja ģimeni par to, kas notiek Aizliegtajā pilsētā.

Tikai vēlāk uzzināju, ka Nuharu bija ne vien Dižās imperatores, bet arī klana vecāko izvēle. Lēmums, ka viņa kļūs par imperatori, patiesībā bija pieņemts pirms gada. Astoņus mēnešus galms apsprieda šo izvēli, pirms pieņēma lēmumu. Nuharu ģimenei piešķirtais naudas pabalsts bija piecreiz lielāks nekā tas, ko saņēma mana ģimene. Viņa ienāks Aizliegtajā pilsētā pa galvenajiem vārtiem, kamēr mēs, pārējās, ieiesim pa sānu vārtiem.

Pēc daudziem gadiem ļaudis melsīs, ka esmu greizsirdīga uz Nuharu, bet tolaik tā nebija. Es biju pārņemta ar pašas veiksmi. Es nespēju aizmirst mušas ap tēva zārku un māti pārdodam matu sprādzi. Es nespēju aizmirst, ka biju saderināta ar brālēnu Pinu. Par to, kas noticis ar mani, nebeidzu un nebeidzu pateikties Debesīm.

Mazajā, sarkanajā istabiņā es prātoju, kāda būs mana nākotne. Man bija daudz jautājumu par dzīvi kā imperatora Sjieņa Fena ceturtajai konkubīnei. Taču svarīgākais jautājums — kas īsti ir imperators Sjieņs Fens? Lai gan bijām līgavainis ar līgavu, mēs nebijām pat sarunājušies.

Es sapņoju, ka kļūšu par Viņa Augstības mīļoto. Biju pārliecināta, ka visas konkubīnes sapņo par to pašu. Vai starp mums valdīs saskaņa? Vai būs iespējams vienādi sadalīt Viņa Augstības sēklu starp mums visām?

Mana pieredze man, uzaugušai Jehonalas saimē, nemaz nepalīdzēja sagatavoties. Manam tēvam nekad nebija bijušas konkubīnes. “Viņš tās nevarēja atļauties,” māte reiz jokoja. Patiesībā tēvam tās nebija vajadzīgas — viņam pilnībā pietika ar māti. Man šķita, ka tam vienkārši tā jābūt — vīrietis un sieviete, kas pilnībā ziedojas viens otram. Nav nozīmes, cik ļoti viņi ciestu, bet tas, ka viņi bija viens otram, jau bija laime. Tāda bija manu mīļāko operu tēma. Galvenie varoņi izdzīvoja, lai baudītu laimīgas beigas. Man bija lielas cerības līdz brīdim, kad manā priekšā parādījās brālēns Pins.

Tagad mana dzīve slīdēja kā uz arbūza mizas, un man nebija ne  jausmas, kur tā mani aiznesīs.es varēju saglabāt tikai vēsu prātu.

Lielā Māsa Fana bija teikusi, ka īstenībā precības līdzinās tirgum, kur sievietes sacenšas par vīru, kas sola visvairāk. Tāpat kā jebkurā darījumā, arī šajā neviens nesajauks trusi ar vāveri — tava vērtība noteiks, kas tu īstenībā esi.

Dienā, kad nomira tēvs, pie mums ieradās viņa bijušie draugi un pieprasīja atdot parādus, un tad es iemācījos atšķirt vēlamo no patiesības. Vēl es mācījos no tā, kā tēvocis pret mums izturējās. Reiz māte sacīja — lai sevi nesavainotu, ir jānoliec galva, kad iet zem zemām jumtu dzegām. “Manas vēlmes nedara man godu,” sacīja Lielā Māsa Fana. “Neviena māte pasaulē nav laimīga, pārdodot savu bērnu, tomēr viņa to dara.”

Mani apciemoja tēvocis un brālēns Pins, un viņiem bija jāmetas ceļos. Kad tēvocis noliecās un nosauca mani par Jūsu Augstību, Pins iesmējās. “Tēt, tā taču ir Orhideja!” Pirms viņš paspēja to izteikt, galvenais einuhs iecirta viņam pliķi.

Tēvocis bija nokavējis mirkli, lai uzlabotu mūsu attiecības. Viņš izturējās jauki tikai tāpēc, ka gribēja ko iegūt no mana tagadējā stāvokļa. Viņš pārāk ātri aizmirsa to, ko bija izdarījis. Neveiksmīgi — jo es labprāt būtu viņam palīdzējusi.

Kad tēvocis ar Pinu izgāja, pie manis ienāca Žuna. Pēc ilgas minstināšanās viņa pateica galveno. “Ja tu atrodi iespēju, Orhidej, es labprāt apprecētu kādu galma ministru vai princi.” Es apsolīju, ka viņas labā turēšu acis vaļā. Viņa mani apmīļoja un sāka raudāt. Mana aiziešana viņu sāpināja vairāk nekā mani.

Tūkstoš astoņsimt piecdesmit otrā gada divdesmit sestais jūnijs bija pasludināts par Viņa Augstības imperatora Sjieņa Fena kāzu dienu. Iepriekšējā vakarā Guei Sjuņs, izgājis Pekinas ielās, bija sajūsmināts par redzēto.

“Visur notiek svinības,” brālis atstāstīja. “Pie katras mājas karājas lielas svētku laternas. No jumtiem tiek laistas raķetes. Ļaudis ir saģērbušies sarkanos un zaļos tērpos. Galvenās ielas jūdzēm tālu ir izrotātas ar laternām. Visi uzraksti vēstī tikai vienu: “Vēlam, lai karaliskās laulības saites būtu mūžīgas!””

Aizliegtajā pilsētā svinības sākās saullēktā. No vieniem vārtiem līdz nākamajiem stiepās sarkani paklāji, lai uzņemtu līgavas un kāzu viesus. No Zenīta vārtiem līdz Visaugstākās saskaņas pilij, no Debešķīgās skaidrības pils līdz Pasaulīgās pārpilnības pilij bija izkarināts simtiem tūkstoši sarkanu zīda laternu — tās bija rotātas ar zvaigžņu un cīņas zobenu attēliem. Vēl bija izkārti aprikožu krāsas satīna lietussargi, izšūti ar lotosa ziediem. Kolonnas un sijas bija aptītas ar sarkanu zīdu, uz kura izšūts laimes hieroglifs sji.

Torīt galdus klāja alai līdzīgajā Debešķīgās skaidrības pilī, kur tika novietota Karalisko laulību protokolu grāmata. Divi karaliskie orķestri atradās zāles ārpusē — viens austrumos un otrs rietumos. Svinīgie karogi pildīja zāli. No Mūžīgas saskaņas vārtiem līdz Zenīta vārtiem — attālums starp tiem bija apmēram trīs jūdzes — pilnā gatavībā gaidīja divdesmit astoņi palankīni, lai no mājām atvestu līgavas.

Man paredzētais palankīns bija neredzēti liels. Trīs malās bija logi, ko aizklāja sārta drāna ar sji izšuvumu. Jumts pār sēdekļiem apmalots ar zelta diegiem. Uz jumta bija divi mazām skatuvēm līdzīgi podesti. Uz viena atradās divi zelta pāvi, kas katrs knābī turēja sarkanu slotiņu — visaugstākās varas, intelekta un tikuma simbolu. Uz otra paaugstinājuma stāvēja četri zelta feniksi — skaistuma un sievišķības simboli. Jumta vidusdaļā bija novietota Saskaņas lode — vienotības un mūžības simbols. Mani pavadīja simt einuhu, astoņdesmit galma dāmu un divi tūkstoši goda sargu.

Es pamodos pirms saules lēkta un biju pārsteigta, ka mana istaba ir pilna ar cilvēkiem. Manā priekšā ceļos bija nokritusi māte. Aiz viņas atradās vēl astoņas sievietes. Iepriekšējā vakarā man paziņoja par viņu ierašanos. Tās bija maņfu — karaliskās goda dāmas, ievērojamu klana pārstāvju sievas. Viņas sūtīja imperators Sjieņs Fens, lai palīdzētu mani saģērbt ceremonijai.

Es centos saglabāt priecīgu sejas izteiksmi, bet acīs riesās asaras.

Maņfu norūpējušās vaicāja, kas mani sarūgtina.

Es atbildēju: “Man ir grūti piecelties, redzot, ka māte ir nometusies ceļos.”

“Orhidej, tev jāsāk pierast pie etiķetes,” māte teica. “Tu tagad esi lēdija Jehonala. Tavai mātei ir gods būt par tavu kalponi.”

“Jūsu majestāte, ir pienācis laiks mazgāties,” teica viena no maņfu.

“Vai drīkstu celties, lēdija Jehonala?” māte vaicāja.

“Celies! Lūdzu!” es iesaucos un izlēcu no gultas.

Māte piecēlās lēnām. Varēja manīt, ka viņas ceļgali neizsakāmi sāp.

Goda dāmas ātri pārvietojās uz blakusistabu un sāka man gatavot vannu.

Māte mani pavadīja. Milzīgo spaini bija piegādājis galvenais einuhs. Māte aizvēra aizkaru un iemērca roku ūdenī, lai sajustu tā temperatūru.

Maņfu piedāvāja mani izģērbt. Es viņas atgrūdu un uzstāju, ka pati to izdarīšu.

Māte mani apturēja. “Atceries, ka tu vari apkaunot Viņa Augstību, ja kaut ko darīsi pati.”

“Es pildīšu noteikumus tad, kad būšu pilī.”

Māte manī neklausījās, un galu galā maņfu mani izģērba, tad atvainojās un klusām izgāja.

Māte mani ieziepēja. Viņa sāka berzt manus plecus un muguru, tad izbrauca ar pirkstiem caur maniem melnajiem matiem. Tā bija visilgākā mazgāšanās manā dzīvē. Pēc viņas pieskārieniem varēja nojaust, ka viņa no manis atvadās pēdējo reizi.

Es pētīju viņas seju: redīsu krāsas ādu, kārtīgi saķemmētos matus, grumbiņas, kas vijas ap acīm. Es gribēju izkāpt no vannas un apmīļot viņu. Es gribēju teikt: “Māt, es neaizeju!” Es gribēju, lai viņa zina, ka bez viņas es nebūšu laimīga.

Bet es neko nepateicu. Es negribēju viņu sarūgtināt. Es zināju, ka, viņasprāt, es pārstāvu tēva sapni un visa Jehonalas klana godu.

Iepriekšējā vakarā galvenais einuhs mani bija iepazīstinājis ar noteikumiem. Man nebūs atļauts apciemot māti pēc tam, kad būšu iegājusi Aizliegtajā pilsētā. Mātei būtu jāpiesakās un jāiegūst atļauja, lai satiktos ar mani, bet tikai ārkārtas situācijā. Karaliskās saimes ministram iepriekš jāapstiprina, vai lieta tiešām steidzama vai pietiekami nopietna, lai tiktu izsniegta atļauja. Tas pats attiecās uz mani, ja gribēšu atstāt pili, lai apciemotu ģimeni.

Doma, ka nevarēšu satikt ģimeni, mani biedēja, un es sāku raudāt. “Galvu augšā, Orhidej!” Māte paņēma dvieli un sāka mani slaucīt. “Kaunies par savām asarām.”

Es apviju savas mitrās rokas ap viņas kaklu. “Es ceru, ka laime vairos tavu veselību.”

“Jā, jā,” māte pasmaidīja. “Mans dzīves koks pa vakardienu ir kļuvis pēdu garāks.”

Istabā ienāca Žuna, tērpusies bāli zaļā zīda kleitā ar zelta tauriņiem. Viņa nokrita ceļos un palocījās manā priekšā. Viņas balss bija jūsmīga, sakot: “Esmu lepna būt par karalisko radinieci.”

Pirms sāku runāt ar Žunu, ārpusē stāvošais einuhs paziņoja: “Hercogs Guei Sjuņs vēlas redzēt lēdiju Jehonalu.”

“Jūtos pagodināta.” Šoreiz mani vārdi izskanēja viegli.

Ienāca mans brālis. “Orhidej — mm, lēdij... lēdij Jehonala, Viņa mm... Viņa Augstība imperators Sjieņs Fens...”

“Vispirms meties ceļos,” māte centās labot viņa manieres.

Guei Sjuņs neveikli nometās ceļos. Viņa kreisā kāja aizķērās aiz tērpa malas, un viņš nokrita.

Mēs ar Žunu sākām klusi irgt.

Guei Sjuņs nevīžīgi paklanījās. Viņš bija sakrustojis rokas zem krūtīm, un tas izskatījās, it kā viņam sāpētu vēders.

“Apmēram pirms vienas sveces laika,” Guei Sjuņs paziņoja, kad bija iekārtojies, “Viņa Augstība beidza ģērbties un iesēdās savā pūķa krēslā.”

“Kā izskatās viņa krēsls?” aizrautīgi pajautāja Žuna.

“Zem dzeltena satīna pārsegiem ir deviņi pūķi. Viņa Augstība devās uz Labestības pili, lai satiktos ar Dižo imperatori. Pašreiz viņš jau ir veicis ceremoniju Visaugstākās saskaņas zālē un tagad pārbauda Karalisko laulību protokolu grāmatu. Pēc tam viņš saņems apsveikumus no ministriem. Un pēc tam...”

Debesīs atskanēja skaļš troksnis.

“Ārējā galma ceremonija jau sākusies!” iesaucās Guei Sjuņs. “Viņa Augstība tagad parakstās laulību grāmatā. Pēc mirkļa viņš dos pavēli sargiem atvest karaliskās līgavas!”

Es sēdēju kā ziedoša peonija, rīta saules apspīdēta. Mana kleita bija sārtu toņu pārpilna. Tumšs fuksīns, dzeltena caurausts; vīn-krāsa, dzirksteļodama ar krēmkrāsu; maiga lavandas krāsa pārplūda gandrīz zilā. Kleita sastāvēja no astoņām zīda kārtām un bija izšūta ar spēkpilniem pavasara ziediem — īstiem un izdomātiem. Audums caurausts ar zelta un sudraba diegiem. Tērps rotāts ar lieliem nefrīta, pērļu un citu dārgakmeņu ķekariem. Es savā dzīvē nebiju valkājusi neko ne tik skaistu, ne arī tik smagu un neērtu.

Mani mati bija sakārtoti pēdas augstumā un rotāti ar pērlēm, nefrītu, koraļļiem un dimantiem. Priekšpusē atradās trīs milzīgas, svaigi plūktas peonijas violeti sārtos toņos. Es baidījos, ka tas viss atraisīsies un ka rotājumi nokritīs. Es neuzdrošinājos kustēties, un mans kakls jau bija kļuvis stīvs. Apkārt staigāja einuhi un klusās balsīs sarunājās. Galma darbinieki, kurus es redzēju pirmo reizi, piepildīja māju. It kā būdami uz skatuves, visi bija ģērbušies un kustējās pēc neredzamiem priekšrakstiem.

Māte nepārtraukti raustīja galvenā einuha piedurknes, atkārtoti jautājot, vai kaut kas nav kārtībā. Nokaitinātais einuhs pasauca savus padotos — pusauga zēnus, lai novērstu mātes uzmanību. Zēni viņu turēja pie krēsla. Viņi smaidīja un lūdzās, lai nesagādā viņiem nepatikšanas.

Galvenā mājas istaba tika izvākta dzjieaņ — īpaši veidotā galda dēļ, kas paredzēts imperatora laulību grāmatas un akmens zīmoga turēšanai. Istabas pa labi un pa kreisi ari tika atbrīvotas, tajās ievietoja galdus vīraka dedzināšanai. Galdu priekšā bija nolikti paklājiņi, uz kuriem man būs jākrīt ceļos, kad saņemšu laulību līgumu. Paklājiņu abās pusēs stāvēja einuhi, ģērbti spilgti dzeltenos tērpos. Es jutos pārgurusi, bet galvenais einuhs teica, ka mums vēl daudz kas priekšā, pirms sāksies īstā ceremonija.

Aizritēja divu sveču laiks. Visbeidzot es sadzirdēju pakavu dim-doņu. Astoņas goda dāmas ātri pielaboja manu grimu. Pirms viņas man palīdzēja izkāpt no krēsla, mani iesmaržināja ar spēcīgu parfīmu un pārbaudīja manu kleitu un galvasrotu.

Pieceļoties jutos kā liela, sarūsējusi kariete. Velkoties pār krēslu, manas dārglietām rotātās jostas žvadzēdamas nokrita uz grīdas.

Ielas piepildīja karaliskie sargi un einuhi. Guei Sjuņs, gaidīdams pie vārtiem, uzņēma Viņa Augstības vēstnieku. Ceļos nometies, Guei Sjuņs nosauca tēva vārdu un teica īsu sveiciena runu. Runādams viņš trīsreiz atsita pieri pret zemi un deviņreiz paklanījās. Pēc mirkļa es dzirdēju, ka vēstnieks sauc manu vārdu. Goda sievas steigšus ap mani izveidoja sienu. Es izgāju pa durvīm un lēnām devos dzjieaņ virzienā.

Manā priekšā stāvēja einuhs ar truša seju, uz kuras bija bieza grima kārta. Tas bija vēstnieks, tērpies spožā, dzeltenā uzsvārcī. Pie viņa cepures bija pāva spalva un sarkans dimants. Viņš izvairījās skatīties manā virzienā. Pēc tam, kad bija trīsreiz dziļi paklanījies, viņš “ieaicināja” trīs lietas. Pirmā bija maza, dzeltena kastīte, no kuras viņš izņēma dzeltena zīda rulli. Tas bija līgums. Otrā bija Karalisko laulību protokolu grāmata. Pēdējā lieta bija akmens zīmogs ar tajā iegrebtu manu vārdu un titulu.

Sekodama einuhiem, es veicu ceremoniju pie galdiem. Es klanījos un situ pieri pret zemi tik bieži, ka man sareiba galva. Es satraucos par rotaslietām, kas varētu izkrist no maniem matiem. Pēc ceremonijas es saņēmu ģimenes svētību.

Pirmā nāca māte, tad Žuna, pēc tam mans tēvocis un Pins. Viņi nometās ceļos un paklanījās vispirms vēstniekam, tad man. Māte tik ļoti trīcēja, ka viena matu sprādze gandrīz izslīdēja.

“Celieties,” es ātri pateicu, mēģinot apturēt sprādzes slīdēšanu. Einuhi pārnesa laulību grāmatu un akmens zīmogu pie vīraka kvēpināšanas galdiem. Varēja redzēt, kā einuhi salīkst zem to svara.

Pēc etiķetes priekšrakstiem es novilku savu satīna cepurīti un palocījos grāmatas un zīmoga priekšā. Tad, palikdama ceļos, pagriezos pret ziemeļiem.

Vēstnieks atvēra rulli un sāka lasīt līgumu. Viņam bija zema, skanīga balss, bet es nesapratu nevienu vārdu no tā, ko viņš teica. Tikai pēc brīža aptvēru, ka viņš to lasa divās valodās — mandžūru un mandarīnu; tās skanēja senatnīgi stilizētos toņos. Tēvs man reiz stāstīja, ka parasti savā darba vietā viņš izlaidis mandžūru valodā rakstīto un, lai ietaupītu laiku, nekavējoties ķēries pie ķīniešu valodā rakstītā.

Smagums uz galvas lika man justies kā gliemezim, kas uz muguras nes savu māju. Kamēr turpinājās lasīšana, es pametu skatienu uz gaiteņa pusi. Tas bija stāvgrūdām pilns ar sargiem. Uz galvenās terases gaidīja divi palankīni. Kāpēc divi, es prātoju. Vai tad es neesmu vienīgā, kas būs jāved prom no šīs mājas?

Kad vēstnieks beidza lasīt, es uzzināju iemeslu, kāpēc tur ir otrs palankīns. Einuhi salika līgumu, laulību grāmatu un akmens zīmogu atpakaļ kastēs. Tad šīs lietas “aicināja apsēsties” otrajā palankīnā. Vēstnieks paskaidroja, ka tagad šīs lietas ir daļa no manis.

“Nāk karaliskais fenikss!” Pēc vēstnieka sauciena mana ģimene pēdējo reizi nometās ceļos. Mātes grims bija izsmērējies, un viņa slaucīja asaras ar rokām, aizmirsusi par izskatu.

Sāka spēlēt orķestris. Ķīniešu tauru skaņa bija tik skaļa, ka man sāka sāpēt ausis. Man pa priekšu skrēja vairāki einuhi, šaujot petardes. Es staigāju pa “izšauto” sarkano papīru, dzeltenajiem salmiem, zaļajām pupām un daudzkrāsainiem žāvētiem augļiem. Es centos stalti turēt galvu, lai neizkustinātu savu galvasrotu. Mani uzmanīgi iesēdināja palankīnā. Tagad es biju īsts gliemezis. Ar strauju kustību, kas mani gandrīz izsvieda no sēdekļa, nesēji pacēla krēslu.

Ārpus vārtiem sāka kustēties zirgi. Mandžūru kareivji turēja karogus ar pūķiem un dzeltenus lietussargus. Starp viņiem bija arī jātnieces, ģērbušās sešpadsmitā gadsimta mandžūru kareivju tērpos. Viņu zirgiem sānos pie dzeltenām lentēm bija piesieti kastroļi.

Aiz jātniecēm atradās bars ar sarkani nokrāsotiem dzīvniekiem. Tas atgādināja plūstošu asiņu upi. Kad paskatījos vēlreiz, ieraudzīju aitas un zosis. Runāja, ka šie dzīvnieki simbolizē laimi, savukārt sarkanais — tieksmi dzīvot.

Es nolaidu aizkarus, lai slēptu savas asaras. Es centos sevi pieradināt pie domas, ka ģimeni ilgi neredzēšu. Es sevi pārliecināju, ka esmu piepildījusi mātes vēlēšanos. Es atminējos dzejoli, ko viņa man lasīja, kad vēl biju maza:

Kā dziedoša upe

Tu lauzies uz priekšu, lai tecētu brīvi.

Kā kalns es aiz tevis stāvu Un priecīgi vēroju tevi,

Atmiņās grimstot par mums,

Tik pārpilnās un mīļās.

Atmiņas patiešām bija pārpilnas un mīļas. Tās bija vienīgais, kas man pieder, un tās es tagad ņemu sev līdzi. Tiklīdz sajutu, ka palankīns kustas līgani, pavēru aizmugures aizkaru spraugu un atskatījos.

Ģimeni vairs nevarēja saskatīt. Putekļi un svinīgie sargi aizsedza man skatu.

Pēkšņi es ieraudzīju Guei Sjuņu, vēl arvien ceļos nometušos un ar pieri pie zemes.

Sirds mani nodeva, un es salūzu kā ķīniešu lauta, kas salūst jautras spēles laikā.

6

Dienā, kad kļuvu par imperatora konkubīni, es daudz neko no svinībām neredzēju. Es sēdēju savā palankīnā un dzirdēju Zenīta vārtu zvanu skaņas.

Tikai Nuharu ienāca pa Dievišķās šķīstības vārtiem, kas bija galvenā ieeja karaliskajā pagalmā. Mūs pārējās nesa cauri pagalmiem no sānu vārtiem. Manu palankīnu pārnesa pār vienu no pieciem tiltiem, kas šķērso Zelta ūdens upi — tā iezīmēja aizliegtās ainavas robežu, bet katrs no pieciem tiltiem simbolizēja Konfucija tikumus: uzticību, izturību, godīgumu, atturību un bijību. Tad mani iznesa caur Nekļūdīgās rīcības vārtiem, un mēs nokļuvām citā pagalmā, kas bija pats lielākais Aizliegtajā pilsētā. Mans palankīns apgāja Troņa zāli, kuras ārkārtīgi skaisti izgrebtās kolonnas un brīnišķīgi veidotais jumts pacēlās virs plašās, baltā marmora Pūķa bruģa terases.

Mani izlaida pie Debešķīgās rosības vārtiem. Bija jau pavēla pēcpusdiena. Ieradās pārējie palankīni. Tie atnesa lēdiju Juņu, Li, Su, Mēju un Hueju. Meitenes klusi izkāpa. Mēs novērtējām cita citas klātbūtni un gaidījām.

Einuhi ieradās, lai paziņotu, ka imperators Sjieņs Fens un imperatore Nuharu sākuši laulību ceremoniju.

Jutos dīvaini. Lai gan man bija pilnīgi skaidrs, ka esmu tikai viena no imperatora Sjieņa Fena trīstūkstoš sievietēm, es vairāk par visu velējos būt Nuharu vietā.

Drīz ieradās galvenais einuhs un paziņoja, ka pienācis laiks do-lns uz mūsu dzīvesvietām. Mani aizveda uz Koncentrētās dailes pili — tur man būs lemts dzīvot vēl ilgus gadus. Tieši šeit es uzzināju, ka imperators Sjieņs Fens savu sēklu starp sievām nekad nespēs sadalīt vienādās daļās.

Koncentrētās dailes pils bija senu koku ieskauta. Kad pūta vējš, varēja dzirdēt lapu čaboņu. Šī skaņa man atgādināja iemīļotu dzejas rindu: “Vējš atklāj sevi lapu trīsās.” Centos noteikt, pa kuriem vārtiem mani ieveda. Tie bija rietumos un, šķiet, vienīgā ieeja. Celtne manā priekšā atgādināja templi — ar spārnveidīgu jumtu un augstām sienām. Zem dzeltenajiem, glazētajiem dakstiņiem atradās spilgti krāsotas sijas un kolonnas. Durvis un logu rāmji izgrebti ar auglības simboliem: apaļiem augļiem un dārzeņiem, Būdas plaukstu, ziedu pumpuriem, okeāna viļņiem un mākoņiem.

Pils pagalmā parādījās bariņš labi ģērbtu vīru un sievu. Viņi metās pie manis un krita ceļos.

Es uz viņiem skatījos, nezinādama, kas no manis tiek gaidīts.

“Laimīgais brīdis ir klāt, lēdija Jehonala,” beidzot viens no viņiem ierunājās. “Lūdzu, atļaujiet jūs pavadīt uz jūsu istabu.” Es aptvēru, ka tie ir mani kalpotāji.

Es pacēlu kleitas malu un vēlējos spert soli, kad aiz sienām izdzirdēju dārdošu troksni.

Man gandrīz saļima kājas, un kalpotāji piesteidzās, lai mani pieturētu. Man paziņoja, ka skaņa nākusi no ķīniešu gonga. Tajā mirklī imperators Sjieņs Fens un imperatore Nuharu ir iegājuši Lielajā laulību istabā.

No Lielās Māsas Fanas biju dzirdējusi par karalisko laulību rituāliem. Es zināju par laulību gultu ar saules krāsas tīkliņaizkariem, kas nosēti ar auglības simboliem. Atcerējos Fanas aprakstīto spilgti dzelteno satīna segu, izšūtu ar simtiem bērnu, kas rotaļājas.

Pēc daudziem gadiem Nuharu man pastāstīja, ka viņa nekad nebija jutusi tik saldu smaržu, kāda toreiz bija karaliskajā istabā. Smaržoja pati laulību gulta, jo tā bija veidota no smaržojoša sandalkoka. Viņa aprakstīja to, kā viņu saņēma. Viņai uz galvas bijuši trīs zeltīti feniksi, un viņu pavadījis galvenais einuhs Šims, kas nesis viņas goda zīmes.

Izkāpusi no sava palankīna, viņa izgājusi caur Mātes svētības zāli. Tad viņa iegājusi laulību istabā Pasaulīgā klusuma pilī. Tieši šajā saldi smaržīgajā istabā viņa pārģērbusies, nomainīdama vēsas citronkrāsas kleitu pret citu siltākos toņos. Aplikusi saules krāsas zīda lakatiņu, kas sedzis viņas galvu un acis, viņa devusi solījumu imperatoram Sjieņam Fēnam un padzērusies no laulību kausa.

“Laulību istabas sienas bija tik sarkanas, ka man šķita — kaut kas nav kārtībā ar manām acīm,” pēc gadiem smaidot atcerējās Nuharu. “Istaba likās tukša, jo bija milzum plaša. Ziemeļu pusē atradās troņi, savukārt dienvidos novietota liela sarkano ķieģeļu gulta, kas no apakšas tika apsildīta ar uguni.”

Es to visu biju iztēlojusies pareizi. Apkārtne un rituāls saskanēja ar Nuharu stāstīto. Bet tobrīd, kad tas notika, es centos izjust vienīgi mirkli. Es nebiju gatava vilties.

Es sev iestāstīju, ka man nav iemesla raudāt. Es sevi mēģināju pārliecināt, ka tā ir alkatība — justies tā, ka man vajag vairāk, nekā pienāktos. Tomēr skumjas mani nepameta. Es centos iztēloties Pinu ar viņa pretīgajiem, opija notraipītajiem zobiem. Bet manas domas atrada pašas savu ceļu. Tās mani aizveda pie melodijas no manas iemīļotās operas “Mazā nefrīta mīla”, kas bija stāsts par mājkalpotāju un viņas mīļoto kareivi. Atceroties brīdi, kad karavīrs savai līgavai kā dāvanu pasniedza ziepju gabalu un cik laimīgi viņa jutās, es nespēju valdīt asaras.

Kamdēļ manas acis šajā dārgumu pilnajā istabā nespēja atrast, par ko priecāties? Kalpotāji mani ietērpa burvīgā aprikožu krāsas satīna kleitā, izraibinātā ar saldiem plūmju ziediem, — par tādu kleitu es bieži biju sapņojusi. Es devos pretim spogulim un ieraudzīju pārsteidzošu skaistumu. Manos matos bija spāres formas matu sprādze, rotāta ar rubīniem, safīriem, pērlēm, turmalīniem, tīģer-acs akmeņiem un zivju dzenīša spalvām. Es pagriezos un paskatījos uz istabas mēbelēm un paneļiem ar dārgakmeņu mozaīkām, kas attēloja bagātīgu ražu. Pa kreisi stāvēja sarkana sandalkoka rakstāmgaldi, rotāti ar nefrītu un dārgakmeņiem, pa labi bija rozes koka mazgāšanās galdiņš, rotāts ar perlamutru. Aiz manis bija gultas aizslietņi, veidoti no ārkārtīgi vērtīgiem seniem gleznojumiem.

Mana sirds sauca: “Orhidej, ko vēl tu varētu uzdrošināties vēlēties?”

Man sala, bet bija pateikts, ka dienas laikā durvis jātur vaļā. Es apsēdos uz gultas, kas segta ar smilškrāsas pārklāju. Astoņas vatētas segas no vissmalkākā zīda bija sakrautas kaudzē pie sienas. Gultas aizkari, kas stiepās līdz zemei, bija izšūti ar baltām glicīnijām. Sarkanā apmale izgreznota ar rožainām un zaļām peonijām.

Es redzēju galveno einuhu Šimu ejam garām manam logam, viņam sekoja grupiņa jaunu einuhu. “Kāpēc nav iedegtas laternas?” Viņš bija neapmierināts. Tad viņš caur logu pamanīja mani. Ar pazemīgu smaidu sejā galvenais einuhs Šims nometās ceļos un teica: “Lēdija Jehonala, jūsu vergs Šims ir jūsu rīcībā.”

“Lūdzu, piecelieties.” Es izgāju pagalmā.

“Vai jūs iepazināties ar kalpotājiem?” Šims jautāja, vēl arvien nometies ceļos.

“Vēl ne,” es atbildēju.

“Tad viņi jāsoda. Tas ir viņu pienākums.” Viņš piecēlās un uzsita knipi.

Parādījās divi plecīgi einuhi, turēdami rokās ādas pletnes — izmērā lielākas par cilvēku.

Apmulsu. Es nezināju, ko galvenais einuhs Šims iecerējis darīt.

“Vainīgie, sastājieties vienā rindā!” viņš pavēlēja.

Trīcēdami mani kalpotāji nostājās rindā.

Tika atnesti divi lieli spaiņi ar ūdeni. Plecīgie einuhi iemērca tajos pletnes.

“Šima kungs!” es iesaucos. “Lūdzu, nepārprotiet! Mani kalpotāji nav vainīgi pie tā, ka es ar viņiem vēl neesmu iepazinusies. Es tam vēl nebiju gatava, bet tagad esmu.”

“Vai jūs piedodat saviem vergiem?” jautāja galvenais einuhs Šims, ļauni pasmaidīdams. “No kalpotājiem ir jāsagaida ne vairāk, ne mazāk kā ideāla uzvedība, lēdija Jehonala. Vergi ir jāsoda. Rezumējot Aizliegtās pilsētas tradīciju četros vārdos: “Cieņa rodas no pletnes.”” “Piedodiet, Šima kungs. Es nespēju iedomāties, ka manis dēļ var nopērt nevainīgu cilvēku.” Es nožēloju to, ko tikko biju izteikusi, bet bija jau par vēlu.

“Esmu pārliecināts, kalpotāji ir vainīgi.” Tas saniknoja Šimu. Viņš pagriezās un iespēra kādam jaunam einuham.

Es jutos aizskarta un atgriezos istabā.

Galvenais einuhs Šims nesteidzās atklāt savas ierašanās iemeslu. Mēs atradāmies viesistabā vairāk nekā divdesmit kalpotāju un einuhu klātbūtnē. īpaši pacietīgā tonī viņš man izskaidroja, kā tiek pārvaldīta Aizliegtā pilsēta. Viņš pastāstīja par daudzajām nodaļām un amatnieku darbnīcām, kas, šķiet, pārsvarā bija viņa pakļautībā. Viņš bija atbildīgs par nodaļām, kas uzraudzīja zelta un sudraba stieņu krātuves, kažokādas, porcelānu, zīdu un tēju. Vēl viņš bija atbildīgs par tām nodaļām, kas nodrošināja galmu ar upurdzīvniekiem, labību un augļiem reliģiskām ceremonijām. Viņš kontrolēja einuhus, kas aprūpēja pekiniešu šķirnes suņu audzētavu. Viņš pārraudzīja nodaļas, kas bija atbildīgas par piļu, tempļu, dārzu un ārstniecības augu fermu uzturēšanu.

Es stāvēju taisnu muguru un mazliet paceltu zodu. Lai gan galvenais einuhs Šims izrādīja savu varu, man bija prieks, ka tieku informēta. Viņš man pastāstīja ne vien par iestādēm un skolām, kur tiek skoloti prinči, bet arī par karaliskajiem bruņotajiem spēkiem, kas kalpo kā pils policija. “Esmu atbildīgs par karalisko produktu noliktavu, karalisko austuvju un krāsu darbnīcām, kā arī par nodaļām, kas aprūpē imperatora laivas, ģērbtuves, medības, spiestuves, bibliotēkas, zīdtārpiņu un medus fermas.”

No visām nodaļām visvairāk mani interesēja karaliskais teātris. Vel arī karaliskās amatniecības darbnīcas, kurās tapa Ķīnas talantīgāko mākslinieku un amatnieku darbi.

“Man ir daudz pienākumu,” galvenais einuhs Šims secināja. “Bet galvenokārt man jāatbild par imperatora Sjieņa Fena pēctecību.” Es sapratu, ka man jāatzīst viņa ietekme. “Lūdzu, esiet mans ceļvedis, Šima kungs,” es iesāku, “jo esmu naiva meitene no Vuhu provinces, un es būšu pateicīga par jūsu padomu un aizbildniecību.” Apmierināts ar manām manierēm, viņš atklāja, ka ir ieradies, lai pildītu divas manas vīramātes pavēles. Pirmā bija dāvāt man kaķi.

“Dzīvojot Aizliegtajā pilsētā, dienas jums vilksies ilgi,” galvenais einuhs Šims teica, pamādams einuham, kas ienesa kasti. “Kaķis būs jums drauga vietā.”

Es atvēru kasti un ieraudzīju burvīgu, baltu radībiņu. “Kā viņu sauc?” es jautāju.

“Sniegpārsliņa,” Šims atbildēja. “Tā, protams, ir kaķene.”

Es uzmanīgi izņēmu kaķi. Viņai bija burvīgas tīģera acis. Viņa bija pārbijusies. “Sveika, Sniegpārsliņ!”

Otrkārt, galvenais einuhs Šims paziņoja par ikgadējo pabalstu. “Tie būs pieci zelta stieņi, tūkstoš sudraba taelu, trīsdesmit baķi satīna, zīda un kokvilnas auduma, piecpadsmit bifeļa, aitas, čūskas un truša ādu un simt sudraba pogu. Varbūt tas izklausās daudz, bet gada beigās jums varētu nepietikt, jo jums būs jāizmaksā algas jūsu sešiem einuhiem, sešām galma dāmām, četrām kalponēm un trīs pavāriem. Kalpones pildīs jūsu personiskās vajadzības, kamēr einuhi uzkops, strādās dārzā un pienesīs ziņas. Vēl einuhi rūpēsies par jūsu miegu. Pirmā gada laikā viņi strādās maiņās — pieci gulēs ārpus jūsu guļamistabas un viens gulēs iekšā. Jums nebūs iespējas izvēlēties, kurš einuhs gulēs jūsu istabā, līdz brīdim, kad Dižā imperatore jums to atļaus.”

Kalpotāji tukšiem skatieniem lūkojās manī. Man nebija ne jausmas, par ko viņi domā.

“Es jums esmu nozīmējis labākos kalpus.” Galvenais einuhs greizi pasmaidīja. “Krācējus esmu atdevis lēdijai Mejai, bet slinkos esmu piešķīris lēdijai Huejai. Dīvaiņus esmu atstājis lēdijai Juņai un...” Viņš uzmeta man skatienu un apklusa, it kā gaidot, ka es ko teikšu.

Tas bija nerakstīts galma likums, ka jāapbalvo einuhs, kas izrāda tik lielu uzticību. To, protams, es zināju, bet mana neuzticība Šimam atturēja mani izmantot šo izdevību. Es prātoju, ko viņš stāstīs par mani Nuharu un lēdijām Juņai, Li, Su, Mejai un Huejai. Es biju pārliecināta, ka viņa arsenālā ir pietiekami daudz ieroču, lai piemuļķotu visus.

“Vai drīkstu zināt, kā izturas pret pārējām Viņa Augstības sievām?” es jautāju. “Kur viņas dzīvos?”

“Imperatore Nuharu atlikušo nedēļu dzīvos kopā ar imperatoru Sjieņu Fenu Pasaulīgā klusuma pilī. Tad viņa pārcelsies uz dzīvi Debesīs uzņemšanas pilī. Lēdija Juņa dzīvos Visuma mantojuma pilī, lēdija Li — Mūžīgā miera pilī, lēdija Mēja — Diženās žēlsirdības pilī un lēdija Hueja — Paildzinātās laimes pilī.”

“Un kur dzīvos Su?”

“Lēdiju Su aizsūtīja atpakaļ pie vecākiem dienvidos. Viņai jāuzlabo veselība. Kad atgriezīsies, viņa dzīvos Tīkamās saules gaismas pilī.”

“Kāpēc pārējo lēdiju pilis atrodas Aizliegtās pilsētas austrumos? Kas vēl bez manis dzīvo rietumu pusē?”

“Jūs esat vienīgā, kas dzīvo rietumu pusē, lēdija Jehonala.”

“Vai drīkstu zināt, kāpēc?”

Galvenais einuhs Šims atbildēja čukstus. “Kundze, jūs varat iekļūt nepatikšanās, uzdodot pārāk daudz jautājumu. Tomēr esmu gatavs pazaudēt savu mēli, lai jūs apmierinātu. Bet vispirms jums man pilnībā jāuzticas. Vai jūs man to apsolāt?”

Es vilcinājos un tad pamāju ar galvu.

Šims pieliecās man klāt, pielikdams muti tuvu manai auss ļipiņai. “Tā, iespējams, ir vai nu imperatora Sjieņa Fena, vai arī Dižās imperatores doma izvietot jūs šeit. Redziet, ja tā ir Dižās imperatores doma... Piedodiet, esmu satraucies, jums to atklājot... Viņas Augstībai ir ieradums izmitināt savas mīlules savā tuvumā austrumu pusē. Tas ir tādēļ, lai viņai būtu ērtāk izsaukt tās pie sevis ikreiz, kad viņai sagribēsies ar tām tikties.”

“Jūs gribat teikt, ka es viņai nepatiku un ka viņa negrib, lai atrodos viņas tuvumā?”

“Tā es neteicu. Jūs pati tā secinājāt.”

“Vai tad tā nav?”

“Uz to es neatbildēšu.”

“Un ja nu tā ir imperatora Sjieņa Fena doma?”

“Ja tā ir bijusi Viņa Augstības vēlme, tad tā ir zīme, ka viņš jūs dievina — tādējādi viņš vēlas, lai jūs būtu pēc iespējas tālāk no viņa mātes. Proti, viņš radījis neērtības Dižajai imperatorei viņu izspiegot, ja viņš nolems jūs apciemot. Jums vajadzētu sevi ar to apsveikt, kundze.”

Drīz pēc tam, kad viņš aizgāja, es aizsūtīju kalpotāju ar divsimt sudraba taeliem kā dāvanu Šimam. Tas bija daudz, bet man šķita, ka tā vajag. Bez galvenā einuha Šima es būtu kā aklais, kas ietu pa šķēršļiem pilnu taku. Turklāt es jutu, ka viņš ir bīstams vīrs.

Tuvojās vakars. Debesis satumsa. Lapas kokos kļuva melnas, it kā to zaļums būtu notraipīts ar tinti. Mākoņu maliņas krokojās, pārvērzdamās no viena veidola citā. Vārnas atgriezās savās ligzdās augstu koku galotnēs. Viņas griezīgi ķērca, it kā būtu pavadījušas grūtu dienu.

Es pasaucu kalpotājus un paziņoju, ka vēlos ēst vakariņas. Einuhi un galma dāmas paklanījās un paziņoja manu vēlmi virtuvei. Pēdējais einuhs rindas galā nepiecēlās. Viņš palika, notupies ceļos, pieprasīdams uzmanību. Tas mani sadusmoja, un es teicu, lai viņš aizvācas.

Bet, kad viņš pacēla acis, es viņu atpazinu. Viņš bija jauniņais einuhs, ko satiku dienā, kad mani izvēlējās par imperatora sievu, tas pats, kurš man toreiz atnesa ūdeni.

“Aņ-de-hai?” es iesaucos, gandrīz sajūsmināta.

“Jā, kundze!” viņš atsaucās, tikpat sajūsmināts. “Aņ-de-hai, jūsu padevīgais kalps.”

Es piecēlos un pasniedzu viņam abas rokas.

Viņš pāris soļu atrāvās, atgādinādamas man par manu stāvokli. Es atkal apsēdos, un mēs abi pasmaidījām.

“Tātad, Aņ-de-hai, ko tu vēlējies?”

“Lēdija Jehonala, es saprotu, ka jūs jebkurā laikā varat likt mani nogalināt, ja mani vārdi jūs aizskars. Bet man jums kaut kas jāsaka.” “Es tev to atļauju.”

Viņš vilcinājās, tad, pacēlis skatienu, ieskatījās man tieši acīs. “Es jums esmu noderīgs,” viņš teica.

“To jau es zinu.”

“Vai jūs mani iecelsit par savu galveno kalpu?”

Es piecēlos. “Kā tu uzdrošinies kaut ko tādu pieprasīt, zinot, ka es tikko šeit esmu ieradusies?”

Aņ-de-hai sāka sist pieri pret zemi. “Sodiet mani, lēdija Jehonala!” Viņš pacēla roku un sāka sevi iepliķēt.

Es nezināju, ko lai iesāk. Viņš turpināja sevi sist, it kā tā nebūtu viņa seja.

“Pietiek!” es iesaucos.

Einuhs beidza. Viņš paskatījās uz mani ar dīvainu ilgu pilnu skatienu, viņa acis pildījās asarām kā dievlūdzējam.

“Kas tev liek domāt, ka tu spēsi man kalpot labāk nekā pārējie?” es jautāju.

Aņ-de-hai pacēla skatienu no zemes un teica: “Jo es piedāvāju to, ko pārējie nepiedāvā.”

“Un kas tas būtu?”

“Padoms, kundze. Manuprāt, laiks un veiksme šobrīd nav jūsu pusē. Mans padoms jums var palīdzēt tikt šeit uz priekšu. Es, piemēram, lieliski pārzinu karalisko etiķeti.”

“Tu esi ļoti pašpārliecināts, Aņ-de-hai.”

“Es esmu vislabākais Aizliegtajā pilsētā.”

“Kā lai es par to pārliecinos?”

“Pārbaudiet mani, kundze. Tad jūs uzzināsit.”

“Pirms cik gadiem tu ieradies Aizliegtajā pilsētā?”

“Pirms četriem.”

“Ko tu esi sasniedzis?”

“Ticību, kundze.”

“Ticību?”

“Par to, ka lielā melone, kuru es nēsāju uz pleciem, ir izturīga. Man ir zināšanas par karalisko sabiedrību. Es zinu, kā sauc tos, kas uzbūvēja Aizliegto pilsētu, Vasaras pili un Lielo apaļo dārzu. Es zinu, kur tas viss atrodas astroloģiskajā kartē. Es māku paskaidrot, kāpēc starp Visaugstākās saskaņas pili, Centrālās saskaņas pili un Rezervētās saskaņas pili nav iestādīts neviens koks.”

“Turpini, Aņ-de-hai.”

“Imperatora Sjieņa Fena tēva un vectēva konkubīnes ir manas draudzenes. Viņas dzīvo Labvēlīgā klusuma pilī. Es zinu katras dzīves stāstu un to, kādas ir viņu attiecības ar Viņa Augstību. Es jums varu pastāstīt, kā pils tiek ziemā apsildīta un kā tā tiek turēta vēsumā vasarā. Es zinu, no kurienes tiek vests ūdens, ko jūs dzerat. Es zinu par Aizliegtās pilsētas slepkavībām un spokiem — stāstus, kas atklāj noslēpumainus ugunsgrēkus un pēkšņas cilvēku nozušanas. Es pazīstu vārtu sargus un esmu draugos ar daudziem apsargiem, un tas nozīmē, ka varu ieiet un iziet no pilīm kā kaķis.”

Es centos neizrādīt to, ka esmu izbrīnīta.

Viņš man pastāstīja, ka imperatora Sjieņa Fena guļamistabā ir divas gultas. Katru nakti gultas tika saklātas un aizkari aizvilkti tā, lai neviens nezinātu, kurā gultā guļ Viņa Augstība. Aņ-de-hai man pavēstīja, ka viņa zināšanas sniedzas ārpus karaliskās saimes. Viņš pārzināja ārējo tiesu un valdības darbību. Viņa informācijas ieguves spēja slēpās tajā, ka viņš visiem lika ticēt savam nekaitīgumam. “Tātad tu esi īsts spiegs.”

“Jūsu dēļ, kundze, esmu gatavs būt pilnīgi jebkas.”

“Cik tev ir gadu?”

“Pēc pāris mēnešiem man būs sešpadsmit.”

“Kas slēpjas aiz šā piedāvājuma, Aņ-de-hai?”

Einuhs brīdi klusēja, tad atbildēja: “Es vēlos gūt iespēju. Es jau ilgi meklēju cienīgu saimnieku. Būdams einuhs, es saprotu, ka man nevajadzētu domāt par savu nākotni, jo tādas nav. Bet es nevēlos visu turpmāko dzīvi pavadīt ellē. No jums, kundze, lūdzu dot man iespēju pierādīt uzticamību.”

“Piecelies,” es teicu. “Tagad atstāj mani, Aņ-de-hai.”

Viņš piecēlās un klusām virzījās uz durvju pusi.

Es pamanīju, ka viņš mazliet klibo, un atcerējos, ka tieši viņam pagalmā bija iespēris galvenais einuhs Šims.

“Pagaidi!” es iesaucos. “Aņ-de-hai, no šā brīža tu esi mans galvenais kalps.”

Es uzvilku smilškrāsas kleitu, pirms tiku iesēdināta krēslā pie galda. Vakariņu galds bija tikpat liels kā vārti. Galda virsma un kājas bija zīmīgi izgrebtas. Gaidot, kad mani apkalpos, es iemācījos savu einuhu un galma dāmu vārdus.

Maniem einuhiem bija vienreizēji vārdi: Hotungs — Austrumu upe, Honans — Dienvidu upe, Hocu — Rietumu upe, Hopei — Ziemeļu upe, Hojuans — Upes izteka un Hovei — Upes ieteka. Lai gan viņu vārdi sākās ar ho, kas nozīmē “upe”, viņi noteikti nebija radinieki. Dažām manām galma dāmām vārdi sākās ar čuņ, kas nozīmē “pavasaris”: Čuņdžena — Pavasara ausma, Čuņsja — Pavasara riets, Čuņjue — Pavasara mēness, Čuņmena — Pavasara sapnis. Visas viņas bija samērā izskatīgas un tīras. Viņas ieradās uzreiz pēc mana sauciena un īpaši ne ar ko neizcēlās. Viņu mati bija veidoti vienā stilā. Einuhiem bija bizes, savukārt dāmām mati bija sasieti mezglā. Manā klātbūtnē viņi turēja rokas uz augšstilbiem un skatījās grīdā.

Es tik ilgi sēdēju pie milzīgā galda, einuhu un galma dāmu ielenkta, ka man sāka kurkstēt vēders. No vakariņām vēl nebija ne miņas. Es pievērsu uzmanību telpai. Tā bija liela un nemājīga, izņemot pretējo sienu, pie kuras karājās glezna, kas ataino ciema ģimeni. Gleznas augšējā labajā stūrī bija uzrakstīti brīnišķīgi dzejas panti.

Mazliet ieslīps salmu jumts,

Gar strautu zaļa zāle aug,

Kas runā tik saldi dzērušā dienvidu balsī?

Sirms večuks ar sievu savā divvientulībā.

Uz austrumiem no strauta viņu vecākais dēls nezāles kaplē, Viņu otrais dēls vistām būri taisa.

Man patīk viņu pastarītis bezdarbīgais —

Viņš gulšņā pie strauta, pa vienai lobot lotosa sēklas.

“Kas šeit dzīvojis pirms manis?” es prātoju. Tā noteikti ir bijusi kāda no bijušā imperatora Dao Guana karaliskajām konkubīnēm. Viņai noteikti patika gleznas. Stils bija vienkāršs un atsvaidzinošs. Es apbrīnoju kontrastu starp milzīgo rāmi un vienkāršo attēlu.

Glezna atgādināja manas ģimenes siltumu. Es atcerējos, kā māsa, brālis un es sasēdāmies pie vakariņu galda un gaidījām tēva ierašanos. Es atcerējos, kā tēvs mēdza jokot. Kad mums visiem sanāca smiekli, rīsi bira no mūsu mutēm. Žuna aizrijās ar tofu zupu, brālis nokrita zem galda un saplēsa māla bļodu. Mātei nekādi neizdevās noturēties. Viņa arī izplūda smieklos, nosaucot vīru par “šķību siju, kuras dēļ var sabrukt māja”.

“Jūsu vakariņas ir gatavas, kundze.” Aņ-de-hai balss mani atmodināja no atmiņām.

Kā pasakā es redzēju no virtuves iznākam veselu parādi. Einuhu rinda — katrs turēja kūpošu ēdienu — cēli man tuvojās. Katli un terīnes bija klātas sudraba vākiem. Drīz galds bija pilns ar traukiem.

Es sāku skaitīt ēdienus. To pavisam bija deviņdesmit deviņi!

Deviņdesmit deviņi ēdieni tikai man?

Aņ-de-hai paziņoja, kas tiek piedāvāts: “Sautētas lāču ķepas, dārzeņi ar brieža aknām, cepts omārs ar sojas mērci, gliemeži ar gurķiem un ķiplokiem, marinēta paipala, grauzdēta saldskābā mērcē, smalcināta tīģera gaļa, ietīta pankūkās, brieža asinis ar žeņšeņu un garšvielām, kraukšķīga pīles ādiņa, mērcēta asā sīpolu mērcē, cūkgaļa, liellops, jūras veltes...”

Tur bija ēdieni, kādus nebiju redzējusi un par kādiem nekad nebiju dzirdējusi.

Parāde turpinājās. Pēc manu kalpotāju sejas izteiksmes varēja noprast, ka tā ir parasta parādība. Es centos slēpt savu izbrīnu. Kad visi trauki bija nolikti, es pamāju ar roku. Kalpotāji atkāpās un klusēdami stāvēja pie sienām.

Es jutos savādi pie tik pārbagāta galda.

“Mēs vēlam jums labu apetīti!” vienbalsīgi iedziedājās kalpotāji. Es pacēlu savus kociņus.

“Vēl ne, kundze.” Aņ-de-hai piesteidzās man klāt.

Einuhs apgāja galdu, rokās turēdams kociņu pāri un nelielu šķīvi. Viņš paņēma gabaliņu no katra ēdiena un iebāza mutē.

Vērodama Aņ-de-hai gremojam, es atminējos Lielās Māsas Fanas stāstu par imperatora Sjieņa Fena māti Džu Aņu, kas mēģinājusi noindēt princi Gunu. Šī doma man sabojāja apetīti.

“Tagad var droši sākt ēst,” Aņ-de-hai noslaucīja muti un atkāpās no galda.

“Vai man tas viss būtu jāēd vienai?” es jautāju.

“Tas nav obligāti, kundze. Pēc galma etiķetes jums katru ēdienreizi pienākas deviņdesmit deviņi ēdieni.”

“Bet tā ir liela izšķērdība!”

“Nē, nekas netiks iztērēts, kundze. Jūs vienmēr varat dāvāt ēdienu saviem kalpiem. Vergi ir izsalkuši, un viņiem nekad nedod pietiekami ēdamā.”

“Vai viņi neiebildīs?”

“Nē, viņi jutīsies pagodināti.”

“Vai tad virtuve jums negatavo ēdienu?”

“Mēs ēdam zirgu barību, tikai daudzums tiek noteikts katram atsevišķi. Man dienā tiek doti trīs saldie kartupeļi.”

Es apēdu tik, cik spēju. Es klausījos, kā mans žoklis grauž gurķus, košļā lāču cīpslas un sūkā cūku ribiņas. Kalpotāji turpināja lūkoties uz savām pēdām. Es atkal sāku prātot, par ko viņi domā. Kad pieēdos, es noliku kociņus un paņēmu saldo ēdienu — saldu smalkmaizīti, ceptu no sarkanajām pupām un melnām sezama sēkliņām. Aņ-de-hai pienāca man klāt, it kā zinādams, ka gribu ko teikt. “Man nepatīk, ka cilvēki uz mani skatās, kamēr es ēdu,” es teicu. “Vai es drīkstu viņus atlaist?”

“Nē, kundze, tā nav pieņemts.”

“Vai kundzes pārējās pilīs apkalpo tāpat?”

“Jā.”

“Un to visu gatavo viena virtuve?”

“Nē, katrai pilij ir sava virtuve un savi pavāri.”

“Lūdzu, paņem krēslu un pievienojies man, kamēr es ēdu.” Aņ-de-hai paklausīja.

Kad paņēmu krūzi, Aņ-de-hai pasniedzās pēc tējkannas tālākajā galda stūrī. Viņš ielēja manā krūzē krizantēmu tēju.

Es ātri aptvēru, ka Aņ-de-hai piemīt talants nojaust manas vēlmes. “Kas viņš ir?” es prātoju. “Kāds bija iemesls tik jaukam un apķērīgam zēnam kļūt par einuhu? Kāda bija viņa ģimene? Kā viņš uzaudzis?”

“Kundze,” kamēr ēdu pēdējo smalkmaizītes kumosu, Aņ-de-hai pieliecās man klāt. Viņa balss skanēja maigi. “Tā būtu laba doma aizsūtīt ziņnesi pie imperatora Sjieņa Fena un imperatores Nuharu, lai novēlētu viņiem labu apetīti.”

“Manuprāt, Nuharu vēlas, lai viņu netraucē, kamēr viņa ir ar imperatoru Sjieņu Fenu,” es teicu.

No Aņ-de-hai klusēšanas es sapratu, ka prātīgāk būtu rīkoties pēc viņa ieteikuma.

“Tas jādara nevis tādēļ, lai vienkārši novēlētu labu apetīti,” Aņ-de-hai pēc brīža paskaidroja, “bet gan tādēļ, lai atstātu iespaidu. Lai jūsu vārds parādītos starp imperatora Sjieņa Fena bambusa ziņojumu ripiņām. Lai atgādinātu Viņa Majestātei par jūsu esamību. Pārējās lēdijas pilīs dara to pašu.”

“Kā tu to zini?”

“Man ir zvērināti ziņotāji, kas mani informē par to, kas notiek katrā pilī.”

Es izskaloju muti ar malku zaļās tējas. Pēc ēšanas man bija jānosnaužas, bet mans prāts neatbrīvojās. Es iztēlojos kauju, kurā katra konkubīne ir maskējies kareivis. Pamatojoties uz Aņ-de-hai teikto, manas sāncenses jau bija sākušas būvēt aizsargmūrus. Daudzas no viņām jau bija paspējušas nosūtīt Dižajai imperatorei mazas, bet saturīgas dāvanas pateicībā par to, ka tapušas izvēlētas.

Es cerēju, ka imperators Sjieņs Fens ir godavīrs. Galu galā viņš bija gudrākais cilvēks Visumā. Es būtu apmierināta, ja viņš mani vēlētos satikt reizi mēnesī. Es nekad necerētu, lai viņš pieder man vienai. Es būtu lepna palīdzēt vairot dinastiju līdzīgi tām šķīstajām sievietēm, kas attēlotas portretu galerijā. Sagādāt Viņa Augstībai saskanīgu mājas dzīvi—tā bija valdzinoša doma. Es labprāt redzētu, ka mēs septiņas apvienotos pret pārējām konkubīnēm. Kā izvēlētās sievas mēs varētu cita citu cienīt un būt savstarpēji izpalīdzīgas tikai tālab, lai karaliskā saime kļūtu par mājām mums visām.

Aņ-de-hai neteica, ka man nepiekrīt. Bet es iemācījos atpazīt viņa domas pēc tā, kā viņš būkšķināja pieri pret grīdu. Ja skaņa izklausījās kā bum, bum, bum, tas nozīmēja, ka viņš man mazliet nepiekrīt, un tad sekoja pārrunas. Bet, ja skaņa bija bom, bom, bom, man labāk bija paklausīt viņam, jo tas nozīmēja, ka man nav ne mazākās nojausmas, par ko es pati runāju. Šoreiz atskanēja bom, bom, bom. Aņ-de-hai centās mani pārliecināt, ka lēdijas pārējās pilīs ir manas vistīrākās ienaidnieces. “Tas ir līdzīgi, kā kukaiņi izturas pret augiem, — tie viņiem jāgrauž, lai izdzīvotu.” Viņš ierosināja, ka man jāpiestrādā, lai es vēlāk gūtu virsroku. “Jau šobrīd kāds plāno, kā jūs nožņaugt,” viņš teica.

Kad ieradās einuhi, lai nokoptu galdu, es ar pūlēm varēju pakustēties. Bija jāaizmirst par snaudu, jo vajadzēja mazgāties. Kā uz skatuves mana vanna tika uzstādīta trīs pēdas virs grīdas. Tai blakus atradās karsta un auksta ūdens spaiņi, kā arī kaudze ar dvieļiem. Vanna bija tik liela, ka manā ciematā to sauktu par dīķi. Tā bija no koka un veidota milzīgas lotosa lapas formā, un uz tās bija burvīgs zīmējums. Smalki detalizētais lotosa zieds izskatījās apbrīnojami dzīvs.

Es nebiju pieradusi katru dienu mazgāties. Dzīvojot Vuhu, ziemas laikā es mazgājos reizi pāris mēnešos, bet vasarā peldējos ezerā.

Es jautāju Aņ-de-hai, vai drīkstēšu peldēties karaliskajā ezerā, kad paliks siltāks.

“Nē,” einuhs atbildēja. “Viņa Augstība vēlas, lai viņa dāmām vienmēr būtu nosegts ķermenis.”

Galma dāmas paziņoja, ka vanna sagatavota.

Aņ-de-hai man pavēstīja, ka varu izvēlēties, vai mani mazgās einuhi vai kalpones. Protams, kalpones, es atbildēju. Būtu savādi atkailināties einuhu priekšā. Izskata ziņā viņi neatšķīrās no parastiem vīriešiem. Es nespēju iedomāties, ka viņi pieskartos manam ķermenim. Tikai ar laiku pieradīšu, ka Aņ-de-hai guļ manas gultas kājgalī.

Es prātoju, vai Aņ-de-hai piemīt vīrišķīgas vēlmes. Viņš izlikās vienaldzīgs brīžos, kad es pārģērbos. Vai viņš izlikās? Ja tā, tad viņš bija ļoti disciplinēts. Man sāka patikt, ka viņš cenšas pacelties pats pār savu bēdu. Iespējams, es izlutināju savus einuhus, un to daudzi varēja uzskatīt par nelāgu vājuma pazīmi. Es jutu līdzi viņu ciešanām un neko sev nespēju padarīt. Patiesībā es vēlējos saņemt tādu pašu līdzcietību.

Sievietes Ķīnā vēlējās nokļūt manā vietā, bet viņas neapjauta manas ciešanas. Pielīdzinot sevi einuhiem, es dziedēju savu salauzto sirdi. Einuhu sāpes bija lasāmas viņu sejās. Viņi bija kastrēti, un visi saprata viņu nelaimi. Bet es savu nelaimi slēpu.

Tā bija dīvaina sajūta, ka tevi tur tik daudz roku. Šie cilvēki lūdza, lai es nekustinu ne pirkstiņu. Ja es sev censtos palīdzēt, to uzskatītu par apvainojumu.

Ūdens bija silts un remdējošs. Kad atlaidos pret vannas malu, kalpones nometās ceļos. Trīs no viņām pieskārās man vienlaikus. Viņas berza un mazgāja. Man to vajadzēja izbaudīt, bet prātā es visu laiku iztēlojos vistu, kas iemērkta karstā ūdenī un pēc mirkļa tiks noplūkta.

Kalpoņu rokas slīdēja pār manu ķermeni uz augšu un uz leju. Lai gan viņas bija maigas, mans ķermenis cieta no uzmākšanās. Centos atcerēties to, ko bija teicis Aņ-de-hai, — es dzīvoju, lai izpatiktu imperatoram Sjieņam Fēnam, nevis sev. Gribēju, lai imperators to redzētu. Es prātoju, kad viņš parādīsies.

Mans ķermenis uzrūga kā sautēta smalkmaizīte. Kalpones svīda. Viņas masēja manus plecus un roku un kāju pirkstus. Viņu drānas bija mitras, viņu mati — sajukuši. Pat skatoties uz viņām, es noguru un nespēju sagaidīt, kad tas viss beigsies. Aņ-de-hai mani bija brīdinājis, ka nedrīkstu pateikties savām kalponēm. Viņš uzsvēra, ka nedrīkstu atklāt savas jūtas. Man nevajadzētu atgādināt cilvēkiem, ka esmu tikpat parasta kā viņi.

Mani nosusinājušas un ietērpušas sarkanā naktskreklā, kalpones pazuda. Tad einuhi mani ietina siltās segās un pavadīja līdz guļamistabai.

Mana pils bija sadalīta trīs daļās. Pirmajā daļā bija dzīvojamās telpas — arī trīs milzīgas istabas ar logiem uz dienvidu pusi. Telpas bija savienotas taisnstūra formā. Vidējā istaba bija pieņemamā zāle ar nelielu troni, kurā sēdētu mans vīrs, kad atnāktu. Aiz troņa pret sienu stāvēja altāris, virs tā bija liela glezna ar Ķīnas ainavu. Istabu pa kreisi sauca par rietumu istabu. Tur es gulēju. Šeit bija galds ar diviem krēsliem pie loga. Divi zaļi bambusa stādi blakus krēsliem. Pa labi — austrumu istaba, mana ģērbtuve. Tajā arī bija gulta. Man te būtu jāguļ, ja Viņa Augstība nolemtu palikt pa nakti. Likums paredzēja: lai spētu pienācīgi izgulēties, viņš nakts laikā nedrīkst atrasties vienā gultā ar kādu no savām sievām. Gulta austrumu istabā vienmēr bija saklāta un atdzesēta vai sildīta atkarībā no gadalaika. Aiz šīm telpām bija mana ēdamzāle, vannas istaba, dzīvojamā istaba un noliktavu telpas.

Otra manas pils daļa bija dārzs, kas kļuva par manu iemīļotāko vietu. Tajā bija dabiskas pļavas un upītes, kā arī mazs dīķītis, ko sauca par Debešķīgo ezeriņu. Es ļāvu meldriem augt dabiski, jo man patika atcerēties par Vuhu. Es vienmēr esmu dievinājusi augus, un es biju kaislīga dārzniece. Es pildīju dārzu ar dabas krāšņumu. Bez lielajiem, ziedošajiem kokiem — sarkanajiem zīdkokiem un mag-nolijām — manā dārzā ziedēja bļodas lieluma peonijas visās iespējamās krāsās. Vēl man bija tumši sārtas rozes ar violetiem viducīšiem,pakava formas baltās lilijas, ugunīgi kalnu tējas ziedi un dzelteni ziemas plūmju ziedi, ko es saucu par “kāju vilcējām”. Plūmju ziediem bija vaskotas ziedlapas, tie ziedēja tikai sniegotās dienās, it kā tiem patiktu aukstums. To spēcīgā smarža no rītiem ieplūda manā guļamistabā, kad Aņ-de-hai bija atvēris logu. Tās “vilka manas kājas” uz dārzu, un es, stāvēdama pidžamā, nespēju vien nobrīnīties par to skaistumu. Lai īpaši vēsās dienās es nesaaukstētos, Aņ-de-hai pirms manas pamošanās parasti nogrieza ziemas plūmes zariņu vai arī ielika vienu ziedu vāzē uz mana brokastu galda.

Man patika daudzas puķes — gan elegantās, gan tās, ko saucu par “mazulītēm”. Es jūsmoju par tauriņveidīgajiem tīteņiem ar tīģerplan-kumiem uz purpurkrāsas fona. Man īpaši patika peonijas un krizantēmas. Lai gan karaliskā sabiedrība uzskatīja, ka krizantēmas piederas tikai zemniekiem, es tās aizrautīgi audzēju. Man bija visu veidu krizantēmas. “Zelta spīles” bija manas vismīļākās. To ziediņi atvērās kā dejotājas rokas, kas tver rīta saules starus savās plaukstās. Nekur citur nevarēja redzēt tik lielu dažādību kā manā dārzā. Vēlu rudenī puķes sniedzās man līdz pleciem, un man nekad neapnika tās vērot.

Kad naktīs nespēju aizmigt, es devos uz savu dārzu. Es nācu klausīties savas bērnības skaņās. Es sadzirdēju, kā dīķī sarunājas zivis. Es caurstaigāju krūmus, ar roku glāstīdama to lapas un ziedus. Man patika pirkstu galos sajust rasu.

Pēc daudziem gadiem tika stāstīts par kādu einuhu, kas manā dārzā kādā pusnaktī redzējis laumiņu. Tā “laumiņa” droši vien biju es. Bija posms manā dzīvē, kad jutos nespējīga dzīvot. Tā noteikti bija viena no tām naktīm, kad plānoju savas dzīves galu.

Trešā manas pils daļa bija iežogots pagalms abpus galvenajām istabām. Šī daļa bija paredzēta maniem einuhiem, galma dāmām un kalponēm. Viņu logi bija vērsti pret pagalmu, un tas nozīmēja, ka, ejot uz vārtu pusi, viņi mani noteikti ieraudzītu, kā arī ieraudzītu jebkuru, kas vēlētos ienākt. Einuhi apsargāja manu pili maiņās, lai vienmēr kāds būtu nomodā.

Aņ-de-hai bija cieši aizmidzis uz grīdas. Galvenais einuhs Šims man bija samelojis, apgalvodams, ka piešķīris man kalpus, kas nekrāc. Aņ-de-hai krāca kā vāroša tējkanna. Lai gan vēlāk — pēc gadiem ilgas noslēgtības, agonijas un bailēm — viss mainījās un Aņ-de-hai krākšana man kļuva kā Debesu dziesma. Nedzirdot to, es nespētu iemigt.

Guļot nomodā, es aizdomājos par imperatoru Sjieņu Fenu. Es prātoju, vai viņi ar Nuharu viens otram patīk. Es vēlējos zināt, kad viņš izsauks mani. Man palika mazliet vēsi, un atcerējos—Aņ-de-hai man bija teicis, ka radušās grūtības apsildīt manu gultu. Sildītājs zem mana kan kārtīgi nestrādāja. Viņš uzskatīja, ka pie vainas ir Šims un ka tādā veidā galvenais einuhs vēlas man paziņot: vai nu es dzīvoju ērtībās un regulāri viņam maksāju, vai arī man būs auksti ziemā un karsti vasarā. Ar vai bez grūtībām — Šims lika noprast, ka tas atkarīgs vienīgi no manis.

“Kamēr jūs būsit viena no trīstūkstoš konkubīnēm, jūs no viņa neizvairīsities,” — tā teica Aņ-de-hai.

Man nesagādāja grūtības aizmigt gultā, kas nav apsildīta pēc karaliskajiem standartiem. Tomēr bija iemesls piestrādāt, lai kļūtu par imperatora Sjieņa Fena mīļoto. Tā bija vienīgā iespēja, kā iegūt cieņu. Man drīz būs astoņpadsmit. Karaliskā skaistuma dārzā astoņpadsmit gadi līdzinās ziedam, kas drīz novītīs.

Es centos nedomāt, ko tiešām kāroju no dzīves. Es piecēlos un pārrakstīju pantu no kāda dzeju krājuma.

Jandzī upes austrumu pieteka turpina tecēt,

Mīlas dēsti, ko stādījām reiz, mūžīgi turpina augt.

Tava seja, ko redzēju sapnī, miglaina tapa,

Es paliku nomodā, klausoties naktsputna balsī.

Pavasaris vēl nezaļo,

Manus sirmos matus redzot,

Mūsu šķiršanās pārlieku ilga, lai sirds par to skumtu.

Pagātne uzrodas atkal un atkal Burvīgo Laternu svētku naktī.

7

Pirmais mēnesis aizsteidzās ātri. Katru ritu, kad saules stari skāra manus aizkarus, pieceļoties atradu savu kaķeni Sniegpārsliņu guļam man blakus. Es biju pieķērusies šai mīkstajai radlbiņai. Es zināju, kāda diena mani sagaida. Tā būs kārtējā diena gaidās un cerībā, ka Viņa Augstība mani apciemos.

Aņ-de-hai man ieteica atrast kādu nodarbi. Viņš piedāvāja izšūšanu, zvejošanu un šaha spēli.

Es izvēlējos šahu, bet pēc pāris spēlēm zaudēju interesi. Einuhi katru reizi ļāva man uzvarēt. Manas prāta spējas tika aizvainotas, bet viņi pārlieku baidījās spēlēt vienā līmenī ar mani.

Mani apbūra karaliskie pulksteņi — daļa no Aizliegtās pilsētas mēbelēm un sienas rotājumiem. Viens no maniem mīluļiem bija dzenis. Tas dzīvoja no māla veidotā it kā koka stumbrā un izlīda ārā, lai noklaudzinātu kārtējo stundu. Man patika tā ritmiskais skanējums. Aņ-de-hai patika, kā dzenis knābājot kustējās, jo tas viņam atgādinot galvas klanīšanu. Kad vien varēja, viņš centās būt klāt, lai sagaidītu “klanīšanos”.

Mans otrs mīļākais pulkstenis bija savādas formas. Tas atgādināja apskāvušos zobratu ģimeni un atradās caurspīdīga stikla kastē, kas ļāva saredzēt tā darbību iekšpusē. Līdzinoties saskanīgai ģimenei, katrs zobratiņš veica savu pienākumu un deva spēku tā, lai katra stunda iedziedātos.

Es pētīju pulksteņus, gribēdama uzzināt, no kurienes tie nākuši. Pārsvarā visi bija no tālām zemēm. Tie bija ārzemju karaļu un prinču dāvinājumi iepriekšējo dinastiju Ķīnas imperatoriem. To veidoli atainoja pulksteņu radītāju mīlestību pret dzīvi un lika man aizdomāties par to, vai visi stāsti, ko es biju dzirdējusi par mežonīgajiem barbariem, ir patiesi.

Mana aizraušanās ar laikrāžiem ātri izgaisa. Man vairs nepatika vērot to adatām līdzīgās rokas. Tie vilkās lēnām, izraisot manī vēlmi pagrūst tos uz priekšu. Es lūdzu Aņ-de-hai, lai viņš aizsedz to sejas. “Vairs nebūs klanīšanās,” es dzirdēju viņu runājam ar dzeni.

Šodien man viss bija apnicis, jau pirms es izkāpu no gultas.

“Vai kundze labi gulēja?” Aņ-de-hai balss atskanēja no pagalma.

Es sēdēju uz gultas un pat nepūlējos atbildēt.

“Labrīt!” einuhs ienāca ar smaidu uz lūpām. “Jūsu kalpi ir gatavi jūs nomazgāt, kundze.”

Rīta mazgāšanās bija notikums. Pirms izkāpu no gultas, einuhi un kalpones veica veselu tērpu parādi. Man vajadzēja izvēlēties vienu no vairāk nekā trīsdesmit kleitām. Tik daudz skaistu tērpu, lai gan puse no tiem nebija manā gaumē.

Tad man vajadzēja izvēlēties kurpes, cepures un rotaslietas. Izkāpusi no gultas, devos uz tualetes istabu. Man sekoja sešas kalpones. Mana prasība palikt vienai netika izpildīta. Galvenais einuhs Šims bija izskolojis šos cilvēkus, lai tādās reizēs tie būtu kurli un mēmi.

Tualete bija liela telpa bez mēbelēm. Vidū bija novietots grezni izgrebts un krāsots dzeltens pods. Tas izskatījās pēc liela ķirbja. Telpas stūros bija noliktas mazas laternas. Sienas bija drapētas ar zilām un baltām puķēm izšūtiem aizkariem.

Man bija steidzama vajadzība, bet es nespēju atbrīvoties. Telpā nebija logu, kas ļautu izvēdināt smaku. Kalpones stāvēja man apkārt un skatījās. Es viņām vairākkārt atkārtoju, lai atstāj mani vienatnē, bet viņas neklausīja. Viņas lūdzās, lai ļauj pakalpot. Viena no viņām turēja mitru dvieli, ar ko mani vēlāk apslaucīt, otra turēja ziepju trauku, trešajai rokās bija paplāte ar zīdpapīru, ceturtā turēja sudraba bļodu. Divas pēdējās nesa spaiņus ar ūdeni — vienu karstu, otru aukstu.

“Atstājiet savas mantas uz grīdas,” es teicu. “Jūs varat iet.” Visas nomurmināja: “Jā, kundze,” — bet neviena nepakustējās. Es pacēlu balsi. “Es smirdēšu.”

“Nē, jūs nesmirdat,” viņas vienbalsīgi atbildēja.

“Esiet tik laipnas!” es iekliedzos. “Ārā!”

“Mēs neiebilstam. Mums patīk jūsu smaka.”

“Aņ-de-hai!”

Iesteidzās Aņ-de-hai. “Jā, kundze.”

“Nekavējoties pasauc galveno einuhu Šimu un paziņo viņam, ka kalpones mani neklausa.”

“Nekas nesanāks, kundze.” Aņ-de-hai salika trubiņā rokas un iečukstēja man ausī: “Baidos, ka galvenais einuhs Šims jums nepalīdzēs.”

“Kāpēc ne?”

“Pēc likuma šādi attiecas pret visām imperatora sievām.” “Tikai idiots varēja izdomāt šādu likumu.”

“Lūdzu, nerunājiet tā, kundze,” Aņ-de-hai bija satriekts. “Šādus likumus pieņēma Viņas Augstība Dižā imperatore!”

Es iztēlojos Dižo imperatori sēžam uz poda, kamēr viņas tualete ir pilna ar kalponēm. “Viņa laikam domā, ka viņas kakas ir dimanti un pirdieni — smaržas. Vai Viņas Augstība pieņēmusi likumus arī par izkārnījumu lielumu, formu, garumu, krāsu un smaku?”

“Es jūs lūdzu, kundze,” Aņ-de-hai satraucās. “Jūs taču nevēlaties sagādāt nepatikšanas ne sev, ne arī man.”

“Nepatikšanas? Es tikai vēlos vienatnē pakakāt!”

“Te runa nav par kakāšanu, kundze,” Aņ-de-hai nomurmināja, it kā viņa mute būtu piebāzta ar ēdienu.

“Par ko tad ir runa?”

“Par pievilcību, kundze.”

“Pievilcību? Kurš gan var pievilcīgi kakāt?”

Ne vien garlaicīgi, bet arī nogurdinoši kļuva tas, kā man krāsoja seju, ķemmēja un eļļoja matus, uzvilka un ap vidukli apsēja kleitu, lai atkal pēcpusdienā to novilktu. Einuhi un galma dāmas turēja paplātes un maršēja šurpu turpu manā priekšā, izvēloties kleitas, apakšveļu, piederumus, rotājumus, jostas un matu sprādzes. Es nespēju sagaidīt, kad šis rituāls beigsies. Es būtu vēlējusies, lai viņi man pastāsta, kur visas šis lietas var atrast, un tad pati izvēlētos. Bet manos spēkos nebija izmainīt kārtību. Es sapratu — karaliskā dzīve ir ārkārtīgi sīkumaina. Man vislielākās grūtības sagādāja pacietība.

Aņ-de-hai bija kopā ar mani, kad man veidoja matus. Viņš mani izklaidēja ar stāstiem un jokiem. Viņš stāvēja aiz manis, kamēr sēdēju pretim spogulim.

Vispirms frizieris samitrināja manus matus ar smaržūdeni. Tad viņš tos ieeļļoja ar kalnu saulespuķu eļļu. Pēc ķemmēšanas viņš tos satina rullī. Šajā rītā viņš centās tos ieveidot gulbja formā.

Šis pasākums mani nomocīja, un es kļuvu īgna.

Lai mazinātu spriedzi, Aņ-de-hai pajautāja, vai es nevēlos uzzināt, kāda ir imperatora Sjieņa Fena josta.

Es teicu, ka tas mani neinteresē.

“Josta, protams, ir karaliskā krāsā — spilgti dzeltena,” iesāka Aņ-de-hai, neņemdams mani vērā. “Tas ir īsts mandžūru meistardarbs — funkcionāls, tomēr izsmalcināts.” Manīdams, ka neiebilstu, viņš turpināja. “Tā ir stiprināta ar zirgu astriem un rotāta ar baltām salocīta zīda lentēm. Josta mantota no Viņa Augstības senčiem un tiek vilkta īpašu ceremoniju laikā. Galma astrologam ir precīza instrukcija, kā Viņa Augstībai būtu jāvalkā šādas lietas. Parasti imperators Sjieņs Fens vēl uzliek ziloņkaula caurulīti ar zobu bakstāmajiem, nazi degunradža raga makstī un divus smaržu maisiņus, izšūtus ar sīkām pērlītēm. Sākotnēji tās taisīja no izturīga lina un izmantoja, lai aizstātu salūzušus iemauktus.”

Es pasmaidīju, novērtēdama einuha nodomu. Aņ-de-hai vienmēr zināja, kā remdēt manu zinātkāri.

“Vai Nuharu zina to, ko zini tu?” es jautāju Aņ-de-hai.

“Jā, kundze, viņa zina.”

“Vai tas daļēji bija iemesls, kāpēc viņu izvēlējās?”

Aņ-de-hai neatbildēja. Es zināju, ka viņš nevēlas mani aizskart. Es mainīju tēmu un teicu: “Aņ-de-hai, no šā brīža tu esi atbildīgs atsvaidzināt manas zināšanas par karalisko dzīvi.” Es izvairījos no vārdiem “pamācīt mani”. Es biju sapratusi, ka Aņ-de-hai jutīsies ērtāk un sniegs man labākas zināšanas, ja uzvedīšos kā viņa saimniece, nevis skolniece.

“Es gribu, lai tu man iesaki, ko uzvilkt ķīniešu Jaunā gada svinībās.” “Vispirms jums jābūt drošai, ka neesat tērpusies krāšņāk, nekā pienāktos jūsu kārtai. Tomēr jums vajadzētu ģērbties ar izdomu. Ar to gribu teikt, ka jums jāmāk paredzēt, kā būs tērpta Dižā imperatore un Nuharu.”

“Jā, tas būtu prātīgi.”

“Pieņemu, ka viņu nefrīta kuloni būs lotosa lapu formā un citas rotas būs no pērlēm un sārta turmalīna. Viņas parūpēsies, lai nepārspētu imperatoru Sjieņu Fenu. Viņa kulons sastāv no trejādām kazām, un tas ir labvēlības simbols, ko viņš velk tikai vakarā pirms ķīniešu Jaunā gada.”

“Un kādam būtu jābūt manam kulonam?”

“Jebkura cita zīme vai simbols, kas jums patīk, tikai tā nedrīkst aizēnot abas kundzes. Kā jau teicu, jums nebūt nav jāģērbjas pieticīgi, jo jūs taču nevēlaties zaudēt Viņa Augstības uzmanību. Jums jādara viss, kas ir jūsu spēkos, lai izceltos starp konkubīņu tūkstošiem. Iespējams, jūs vīru redzēsit tikai šādos pasākumos.”

Es vēlējos uzaicināt Aņ-de-hai pievienoties manam brokastu galdam, nevis ļaut, lai viņš mani apkalpo, vēro, kā es ēdu, un tad dotos uz savu istabu, lai apēstu aukstu kartupeli.

Viņš augstu vērtēja manas jūtas un bija laimīgs, ka var man pakalpot. Es zināju, ka viņš ap mani ceļ savu nākotni. Ja es kļūtu par Sjieņa Fena mīļoto, viņa stāvoklis uzlabotos. Bet Viņa Augstība man nepievērsās. Cik vēl ilgi man jāgaida? Vai man vispār būs dota iespēja? Kāpēc nekas nebija dzirdams no galvenā einuha Sima?

Bija pagājušas septiņas nedēļas, kopš ierados Koncentrētās dailes pilī. Es vairs nepievērsu uzmanību dzelteni glazētajiem jumtiem.

To krāšņums manās acīs bija izbalējis. Ikdienišķā kleitas izvēle mani līdz asarām garlaikoja. Jau biju aptvērusi, ka mana uzpošanās nav domāta nevienam. Pat mani einuhi un galma dāmas nespēja novērtēt manu skaistumu, jo visiem bija pavēlēts pazust, kad netiek saukti. Kad mani saģērba, visbiežāk paliku vienatnē.

Katru dienu es uzturējos krāšņā, bet tukšā pilī, un mans kakls bija izstiepts un stīvs no rīta līdz pusdienlaikam. Neskaitāmas reizes sapņoju, ka imperators Sjieņs Fens mani apciemos. Manās domās viņš atnāca, saņēma manu roku un kaislīgi mani apskāva.

Pēdējā laikā es sēdēju pie sava dīķa, saģērbusies kā āksts, un vēroju bruņurupučus un krupjus. Rītos saule kavējās virs dārza un divi bruņurupuči slinki peldēja dīķi. Viņi slīdēja pa ūdens virsmu, tad uzlīda uz plakana akmens atpūsties. Lēnām viens uzlīda otram virsū. Viņi stundām ilgi nekustīgi palika šādā pozā, un es sēdēju pie viņiem.

Skaistās, plaši atvērtās acis ir nedzīvas, lai gan viņas stāja ir stalta un tērps — burvīgs. Citāts no senas operas nemitīgi riņķoja manā galvā.

No krūmiem iznāca Aņ-de-hai, rokās turēdams paplāti ar tējas tasi.

“Vai manai kundzei šodien labi klājas?” Aņ-de-hai nolika tēju manā priekšā.

Nopūzdamās es teicu, ka nevēlos tēju.

Aņ-de-hai pasmaidīja. Viņš paliecās uz priekšu un uzmanīgi iegrūda bruņurupučus atpakaļ ūdenī. “Jūs esat pārāk nomākta, kundze. Nevajag.”

“Dzīve Aizliegtajā pilsētā ir pārlieku gara, Aņ-de-hai,” es teicu. “Pat sekundes velkas mūžīgi.”

“Tā diena pienāks,” Aņ-de-hai teica. Viņa sejā atspoguļojās patiesa ticība. “Viņa Augstība jūs izsauks.”

“Tu tā domā?”

“Jums jātic, ka viņš tā darīs.”

“Kāpēc lai viņš to darītu?”

“Kāpēc gan ne?” Aņ-de-hai piecēlās.

“Nerunā par viltus cerībām, Aņ-de-hai!”

“Jūs nedrīkstat zaudēt pārliecību, kundze. Jums pieder tikai cerības. Viņa Augstība jūs ir izmitinājis savas pils rietumu pusē. Es ticu, ka tas norāda uz spēcīgu interesi. Visi zīlnieki, ar kuriem esmu runājis, paredz, ka viņš jūs izsauks.”

Mans garastāvoklis uzlabojās, un es paņēmu tēju.

“Vai drīkstu jautāt,” einuhs pasmaidīja, it kā viņam būtu uzlabojusies oma, “vai kundze ir sagatavojusies, ja viņš jūs izsauktu jau šonakt? Proti, vai kundze zina par mīlēšanās rituālu?”

Samulsusi atteicu: “Protams, zinu.”

“Ja jūs vēlētos, lai ko paskaidroju, esmu jūsu rīcībā.”

“Tu?” es nespēju valdīt smieklus. “Neesi rupjš, Aņ-de-hai.” “Tikai jūs zināt, vai esmu rupjš vai neesmu, kundze.”

Es apklusu.

“Es būšu laimīgs izdzert jūsu pasniegto indi,” Aņ-de-hai klusām teica.

“Dari, kas tev jādara, un nerunā niekus.” Es pasmaidīju. “Uzgaidiet mani, kundze. Es jums kaut ko parādīšu.” Aņ-de-hai ātri savāca tējas piederumus un aizgāja. Pēc pāris mirkļiem viņš atgriezās, rokā nesdams papīra kasti. Tajā bija divi zīdtauriņi.

“Es to dabūju no Labvēlīgā klusuma pils dārza,” Aņ-de-hai teica. “Tur dzīvo vecās konkubīnes — pavisam divdesmit astoņas, kas piederēja imperatora Sjieņa Fena tēvam un vectēvam. Šīs radībiņas viņām kavē laiku.”

“Ko viņas dara ar zīdtauriņiem?” es jautāju. “Domāju, ka viņas savu laiku īsina izšūdamas.”

“Lēdijas vēro un spēlējas ar tauriņiem,” teica Aņ-de-hai. “Līdzīgi kā imperatori un prinči nodarbojas ar circeņiem. Atšķirība vienīgi tāda, ka zīdtauriņi nesacenšas savā starpā.”

“Kāds var būt prieks, vērojot tauriņus?”

“Jums to nesaprast, kundze.” It kā atklājot kādu noslēpumu, Aņ-de-hai saviļņojās. “Lēdijām patīk vērot, kā tauriņi kopojas, un tad viņas tos atdala vienu no otra pašā akta vidū. Vai vēlaties, lai jums to parādu?”

Iedomājoties, ko darīs Aņ-de-hai, es pacēlu rokas gaisā. “Nē, nevēlos! Nes kasti atpakaļ. Mani tas neinteresē.”

“Nu labi, kundze, šodien es jums to nerādīšu. Bet kādu dienu jūs vēlēsities to ieraudzīt. Tad arī jūs, tāpat kā pārējās lēdijas, sapratīsit, kur tas prieks slēpjas.”

“Kas notiek, kad atdala zīdtauriņus?” es jautāju.

“Tie noasiņo līdz nāvei.”

“Un tas ir “prieks”, par ko tu runāji?”

“Tieši tā,” Aņ-de-hai pasmaidīja, pirmo reizi nespēdams nolasīt manas domas.

“Ar to var nodarboties tikai prātā slims cilvēks,” es teicu, pagriezdama galvu pret attālajām kalnu grēdām.

“Tiem, kas ir izmisumā, tas palīdz dziedēt brūces,” einuhs klusām teica.

Es pagriezos un vēros atvērtajā kastē.

Divi zīdtauriņi kļuva par vienu veselu. Puse no tēviņa ķermeņa ieslīdēja mātītē.

“Vai jūs vēlaties, lai aizvācu kasti?”

“Pazūdi un atstāj tauriņus man.”

“Klausos, kundze. Tauriņus ir viegli barot. Ja vēlēsities iegādāties vēl kādu pārīti, zīdtārpiņu tirgotājs ierodas pilī katra mēneša ceturtajā dienā.”

Tauriņu pāris mierīgi atpūtās salmos. Tiem blakus atradās divi salūzuši kokoni. Abiem baltajiem ķermenīšiem spārnus klāja bieza pelnukrāsas puteklīšu kārta. Ik pa brīdim viņu spārniņi notrīsēja. Vai viņiem bija labi kopā?

Saules gaisma pārvietojās. Plakanais akmens tagad atradās ēnā. Dārzs bija silts un omulīgs. Es vēroju savu atspulgu ūdenī. Mani vaigi bija persiku krāsā, un manos matos atspīdēja gaisma.

Es centos sevi atturēt no tālākām domām. Es negribēju izbojāt mirkli, iztēlojoties savu nākotni. Bet pieķēru sevi pie domas, ka apskaužu tauriņu pāri un bruņurupučus. Mana jaunība teica priekšā, ka nespēju izdzēst savu iekāri, līdzīgi kā es nevaru aizliegt spīdēt saulei vai pūst vējam.

Pienāca pēcpusdiena. Es ieraudzīju ļodzīgus ratus, ko vilka ēzelis. Tie bija sarūsējuši ūdens rati. Aiz tiem gāja vecs vīrs ar pātagu. Milzīgās koka mucas virspusē bija novietots mazs, dzeltens karodziņš. Vecais vīrs bija ieradies manā pilī, lai piepildītu ūdens krūkas. Aņ-de-hai man bija stāstījis, ka šie ūdens rati ir vairāk nekā piecdesmit gadu veci. Tie kalpojuši imperatora Cjiena Luna laikā. Lai iegūtu labāko avota ūdeni, imperators bija pavēlējis ierasties Pekinā speciālistiem, lai tie izpētītu un salīdzinātu kvalitāti ūdens paraugiem, kas savākti no avotiem visā valstī. Imperators pats bija vadījis ūdens mērīšanu un svēršanu, kā arī analizējis katra parauga mine-rālsastāvu.

Ūdens no Nefrīta kalna avota tika atzīts par vislabāko. Kopš tā laika ūdeni no šā avota izmantoja tikai Aizliegtās pilsētas iedzīvotāji. Pekinas vārti tika slēgti desmitos, un caur tiem tika izlaisti tikai ūdens rati ar mazo, dzelteno karodziņu. Ēzelis gāja pa bulvāra vidu. Runāja, ka pat princim uz zirga jāpalaiž garām šis ēzelītis.

Es vēroju, kā ūdens vīrs pabeidz savu darbu un pazūd aiz vārtiem. Es klausījos ēzeļa aizklidzinošajos soļos. Jutu, ka mani atkal ievelk tumsa. Bēdas uzmācās kā slapjums lietus periodā.

Nākamreiz, kad atvēru zīdtārpiņu kasti, tauriņi bija pazuduši. To vietā salmos bija simtiem brūnganu punktiņu.

“Mazuļi! Tauriņu mazuļi!” es iesaucos kā sajukusi.

Pagāja vēl viena nedēļa, un nebija nekā jauna. Neviens mani neapciemoja. Neizturams klusums ieskāva manu pili. Kad pie manis pienāca Sniegpārsliņa, tas mani aizkustināja līdz asarām. Diena turpinājās, es baroju kaķi, mazgāju to un rotaļājos, līdz man tas apnika. Es lasīju grāmatas un pārrakstīju seno laiku dzejoļus. Es sāku gleznot. Zīmējumos atspoguļojās mans noskaņojums. Vienmēr tās bija ainavas ar vientuļu koku vai vienu ziedu plašā sniega laukā.

Beidzot, piecdesmit astotajā dienā pēc manas ierašanās Aizliegtajā pilsētā, mani izsauca imperators Sjieņs Fens. Es gandrīz neticēju savām ausīm, kad Aņ-de-hai nolasīja Viņa Augstības uzaicinājumu pievienoties viņam operā.

Es pētīju ielūgumu. Sjieņa Fena paraksts un zīmogs bija majestātisks un skaists. Es noliku kartīti zem sava spilvena un pirms aizmigšanas to vairākkārt aizskāru. Nākamajā rītā pamodos pirms ausmas. Kamēr mani grimēja un ģērba, es jutos dzīvespriecīga un satraukta. Es iztēlojos, kā mani novērtēs Viņa Augstība. Saulei austot, jau biju kārtībā. Es lūdzos, lai mans skaistums nestu man veiksmi.

Aņ-de-hai pavēstīja, ka imperators man atsūtīs palankīnu. Es gaidīju, degdama nepacietībā. Aņ-de-hai aprakstīja, kurp došos un ar ko satikšos. Viņš uzsvēra, ka teātra izrādes jau paaudzēm ilgi ir iemīļotākais karaliskais laika kavēklis. Vispopulārākās bijušas izrādes agrīnās Cin dinastijas laikā septiņpadsmitajā gadsimtā. Karaliskajās savrupmājās tika būvētas milzīgas skatuves. Vasaras pilī, kurp šodien došos, vien bija četras skatuves. Lielākā no tām — trīsstāvu mājas augstumā. To sauca par Dižā Džanji brīnišķās skaņas skatuvi.

Aņ-de-hai bija stāstījis, ka izrādes notiekot katra lunārā jaungada dienā, kā arī imperatora un imperatores dzimšanas dienās. Izrādes vienmēr esot gana ekstravagantas un parasti noritot no agra rīta līdz vēlam vakaram. Imperators uzaicināja prinčus un augsti stāvošas personas, un bija liels gods tikt uzaicinātam. Imperatora Cjiena Luna astoņpadsmitajā dzimšanas dienā tika rādītas desmit operas. Visiemīļotākā izrāde — Karalis Pērtiķis. Pērtiķa tēls bija adaptēts no kāda klasiska Min dinastijas romāna. Imperatoram tik ļoti patika šī opera, ka viņš lika apspēlēt stāstu visādos veidos. Tā bija visgarākā opera, kas jebkad tikusi uzvesta, un ilga desmit dienu. Tā atainoja iedomātas Debesis, kas atspoguļo ar zemes dzīvi saistīto cilvēces eksistenci, un bija lāsts skatītājiem, kam tas jāiztur līdz galam. Pat tad klīda baumas, ka bijuši skatītāji, kas vēlējušies, lai aktieri atkārto dažas konkrētas ainas.

Es jautāju Aņ-de-hai, vai karaliskās ģimenes pārstāvji ir patiešām zinoši vai arī ir tikai aizrautīgi vērotāji.

“Jāteic, vairākums no viņiem ir viltus eksperti,” viņš atbildēja, “izņemot imperatoru Kan Sji, Sjieņa Fena vecvecvectēvu. Pamatojoties uz protokolu grāmatu, Kan Sji pārraudzījis scenārijus un mūzikas partitūras, bet Cjiens Luns — vairāku libretu sacerēšanu. Taču vairākums ierodas ēdiena dēļ, kā arī lai izbaudītu Viņa Augstības klātbūtni. Protams, ir svarīgi izrādīt kulturālu jūtīgumu. Parādīt savu izsmalcināto kultūras gaumi ir modē.”

“Vai kāds uzdrošinās izrādīt savas zināšanas imperatora klātbūtnē?” es jautāju.

“Vienmēr ir kāds, kas nesaprot, ka citi viņu uzskatīs par kūleņojošu balodi — tā izrādot savu patiku.”

Aņ-de-hai man izstāstīja piemēru. Tas notika Aizliegtajā pilsētā imperatora Juna Džena valdīšanas laikā. Imperators vēroja izrādi — stāstu par kāda maza ciemata gubernatoru, kas pārvarēja savu vājumu un lika savu izlutināto dēlu sodīt. Aktieris, kas tēloja gubernatoru, pēc izrādes tika īpaši uzaicināts uz privātu pieņemšanu pie imperatora. Vīru atalgoja ar taeliem un dāvanām, un Viņa Augstība netaupīja slavas vārdus. Aktieris aizrāvās un pajautāja, vai Viņa Augstība zina, kā patiesībā sauca šo gubernatoru.

“Kā tu uzdrošinies uzdot jautājumus!” Aņ-de-hai attēloja imperatoru, ar plašu rokas vēzienu sakārtojot iedomātu, pūķiem rotātu tērpu. “Vai esi aizmirsis, kas tu esi? Ja es atļaušos sacensties zināšanās ar tādu salašņu kā tevi, kā lai es valdu pār valsti?” Izsludināja ediktu, aktieri visā tērpā izvilka ārā un sita līdz nāvei.

Stāsts man ļāva saskatīt to, kāda ir greznās Aizliegtās pilsētas patiesā seja. Es šaubījos, vai muļķīgā aktiera nāvessods nācis par labu imperatora tēlam. Šāda veida sods tikai vairoja teroru, un tieši terors attālināja imperatoru no savas tautas sirds. Galu galā terors viņam nestu vislielāko zaudējumu. Kurš tev paliks mūžam uzticams, ja tu spēj iedvest tikai bailes?

Skatoties atpakaļ laikā, šīs stāsts laikam iespaidoja manu rīcību samērā nelielā starpgadījumā, kas notika manas valdīšanas laikā. Tas bija starpgadījums, par kuru es lepojos. Manas sešdesmitās gadadienas svinībās es tiku nosēdināta uz Dižā Džanji brīnišķās skaņas skatuves. Operu sauca Ju-Tanas zāle. Slavenais aktieris Džens Ji-cjiu spēlēja Šū jaunkundzes lomu. Viņš dziedāja: “Nākot uz tiesneša zāli, es paskatos augšup, / Abās pusēs stāv bendes ar nažiem rokas garumā, / Es esmu kā aita lauvas rīklē...” Bet pie vārda “aita” Džens negaidīti apklusa. Viņš aptvēra, ka mana horoskopa zīme ir aita, un, ja viņš turpinās dziedāt, tad citi var nodomāt, ka viņš mani nolād. Džens mēģināja norīt vārdu, bet bija jau par vēlu — visi to bija sadzirdējuši, jo tā bija slavena opera un tās teksts — labi zināms. Nabaga vīrs centās sevi glābt, prasmīgi velkot vārdu “aita”. Viņš stiepa balsi un turēja beidzamo skaņu, kamēr viņam pilnīgi aptrūka elpas. Orķestris samulsa, un bundzinieki sita bungas, lai noslēptu misēkli. Tad Džens Ji-cjiu pierādīja, ka ir pieredzējis aktieris, un uz vietas izdomāja jaunu rindiņu, aizvietojot frāzi “kā aita lauvas rīklē” ar “kā zivs zvejnieka tīklā”.

Pirms galmam tika ziņots, ka ir bijis “negadījums”, kura dēļ būtu jāsoda aktieris, es uzslavēju Dženu par spožo aktierspēli. Protams, neviens nepieminēja izmaiņas tekstā. Pieminot manu labestību, aktieris nolēma atstāt tekstā jauno frāzi uz mūžu. Šodienas izrādē Ju-Tanas zāle jūs dzirdēsit “kā zivs zvejnieka tīklā”, nevis “kā aita lauvas rīklē”.

Turpinādama gaidīt Viņa Augstības palankīnu, es pajautāju Aņ-de-hai, kādas operas ir populāras Aizliegtajā pilsētā.

“Pekinas opera,” Aņ-de-hai acis iemirdzējās. “To pamatmelo-dijas ir ņemtas no Kuņ un Jijan operām. Katram imperatoram un imperatorei ir sava iemīļotā opera. Opera laika gaitā stilistiski attīstās, bet libreti pārsvarā rakstīti Kuņ stilā.”

Es jautāju, kādas ir karaliskās ģimenes iemīļotākās operas, cerot, ka starp tām būs kaut viena, kuru es zinātu.

“Pavasara un Rudens mīla,” Aņ-de-hai skaitīja uz pirkstiem. “San dinastijas skaistule; Miera laika literatūra; Brīnumbērns, kas uzvar karaliskajā pārbaudē; Dzelzs mandžūru karotāju cīņa... ” Viņš nosauca kādas trīsdesmit operas.

Es jautāju Aņ-de-hai, kuru operu varētu rādīt šodien. Viņaprāt, tā būšot Dzelzs mandžūru karotāju cīņa. “Tā ir imperatora Sjieņa Fena mīļākā,” viņš paskaidroja. “Viņa Augstībai daudz nerūp klasiskās operas. Viņam tās šķiet garlaicīgas. Viņš dod priekšroku tām, kur ir daudz cīņas skatu un akrobātikas.”

“Vai Dižajai imperatorei ir līdzīga gaume?”

“O, nē. Viņas Augstībai patīk stilizētas balsis un slaveni aktieri. Viņa pati apgūst zināšanas par operām un tiek uzskatīta par eksperti šajā jomā. Iespējams, imperators Sjieņs Fens būs tādā garastāvoklī, lai izpatiktu mātei. Esmu dzirdējis, ka Nuharu ir piestrādājusi pie viņa attieksmes pret godbijību. Viņa Augstība varētu pavēlēt aktieriem spēlēt Dižās imperatores mīļāko operu — Desmittūkstošgadu laimi."

Kad Aņ-de-hai pieminēja Nuharu un imperatoru Sjieņu Fenu, manas domas sajaucās un modināja manī greizsirdību. Es nevēlējos būt skaudīga, bet nespēju sevi savaldīt. Es prātoju, kā pārējās konkubīnes tiek galā ar nenovīdību. Vai viņa jau ir pārgulējusi ar Sjieņu Fenu?

“Aņ-de-hai, pastāsti par saviem sapņiem,” es apsēdos. Pēkšņi atskārtu, ka pestīšanas ceļš man nav pieejams. Mani pārņēma izmisums. Es jutu, ka esmu iestumta aizslēgtā telpā, kur grūti elpot. Tā nebija taisnība, ka kļūšu laimīga, ja vien mans vēders būs pilns. Es nespēju izbēgt no savas būtības, es biju sieviete, kas jūt, ka viņa dzīvo, lai mīlētu. Karaliskās sievas statuss man piedāvāja visu, izņemot šo.

Einuhs nometās uz grīdas un lūdza piedošanu. “Jūs esat sarūgtināta, kundze, es to redzu. Vai es pateicu ko nepareizu? Sodiet mani, citādi niknums sagraus Jūsu Augstības veselību.”

Mani pārņēma sajūta, ka esmu neveiksminiece. Mana vilšanās pārvērtās skumjās. Kur lai es eju? Es vēl arvien vēlos augustā tomātus audzēt, lai gan jau ir par vēlu, manā galvā dziedāja kāda balss.

“Tu neko nepareizu nepateici,” es sacīju Aņ-de-hai. “Tagad pastāsti savus sapņus.”    ,

Pārliecinājies, ka es uz viņu nedusmojos, einuhs ierunājās. “Man ir divi sapņi, kundze. Bet iespēja, ka tie piepildīsies, ir tikpat maza kā noķert dzīvu zivi vārošā ūdenī.”

“Apraksti savus sapņus!”

“Pirmais sapnis ir atgūt savu locekli.”

“Locekli?”

“Es pavisam skaidri zinu, pie kā atrodas mans penis un kur viņš to glabā,” teica Aņ-de-hai. Runājot viņš kļuva par jaunu vīrieti, kādu agrāk nebiju redzējusi. Viņa acis mirdzēja, un viņa vaigi sarka. Viņa balss skanēja dīvaini. Tā bija pilna cerību un apņemšanās.

“Vīrs, kas mani sakropļoja, ir savācis daudzus peņus. Viņš tos tur, iekonservētus burkās, un slēpj. Viņš gaida, kad mums paveiksies, lai tos varētu par bargu naudu mums atkal pārdot. Kad nomiršu, es gribu, lai mani aprok kā vienu veselu. Visi einuhi to vēlas. Ja mani neapraks kā vienu veselu, es nākamajā dzīvē atgriezīšos kā kroplis.”

“Un tu tiešām tam tici?”

“Ticu, Jūsu Majestāte.”

“Un kāds ir tavs otrs sapnis?”

“Mans otrs sapnis ir godāt savus vecākus. Es vēlos viņiem parādīt, ka man ir labi veicies. Maniem vecākiem ir četrpadsmit bērnu. Astoņi nomira no bada. Mana vecāmāte, kas mani uzaudzināja, vienmēr bija nepaēdusi. Es nezinu, vai vēl viņu kādreiz ieraudzīšu... Viņa ir ļoti slima, un man viņas ļoti pietrūkst,” Aņ-de-hai piespieda sevi pasmaidīt, cenzdamies valdīt asaras. “Saprotiet, kundze, es esmu vāvere ar pūķa godkāri.”

“Tieši tas man tevī patīk, Aņ-de-hai. Kaut manam brālim Guei Sjuņam būtu tāda godkāre kā tev!”

“Jūs man glaimojat, kundze.”

“Šķiet, tu jau zini manu sapni,” es teicu.

“Mazliet, kundze. Tas man jāatzīst.”

“Tas šķiet tikpat nesasniedzams kā tavējais, vai ne?”

“Pacietība un ticība, kundze.”

“Bet imperators Sjieņs Fens nav mani saucis pie sevis gultā. Mani moka sāpes un kauns.” Es nevairījos slaucīt asaras, kas tecēja man gar vaigiem. “Esmu iekļuvusi Aizliegtajā pilsētā, bet sajūta ir tāda, ka attālums starp manu gultu un Viņa Augstības gultu kļuvis vēl lielāks. Es nezinu, ko iesākt.”

“Jūs ik dienas kļūstat vājāka, kundze. Man sāp, redzot, ka jūs neēdat vakariņas.”

“Aņ-de-hai, pasaki, kādu tu mani redzi nākotnē.”

“Vai tad ne kā ziedošu peoniju, kundze?”

“Jā, bet es drīz novītīšu, un pavasaris būs galā, un peonija nomirs.” “Uz to var skatīties arī no citas puses.”

“Kā tad?”

“Manuprāt, jūs līdzināties nevis mirušai peonijai, bet gan kamielim.”

“Kamielim?”

“Vai jūs esat dzirdējusi parunu: “Beigts kamielis ir lielāks par dzīvu zirgu”?”

“Kā tas jāsaprot?”

“Tas nozīmē, ka jums vēl arvien ir labākas izredzes nekā parastiem ļautiņiem.”

“Bet patiesībā man nav nekā.”

“Jums esmu es.” Uz ceļiem viņš pierāpoja man klāt. Viņš pacēla acis un raudzījās manī.

“Tu? Kā tad tu vari palīdzēt?”

“Es varu uzzināt, kuras konkubīnes ir pārgulējušas ar Viņa Augstību un kā viņas tur tika.”

8

IERODOTIES Dl2A DZanji brīnišķās skaņas skatuvē, manu skatu nepiesaistīja ne imperators Sjieņs Fens, ne viņa viesi, ne pasakainais skatuves iekārtojums, ne ari aktieru tērpi. Mani apžilbināja diadēma uz Nuharu galvas — tā bija rotāta ar pērlēm, koraļļiem un zivju dzenīša spalvām, kas veidoja hieroglifu šou — ilgmūžība. Man bija jāskatās citur, lai spētu saglabāt sejā smaidu.

Mani ieveda caur stingri apsargātiem vārtiem un gaiteni, tad iegāju brīvdabas teātrī, kas atradās pagalmā. Vietas jau bija aizņemtas. Skatītāji bija grezni ģērbušies. Starp rindām šurpu turpu staigāja einuhi un galma dāmas, nesdami tējkannas, krūzītes un paplātes ar ēdienu. Bija sākusies opera, noskanēja gongi un zvani, bet pūlis nepierima. Vēlāk uzzināju — ir pieņemts, ka skatītāji turpina sarunāties izrādes laikā. Man tas šķita traucējoši, bet tāda reiz bija karaliskā tradīcija.

Es palūkojos apkārt. Imperators Sjieņs Fens sēdēja blakus Nuharu pirmās rindas vidū. Viņiem abiem bija karaliski dzeltena zīda tērpi, izšūti ar pūķu un feniksu motīviem. Viņa diadēma bija rotāta ar lielu Mandžūrijas pērli, un tajā bija sudrabā inkrustētas lentes un pušķi. Viņam bija sabuļādas zoda siksna.

Sjieņs Fens vēroja izrādi ar lielu aizrautību. Nuharu eleganti sēdēja, bet skatuve nepiesaistīja viņas uzmanību. Viņa skatījās apkārt, nekustinādama kaklu. Viņai labajā pusē sēdēja mūsu vīramāte, Dižā imperatore. Viņai bija spilgti sarkanas krāsas tērps, izšūts ar ziliem un purpurkrāsas tauriņiem. Viņas Augstības grims bija dramatiskāks pat par aktieru grimu. Viņas uzacis bija nokrāsotas tik tumšas un biezas, ka atgādināja divus apdegušus sprunguļus. Ēdot riekstus, viņas žoklis kustējās no vienas puses uz otru. Viņas sarkani krāsotā mute man atgādināja sapuvušu hurmu. Viņas acis kā slota šurpu turpu kustējās pār skatītājiem. Aiz viņas sēdēja karaliskās vedeklas: lēdijas Juņa, Li, Mēja un Hueja. Visas krāšņi saģērbtas, viņas sēdēja pilnīgi neizteiksmīgām sejām. Aizmugurē un malās sēdēja prinči, viņu ģimenes un citi viesi.

Pie manis pienāca galvenais einuhs Šims, mani sveicinot. Es atvainojos par kavēšanos, lai gan tā nebija mana vaina — palankīns bija kavējies. Viņš teica, ka nekas ļauns nenotiks, ja vien spēšu tikt līdz savai vietai, neiztraucējot vīru un vīramāti. “Viņa Augstība patiesībā nepieprasa obligātu ierašanos no konkubīņu puses,” teica Šims. Satriecošā nožēlā tas man lika noprast, ka biju uzaicināta tikai formalitātes pēc.

Galvenais einuhs Šims man palīdzēja nokļūt līdz manai vietai starp lēdiju Li un lēdiju Mēju. Es atvainojos, ka iztraucēju viņas, savukārt viņas pieklājīgi palocījās, neko neteikdamas.

Mēs pievērsāmies operai. Tās nosaukums bija Trīs kaujas starp karali Pērtiķi un Balto lapsu. Mani patīkami pārsteidza talantīgie aktieri, kas, pēc lēdijas Mejas teiktā, ir einuhi. īpaši mani saviļņoja Baltā lapsa. “Viņas” balss bija vienreizēja un skaista, “viņas” deja bija tik jutekliska, ka aizmirsu — viņa ir viņš. Lai sasniegtu tādu meistarību un lokanību, aktieri noteikti tika trenēti jau no agras bērnības.

Izrāde tuvojās kulminācijai. Pērtiķi rādīja savas akrobātu spējas. Griezdamies un kūleņodams karalis Pērtiķis apmeta salto pār mazākā pērtiķa pleciem. Beigās viņš palēcās augstu gaisā un viegli nosēdās uz zara — balsta, kas veidots no krāsota koka.

Pūlī atskanēja ovācijas.

Karalis Pērtiķis uzlēca uz mākoņa — dēļa, kas ar virvēm bija piestiprināts pie griestiem. Nokrita liela, balta drāna, kas simbolizēja Debesu ūdenskritumu, mākoni pacēla gaisā, un aktieris nozuda.

“Šan! Samaksājiet viņam! San!” imperators skaļi sauca aplaudēdams.

Pūlis pievienojās, saukdams: “Šan! Šan! Šan!!!”

Sjieņa Fena galva šūpojās kā tirgotāja bungas. Atskanot kārtējam gonga sitienam, viņš smejoties sita kājas pret zemi. “Brīnišķīgi!” viņš sauca, norādīdams uz aktieriem. “Jums gan ir iekšas! Kārtīgas iekšas!”

Pēc Dižās imperatores pavēles tika padotas paplātes ar riekstiem un uzkodām. Tā kā pēdējo reizi biju ēdusi tikai iepriekšējā vakarā, uzcienājos ar ogām, datelēm, saldajām pupām un riekstiem. Es laikam biju vienīgā no lēdijām, izņemot Dižo imperatori, kam patiesi patika opera. Pārējās lēdijas izskatījās garlaikotas. Nuharu centās izrādīt interesi. Lēdija Li žāvājās, bet lēdija Mēja pļāpāja ar lēdiju Hueju.

It kā modinādama vedeklas, Dižā imperatore izsniedza viņām papīra vēdekļus.

Mēs piecēlāmies un paklanījāmies Viņas Augstības virzienā, tad apsēdāmies un atvērām vēdekļus.

Sākās nākamā aina. Ielencot viņu ienaidnieku — mirstošo Balto lapsu, pārējo pērtiķu priekšgalā atradās karalis Pērtiķis. Lapsa dziedāja skatītājiem:

Ja uzklausīsi padomu, mans draugs,

Tev vairs nerūpēs bagātība.

Kamēr tu vēl esi jauns,

Sargi katru dārgu mirkli.

Kad grasies puķes atlasīt,

Saplūc tās kā mācēdams.

Ak! Negaidi, līdz nozied tās,

Lai neaiznestu zaru.

Skatītāji aplaudēja, lēdija Juņa piecēlās. Es pieļāvu domu, ka viņai vajag uz tualeti. Bet kaut kas viņas kustībās piesaistīja manu uzmanību. Viņa grozīja dibenu, un viņas vēders bija mazliet uzpūties.

Viņa ir stāvokli! Nuharu, Li, Mēja, Hueja un pārējie izdvesa tos pašus vārdus.

Pēc ilga, cieša skatiena Nuharu novērsās. Viņa apņēma savu vēdekli un nikni kustināja roku. Arī pārējās imperatora sievas darīja to pašu.

Es sadrūmu. Nuharu diadēma un lēdijas Juņas vēders bija kā divi nokaitēti stieņi, kas dedzina manu ādu.

Imperators Sjieņs Fens pat nepapūlējās ar mani sasveicināties. Starpbrīdī viņš piecēlās un pameta zāli. Es vēroju viņu aizejam. Viņam sekoja einuhi un galma dāmas, kas nesa mazgājamās bļodas, spļau-jamtraukus, vēdekļus, traukus ar sausiņiem, zupas katlus un paplātes.

Galvenais einuhs Šims paziņoja, ka mūsu vīrs drīz atgriezīsies. Mēs gaidījām, bet Viņa Augstība tā arī neatgriezās. Pūlis atkal pievērsās operai. Mans prāts bija kā katls, kurā vārās beigtas domas. Es nosēdēju līdz izrādes beigām, un no bungu skaņām man dunēja ausīs.

Dižā imperatore bija apmierināta ar izrādi. “Šī bija daudz labāka nekā oriģinālā versija par karali Pērtiķi!” viņa teica aktieru trupas vadītājam. “Vecā versija uzdzina man miegu. Bet šī mani gan sasmīdināja, gan saraudināja.” Viņa uzslavēja aktierspēli un pavēlēja Ši-mam atsaitēt naudas jostu.

Viņas Augstība uzaicināja pie sevis galvenos aktierus — jaunos vīriešus, kas tēloja karali Pērtiķi un Balto lapsu. Nenoņēmuši grimu, aktieri ieradās ņo aizkulisēm. Viņu sejas izskatījās tā, it kā būtu bijušas iemērktas sojas mērcē.

Dižā imperatore nelikās ne zinis par karali Pērtiķi un eksaltēti sarunājās ar Balto lapsu. “Es dievinu jūsu balsi,” viņa paņēma maisiņu ar taeliem un ielika to viņam rokās. “Es noreibu aiz laimes,” viņa satvēra viņa roku un nelaida to vaļā. “īsts dziedātājputniņš. Mans dziedātājputniņš!” Viņa veltīja aktierim jaunas mīlētājas skatienu, pie sevis murminot: “Skaists zēns! Burvīgs radījums!”

Manā skatījumā aktieris no skata ne ar ko īpašu neizcēlās, lai gan es apbrīnoju to, kā viņš dziedāja un dejoja. Viņa tēlotā Baltā lapsa atklāja sievišķīgā skaistuma būtību. Es nekad nebiju redzējusi, ka vīrietis tik dzejiski spēj attēlot sievieti. Neticami, ko var panākt māksla, jo bija zināms, ka Dižā imperatore neieredz einuhus.

Dižā imperatore pagriezās pret mums. “Kā jums patika opera?”

Mēs sapratām mājienu — bija pienācis laiks piedāvāt savu daļu. Imperatora sievas un konkubīnes, ieskaitot mani, pasniedzās pēc mazajiem, aukliņās iesietajiem maciņiem, ko mēs visas nēsājām.

Aktieri paklanījās un aizgāja.

Viņas Augstība piecēlās, un mēs sapratām, ka laiks doties prom.

Mēs nometāmies ceļos un teicām: “Līdz nākamajai reizei! Mēs jums vēlam mierpilnu sezonu.”

Mūsu vīramāte izgāja, palocīdama galvu.

“Karaliskie palankīni ir klāt!” iesaucās galvenais einuhs Šims, un nesēji pienesa mūsu krēslus.

Mēs klusējot palocījāmies Nuharu priekšā, tad arī cita citas virzienā.

Mana palankīna aizkars tika nolaists. Es skaudri cīnījos ar savu rūgtumu un biju nokaunējusies par savu vājumu. Nelīdzēja arī centieni sev iestāstīt to, ka tā bijusi mana izvēle ierasties Aizliegtajā pilsētā un ka man nav tiesību ne sūdzēties, ne justies nelaimīgai.

Kamēr attīrīju seju no grima, spogulī parādījās Aņ-de-hai atspulgs. Viņš jautāja, vai nevēlos pasaukt ģērbēju, kas man palīdzētu atģērbties. Pirms spēju ko bilst, viņš teica, ka varot man palīdzēt, ja vien es to atļaušu.

Es viņam atļāvu.

Aņ-de-hai paņēma ķemmi un uzmanīgi sāka atbrīvot manus matus no rotājumiem.

“Kundze, vai jūs vēlētos rīt doties uz austrumu dārzu?” viņš jautāja. “Es tur esmu atklājis interesantus augus...”

Es viņu apklusināju, jo jutu, ka tūlīt ārā lauzīsies mans niknums.

Aņ-de-hai apklusa. Viņa pirksti nerimstoši darbojās ap maniem matiem. Viņš izņēma nefrīta ziedu un tad noņēma manu dimanta kaklarotu. Citu pēc citas viņš salika rotaslietas uz galdiņa.

Nespēdama apvaldīt jūtas, sāku raudāt.

“Zinošs prāts ir spējīgs atbrīvot no nelaimes,” Aņ-de-hai klusi teica, it kā runādams ar sevi.

Manī salūza iekšējs sprosts, un mani pārpludināja niknums. “Man zināšana nozīmē sāpes.”

“Sāpes ir atveseļošanās sākums, kundze.”

“Droši! Padziļini manu brūci, Aņ-de-hai. Patiesība ir tāda, ka esmu nežēlīgi izgāzusies.”

“Neviena lēdija šajā pilī nav neko panākusi bez attiecīgas samaksas.”

“Nuharu un lēdijai Juņai tas ir izdevies!”

“Bet tā nav visa patiesība. Nepieciešams pielabot jūsu skatu uz nākotni.”

“Par kādu nākotni var būt runa? Manu dzīvi ar saknēm ir izrāvis orkāns, esmu uzmesta gaisā, un tūlīt pat es nositīšos. Ko lai citu iesāku? Es padodos.”

Aņ-de-hai vēroja mani spogulī. “Kundze, nekas nevar būt ļaunāks par padošanos.”

“Kā tad lai es turpinu dzīvot?”

“Izpētot, kā kustas orkāns.” Viņš paņēma suku un atsāka ķemmēt man matus.

“Kā tad tas kustas?”

“Orkāns visspēcīgākais ir malās.” Einuhs ar vienu roku turēja manus matus un ar otru roku veiklām kustībām tos ķemmēja. “Vējam ir pa spēkam pacelt govis un ratus, tāpat kā tos nolaist atkal zemē. Bet orkāna kodolā viss ir kluss...” viņš apklusa, vērodams manu matu garumu. “Jums ir skaisti mati, kundze. Tie ir zīdaini melni, un tas sola labu veselību. Tā ir cerība vistiešākajā nozīmē.” “Kā palika ar orkānu?”

“Ak jā, orkāns, tā klusais kodols. Tur viss ir samērā mierīgi. Tur arī jums ir jāatrod vieta, kundze. Jums jāizvairās iet ceļus, kur pastāv maz iespēju, un jums jācenšas veidot jaunus ceļus, pa kuriem neviens vēl nav gājis un kur ērkšķi ir šķietami visasākie.”

“Tu esi daudz par to domājis, Aņ-de-hai,” es teicu.

“Pateicos, kundze. Esmu domājis, kā jūs varētu radīt dzīvu operu ar sevi galvenajā sieviešu lomā.”

“Pastāsti man par to, Aņ-de-hai.”

Līdzīgi kā padomnieks izklāsta savu stratēģiju ģenerālim, Aņ-de-hai atklāja man savu plānu. Tas bija vienkāršs, bet šķita daudzsološs. Man vajadzēs izpildīt karalisko ziedošanās ceremoniju — pienākumu, kas jāpilda imperatoram Sjieņam Fēnam.

“Manuprāt, jums vajadzētu izpildīt šo pienākumu Viņa Augstības vārdā, kundze,” Aņ-de-hai teica, aizverot manas dārglietu lādītes. Viņš apsēdās man pretī. “Ziedošanās papildinās Viņa Augstības dievbijību un lieti noderēs, nonākot Debesīs.”

“Vai esi pārliecināts, ka Viņa Augstība to patiesi vēlas?”

“Esmu par to pārliecināts,” einuhs atbildēja. “Ne tikai Viņa Augstība, bet arī Dižā imperatore.”

Aņ-de-hai paskaidroja, ka ir neskaitāmas dienas, kurās jāgodā karaliskie senči, bet karaliskā ģimene daudzas no tām izlaidusi. “Viņa Augstībai reti pietiek spēka apmeklēt šīs ceremonijas.”

“Vai Dižā imperatore un citas konkubīnes arī to ir darījušas?” “Viņas to jau ir darījušas, bet viņas nav ieinteresētas to darīt katru gadu. Imperators Sjieņs Fens baidās aizvainot senčus, tāpēc viņš lūdza galveno einuhu Šimu turp sūtīt Nuharu un lēdiju Juņu. Taču viņas ir noraidījušas šo lūgumu, aizbildinoties ar sliktu veselību.” “Kāpēc Šims nesūtīja mani?”

“Viņš laikam nevēlas jums dot iespēju izpatikt Viņa Augstībai.” “Es esmu tik ļoti centusies viņam izpatikt!”

“Jums ir tiesības pildīt ceremoniju vīra vietā.”

“Parūpējies, lai mans palankīns ir sagatavots jau rīt no rīta.” “Jā, kundze.”

“Pagaidi, Aņ-de-hai. Kā imperators uzzinās par manu rīcību?” “Tempļa atbildīgais einuhs pierakstīs jūsu vārdu. Tā pienākums ir ziņot Viņa Augstībai par katru reizi, kad kāds ir godājis karaliskos senčus viņa vietā.”

Man nebija ne jausmas, kā ir jāgodā karaliskie senči. Pēc Aņ-de-hai teiktā, man vienkārši jāmetas ceļos un jāklanās dažādu portretu un akmens statuju priekšā. Tas neizklausījās visai aizraujoši.

Nākamās dienas rītausmā Aņ-de-hai pavadībā es sēdos palan-kīnā, un mēs devāmies caur Svaigās smaržas namiņu uz Garīgās drosmes vārtiem. Pēc stundas mēs ieradāmies Mūžīgā miera templī. Manā priekšā pavērās plaša ēka ar simtiem putnu ligzdu zem jumta dzegām.

Mani uzņēma jauns mūks, arī einuhs. Viņam bija sārti vaigi, starp uzacīm — dzimumzīme. Aņ-de-hai nosauca manu vārdu un titulu, un mūks iznesa lielu pierakstu grāmatu. Viņš paņēma otu, iemērca to tintē un ierakstīja manu vārdu grāmatā.

Mani ieveda templī. Kad bijām izgājuši caur vairākām velvjvei-dīgām durvīm, mūks pavēstīja, ka viņam ir kas darāms, un pazuda aiz kolonnu rindas. Aņ-de-hai viņam sekoja.

Es pavēros apkārt. Milzīga zāle vairāku stāvu augstumā bija pilna ar zeltītām statujām. Viss bija krāsots zeltītos toņos. Templī bija mazāki tempļi. Tie līdzinājās galvenā tempļa apveidam.

No sānu arkas parādījās vecs mūks. Viņam bija sniegbalta bārda gandrīz līdz ceļgaliem. Klusēdams viņš pasniedza man pudeli ar vīraka kociņiem. Es viņam sekoju pie vairākiem altāriem.

Es aizdedzu vīraku, nometos ceļos un paklanījos vairākām statujām. Man nebija ne jausmas, kurus senčus es pielūdzu. Ejot cauri templim, šīs darbības atkārtoju neskaitāmas reizes. Es noguru pēc tam, kad biju godinājusi kādu duci senču. Mūks aizvērtām acīm nosēdās stūrī. Viņš dziedāja, ar vienu roku spēlēdams īpašu instrumentu muju — koka zivi. Otrā rokā viņš neveikli virpināja lūgšanu krellītes. Viņa neskanīgā dziedāšana man atgādināja profesionālās sērotājas, kādas tika nolīgtas mūsu ciemā uz bērēm.

Templī bija ļoti silts. Tā kā neviens neskatījās, es vairs nekla-nījos tik zemu. Beigās klanīšanās tika aizstāta ar galvas noliekšanu. Es ar acīm vēroju mūku, lai viņš nepamana manu palaidnību. Turpināju viņu vērot līdz brīdim, kad muju skanējums pārtrūka. Viņš laikam bija aizsnaudies. Es noslaucīju sviedrus, bet drošības labad paliku noliekusies. Manas acis slīdēja no viena stūra uz otru. Templī bija visdažādāko dievu statujas. Bez galvenā mandžūru dieva Samana tur vēl bija daoistu dievi, budistu dievi un Guaņ Guns — ķīniešu tautas dievs.

“Reiz dzīvoja kāds princis, kas godināšanas laikā atklāja, ka ķīniešu dieva māla zirgs ir nosvīdis,” pēkšņi mūks ierunājās, it kā viņš visu šo laiku būtu mani vērojis. “Princis nolēma, ka dievs droši vien smagi strādā, jādams uz zirga un apsargādams pilis. Kopš tā laika Guaņ Guns ir kļuvis par galveno godināšanas objektu Aizliegtajā pilsētā.”

“Kāpēc katrs dievs atrodas savā būdiņā?” es pajautāju.

“Viņi ar savu būtību ir pelnījuši uzmanību,” mūks atbildēja. “Piemēram, svētais Dzonkhapa bija budisma Dzeltenās sektas dibinātājs. Viņš sēž zelta krēslā pret sienu, uz kuras ir simt viņa miniatūru kopiju. Pie viņa kājām atrodas budistu sūtra mandžūru valodā.”

Mans skatiens aizklīda zāles dziļumā, kur bija izlikts liels, vertikāls zīda gleznojums. Tas bija imperatora Cjiena Luna portrets, viņš bija ģērbies budistu tērpā. Es jautāju mūkam, vai mana vīra vectēvs Cjiens Luns ir bijis ticīgais. Mūks pastāstīja, ka imperators bijis ne tikai uzticīgs budists, bet arī eksperts Midzun reliģijā, kas savukārt ir viens no budisma atzariem. “Viņa Augstība arī runāja un lasīja sūtras tibetiešu valodā,” teica mūks, turpinādams spēlēt savu muju.

Es biju pārgurusi. Tagad sapratu, kāpēc pārējās konkubīnes te nevēlējās nākt.

Mūks piecēlās no mazā dziedāšanas paklājiņa un teica, ka laiks doties tālāk. Es viņam sekoju līdz altārim pagalmā. Viņš man lika mesties ceļos marmora bluķa priekšā, atsākdams dziedāšanu.

Bija dienas vidus, saule cepināja manu muguru. Es lūdzos, lai ceremonija drīz beidzas.

Pēc Aņ-de-hai teiktā, šai vajadzēja būt pēdējai ceremonijas daļai. Mūks tupēja man blakus uz ceļiem, un viņa bārda skārās zemei. Trīsreiz dziļi paklanījies, viņš piecēlās, atvēra dokumentētu darbu rokrakstu un mandarīnu valodā sāka lasīt senču vārdus un viņu dzīves aprakstu. Gandrīz visi apraksti bija veidoti vienādā stilā — slavinoši un bez kritikas. Katrā rindkopā bija tādi vārdi kā “tikums” un “gods”. Mūks teica, lai pēc katra jauna personvārda piecreiz noliecos līdz grīdai. Es darīju, kā viņš lika.

Šķita, ka mūka lasītais vārdu saraksts nekad nebeigsies — mana piere jau kļuva jēla. Spēku turpināt deva apziņa, ka drīz pienāks beigas.

Bet es kļūdījos.

Mūks turpināja lasīt. Mans deguns atradās pāris collu no viņa pēdām, varēju saredzēt to sacietējušo ādu. Mana piere laikam jau asiņoja. Es iekodu lūpā. Beidzot viņš visu bija izlasījis, bet tad teica, ka man tas viss ir jāatkārto, kamēr viņš sarakstu nolasīs mandžūru valodā.

Es lūdzos, lai Aņ-de-hai mani izglābtu. Kur viņš bija palicis?

Mūks atsāka lasīt. Viņš turpināja bubināt, un es neko nesapratu, izņemot nosaukto imperatoru vārdus. Brīdī, kad ieraudzīju Aņ-de-hai, biju uz ģībšanas robežas. Viņš piesteidzās man klāt un palīdzēja piecelties.

“Piedodiet, kundze. Nezināju, ka šis mūks lasīs tik ilgi, līdz viņa upuris noģībs. Man šķita, ka brāļi tikai jokojas, stāstīdami par viņu.”

“Vai mēs tagad drīkstam iet?” es jautāju.

“Vēl ne, kundze. Jūsu labā rīcība netiks iegrāmatota, ja jūs to neveiksit pilnībā.”

“Es to neizturēšu!”

“Nesatraucaties,” Aņ-de-hai pačukstēja. “Es tikko viņam piedāvāju prāvu kukuli. Viņš apsolīja, ka atlikusī ceremonijas daļa neaizņems daudz laika.”

Akmens dievu statujas iezīmēja malu laukumam, ko rietumu pusē ierobežoja viena siena. Dienvidaustrumos slējās piecdesmit pēdu augsts karogmasts. Masta galā atradās putnu barotava. Runāja, ka putni gariem nodod imperatora vēstījumus. Pie sienas karājās dīvains priekšmets. Pienākusi tuvāk, es ieraudzīju, ka tas ir putekļu krāsas kokvilnas maiss.

“Maiss piederēja dinastijas dibinātājam karalim Nurhačī,” vecais mūks paskaidroja. “Tajā atrodas karaļa tēva un vectēva kauli. Nurhačī tos atnesa savai ciltij, lai tie tiktu apglabāti pēc tam, kad ienaidnieki abus vīrus noslepkavoja.”

Mūks sasita plaukstas. Parādījās divas sievietes ar dubļos nosmērētām sejām. “Tās ir Samana cilts raganas,” pavēstīja mūks. Sieviešu tērpi bija nosēti ar melnu zirnekļu rotājumiem. Viņu cepures bija klātas ar zivju zvīņām, kas veidotas no vara. Pār viņu galvām, ausīm un kakliem karājās krelles no augļu kauliņiem. Pie viņu kājām bija piesieti zvaniņi. Ap kaklu un gurniem karājās dažādu lielumu bungas. Katrai no viņām aizmugurē karājās metru gara “aste”, veidota no sapītām ādas siksnām. Uzsākot deju, viņas mani ielenca. Viņu mutes smirdēja pēc ķiplokiem. Viņas dziedāja, imitējot dzīvnieku skaņas.

Es nekad nebiju redzējusi tik uztraucošu deju. Lielākoties sievietes tupēja. “Astes” drīzāk atgādināja garu kaku.

“Nekustieties!” iesaucās mūks, pamanīdams, ka vēlos izstaipīt kājas.

Dejotājas aizlēca un ieskāva karogmastu. Viņas ap to cilpoja kā vistas bez galvām, gaisā vicinādamas rokas. Viņas klaigāja: “Cūku! Cūku!”

Četri einuhi atnesa sasietu cūku. Dzīvnieciņš kvieca. Dejotājas lēkāja pāri tā ķermenim uz priekšu un atpakaļ. Cūku aiznesa. Tika atnests zelta šķīvis, uz tā bija dzīva zivs. Mūks pavēstīja, ka zivs noķerta tuvākajā dīķī. Atgriezās jaunais mūks un prasmīgi apsēja zivi ar sarkanu lenti.

“Celieties!” vecais mūks mani uzrāva kājās un sagrāba manu labo roku. Pirms spēju aptvert notiekošo, man rokā tika ielikts nazis un mani piespieda zivi uzšķērst.

Aņ-de-hai un jaunais mūks balstīja mani ar ceļiem un rokām, lai es nesaļimtu.

Uz lielas paplātes ienesa blanšētu cūkas galvu. Vecais mūks teica, ka tā esot pirms mirkļa redzētās kviecošās cūkas galva. “Vienīgi tikko kauta un vārīta cūka nodrošinās burvestību.”

Es aizvēru acis un dziļi ievilku elpu. Kāds sagrāba manu kreiso roku un centās atbrīvot manus cieši sažņaugtos pirkstus. Atvērusi acis, ieraudzīju dejotājas, kas man sniedza zelta bļodu.

“Turiet to!” pavēlēja vecais mūks.

Es biju pārāk vāja, lai protestētu.

Tika atnests gailis. Man atkal iedeva nazi. Tas nepārtraukti izslīdēja no maniem pirkstiem. Mūks satvēra bļodu un lika sagrābt gaili. “Pārgriez viņam rīkli un ielej viņa asinis bļodā!”

“Es... nespēju...” man šķita, ka tūlīt noģībšu.

“Tikai mieru, kundze,” Aņ-de-hai sacīja. “Tās jau ir beigas.”

Atceros vienīgi to, ka lēju vīnu uz bruģakmeņiem, uz kuriem savās asinīs gulēja zivs, cūkas galva un gailis.

Atpakaļceļā, sēdēdama palankīnā, izvēmos. Aņ-de-hai pastāstīja — katru rītu pa Pērkona un vētras vārtiem ienes cūku, kas pusdienlaikā tiek nokauta. Bezgalvainās cūkas pēc ceremonijas paredzēts iznīcināt, bet tā nenotiekot. Tempļa einuhi tās slēpa, tad sacirta gabalos un pārdeva par labu cenu. “Vairāk kā divsimt gadu nekad nav mainīta vira lielajā vok pannā, kurā vāra sivēnus,” Aņ-de-hai man stāstīja. “Uguns lielajā krāsnī nekad nav izdzisusi. Einuhi daudzināja šo cūkgaļu: “Tā nav parasta gaļa. Tā ir mērcēta debešķīgajā zupā! Tā nesīs jums un jūsu ģimenei laimi un lielu veiksmi!””

Pēc tempļa apmeklējuma nekas nemainījās. Rudens beigās mana cerība iegūt imperatora Sjieņa Fena uzmanību pilnībā sabruka. Visu nakti es klausījos circeņu dziesmā. Sisināšana karaliskajā pagalmā skanēja pavisam citādi nekā Vuhu — tur circeņi izdziedāja īsas skaņas un starp intervāliem bija trīs sitieni. Karaliskie circeņi sisināja bez apstājas.

Aņ-de-hai pastāstīja, ka vecās konkubīnes, kas dzīvo Labvēlīgā klusuma pilī, audzē circeņus. Kad laiks ir silts, circeņi sāk savu dziesmu uzreiz pēc tumsas iestāšanās. Tūkstošiem circeņu dzīvo ju-hu-lu, kas bija konkubīņu izveidoti pudeles formas ķirbji.

Vētru sezona šogad sākās agri, puķes tika salauzītas. Zemi klāja baltas ziedlapiņas, un to smarža bija tik spēcīga, ka piepildīja manu istabu. Manu peoniju saknes bija izmirkušas lietū, kas lija dienām ilgi, un tās sāka pūt.

Krūmos bija iemetusies sērga, un tie bija nosēti ar brūniem plankumiem. Visur bija peļķes. Kopš dienas, kad Aņ-de-hai uzkāpa ūdens skorpionam, es vairs nespēru ārā ne soli. Viņa papēdis uztūka sīpola lielumā.

Katru dienu es atkārtoju ierasto dienaskārtību. Rītos uzliku grimu un saģērbos, lai vakarā to visu noņemtu un novilktu. Es neko citu nedarīju, vienīgi gaidīju Viņa Augstību. Circeņu skaņa manās ausīs kļuva arvien sērīgāka. Es centos nedomāt par savu ģimeni.

Aņ-de-hai devās uz Labvēlīgā klusuma pili un atgriezās ar pilnu grozu krāšņi izgrebtu ju-hu-lu. Viņš vēlējās man parādīt, kā audzēt un grebt ķirbjus. Viņš solīja, ka tas palīdzēs kliedēt manu vientulību, tāpat kā tas ir palīdzējis citām konkubīnēm. Viņš uzsvēra, ka ķirbis ir labvēlīgs simbols, kas var piepildīt vēlmi pēc “neskaitāmiem pēcnācējiem”.

“Lūk, šeit ir pagājušā gada sēklas,” Aņ-de-hai man piedāvāja pilnu sauju ar sēklām, kas atgādināja melno sezamu. “Jums tās pavasarī jāiestāda. Pēc ziedēšanas sāks veidoties ķirbis. Jūs varat izveidot sprostu sev vēlamā formā — apaļu, taisnstūrainu, kvadrātveida vai asimetrisku. Kad ķirbis būs nobriedis, tā garoza kļūs cieta. Tad jūs to noplūcat, iztīrāt sēklas un izgrebjat kā mākslas darbu.”

Es pētīju Aņ-de-hai atnestos ķirbjus. To veidoli un krāsas bija sarežģīti un bagātīgi. Ļoti daudz tika atveidots pavasara motīvs. īpaši mani aizkustināja ķirbis, uz kura attēloti bērni, kas rotaļājas kokā.

Pēc vakariņām Aņ-de-hai aizveda mani uz Labvēlīgā klusuma pili. Mēs abi nesām ķirbjus. Es nevis izsaucu palankīnu, bet devos ceļā kājām. Mēs izgājām caur vairākiem pagalmiem. Tuvojoties pilij, gaisā varēja just spēcīgu vīraka smaržu. Mēs iegājām dūmu mākoņos. Es dzirdēju sērīgas skaņas un nolēmu, ka tie varētu būt dziedoši mūki.

Aņ-de-hai ierosināja, lai mēs vispirms iegriežamies Strauta paviljonā un atdodam ķirbjus. Izejot caur vārtiem un ienākot dārzā, mani izbrīnīja milzīgie tempļi, kas sedza kalnus. Visur bija redzamas Būdas statujas. Mazās statujas bija olas lielumā, savukārt milzu statuju pēdas bija tik lielas, ka varēju uz tām apsēsties. Tempļu nosaukumi bija iegrebti zeltītos dēļos: Lieliskās veselības pils, Mūžīgā miera pils, Žēlsirdības zāle, Laimīgā mākoņa savrupmāja, Mūžīgā klusuma savrupmāja. Daži tempļi bija būvēti paviljonos, citi — bijušās istabās un dārzos. Visas telpas bija pārpildītas ar pagodām un altāriem.

“Vecās konkubīnes savas dzīvesvietas ir pārvērtušas tempļos,” čukstēja Aņ-de-hai. “Savu dzīvi viņas pavada, nepārtraukti dziedot. Katrai no viņām ir maza gulta aiz Būdas statujas.”

Es gribēju redzēt, kā izskatās konkubīnes, tāpēc sekoju dziedāšanas skaņām. Es gāju lejup pa taku, kas veda uz Bagātīgās jaunības zāli. Aņ-de-hai teica, ka starp citiem tempļiem šis ir vislielākais. Ienākusi redzēju, ka grīda noklāta ar lūdzējām. Telpa bija iegrimusi vīraka dūmos. Lūdzējas cēlās un krita ceļos kā viļņi okeānā. Viņas neizteiksmīgi dziedāja, rokās virpinādamas krelles, kas uzvērtas uz vaskotiem diegiem.

Es atskārtu, ka Aņ-de-hai vairs nav man blakus. Es aizmirsu, ka einuhiem nav ļauts ieiet noteiktās reliģiskās telpās.

Dziedāšana kļuva skaļāka. Milzīga Būdas statuja zāles vidū divdomīgi smaidīja. Uz vienu mirkli es pazaudēju realitātes sajūtu. Es kļuvu par vienu no konkubīnēm, kas atrodas uz grīdas. Es iztēlojos, ka grebju ķirbjus. Es varēju saskatīt, kā mana āda sagrumbojas un kā tajā veidojas krokas. Man sāka sirmot mati, un es jutu, ka man krīt ārā zobi.

“Nē!” es iekliedzos.

Man no rokām izkrita līdzpaņemtie ķirbji.

Dziedātājas apklusa. Simtiem galvu pagriezās manā virzienā.

Es nespēju pakustēties.

Konkubīnes raudzījās manī. Viņu bezzobainie žokļi atkārās. Viņu mati bija tik plāni, ka viņas izskatījās plikpaurainas.

Es nekad nebiju redzējusi dāmas, kas tik ļoti līdzinātos miroņiem.

Viņu muguras bija kuprainas, viņu kājas man atgādināja mezglainus kokus, kas aug kalnu virsotnēs. Sajās sejās nebija ne miņas no bijušā skaistuma. Es nespēju iedomāties — kāda no viņām bijusi imperatora iekāres objekts.

Sievietes pacēla pret debesīm savas izdēdējušās rokas. Plēsīga putna nagiem līdzīgās rokas kustējās, it kā kaut ko skrāpētu.

Mani pārņēma neizsakāms žēlums pret viņām. “Mani sauc Orhideja,” es dzirdēju sevi sakām. “Kā jums klājas?”

Viņas man tuvojās samiegtām acīm. Viņu sejas izteiksmes bija plēsonīgas.

“Mums ir iebrucējs!” atskanēja veca, drebelīga balss. “Ko mēs ar viņu darīsim?”

“Kniebsim viņu līdz nāvei!” pūlis spalgi iekliedzās.

Es metos uz grīdas un atkārtoti palocījos. Paskaidroju, ka esmu kļūdījusies, šādi ielauzdamās. Es atvainojos un apsolīju, ka viņas mani vairs nekad neredzēs.

Bet sievietes bija apņēmušās mani saplosīt gabalos. Viena no viņām rāva manus matus, cita iesita man pa zodu. Es lūdzos, lai man piedod, un centos atkāpties līdz vārtiem.

Sievietes histēriski smējās, spārdīdamas, grūstīdamas un mētādamas mani uz priekšu un atpakaļ.

Es tiku atgrūsta pret sienu. Vairākas spēcīgas rokas sagrāba manu kaklu. Es jutu, kā garnadzīgi pirksti žņaudz un cenšas man atņemt elpu. Vecās sejas drūzmējās manā priekšā kā melni mākoņi, kas aizsedz debesis. “Padauza!” viņas lamājās. “Tagad lūdzies Būdas priekšā, pirms mirsti!”

Pēkšņi kaut kas novērsa pūļa uzmanību. Aņ-de-hai bija uzlīdis uz vārtiem un tagad apmētāja viņas ar akmeņiem pildītiem ķirbjiem. “Bezzobainie spoki!” viņš sauca. “Lieniet atpakaļ savos zārkos!”

9

Es aizsūtīju Aņ-de-hai pēc galvenā einuha Šima. Kad ieradās Šims, es viņu sagaidīju oficiālajās galma drānās, nevainojamā grimā un frizūrā. Viņš bija pārsteigts.

“Lēdija Jehonala,” Šims krita ceļos, vērsdams skatienu grīdā. “Jums nevajadzētu būt tik formāli ģērbtai. Būdams jūsu vergs, Šims nav pelnījis tādu cieņas izrādīšanu.” Viņš apklusa un pacēla acis manu ceļgalu līmenī. Šaurās acu zīlītes viņu padarīja līdzīgu ķirzakai. “Es nevēlos jūs kritizēt, bet, lēdija Jehonala, jums jābūt uzmanīgākai. Jūs mūs abus varat pakļaut briesmām.”

“Es esmu izmisusi, Šima kungs,” es teicu. “Lūdzu, celieties un apsēdieties.”

Ierunādamās es pamāju Aņ-de-hai, kas ienesa izgrebtu zelta kasti.

“Šima kungs, man jums ir necila dāvana.” Es atvēru kasti un izņēmu žuji, ko man bija dāvājis imperators Sjieņs Fens.

Ieraudzījis žuji, Šims gandrīz palēcās. Viņa acis bija tik apaļas, ka man šķita — acu āboli izsprāgs no savas vietas. “Tā ir... tā ir Viņa Augstības saderināšanās dāvana, lēdija Jehonala! Tas ir autentisks mākslas darbs, tas simbolizē solījumu. Ja jūs nezināt tā vērtību, atļaujiet man...”

“Man prieks, ka jūs zināt tā vērtību,” es pasmaidīju. “Tomēr vēlos to dāvāt jums.”

“Kamdēļ, lēdija Jehonala? Kamdēļ?”

“Es gribētu to apmainīt pret kādu pakalpojumu, Šima kungs,” piespiedu viņu paskatīties man acīs. “Patiesībā šis žuji ir pēdējā vērtīga lieta, kas man pieder. Es vēlos to atdot jums, jo novērtēju jūsu palīdzību.”

“Lēdija Jehonala, es jūs lūdzu. Es... nevaru to pieņemt.” Viņš piecēlās un tad atkal nometās ceļos.

“Celieties, Šima kungs!”

“Es neuzdrošinos!”

“Es uzstāju.”

“Bet, lēdija Jehonala!”

Es sagaidīju, kad viņš atkal pieceļas. “Žuji,” es teicu, pārdomādama katru vārdu, “būs vēl vērtīgāks, kad kļūšu par māti imperatora Sjieņa Fena bērnam.”

Galvenā einuha Šima seja sastinga. Šķita, ka šī doma viņu šokējusi.

“Jā, lēdija Jehonala,” viņš atsita pieri pret grīdu.

Es viņu neatturēju, tad teicu: “Paldies par jūsu palīdzību!” Galvenais einuhs Šims lēnām piecēlās. Viņš pakustināja piedurknes un dziļi ieelpoja. Pēc mirkļa viņš bija atguvies. Viņš vienlaikus bija apmierināts un nobijies. Viņš man no rokām izņēma žuji un piespieda to sev pie krūtīm.

“Kurā datumā kundze vēlētos, lai ieplānoju jūsu tikšanos ar Viņa Augstību?” ielikdams žuji sava tērpa iekškabatā, viņš vaicāja.

“Vai tad datumam ir kāda nozīme?” es nebiju gaidījusi tik ātru atbildi.

“Tam ir milzīga nozīme, kundze. Jūs taču vēlaties satikties ar Viņa Augstību savā auglīgākajā periodā, vai ne?”

“Pareizi.” Es ātri saskaitīju dienas.

“Tātad — kurā datumā?”

“Nākamā pilnmēness četrpadsmitajā dienā.”

“Burvīgi, kundze! Es tūlīt pat atzīmēšu šo datumu savā grāmatā. Ja jūs no manis nesaņemsit nekādas ziņas, tas nozīmē, viss būs, kā runāts. Ja viss notiks pēc Viņa Augstības prāta, tad jūs izsauks nākamā pilnmēness četrpadsmitajā dienā. Līdz vēlākam, kundze.” Viņš soli atkāpās un devās durvju virzienā.

“Pagaidiet!” Es viņam neuzticējos. Kā var tik vienkārši sarunāt tikšanos ar imperatoru Sjieņu Fenu? “Šima kungs, lūdzu, atbildiet man. Ja nu Viņa Augstība tajā dienā vēlēsies tikties ar citām lēdijām? Kā jūs varat būt drošs, ka viņš vēlēsies tieši mani?”

“Nesatraucieties, kundze!” viņš pasmaidīja. “Aizliegtajā pilsētā es varu likt vējam pūst man vēlamajā virzienā.”

“Un kā tas jāsaprot?”

“Ja imperators Sjieņs Fens izrādīs vēlmi satikties ar citu lēdiju, piemēram, lēdiju Li, es viņam sacīšu: “Jūsu Augstība, lēdija Li nav tīra.””

“Un ja viņš izvēlēsies lēdiju Mēju?”

“Piedodiet, bet arī lēdija Mēja nav tīra.”

“Tātad visām būs mēnešreizes, izņemot to, ar kuru, jūsuprāt, imperatoram vajadzētu pārgulēt.”

“Tieši tā, un tas daudzreiz ir izdevies.”

“Es turu jūs pie vārda, lai tas notiktu tieši ar mani, Šima kungs.” “Jums nav pamata satraukumam, kundze. Es iekārdināšu Viņa Augstību, stāstot, cik jūs esat gards kumosiņš.”

Tomēr es satraucos, un man bija atlicis divpadsmit dienu, lai sagatavotos. Man nebija ne jausmas, kā apmierināt vīrieti gultā. Man vajadzēja tūlītēju apmācību. Es iedomājos par Lielo Māsu Fanu un vēlējos ar viņu runāt, bet man nebija cerību izkļūt no Aizliegtās pilsētas. Lai lūgtu atļauju iziet, man būs jāmelo. Es aizsūtīju Aņ-de-hai pie karaliskās saimes, paziņojot, ka mana māte ir smagi slima un man jānokļūst mājās. Pēc divām dienām man piešķīra desmit dienu ilgu atvaļinājumu. Aņ-de-hai teica, ka man paveicies. Tikai pirms pāris nedēļām lēdija Li bija lūgusi to pašu — viņas māte patiešām bija slima —, bet viņai atteica. Imperators Sjieņs Fens, izmantojot savas tiesības, viņu nebija atlaidis. Lēdijas Li māte nomira.

“Tas tikai norāda uz to, cik bezvērtīga esmu Viņa Augstības acīs,” es rūgti noteicu.

Es ierados mājās pusdienlaikā un nekavējoties aizsūtīju Aņ-de-hai pēc Lielās Māsas Fanas. Māte, Žuna un Guei Sjuņs bija sajūsmā, mani redzot. Māte gribēja ar mani kopā iepirkties, bet es lūdzu, lai viņa paliek mājās un neatstāj gultu līdz manas ciemošanās beigām. Es paskaidroju, ka biju samelojusi imperatoram un varu zaudēt galvu, ja kāds to uzzinās.

Māte bija šokēta un uzskatīja manu rīcību par nepiedodamu. Bet pēc tam, kad biju aprakstījusi savu stāvokli, viņa neiebilda palikt gultā. Viņa teica, ka jūtas slikti, un lūdza Žunai pie viņas gultas nolikt pāris dvieļu. Žuna uzlika uz uguns katlu ar spēcīga aromāta zāļu tēju gadījumam, ja Aizliegtā pilsēta sūtīs savus spiegus.

Ieradās Lielā Māsa Fana. “Iespaidīgi, Orhidej! Tiešām iespaidīgi! Tu līdzinies piparam rudenī, kas ar katru dienu kļūst aizvien sarkanāks un asāks!” Viņai nepietika laika, lai izteiktu to, cik ļoti viņa pēc manis noilgojusies. “Es zinu vietu, kur tev apmācītu visu nepieciešamo, bet tev būs jāpārģērbjas.” Es paņēmu Žunas drēbes. Lielā Māsa Fana iedeva Aņ-de-hai sieviešu tērpu.

“Es aizvedīšu Orhideju pie kādas savas draudzenes,” Lielā Māsa Fana sacīja mātei.

Mēs jau bijām izgājušas uz ielas, kad Fana pavēstīja, ka mēs dodamies uz Lotosa māju.

“Lielā Māsa Fana!” es zināju, kas šī par māju, un vilcinājos.

“Es vēlētos, kaut mums būtu cita iespēja, Orhidej,” viņa sacīja it kā atvainodamās.

Es stāvēju ielas vidū, nespēdama pieņemt lēmumu.

“Par ko tu domā, Orhidej?”

No manām lūpām izlauzās vārdi: “Kā iekarot Viņa Augstības sirdi.”

“Tad nāc, Orhidej! Mēs izmantosim Lotosa māju tikai to zināšanu dēļ, ko tā spēj mums iemācīt, — veidus, kā apmierināt vīriešus.”

Mēs nolīgām ratus, ko vilka ēzelis. Pēc stundas mēs ieradāmies Pekinas rietumu stūrī. Ielas kļuva šaurākas, un gaiss te bija skābs. Mēs devāmies aiz drūzmainas ielas, kur veikalnieki krāva kaudzēs grozus ar puvušiem augļiem un dārzeņiem. Es slēpu seju aiz šalles un ātrā gaitā sekoju Lielajai Māsai Fanai un Aņ-de-hai. Mēs apstājāmies veca nama priekšā. Laternu zīme nokarājās no otrā stāva, un uz tās bija rakstīts Lotosa māja.

Mēs trijatā iegājām blāvi apgaismotā gaitenī. Uz sienām bija gleznojumi, kas attēloja smalki zīmētas guļamistabas, kurās bagātīgi ģērbti cilvēki darbojās visos iespējamos veidos. Personas bija eleganti uzzīmētas. Kad manas acis aprada ar gaismu, es pamanīju, cik viss nolaists — visur lobījās krāsa un apmetums bija aplupis. Vietai piemita dīvaina smarža, tas bija kā parfīma un skābenas tabakas sajaukums.

Aiz letes parādījās sieviete ar vardes seju. Viņai mutē bija pīpe. Viņa sveicināja Lielo Māsu Fanu, plati pasmaidot. “Kādi vēji tevi atveduši uz šejieni, draudzenīt?”

“Dienvidu vējš, saimniec,” atbildēja Fana. “Es atnācu jums ko lūgt.”

“Nekautrējies par savu nodomu.” Saimniece ar vienu roku uzsita Lielajai Māsai Fanai pa plecu. “Es zinu, ka tev seko Naudas dieva gars, citādi tu nebūtu te ieradusies. Mans templis ir pārāk mazs tik lielai lūdzējai kā tu.”

“Neesiet pati tik kautrīga, saimniec,” teica Lielā Māsa Fana. “Jūsu mazajā templī mājo dievs, ar kuru man vajadzētu aprunāties. Nāc,” viņa mani atvilka un iepazīstināja kā ar savu brāļameitu no laukiem, bet Aņ-de-hai — kā manu māsu.

Saimniece nopētīja mani no galvas līdz kājām. Viņa pagriezās pret Lielo Māsu Fanu. “Baidos, ka daudz neko nespēšu jums piedāvāt. Šī meitene ir pārāk tieviņa. Kā var gaidīt no zirnekļa, lai tas auž tīklus, ja viņam nav dibena? Aizies pārāk daudz naudas, lai viņu mazliet uzbarotu.”

“O, neraizējaties,” Lielā Māsa Fana paliecās uz saimnieces pusi. Viņa iečukstēja: “Mana brāļameita ir šeit, lai konsultētos.”

“Piedod, es vairs neielaižos sīkos darījumos.” Saimniece no plaukta aiz letes paņēma zobu bakstāmo un sāka tīrīt zobus. “Saproti, tirgus nezeļ.”

Lielā Māsa Fana man pamāja.

Es nokrekšķinājos.

Pienāca Aņ-de-hai un pasniedza man somu.

Es piegāju pie letes un izņēmu to, kas atradās somas apakšā.

Tā bija mana spāres formas matu sprādze, rotāta ar dārgakmeņiem un pērlēm. Tā gaismā laistījās. Es to uzliku uz letes.

“Svētā Debess!” Saimniece ievilka elpu un centās neizrādīt savu pārsteigumu. Ar abām rokām aizklājusi muti, viņa pētīja matu sprādzi. Pacēlusi zodu, viņa aizdomīgi uz mani paskatījās. “Tu to esi nozagusi.” “Neesmu vis,” es mierīgi teicu. “Tā ir mantota.”

“Tieši tā,” Lielā Māsa Fana piebalsoja. “Viņas ģimenē visi ir bijuši rotkaļi jau... gadsimtiem ilgi.”

“Es neapšaubu, ka tā ir īsta,” sacīja saimniece, turpinādama mani vērot. “Es nesaprotu, kāpēc tik reta dārglieta atrodas ārpus Aizliegtās pilsētas.”

Lai izvairītos no saimnieces ciešā skatiena, pagriezos un sāku pētīt sienu gleznojumus.

“Vai ar to pietiks konsultācijai?”

“Jūs esat pārāk laipna.” Saimniece paņēma pīpi un iebāza tajā sausas lapas. “Es vilcinos, jo neesmu pārliecināta, vai man ir droši to atstāt pie sevis. Ja tā ir zagta rota, tad...” Viņa apklusa. Viņa ar roku gaisā uzzīmēja karātavas.

“Iesim uz citu māju, tante.” Es sniedzos pēc matu sprādzes. “Pagaidiet!” Saimniece uzlika savu roku uz manējās. Viņa satvēra sprādzi uzmanīgi, tomēr stingri. Viņas seja pārvērtās smaidošā rozē. “Mīļais bērns, neliec savai tantei justies muļķa lomā. Es taču neteicu, ka to negribu, vai ne? Labi, ka jūs atnācāt pie manis, jo esmu vienīgā dāma pilsētā, kas var piedāvāt to, ko jūs vēlaties. Meitēn, es tev iemācīšu to, ko tu neaizmirsīsi visu dzīvi. Tā būs tavas nenovērtējamās matu sprādzes cienīga mācība.”

Mēs sēdējām galvenajā istabā. Tajā bija milzīga gulta ar dekoratīviem stabiem, kas sniedzās līdz griestiem. Sarkankoka gultu rotāja izgrebtas peonijas, baklažāni, tomāti, banāni un ķirši, kas simbolizē vīrieša un sievietes intīmās ķermeņa daļas. Aizkari bija balti izmazgāti un sasmaržināti. Malējās sienās bija iebūvēti plaukti, uz kuriem izliktas sīkas skulptūras. Pārsvarā tie bija budistu dievi pārošanās laikā. To darbība bija veikli attēlota, pozas — elegantas. Sievietes sēdēja uz vīriešiem meditēdamas. Mīlnieku acis bija pa pusei atvērtas vai arī aizvērtas. Starp katru pāri bija izlikts apgleznots šķīvis ar dažām sārtām peonijām, kā arī baklažāniem. Peonijām bija tumšas, spalvainas auglenīcas, baklažāniem — cepurveidīgi gali gaiši violetā krāsā.

“Visa būtība slēpjas prāta atmodināšanā,” stāstīja saimniece, pasniegusi tēju. “Kad meitenes ierodas manā namā, es viņu apmācību sāku ar vēdekļa deju.” Saimniece atvēra lādi un izvilka piederumu komplektu: mazu, apaļu spilventiņu, kaudzi ar papīra naudu un duci olu, kas bija noliktas uz bambusa paplātes.

“Es nolieku šos priekšmetus vienu virs otra, naudu liekot apakšā, spilvenu pa vidu un olas augšpusē. Meitene uz tā apsēžas. Viņai tiek dota viena minūte, lai izveidotu no naudas kaudzes vēdekli. Ar noteikumu, ka olas netiek saspiestas.”

Kā tas bija iespējams?

Saimniece uzsita knipi.

Pa sānu durvīm ienāca divas meitenes. Viņām vēl nebija divdesmit gadu, un viņas bija ģērbušās plānās brokāta kleitās. Lai gan viņām bija piemīlīgas sejas, viņas neizrādīja nekādu viesmīlību. Spļaudīdamas saulespuķu sēkliņas, viņas novilka čības un ierāpās gultā. Papletušas kājas, viņas kā vistas notupās pāri olām.

Saimniece atkal uzsita knipi, un meitenes sāka kustināt dibenus.

Skats bija neizturami komisks, un es nespēju apspiest smieklus.

Lielā Māsa Fana iedunkāja mani.

Es atvainojos, tik tikko spējot sevi savaldīt.

“Kad pati sāksi trenēties, tici man, tev smiekli nemaz nenāks,” teica saimniece. “Ir jāpieliek lielas pūles, lai kārtīgi iemācītos šo paņēmienu.”

Es jautāju, kam nepieciešama šāda kustība.

“Tā palīdz spēcināt un kontrolēt ķermeni,” atbildēja saimniece. “Šī kustība attīsta apakšējo lūpu jutekliskumu.”

Kas ir apakšējās lūpas?

“Seko manam padomam un trenējies, un tu sapratīsi, kam tas nepieciešams. Kad tu pārvaldīsi šo tehniku, vīrietis zem tevis noslīks baudā, un viņš atcerēsies tavu vārdu.”

Vārdi mani pārliecināja. Jā, es vēlētos, lai imperators Sjieņs Fens atcerētos manu vārdu. Es gribētu, lai imperators atcerētos gan baudu, gan tās sniedzēju.

Es vēroju ziloņkaula krāsas kustīgos dibenus, cenšoties iedomāties šīs meitenes gultā ar vīriešiem. Man sāka degt vaigi. Nevis aiz kauna, bet gan aiz apziņas, ka man tas tūlīt būs pašai jāmēģina.

“Mēs sniedzam pakalpojumus jau ilgu laiku,” teica saimniece, cenzdamās novērst manas šaubas. “Vīrieši nāk, lai cik tas maksātu. Mēs viņos atgriežam dzīvību. Mēs atbrīvojam briesmoņus, kas mīt jaunos cilvēkos, bet vecajiem mēs liekam atkal izjust jaunību.”

Mans skatiens bija vērsts uz meitenēm, kas tagad balansēja uz kājām.

“Tas ir laika pārbaudīts stāvoklis,” saimniece man noslēpumaini uzsmaidīja. “Redzi, meitenēm no labām ģimenēm ir mācīts nicināt manu māju. Tās meitenes nezina, ka tieši viņu dēļ man veicas biznesā. Labās meitenes nekad nezina to, ko zina manas meitenes. Tādējādi viņas dabū kopt savas mājas, kamēr manas meitenes dabū viņu vīrus un viņu naudu!”

“Cik ilgā laikā var pilnībā apgūt šo... deju?” es jautāju, vēlēdamās tikt no šejienes ārā pēc iespējas ātrāk.

“Trīs mēnešos,” saimniece atvilka krēslu un apsēdās.

Man bija tikai desmit dienas!

“Katru dienu tu tupēsi uz olām un grozīsi dibenu,” saimniece aizdedzināja pīpi un ievilka dūmu. “Pēc trīs mēnešiem tavas apakšējās lūpas kļūs nedaudz biezākas un resnākas nekā parastai sievietei. Kad vīrietis iegūs šādas lūpas, tu viņu padarīsi traku. Viņš gribēs tevis dēļ mirt, un tev būs iespēja iztukšot viņa kabatas.”

Es centos aizmirst, kur atrodos, bet tas bija grūti.

Lielā Māsa Fana paskatījās uz mani ar skatienu, it kā sacīdama: “Es neko nedzirdēju.”

Aņ-de-hai droši visu vēroja. Viņu valdzināja redzētais.

Meitenes piecēlās no olām. Viņu ķermeņi lāsmoja sviedros.

“Paskaties, kas viņām sanācis,” saimniece man pamāja.

Es devos turp, lai paskatītos.

Saimniece aizvāca paplāti ar olām un spilvenu. Parādījās izcilas formas vēdeklis — naudas kaudze bija pārvērtusies vēlamajā formā.

“Un tagad pamēģini pati,” atlikdama vietā olu paplāti un spilvenu.

Es nespēju pakustēties.

“Tev tas ir jāpieņem,” saimniece teica. “Tāda ir vīriešu pasaule.”

Meitenes piedāvāja man palīdzēt izģērbties.

Es sajutos muļķīgi. Mans ķermenis saspringa.

“Tava nākotne ir atkarīga no tavas rīcības,” saimniece sausi un neiejūtīgi teica. “Tev jāliek vīrietim domāt, ka esi burve, citādi viņš vairs tevi negribēs redzēt.”

“Saprotu,” es vārgā balsī atbildēju.

“Tad beidz cīnīties un atbrīvojies. Laba dzīve nenāk par velti.” Saimniece mani pieveda pie gultas un pamāja, lai es notuptos. “Patiesībā dzīve nevienam nenāk viegli.”

Nokaunējusies palūdzu, lai Aņ-de-hai un Lielā Māsa Fana no istabas iziet.

Abi izgāja klusēdami.

Es notupos kā vista. Poza bija tik neērta, ka manas kājas pēc mirkļa sāka sāpēt. Es grozīju dibenu riņķveida kustībā. Olu pieskārieni radīja dīvainu sajūtu. Es sasprindzināju ceļus un potītes, lai noturētu pozu.

“Turpini,” saimniece pastiepās, lai sakārtotu paplāti ar olām. “Izcilība prasa laiku.”

“Man nav laika,” es grozīju dibenu un sāku smagi elpot. “Man ir tikai desmit dienu.”

“Tu esi traka, ja domā iemācīties šo paņēmienu desmit dienās.”

“Ja es nebūtu traka, es šeit neatrastos.”

“Tikai muļķim var ienākt prātā izstrēbt karstu putru vienā malkā.”

“To es saprotu, bet man tas ir jāizdara, pirms...” pirms paguvu izsacīt teikumu līdz galam, no mana dibengala atskanēja krakšķoša skaņa.

Tās bija olas. Es tās biju saspiedusi.

Saimniece sagrāba dvieli, lai neļautu dzeltenumiem iztecēt. Ātri viņa apmainīja saplēstās olas pret jaunām.

Lai atgrieztos sākotnējā pozā, man vajadzēja atbalstīties uz abām rokām. Jutu, ka mans ķermenis ir kā nezināms priekšmets. Es grozījos, ciešot trenējamā muskuļa sāpes.

“Desmit dienas patiešām būs īstas mocības,” saimniece tagad apbrīnoja manu spēku. “Tev vajag atpūsties. Tu taču nevēlies atkal saspiest olas.”

“Nevēlos gan. Tomēr es nevaru atļauties neturpināt.”

“Pastāv arī cits veids, kā piesaistīt vīriešus,” saimniece piecēlās no krēsla. Viņa izņēma no mutes pīpi un piesita pie zoles, lai izkratītu pelnus. “Vēlies to dzirdēt?”

Es pamāju ar galvu.

Ienāca meitenes un pasniedza man karstu dvieli.

Es izrāpos no gultas un noslaucīju savu dibenu.

“Es nespēju tev iemācīt izmainīt likteni,” saimniece atkal piepildīja pīpi ar sausām lapām. Viņa izdvesa sūcošu skaņu un ievilka dūmu. “Jo tas nav iespējams. Bet daudz palīdz arī tas, ja tu izproti vīriešus kā dzīvas būtnes. Tev ir jāiemācās saprast, kāpēc “rozes savā dārzā nesmaržo tik saldi kā brīvā dabā augušās”.”

“Lūdzu, turpiniet, kundze,” es teicu.

“Tu esi glīts meitēns, bet, kad gaisma izdzēsta, vīrietim ir pilnīgi vienalga, vai tu esi skaistule vai briesmone. Pa šiem gadiem esmu redzējusi daudzus vīriešus, kas pamet savas skaistās sievas, lai paliktu kopā ar neglītām konkubīnēm. Tad viņi pamet savas konkubīnes vēl neglītāku prostitūtu dēļ.”

“Kā viena sieviete var kļūt par kaut ko īpašu?”

“Es jau tev teicu, ka tā ir prāta spēle. Patiesībā vīrieši jāiedrošina, vienalga, cik spēcīgi tie izliekas,” teica saimniece.

Vērodama erotisku zīmējumu, kurā attēlots vīrietis, kas uzmanīgi vēro sievietes krūtis, saimniece turpināja: “Ignorē viņa izskatu un viņa ieradumus, tāpat arī viņa manieres. Esi gatava: pēc izskata viņš var līdzināties pandai, viņš var ost pēc staļļa, viņa saules instruments var būt nevis burkāna lielumā, bet gan maziņš kā valrieksts vai arī pārāk liels kā ķīniešu redīss. Viņš varētu pieprasīt stundām ilgu apkalpošanu, pirms sasniedz apmierinājumu. Tev jākoncentrē visa uzmanība uz mūziku, kas skan tavā galvā. Tev visu laiku jāuzmana, lai katliņš vārās. Tev jāatceras manas mājas zīmējumi. Tie palīdzēs radīt brīnumu. Pavēro šo kungu, kas tur sievietes krūtis, it kā tie būtu saldi persiki. Slavē viņu ar savām skaņām. Runāt nevajag. Vienīgi skaņas. Uzsmērē to kā medu. Piešķir tam garšu. Pārvērt uhu pār vū un otrādi. Dari viņam zināmu, ka viņš ir fantastisks.” “Vai tad viņš to jau nezina? Vai tad mana atdošanās to viņam nenorāda? Līdz brīdim, kad es liktos ar viņu gultā, es to viņam būtu pateikusi jau tūkstošiem reižu, vai tad ne?”

“Tu būsi pārsteigta, jaunkundz.”

“Kādā ziņā?”

“Tu taču vēl neesi runājusi ar savām apakšējām lūpām, vai ne?” “Jums taisnība.”

“Liec lietā savu prasmi!”

“Jā, protams.” Mans kauns pārvērtās izpriecā.

“Beigās tev pastāv iespēja pašai gūt apmierinājumu.”

“Ja nu...” es apklusu, jo nezināju, vai manu jautājumu sapratīs. Tomēr es nolēmu paprasīt: “Ja nu viņam nepatiks tas, ko es daru?”

“Tā nevar būt. Vīriešiem tas patīk,” pārliecinoši teica saimniece. “Taču no svara ir katra minūte un, protams, viņa veselības stāvoklis.”

“Ja nu viņš man nepatīk?”

“Vai tad tu nedzirdēji, ko es teicu? Pievērs uzmanību tikai darāmajam. Tu vēlies nevis viņu, bet viņa kabatu saturu.”

“Ja nu viņš mani aizvaino un liek atstāt viņa gultu? Ja nu man neizdodas apslēpt savu riebumu?”

“Paklau, sekss nav saistīts ar jūtām. Tā nekad nav bijis un nekad nebūs. Tāds nu reiz ir sievietes liktenis. Tev jāmāk pagatavot ēdienu no tā, kas atrodas tavā virtuvē. Tu nevari sapņot tikai par svaigiem dārzeņiem, ko pārdod tirgū!”

“Kā lai es izrādu savu sajūsmu, ja tās nav?”

“Izliecies! Tas ir dieva suņa dabā! Vissliktākais ir tas, ka tad, kad esi sasniegusi meistarību šajā jomā, tu jau esi pārāk veca. Jaunība izgaist kā rasa, kas rītā dzimst un pēcpusdienā mirst.”

Saimniece iesēdās krēslā. Viņas krūtis cilājās, it kā viņa būtu tikko izglābta no noslīkšanas.

Abas meitenes apsēdās, un viņu sejas bija cietas kā akmens.

Es uzvilku drēbes un grasījos doties projām.

“Vēl pēdējais,” saimniece ierunājās, sēdēdama krēslā. “Nekad neizrādi savu nepatiku, vienalga, cik ļoti tas sāp vai sadusmo tevi. Un necenties ar viņu strīdēties.”

“Es nemaz nezinu, vai mēs sarunāsimies.”

“Ir vīrieši, kam patīk pēc tam papļāpāt.”

“Esmu nolēmusi darboties tik ilgi, kamēr viņam neapnikšu.” “Labi.”

“Es labprāt vēlētos — ja to pieļaus situācija — uzdot viņam jautājumus. Vai drīkst?”

“Jautā tikai muļķīgus jautājumus.”

“Muļķīgus jautājumus? Kāpēc?”

“Ikviena sieviete, kas cenšas izrādīt, ka viņai ir smadzenes, tiks pamesta.”

“Kāpēc?”

“Tu jautā — kāpēc? Vīrieši necieš, kad viņus izaicina. Tā tu viņus pazemo.”

“Tātad man jāuzvedas muļķīgi?”

“Tā tu sev tikai palīdzēsi.”

“Bet...” es nespēju iedomāties sevi uzvedamies muļķīgi, turklāt apzināti. “Tas nav manā dabā.”

“Tad izdari, lai tas būtu tavā dabā!” Saimniece vērās manī platām acīm. Viņas āda bija saulē izbalējusi un kļuvusi bāla, gandrīz zilgana.

“Pateicos, kundze,” es teicu.

No iekšējās kabatas viņa izņēma matu sprādzi un ar piedurkni to noslaucīja. “Te ir runa par izdzīvošanu. Kā jau teicu, es vēlos būt tavas matu sprādzes cienīga.”

“Tā bija laba pamācība,” es mazliet palocījos. “Uz redzēšanos un paldies.”

Saimniece ar mēli nolaizīja matu sprādzi. “Ar kādu vīrieti tev jātiekas, ja drīkstu tev jautāt?”

“Es vēlētos, kaut to zinātu,” piegāju pie durvīm un pacēlu aizkaru.

10

No jumta nokarājās violetas glicīnijas. Putni dziedāja, circeņi un citi kukaiņi krūmos sisināja. Tas mirklis bija pienācis. Imperators Sjieņs Fens izsauca mani pie sevis.

Lai mierinātu savu satraukumu, es devos pasēdēt savā peoniju dārzā. Manas pils arhitektūras visskaistākās būves bija terases. Tumšākas nokrāsas puķes bija iestādītas netālu no dīķa krasta. Dārzam stiepjoties augšup kalnā, ziedi kļuva gaišāki, radīdami ilūziju, ka šī ainava tālumā izgaist. Šis skats mani iedvesmoja, it kā rādīdams piemēru, ko viens cilvēks var sasniegt, izmantojot dzīves piedāvāto.

Pusdienās pasūtināju savu mīļāko ēdienu — (an-džou nūdeles. Aņ-de-hai kopā ar mani svinēja manu veiksmi. Es uzrakstīju dzejoli ar nosaukumu “Jan-džou nūdeles”.

Viena lapa iekrīt pannā, cita dejo gaisā,

No šefpavāra naža gala izaug lapas.

Es ieraugu sudraba zivi baltos viļņos,

Pēc mirkļa vītola lapas austrumu vēji nes.

Mana oficiālā sagatavošanās vilkās vairākas stundas. No imperatora pils tika atsūtīti einuhi, lai man palīdzētu. Mani einuhi un galma dāmas kopīgi mani mazgāja un iesmaržināja. Mani kailu ietina baltā zīda drānā, un četri einuhi mani aiznesa ar nestuvēm. Es devos uz Viņa Augstības guļamistabu Garīgās audzināšanas pilī, kas atradās aiz trīs pilīm dienvidu virzienā, skaitot no Koncentrētās dailes pils, kurā dzīvoju es.

Mēs pagājām garām Dižās saskaņas pilij un Spīdošā tikuma zālei un izgājām caur milzīgiem Miera un ilgmūžības pils gaiteņiem. Uz nakti temperatūra nokritās, un man bija auksti zem plānās drānas. Aņ-de-hai bija pietiekami tālredzīgs, atnesdams man papildu segu un ietinot mani tajā.

Brīdī, kad ieradāmies Viņa Augstības iekštelpās, Aņ-de-hai tika pavēlēts doties prom. Galvenais einuhs Šims mani saņēma un klusi aicināja nestuvju nesējus iekšā. Pēc pāris pagriezieniem mani ienesa istabā, kas bija izgaismota ar lielām, sarkanām svecēm. Tur bija dzeltens aizkars, kas stiepās no vienas sienas līdz otrai. Istabas vidū atradās Viņa Augstības gulta.

Aizgāja einuhi, kas mani bija atnesuši, un viņu vietā ieradās grupiņa Sjieņa Fena einuhu, ģērbušies smalkos dzeltena zīda tērpos. Viņi ātri izvilka izšūtus palagus, segas un spilvenus. Kad gulta bija saklāta, viņi mani uzmanīgi nolaida uz tās platās virsmas vienas malas un tad izgāja no istabas.

Ienāca cita einuhu grupa. Katrs no viņiem rokās turēja uzkarsētu vara katlu. Ar šiem kaltiem viņi sildīja palagus un spilvenus. Tad viņi mani izģērba. Noguldinājuši mani vienā gultas malā netālu no sienas, viņi mani sasedza ar siltiem palagiem. No paša sākuma līdz beigām viņu sejas palika neizteiksmīgas. Kad viņu rokas pieskārās manam ķermenim, man bija sajūta, ka esmu tikai kārtējais spilvens. Kad viss bija kārtībā, viņi nolaida gultas aizkaru un izgāja.

Istabā bija nāves klusums. Vīraka smarža kļuva arvien spēcīgāka. Cauri aizkaram es pētīju istabu, kas bija piepildīta ar kaligrāfiskiem zīmējumiem un gleznojumiem. Vislielākais zīmējums attēloja Budu, kas šķērso upi. Buda bija izkrāsots zelta krāsā. Viņš bija milzis ar lielu vēderu un sēdēja uz plānas lotosa lapas. Viņš neizrādīja ne mazākās bažas, ka varētu noslīkt, jo viņa acis bija aizvērtas un viņa lūpās zaigoja niecīgs smaids. Viņš turēja rokās slaveno gudrības trauku. Pa labi no zīmējuma atradās zils grāmatu plaukts, pilns ar grāmatām. No griestiem karājās divas milzu laternas grīdas garumā, rotātas ar kaligrāfiskiem rakstiem. Viss bija izgrebts un noklāts ar zeltu. Pa visu istabu bija pūķu un dzērvju attēli. Abpus vienam logam bija paneļi ar uzrakstiem: “Laimi no gada uz gadu” un “Miers ir visa pamatā”. Blakus gultai uz plaukta gulēja cjiņ — pulēta koka septiņ-stīgu instruments.

Man slāpa, un es sapratu, ka šodien īsti neesmu ēdusi. Pēdējā laikā man bija grūtības ar ēšanu un miegu. Visi mani spēki tika ziedoti domām, kā tas būs — pārgulēt ar Viņa Augstību. Es gribēju zināt, kā viņš iesāks, kuru mana ķermeņa daļu viņš izpētīs pirmo un vai es viņam būšu pietiekami laba. Es prātoju, vai viņš mani salīdzinās ar citām sievietēm. Kas notiks, ja viņš sapratīs, ka neesmu viņa gaumē? Vai viņš pavēlēs man aiziet? Vai viņš mani pametīs?

Galvenais einuhs Šims man skaidri un gaiši bija paskaidrojis — ja tikšu atzīta par nederīgu, atteikums būs tikai un vienīgi uz manas sirdsapziņas. Nesen Viņa Augstības garastāvoklis sācis krasi mainīties. Aņ-de-hai bija dzirdējis no kāda einuha, ka vienu vakaru imperators bija izsaucis sešas konkubīnes, citu pēc citas, un tās visas bijušas gribošas. Viņš tās padzinis un pateicis Šimam, ka viņš vairs nekad nevēlas redzēt sievietes. Vārds “nekad” no Debesu dēla mutes izskanēja īpaši stingri, un viņas tika aizvestas no savām pilīm un padzītas Aizliegtās pilsētas attālākajā galā, kur visu atlikušo mūžu audzēs un grebs ju-hu-lu.

Vai ar mani šonakt notiks tas pats? Ko man darīt, ja tā notiks? Atcerējos, kā Lielā Māsa Fana reiz teica, ka Viņa Augstība uzskatīja konkubīnes kā ēdienu, kuru viņam baro ar varu. Šī doma mani tik ļoti satrauca, ka es aizmirsu lūgt Debesu svētību. Es gulēju gultā ar seju pret sienu. Es biju pārsalusi no galvas līdz kājām.

Sarkanās sveces radīja saldu jasmīnu aromātu. Pārgurums nospieda mani kā smags vāks. Kāpēc vēl kraut virsū smagumus nastai, kas jau tā ir smaga? Manī atgriezās jaunība. Tā mani nosauca par “staigājošu lāsteku”. Es sevi norāju par to, ka esmu sevī radījusi drēgnumu. “Sajūti saules gaismu!” sauca mana jaunavīgā gudrība. “Kāpēc nodot savu drosmi, Orhidej? Kopš tēva nāves nav bijis neviens ceļš, pa kuru iet, līdz brīdim, kad tu izvēlējies staigāt pār nezālēm!”

Es sadzirdēju vīrieša balsi. Tā nāca no savienojošās zāles labās puses. Tas varēja būt tikai Viņa Augstība imperators Sjieņs Fens.

Manas bailes pieauga. Balss skanēja nepatīkami, it kā Viņa Augstība ar kādu strīdētos. Vārdi bija asi, noskaņa — drūma. Iestājās klusuma brīdis, tad balss nolamājās: “Karaliskā kloāka!”

Es dzirdēju soļus, kas tuvojas. Es sasedzos segās un spilvenos, cenšoties savākt drosmi, lai pirmo reizi sasveicinātos ar savu vīru. Pēc pēdējās reizes, kopš viņu redzēju, bija pagājušas vairākas nedēļas. Ja godīgi, nespēju atcerēties viņa sejas vaibstus. Galvenais einuhs Šims man bija ieteicis nesveicināties ar vīru. Mans kailums tikai vairoja manu satraukumu. Mans naktskrekls atradās uz ķebļa netālu no gultas. Tam blakus bija nolikts Viņa Augstības zilais zīda tērps, ko viņš pārvilks uz nakti.

“Nē! Pēc viņu domām, kas es tāds esmu? Lai viņi iet ellē! Es to nepieļaušu!” Vīrietis, kurš tiešām bija imperators Sjieņs Fens, klaigāja otrā istabā. “... ja vien viņi nebūtu atnākuši ar karaspēku. Ko ir izdarījuši briti un franči? Viņi man ir piespieduši maksāt astoņsimt tūkstošu taelu vairāk, nekā man bija prasīts. Tagad viņi vēlas, lai es atveru Tjieņdzinu. Dieva dēļ, Tjieņdzina ir Pekinas vārti! Viņi mani žņaudz ar virvi... Ko viņi domā ar līguma labojumiem? Tā ir mežoņu atruna! Es jau esmu atvēris ostas Kantonā, Šanhajā, Fudžou un Taivānā. Man vairs nav nevienas, ko atvērt...”

Beigās viņa balss pieklusa. Viņš sabruka. Viņš raudāja. “Man ir tāds kauns... Ir ziedots Ķīnas gods. Man vairs nav sejas, ar kuru es varētu iet pie altāra. Kāpēc jūs neko nevarat iesākt? Mans miegs ir drausmīgs. Jā, esmu sācis dzert. Kā lai citādi izbēgu no murgiem? Kā tas jāsaprot, ka viss bija atkarīgs no manis?”

Iestājās klusums, kam sekoja plīstoša porcelāna šķindoņa.

Aiz loga iešalcās ziemeļvējš. Pēc ilga klusuma brīža dzirdēju, kā Sjieņs Fens šņauc degunu. Tad atskanēja šļūcoši soļi. Es redzēju Viņa Augstības ēnu tuvojamies gultas aizkaram un paslēpu galvu zem spilvena. Viņš apsēdās uz gultas malas un smagi nopūtās, vilkdams nost savas drānas.

“Teju, Jusu Augstība?” no gaiteņa atskanēja galvenā einuha Šima balss.

“Es dzeršu pats savas čuras!” bija Viņa Augstības atbilde.

“Mēs vēlam Jūsu Augstībai brīnišķīgu nakti!”

Soļi pagalmā attālinājās.

Es nebiju pārliecināta, vai imperators Sjieņs Fens zina, ka atrodos viņa gultā. Es nekādā gadījumā nevēlējos viņu pārsteigt. Vai man vajadzēja radīt kādu troksni, lai darītu viņam zināmu to, ka viņš nav viens?

Viņa Augstība novilka zābakus un aizsvieda sāņus jostu ar piekarinātajām krellēm un talismaniem. Viņš bija baltā kreklā. Viņa melnā bize bija aptinusies ap viņa kaklu kā čūska. Nepārģērbies nakts drēbēs, viņš ieslīdēja gultā un atspiedās pret spilvenu.

Viņš pagrieza galvu, un mūsu skatieni sastapās.

Viņā nebija ne mazākās kripatiņas izbrīna. Tas, ka viņa gultā atradās meitene, līdzinājās tam, ka viņam ir vēl viens lieks spilvens. Viņa lielajās, slīpajās acīs nebija ne miņas no ieinteresētības. Viņš bija ļoti glīts, un tagad es sāku viņu atcerēties no mūsu pirmās tikšanās reizes — gludi skūts zods, taisns mandžūru deguns un laivas formas mute ar stingrām lūpām. Es nekad nebiju redzējusi vīrieti ar tik izciliem sejas vaibstiem un tik maigu ādu.

Mēs turpinājām raudzīties viens otrā, un es jutu, kā manās vēnās pulsē asinis.

“Lai Viņa Augstība dzīvo daudz, daudz gadu un lai jums ir simtiem pēcnācēju,” es noskaitīju to, ko man lika teikt.

“Kārtējais papagailis!” viņš aizgriezās, ar abām rokām braucīdams seju. “Papagaiļi, ko apmācījis viens un tas pats einuhs... Jūs visas mani līdz nāvei garlaikojat.”

“Jūsu Augstība...”

“Neuzdrošinies man tuvoties!”

Ko lai es daru? Manas izredzes bija zudušas, pirms varēju kaut ko uzsākt.

Man sariesās asaras. Es baidījos pakustēties.

Vīrietis, kas gulēja man blakus, bija iegrimis savās domās, un vienīgais, ko es viņā jutu, bija ārkārtīgas sāpes un dusmas.

Es nolēmu vairs nedomāt, kā viņu savaldzināt. Ko līdzēja viens gājiens šahā, ja spēle jau bija zaudēta? Pēdējās deviņas naktis nebiju gulējusi, lai trenētos vēdekļa deju. Vēl Aņ-de-hai man bija iemācījis spēlēt cjiņ. Biju apguvusi pietiekami, lai dažās dziesmās spētu sevi pavadīt. Mana balss nelīdzinājās lakstīgalas balsij, bet tā no dabas bija patīkama un maiga. Es vienmēr biju pārliecināta par to, ka man ir laba balss. Ja vien mani vecāki būtu ļāvuši, es savu dzīvi būtu pavadījusi operā. Kad man bija desmit gadu, kāda dziedātāja, kas uzstājās mūsu mājās, teica, ka man ir dotības, tikai man būtu smagi jāstrādā.

Ko es teiktu tēvam? Viņš tik bieži sacīja: “Lai iegūtu mazuļus, ir jābūt drosmei ieiet tīģera alā.” Es biju iegājusi alā, bet mazuļu te nebija. Es atcerējos vēl vienu stāstu, ko viņš man bija stāstījis. Tas bija par kādu pērtiķu ģimeni, kas centās noķert mēness atspīdumu ūdenī. Pērtiķi savācās lielā kokā, izveidojot garu ķēdi, kas no zara sniedzās līdz pašam ūdenim. Apakšējais pērtiķis centās iesmelt mēnesi grozā. Tas bija asprātīgs plāns, bet tēvs ar to vēlējās pateikt tikai to, ka ir lietas, ko vienkārši nav iespējams īstenot, un ir jāpiemīt gudrībai pieņemt šādus ierobežojumus.

Vai tiešām šajā mirklī viss bija atkarīgs no manis? Zīda spilvens pie mana vaiga bija mīksts un vēss. Es vairs nespēju domāt. Savā galvā dzirdēju āriju: “Līdzīgi kā upes akmens, kas veļas augšup, kā gailis, kas audzē vairākus zobus...”

Kāds pieskārās manam plecam, un es pamodos.

“Kā tu uzdrošinies aizmigt, kamēr Viņa Augstība vēl neguļ!”

Es piecēlos sēdus. Es īsti nesapratu, kur atrodos.

“Kur tu biji aizceļojusi?” vīrietis mani izsmēja. “Uz Sudžou vai Handžou?”

Es biju satriekta. “Piedodiet, Jūsu Augstība, es nejūtos savā ādā. Es nevēlējos jūs aizvainot. Es biju nogurusi un vieglprātīgi atļāvos aizmigt.”

“Kāda nejēdzība!”

Es iekniebu sev ciskā, cenzdamās atmodināt savu prātu.

“No kā tu varēji nogurt?” imperators Sjieņs Fens nicinoši smīnēja. “Ar ko tu vēl nodarbojies bez izšūšanas?”

Es klusēju, bet manu domu rats griezās.

“Atbildi uz manu jautājumu,” Viņa Augstība izkāpa no gultas un sāka staigāt ar vaļēju kreklu. “Ja tu izšuvi, tad pasaki man to. Man vajag izklaidi.”

Es jutu, ka Viņa Augstība nav ieinteresēts uzklausīt manus stāstus ne par izšūšanu, ne par ko citu. Vienalga, ko es pateiktu, es noteikti iekultos nepatikšanās. Vīrs bija kā dūmojošs namiņš. Es vēlējos viņam pateikt, ka biju gaidījusi pārošanos, nevis sarunu.

Viņa Augstība paskatījās uz mani.

Aptvērusi, ka esmu kaila, sniedzos pēc naktskrekla, kas atradās uz ķebļa.

Viņš aizspēra ķebli, un mans naktskrekls nokrita uz grīdas. “Vai tu nevēlētos kādu laiku padzīvoties bez sava tērpa?”

Es paskatījos uz viņu, jo viņa vārdi mani izbrīnīja. Viņa balss atgādināja man zināmus ciema puišeļus — padsmitgadniekus, kas vēl aizvien izklausījās pēc jauniem gailēniem.

“Es gan vēlētos,” Debesu dēls pats atbildēja uz savu jautājumu. “Es varbūt uz mirkli kļūtu laimīgs.”

Mani pārņēma ziņkāre, un nolēmu riskēt. “Jūsu Augstība, vai drīkstu jums kaut ko pajautāt?”

“Tu vari prasīt visu, izņemot manas sēklas.”

Es sapratu viņa mājienu un apvainojos. Man vairs negribējās runāt. “Jautā, verdzene, esmu tev devis atļauju.”

Man pazuda balss. Manu sirdi pārpludināja izmisums. Es domāju par to, ko esmu panākusi, lai iegūtu šo vienīgo iespēju. Es dzirdēju pulksteņa tikšķus un galvenā einuha Šima balsi: “Jūsu laiks ir beidzies, lēdija Jehonala!”

Es centos sevi pārliecināt, ka jāsamierinās ar zaudējumu, bet mans gars nepakļāvās. Katrs mana ķermeņa nervs pretojās manai gribai izpildīt to, ko biju iemācījusies.

ĪSI

“Es aizsūtīšu kādu, lai tevi nomaina,” Viņa Augstība pieliecās tuvāk. Viņš smaržoja pēc apelsīna miziņām. “Es vēlos, lai mani apmierina.” Viņa elpa atsitās pret manu vaigu, un šķita, ka viņam patīk draudēt. “Es gribu papagaili. Ku-kū! Ku-kū! Dziedi vai slīksti. Ku-kū!”

Mani ieskāva bezcerība, bet es vēl arvien nespēju atrast vārdus.

“Galvenais einuhs Šims gaida aiz durvīm,” turpināja Viņa Augstība. “Es viņu pasaukšu, lai viņš tevi aizved.” Viņš papēra soli uz durvju pusi.

Es ļāvos savai iekšējai būtībai. Izmisums manī bija atmodinājis vēlmi cīnīties, un pēkšņi bailes izzuda. Domās es iztēlojos pašnāvības auklu, kas karājas no karaliskās pils sijas, šūpojoties kā mēness dievietes piedurknes. Mani pārņēma negaidīts, bet īsts prieks, pārņemot situāciju savās rokās. Es izkāpu no gultas un uzvilku naktskreklu. “Vēlu jums burvīgu nakti, Jūsu Augstība,” es teicu un metos uz durvju pusi.

Es to būtu nožēlojusi, ja būtu vecāka un vairāk pieredzējusi, bet es biju jauna, un manas asinis vārījās. Šī situācija man bija sajaukusi prātu. Saprotot, ka man par šādu uzvedību nocirtīs galvu, es gribēju, lai man paliek pēdējais vārds.

“Pagaidi!” no aizmugures atskanēja imperatora Sjieņa Fena sauciens. “Tu tikko aizvainoji Debesu dēlu.”

Es pagriezos un viņa sejā ieraudzīju smīnu.

“Ja jūs pavēlēsit mani sodīt,” es teicu, stāvot taisni, “vienīgais, ko es vēlētos, lai — ar jūsu žēlastību — tas tiktu izdarīts ātri.”

To sakot, es aizsēju sava tērpa siksniņas. Ko vēl es varēju panākt? Kopš ierados Aizliegtajā pilsētā, es vairs nelīdzinājos parastam cilvēkam. Kāda gan būtu Lielās Māsas Fanas reakcija, ja viņa uzzinātu, ka esmu vērsusies pie Debesu dēla kā pie vienlīdzīga cilvēka? Es pasmaidīju, iedomājoties Lielās Māsas Fanas sejas izteiksmi. Viņa sāktu visiem stāstīt par “leģendāro Orhideju”, līdz viņas lūpas kļūtu jēlas.

Gandrīz sajūsmā paziņoju Viņa Augstībai, ka esmu gatava, lai einuhi mani aizved.

Sjieņs Fens nepakustējās. Šķita, šāda situācija viņu pārsteidz.

Bet tas, ko viņš juta, man vairs nelikās svarīgi. Es vairs negaidīju rītdienas veiksmi. Mana dvēsele bija atbrīvota.

“Tu esi interesanta,” teica imperators, un pār viņa aizvērtajām lūpām nozibēja smaids.

“Saki, ka nožēlo to, ko tikko izdarīji.” Viņš pienāca man tik tuvu klāt, ka mūsu sejas bija pāris collu attālumā. Viņa skatienā vīdēja maigums. “Pat ja tu nožēlo, ir jau par vēlu. Lūgšanās te nelīdzēs. Man nav tāds garastāvoklis, lai kādu žēlotu. Ne grama. Manī vairs nav saglabājusies žēlsirdība.”

Tieši tāpēc man tevis ir žēl. Es viņam nosūtīju šos vārdus skatienā. Es priecājos, ka neesmu viņa vietā. Viņš varēja pavēlēt mani nogalināt, bet savu nāvi viņš pavēlēt nevarēja. Kāda gan vara viņam piederēja? Viņš pats sev bija gūsteknis.

Viņa Augstība vēlējās uzzināt manas domas. Pēc mirkļa vilcināšanās es nolēmu tās viņam atklāt. Es viņam teicu, ka man viņa ir žēl, lai gan viņš šķiet tik varens. Es teicu, ka tas uz mani neatstāj iespaidu, ka viņš ir izvēlējies nevis sev līdzvērtīgu, bet gan mani — neaizsargātu verdzeni, ko var sodīt. Vēl es viņam teicu, ka neņemu ļaunā to, ka tieku sodīta, jo es saprotu, ka viņam ir vajadzīgs kāds, uz kuru izgāzt dusmas, un nav nekā vieglāka kā pavēlēt nocirst galvu konkubīnei.

Runādama es gaidīju, ka viņš sadusmosies. Es gaidīju, ka viņš izsauks einuhus un pavēlēs mani aizvilkt no šejienes, lai pēc tam sargi ar saviem zobeniem mani varētu bikstīt. Bet Viņa Augstība izturējās gluži pretēji. Viņš nevis aizsvilās dusmās, bet nomierinājās. Šķita, ka mani vārdi viņu ir aizskāruši līdz sirds dziļumiem. Viņa seja pārvērtās nemākulīga māla tēlnieka mākslas darbā, kura sejai mākslinieks centies piešķirt līksmību, bet ir sanācis rūgts smaids.

Viņa Augstība lēnām apsēdās uz gultas malas un pamāja, lai apsēžos viņam blakus. Es paklausīju. Ju-hu-lu skaņa, kas nāca no loga, bija skaļa, bet patīkama. Mēness gaisma meta savus starus uz magnoliju, kas bija izveidota uz grīdas. Es sajutos savādi mierīga.

“Kā būtu ar parastu sarunu?” viņš jautāja.

Man negribējās atbildēt, tāpēc klusēju.

“Vai tev vairs nav, ko teikt?”

“Es jau visu pateicu, Jūsu Augstība.”

“Tu... smaidi!”

“Vai tas jūs aizvaino?”

“Nē, man tas patīk. Turpini smaidīt... Dzirdēji, ko es teicu?” Pēc viņa pavēles es jutu, kā mana seja sastingst.

“Kas notika? Tavs smaids pazuda. Dabū to atpakaļ! Es vēlos redzēt tieši to smaidu tavā sejā. Atgriez to. Tūlīt!”

“Es cenšos, Jūsu Augstība.”

“Tas nav tas! Tu man atņēmi smaidu! Kā tu uzdrošinies...”

“Vai tas bija šāds, Jūsu Augstība?”

“Nē, tas nav smaids. Tas ir smīns. Turklāt neglīts. Vai tev vajag palīdzēt?”

“Jā.”

“Kā lai es tev palīdzu?”

“Jūsu Augstība varētu pateikt, kā mani sauc.”

“Kā tevi sauc?”

“Vai jūs zināt manu vārdu?”

“Kāds dīvains jautājums! Protams, nezinu.”

“Es esmu jūsu sieva. Man tika piešķirta ceturtā kārta.” “Tiešām?”

“Kā mani sauc, Jūsu Augstība?”

“Vai tu nebūtu tik laipna un man to neatgādinātu?”

“Vai kāds šajā karaļvalstī ir dzirdējis Debesu dēlu sakām “Vai tu nebūtu tik laipna”?”

“Kā tevi sauc? Saki taču!”

“Kam tas vairs vajadzīgs?”

“Viņa Augstībai tas ir vajadzīgs!”

“Tas jums nav vajadzīgs. Tas jums uzdzīs murgus.”

“Kāpēc tā?”

“Man nav ne jausmas, vai kļūšu par labu spoku. Sliktie spoki pēc nāves citus vajā. Es pieņemu, ka jūs to zināt.”

“Ak tā.” Viņš piecēlās un basām kājām devās pie zelta paplātes,

kas stāvēja uz viņa galda. Uz paplātes atradās bambusa ripiņa ar manu vārdu. “Lēdija Jehonala.” Viņš paņēma ripiņu un satvēra to plaukstā. “Kā tevi sauc ģimenē, lēdija Jehonala?”

“Par Orhideju.”

“Orhideja.” Viņš nolieca galvu, vairākkārt pie sevis murminot manu vārdu, un atsvieda ripiņu atpakaļ uz paplātes. “Tātad, Orhi-dej, varbūt tu man vēlētos lūgt savu pēdējo vēlēšanos.”

“Nē, es pēc iespējas ātrāk vēlētos atvadīties no savas dzīves.”

“To es, protams, novērtēšu. Vai vēl kaut kas?”

“Nē.”

“Nu labi,” sacīja imperators, “tad varbūt tu vēlies uzzināt, kā šeit šovakar nokļuvi.” Imperators, cenzdamies būt bargs, nespēja noslēpt smaidu.

“Es labprāt to dzirdētu,” es izmocīju.

“Viss sākās ar stāstu, ko man pastāstīja galvenais einuhs Šims... Nāc, Orhidej, apgulies man blakus. Tas taču nebūs nekas ļauns, vai ne? Varbūt tu pārvērtīsies par labu spoku.”

Iekāpjot gultā, mans tērps kļuva vaļīgs.

“Nost, novelc savu tērpu,” imperators Sjieņs Fens norādīja ar pirkstu uz manu naktskreklu.

Es kautrīgi atsedzu savu ķermeni. Cik savādā spēlē es piedalos! “Stāsts bija par Haņ dinastijas imperatoru Juaņu Di.” Viņa Augstības balss bija silta un enerģiska. “Ari viņam piederēja tūkstošiem konkubīņu, ko viņš nekad nebija redzējis. Viņam bija laiks tās izraudzīt tikai pēc viņu portretiem, ko zīmēja galma mākslinieks Mao Jeņ-šou. Konkubīnes apbēra mākslinieku ar dāvanām, cerot, ka viņš tām liks izskatīties pēc iespējas iekārojamākām. Visdaiļākā konkubīne bija astoņpadsmit gadu veca meitene Vana Cjao-džuņa. Viņai bija stingrs raksturs, un viņa neticēja kukuļdošanai. Viņa nolēma, ka būs labi ari tad, ja mākslinieks viņu uzgleznos tādu, kāda viņa patiesībā ir. Protams, Mao Jeņ-šou uzzīmēja drausmīgu portretu. Zīmējums neatbilda viņas skaistumam. Rezultātā imperators Juaņs Di viņu neiepazina.

Tajā laikā daudzas augstas amatpersonas nāca godināt imperatoru, starp tiem ari Šans Jū, Dižais Hans, kas valdīja pār Huņņu turkmēņiem. Vēlēdamies stiprināt draudzības saites ar savu vareno kaimiņu, imperators Juaņs Di piedāvāja viņam vienu no savām konkubīnēm par sievu. Un imperators juaņs Di atdeva viņam nekad neredzēto Vanu Cjao-džuņu.

Kad līgava, atnākusi atvadīties, parādījās Juaņa Di priekšā, viņš bija ārkārtīgi pārsteigts par viņas skaistumu. Viņš nezināja, ka viņa harēmā atradusies tik neparasta skaistule. Viņš tūlīt viņu iekāroja, bet bija jau par vēlu — Vana Cjao-džuņa vairs nepiederēja viņam.

Kad pāris devās prom, Juaņs Di pavēlēja nocirst galvu Mao Jeņ-šou. Bet tas nelīdzēja imperatoram aizmirst skaisto jaunavu, un viņam bija žēl pazaudētās laimes, kas varēja piederēt viņam.” Imperators Sjieņs Fens paskatījās uz mani. “Es tevi pasaucu, jo nevēlējos ciest to nožēlu, kas bija jāpārcieš Juaņam Di. Tu tiešām esi tik skaista, kādu tevi aprakstīja galvenais einuhs Šims. Tu esi pārdzimusi Vana Cjao-džuņa. Bet Šims man neteica, ka tu esi sieviete ar raksturu. Tu esi labāka par apelsīnu mizu tēju, ko man dod dzert. Tā ir garšīga, bet es no tās garšas nerodu baudu.

Šobrīd tā ir ar visu, ko man piedāvā. Es nebūtu spējīgs izbaudīt Vanu Cjao-džuņu, pat ja viņa būtu dzīva. Un es nezinu, kā būtu ar tevi. Diemžēl visas manas domas kavējas pie sarūkošās Ķīnas kartes. Ienaidnieki mani nospiež no visām pusēm. Viņi mani ir sagrābuši aiz rīkles un spļauj man sejā. Es esmu piekauts un cauršauts. Kāpēc man būtu jāguļ ar tevi vai kādu citu konkubīni? Kā lai pārcieš šo visļaunāko nomoda murgu? Esmu nespējīgs radīt pēcnācēju. Es ne ar ko neatšķiros no einuha.”

Viņš sāka smieties. Viņa uzvedībā un balsī bija manāmas neizmērojamas skumjas, kas mani aizkustināja. Es pazinu karti, par kuru viņš runāja. Tā bija tā pati karte, ko man reiz bija rādījis tēvs. Šis vīrietis manā priekšā man atgādināja tēvu. Arī viņš izmisīgi bija centies atgūt mandžūru godu, un tomēr viņš zaudēja savu amatu.

Es jutu, kāds kauns jāpārcieš Viņa Augstībai. Tas bija tas pats kauns, kas nogalināja manu tēvu.

Es paskatījos uz Sjieņu Fenu un nodomāju, ka viņš ir īsts man-džūru karotājs. Viņš varētu atlaisties krēslā un priecāties par dārza skaistumu un konkubīņu sniegto baudu. Tā vietā viņš izvēlējās satraukt sevi, kļūstot impotents.

Manas bailes pārvarēja vēlme viņu mierināt. Es pakustējos, lai apsēstos uz ceļiem. Es atplētu rokas un piespiedu viņu pie savām krūtīm kā māte, kas mierina mazuli. Viņš nepretojās, un es viņu tā ilgi turēju.

Viņš nopūtās un atliecās, lai paskatītos uz mani.

Es pasniedzos pēc palaga, lai aizklātu savas atkailinātās krūtis. “Lai paliek,” viņš teica, pavilkdams nost palagu. “Man patīk tas, ko es redzu.”

“Manu nāves spriedumu?”

Viņš pasmīnēja. “Tev būs iespēja izdzīvot, ja palīdzēsi man kārtīgi izgulēties.”

Manas sirds tumšākajos kambaros iespīdēja saules gaisma, un es pasmaidīju.

“Smaids ir atgriezies!” viņš laimīgi iesaucās kā bērns, kas redz krītošu zvaigzni.

“Vai Jūsu Augstība jau vēlas gulēt?”

“Tas vairs nav viegli izdarāms,” viņš nopūtās.

“Jums būs vieglāk aizmigt, ja atslābināsit savas domas.” “Neiespējami, Orhidej.”

“Vai Jūsu Augstībai patīk spēles?”

“Spēles mani garlaiko.”

“Vai Jūsu Augstība zina “Tikšanās prieku”?”

“Tā ir veca dziesma. Vai to sarakstījis Džu Duņ-žū no Sun dinastijas?”

“Jūsu Augstībai ir lieliska atmiņa!”

“Es tevi brīdinu, Orhidej, vēl nevienam ārstam nav izdevies palīdzēt man iemigt.”

“Vai varu lūgt jūsu cjiņV'

Viņš pasniedzās pēc instrumenta un iedeva to man.

Es parāvu stīgas un sāku dziedāt.

Esmu atspiedusies pret pilsētas mūra rietumu margām Dzjin-linā rudenī.

Saule nolaidusies zemu, metot savus starus pār zemi, Veroties, kā dižā upe plūst.

Izpostīts vidus līdzenums,

Ierēdņi satraukti klīst.

Kad atjaunos mūsu robežas?

Jan-džo vēji aizpūta manas asaras.

Imperators Sjieņs Fens klusām klausījās un sāka raudāt. Viņš lūdza, lai nodziedu vēl kādu dziesmu. “Ja tu būtu aktrise no karaliskās trupas, es tev dāvātu trīssimt taelu,” viņš teica, saņemdams manu roku.

Es dziedāju. Es vairs nevēlējos domāt par to, cik dīvaini viss izvērties. Kad biju beigusi dziedāt dziesmas “Ardievu, Melnā upe” un “Piedzērusies konkubīne”, Viņa Augstība vēlējās dzirdēt vēl. Es lūdzu viņam piedošanu un paskaidroju, ka neesmu sagatavojusies.

“Vēl pēdējo dziesmu,” viņš mani piespieda sev klāt. “Vienalga, kas tev ienāk prātā.”

Mani pirksti slīdēja pāri stīgām. Pēc mirkļa es atcerējos melodiju.

“Šīs dziesmas nosaukums ir “Nemirstīgais pie Žagatas tilta”, un to sacerējis Cjiņs Guans.” Es noklepojos un sāku.

“Pagaidi, Orhidej. “Nemirstīgais pie Žagatas tilta”? Kāpēc es tādu neesmu dzirdējis? Vai tā ir slavena?”

“Kādreiz bija.”

“Tas nav godīgi, lēdija Jehonala. Ķīnas imperatoram jāzina viss.”

“Tieši tāpēc jau esmu šeit, Jūsu Augstība. Man šīs dziesmas teksts ir mīļākais no visām mīlas dziesmām. Tas stāsta senu leģendu par Govju ganu un Jaunavu — vai Audēju — tās ir divas zvaigznes, ko šķir Piena ceļš. Tām katru gadu jāsatiekas virs Žagatas tilta septītā mēneša septītajā dienā, kad rudens vēji glāsta rasu.”

“Šķiršanās sāpes ir pazīstamas daudziem,” klusi teica imperators. “Šis stāsts man atgādina māti. Viņa pakārās, kad es vēl biju mazs. Viņa bija skaista sieviete, un tagad mūs šķir Piena ceļš.”

Mani aizkustināja viņa teiktais, bet es apslāpēju vārdus un sāku dziedāt.

Kā mākslas darbi mākoņi peld,

Krīt zvaigznes, skumdinādamas sirdi,

Šķērsojot Piena ceļu, Govju gans satiek Jaunavu.

Rudens zelta vējam glāstot nefrīta rasu,

Visas pasaules mīlas ainas— lai arī cik daudz, tās izgaist. Viņu kaisle kā strautiņš urdz.

Šī laimīgā tikšanās liekas kā sapnis.

Vai viņi izturēs šķiršanās taku?

Ja mīla abu sirdīs neizdziest,

Kāpēc tiem palikt kopā gan nakti, gan dienu?

Kad beidzu dziedāt, imperators Sjieņs Fens jau bija aizmidzis.

Es noliku instrumentu blakus gultai, vēloties, lai šis mirklis vilktos mūžību. Bet man bija laiks doties prom. Pēc tradīcijas man pusnaktī bija jādodas atpakaļ uz savu pili. Drīz ieradīsies einuhi, lai mani aizvestu. Vai mani atkal izsauks? Ticamāk, ka imperators Sjieņs Fens, no rīta pamodies, par mani būs jau aizmirsis.

Mani pārņēma melanholija. Liktenis nebija vēlējies mūsu tuvību. Es centos nedomāt par savu žuji un zaudēto matu sprādzi, kā arī par velti tērēto enerģiju un cerību, gatavojoties šim vakaram. Man netika dota iespēja izpildīt savu vēdekļa deju. Ja vien imperators Sjieņs Fens būtu mani iekārojis, es varētu viņu darīt laimīgu.

Guļot viņam blakus, vēroju, kā sarkanajās laternās cita pēc citas izdeg sveces. Es centos nejusties sakauta. Kāds man no tā būtu labums, ja ļautos sabrukumam? Tas tikai saniknotu imperatoru.

Skumjas klusi mani slīcināja. Mana sirds peldēja okeānā, jūras zāļu nožņaugta. Svece pēdējā laternā raustīdamās izdzisa. Istaba ieslīga tumsā. Tikai tagad pamanīju, ka mākoņi pilnībā aizseguši mēnesi. Ju-hu-lu dziesmai pievienojās citi kukaiņi. Šis nakts simfonija bija burvīga. Es gulēju tumsā, vērodama, kā imperators Sjieņs Fens miegā mierīgi elpo. Kā slīdoša pildspalva manas acis zīmēja viņa ķermeņa kontūras.

Mēness stars kā pīķis pārcirta grīdu. Tā krāsa bija balta ar mazliet dzeltenīgu nokrāsu, atgādinot mātes sejas krāsu, kad viņa redzēja tēvu mirstam. Ar katru dienu grumbas viņu pakāpeniski saēda, arvien dziļāk ieēzdamās viņas sejā. Viņas āda nokarājās, it kā zeme to pievilktu. Māte vairs nebija jauna sieviete.

Lēnām un klusi izkāpu no gultas. Es noliku cjiņ uz galda, kas atradās pie sienas. Es uzvilku savu tērpu un paskatījos ārā pa logiem. Es lūkojos mēnesī un ieraudzīju tajā sevi — milzīgu, asarām noskalotu seju.

Sjieņs Fens gulēja, miegā saritinājies, — vīrietis, kas sapņo vīrieša sapņus. Kā uzskata visi Ķīnas pilsoņi, arī es domāju, ka Debesu dēls ir dievam līdzīgs tēls — pūķis, kas pārņēmis Visumu. Šodien es redzēju vīrieti, kura smalkie pleci ar grūtībām nes tautas nastu, vīrieti, kas raudāja, klausoties manās dziesmās, vīrieti, kas uzaudzis bez mātes mīlestības. Vai tā nebija nelaime? Cik drausmīgi viņš noteikti jutās, kad viņa māte aiz kauna pakārās un kad visi viņam meloja, kamēr viņš zināja patiesību! Ironiski, bet viņš nekad nebūs parasts vīrietis, lai cik ļoti viņš to vēlētos. Rīt no rīta, pieņemot viesus, viņam atkal būs jāizliekas.

Šī nakts bija mana žuji un manas matu sprādzes vērta. Es priecājos par to, ko biju sasniegusi. Ja Viņa Augstība mani rīt aizmirsīs, viņš nespēs izdzēst manas atmiņas par šo nakti. Ja es rīt nomirtu, es ņemtu šo nakti sev līdzi.

Mēness gaisma pārvietojās, un tagad tā spīdēja caur izgrebto logu rāmjiem. Tās atspīdums grīdā atgādināja izšuvumus. Es piespiedu savu vaigu mīkstajam, zīdainajam karaliskās gultas palagam un savu ādu Debesu dēla ķermenim. Es vēlējos viņam pateikties par to, ka viņš, aizmirstot mūsu titulus, ļāvis mums saskarties kā vienkāršām dvēselēm.

Šī doma mani atbrīvoja, lai gan es vēl arvien baidījos. Es biju gatava pamest Garīgās audzināšanas zāli un nekad neatgriezties.

Imperators Sjieņs Fens pagriezās. Viņa kreisā roka bija kaila. Mēness gaismā tā atgādināja tieva, jauna zēna roku. Es ļāvu viņam gulēt. Tagad viņš bija pagriezies pret mani. Viņa uzacis vairs nebija sarauktas. Viņam laikam bija salds sapnis.

Ju-hu-lu dziesma kļuva nesaskanīga. Tā bija zīme (tā man paskaidroja Aņ-de-hai), ka tēviņi beiguši pāroties un cīnās, lai izkļūtu no mātīšu ķermeņiem. Mātīšu augstās skaņas bija nomācošas. Jo ilgāk sēdēju, jo skaņas kļuva neizturamākas. Biju spiesta atzīt, ka esmu iemīlējusies šajā mirklī, un ļoti baidījos, ka tas beigsies. Mani pārņēma sāpe. Katrs gaistošais mirklis dzina mani izmisumā.

Es varētu viņu noskūpstīt, nodomāju. Es varētu viņu noskūpstīt tā, kā biju iemācījusies Lotosa mājā. Es vēlējos, kaut Viņa Augstība līdzinātos šīs mājas klientiem, jo viņi pazina baudu un pie katras izdevības meklēja to. Es gribēju zināt, vai imperators Sjieņs Fens kādreiz ir jutis īstu baudu. Man šķita, ka nav. Viņam pieķeršanās bija kas svešs. Bet kā es varēju viņu vainot? Viņam bija jāvalda valsts, un katru nakti viņam bija pienākums dēstīt savas sēklas no dzemdes dzemdē. Vai arī es nebūtu impotenta?

Es dzirdēju klusus soļus. Pēc manis nāca einuhi.

Imperators Sjieņs Fens nekustējās. Es veltīju viņam klusas atvadas.

Pie durvīm klusi pieklauvēja.

Es stāvēju mēnessgaismā.

Durvis uzmanīgi atvērās. Galvenā einuha Šima stāvs aizsedza mēnesi. Viņš metās ceļos un paklanījās guļošajam imperatoram. “Pienācis laiks aizvest lēdiju Jehonalu, Jūsu Augstība.”

No gultas puses nekas neatskanēja.

Galvenais einuhs Šims atkārtoja teikto.

Atbildes vietā imperators Sjieņs Fens iekrācās.

Nevilcinoties Šims pamāja, un istabā ienāca četri einuhi. Viņi tuvojās man ar nestuvēm. Viņi mani saņēma aiz rokām, uzlika uz nestuvēm un iznesa ārā.

Kad Šims jau vēra ciet durvis, no istabas atskanēja negaidīts “Nē!”.

Pavēlējis einuhiem apstāties, Šims atgriezās. Viņš iebāza galvu guļamistabā. “Jūsu Augstība?”

Atbildes nebija.

Viņš brīdi vilcinājās, tad pamāja, lai einuhi mani atbrīvo.

Es izkāpu no nestuvēm un basām kājām iegāju atpakaļ Viņa Augstības istabā.

Galvenais einuhs Šims aizvēra durvis.

Es vairs nebiju savā prātā.

Viņa Augstība piekļāvās man no aizmugures. Viņa ādas pieskāriens bija uzbudinošs. Viņš vēl aizvien bija cieši aizmidzis. Es paliku nomodā vēl kādu stundu, bet tad aizmigu. Sapnī mani bija aprijis pūķis ar haizivs muti. Mani ietina mākoņi. Es cīnījos, lai atbrīvotos no briesmoņa. Mani pleci tika sagrābti un krūtis saspiestas. Pūķis turēja mani savās ķetnās. “Es esmu spējīgs,” viņš čukstēja.

Es atmodos. Imperators Sjieņs Fens mani aizskāra. Mani pārņēma tā pati sajūta, kā sēžot uz olām. Viņa rokas bija aukstas, bet viņa ķermenis bija silts un glāsti maigi. Viņš mani izpētīja.

Es viņu apviju kā vītenis koku.

Viņš taustījās, un viņa elpa kļuva smagāka. Šķiet, viņš pats bija izbrīnīts par savu uzbudinājumu. Vienu mirkli viņš mani atgrūda, bet nākamajā viņš atgriezās manās skavās.

Es centos atsaukt atmiņā secību, ko biju mācījusies Lotosa mājā. Bet mans prāts bija kā katls, kur manas domas izšķīst kā tvaicētas pupas.

“Paņem to,” viņš teica. “Vai esi gatava?”

“Kam... gatava, Jūsu Augstība?”

“Nešķebini mani. Dod man savu dibenu. Vai tad tu nevēlies manas sēklas?”

“Ko Viņa Augstība vēlas, lai es saku?”

“Saki tos vārdus.”

“Vārdus? Kādus vārdus? Man nav... vārdu. Jūs taču nevēlaties, lai es jūs garlaikoju ar simtreiz dzirdētu tekstu.”

“Manu senču vārdā, apklusti!” Sjieņs Fens atvirzījās nostāk.

Es paskatījos uz viņu, un man patika, kā viņš izskatās kails. Es nolēmu labāk šo mirkli izbaudīt, jo man vairs nekad nebūs iespēja redzēt citu kailu vīrieti.

Viņš pajautāja, ko domāju, un es atklāti pastāstīju.

“Tu esi tik dīvaina!” viņš lēnām teica. “Tu esi mierīga un bezbailīga. Tu skaties uz Debesu dēlu, it kā viņš būtu koks.”

Es nolēmu viņu nepārtraukt.

“Paklau, man ir pienākums sagādāt asiņainu palagu. Sims gaida, lai to savāktu. Tad viņš to nodos tālāk saimes ierēdņiem, kas to pārbaudīs un reģistrēs ierakstu grāmatā. Tad viņi gaidīs mantinieku. Viņi uz pirkstiem skaitīs dienas. Dienu un nakti ārsti būs gatavi gaidīt pirmās grūtniecības pazīmes.”

Viņa paskaidrojums, izteikts zemā, dunošā balsī, mani atmodināja, un man pārgāja bailes.

“Jūs gāžaties pie manis bariem,” viņš turpināja. “Jums vienalga, kā es jūtos. Jūs ierodaties, lai piepildītu manu guļamistabu un zagtu manu spermu. Jūs esat savtīgas, alkatīgas, asinssūcošas vilcenes!” “Man patiktu mīlēties ar jums.” Kāds savāds spēks izspieda šos vārdus no manām krūtīm.

Viņu tas pārsteidza. “Tiešām?”

“Man nav bail jums dot savu dibenu.” Mana balss pavēlēja man atzīties. “Es esmu šeit, lai kļūtu par jūsu mīļāko. Esmu par šo mirkli dārgi maksājusi. Tas man ir atņēmis ne tikai žuji un matu sprādzi, bet arī manu ģimeni.” Es sāku raudāt, nemaz nevēloties apspiest asaras. “Es neatļāvos skumt pēc mātes, māsas un brāļa, bet tagad man viņu ārkārtīgi pietrūkst! Es nebiju raudājusi par spīti tam, ka man bija jānīkst vientulībā, bet tagad es raudu. Iespējams, esmu savtīga, bet neesmu ne alkatīga, ne asinssūcoša vilcene! Man nerūp jūsu sperma, bet es esmu izsalkusi pēc mīlestības!”

“Tu...” viņš man pietuvojās un maigi pievilka sev klāt. “Šie nav priekšrakstīti vārdi. Kas tev tos sagatavoja? Tu pati? Vai tev ir vēl, ko teikt?”

Mani pārņēma vēlme sniegt baudu. “Jūsu Augstība, ļaujiet man neatbildēt uz jūsu jautājumu. Es domāju... ja jūs vēlētos, es varētu parādīt deju, ko esmu iemācījusies.”

Pret manu gribu mans prāts iztēlojās divus zīdtauriņus pārojamies mirklī, kad pusi tēviņa ķermeņa bija iesūkusi mātīte. Es gulēju pa pusei uzbudinājumā, pa pusei riebumā.

Būdams man virsū, viņš stenēja un murmināja vārdus, ko es nesapratu. Es neticēju, bet paredzamās sāpes neparādījās. Mans ķermenis labprāt pieņēma iebrucēju.

Imperators Sjieņs Fens pūlējās, it kā pildīdams sarežģītu uzdevumu.

Man arī bija dīvaina sajūta. Dot savu dibenu nebija tas pats, kas izpildīt vēdekļa deju. Mēs uzvedāmies kā divi pērtiķi, kas pētī veidus, kā sevi novietot. Beigās es biju pārgurusi un atgūlos uz muguras. Viņa seja parādījās virs manējās. Viņa sviedri pilēja man mutē. Es izgriezu savu krūšu kurvi un izgāzu uz priekšu krūtis.

“Turpini,” viņš iesaucās, kad viņa elpa nomierinājās.

Es dzirdēju pati savu domu: “Izpildi to, ko iemācījies Lotosa mājā!” Bet es nespēju pakustināt savu dibenu. Es taustījos un pār-sviedos uz vēdera.

Sjieņs Fens izpletās pār mani kā sega. Es tik negaidīti jutos kā mājās, ka sāku raudāt.

Viņa kustībām bija ritms. Man galvā atpeldēja operas teksts: “Beidz ilgoties pēc nākotnes, mīļā, jo saule nebūs spožāka un diena nebūs priecīgāka...” Bauda auga un beigās mani sagrāba pilnībā.

Debesu dēls starp elsām čukstēja. Es nebiju pārliecināta, ka dzirdēju vārdu “sēklas”.

Pirms ausmas viņš vēlējās vēl. Tieši tad man radās izdevība pamēģināt savu vēdekļa deju. Mani interesēja, kāds būs efekts. Tas nostrādāja. Viņa Augstība slavēja mani par brīnumdari. Vēl viņš īpaši novērtēja to, ka kaisles brīdī es viņu nosaucu par “mīļoto”, nevis “Viņa Augstību”.

Pāris nākamās naktis mani turpināja izsaukt. Mans mīlnieks bija pārsteigts, ka viņš spējīgs atkārtoti sēt sēklas. Izdabājot sev, viņš lūdza mani izpētīt. Es sāku raizēties par Dižo imperatori. Viņa vēl mani apsūdzēs, ka es paturu viņu visu sev, ka apžogu viņas nākamos mazbērnus, ko var “skaitīt simtos”. Mīlas bauda mūs turēja nomodā visu nakti. Viņa Augstība mani cieši apskāva. Mana enerģija šķita neizsīkstoša, un es ļāvos atdodoties atkal un atkal.

Rītos mēs lūkojāmies viens uz otru, it kā būtu bijuši mīlnieki jau gadiem ilgi.

““Žagatas tilts”,” vienu dienu teica Viņa Augstība. “Tā ir visskaistākā pasaka, kādu esmu dzirdējis. Karaliskie skolotāji nekad man tādu nebūtu mācījuši. Mana galva tika piebāzta tikai ar muļķībām. Manas mācības tika aprobežotas līdz sabrukušas impērijas attēliem. Mācības man nekad nebija saprotamas. Kā viss varēja būt zaudēts, ja katrs imperators bija tik gudrs? Skolotāji nekad nespēja man paskaidrot, kāpēc mēs esam palikuši parādnieki tiem, kas no mums ir tikai zaguši.”

Es uzmanīgi klausījos.

“Skolotāji man mācīja, ka mana dzīves sūtība ir atriebība,” viņš turpināja. “Tāpēc man mācīja ienīst. Viņi draudēja, ka man nepiešķirs vietu templī blakus senčiem, ja nepildīšu savu pienākumu. Mans pienākums ir atjaunot Ķīnas karti. Bet kā lai es to izdaru? Ķīna ir saraustīta gabalos, un mani sūta cīņā bez ieročiem! Tāda ir mana dzīve — tapt barbaru pazemotam.”

Viņš man lika justies kā savam draugam. Tad vienu nakti viņš man jautāja: “Ko tu vēlies, lai es tev piešķiru?”

“Es negribētu teikt “vēl vienu tikšanos ar jums”, bet baidos, ka sāku to vēlēties.” Es centos savaldīties, bet asaras mani nodeva.

“Orhidej, nebēdājies. Man pieder vara sniegt tev visu, ko vēlies.”

Viņa solījums nomierināja manu sirdi, bet mans prāts brīdināja neticēt viņa vārdiem, kas izteikti kaisles iespaidā. Es sev iestāstīju, ka rīt pie viņa tiks atsūtīta cita konkubīne. Cita konkubīne, tikpat izmisusi kā es, cita konkubīne, kas galvenajam einuham Šimam piedāvājusi visus savus dzīves ietaupījumus.

Kad lēca saule, es jau biju atgriezusies Koncentrētās dailes pilī. Nomazgājusies izgāju no istabas dārzā.

Laiks bija skaidrs, un saule spoži spīdēja. Tikko sāka ziedēt rozes un magnolijas. Pagalmā koku zaros bija iekārti vairāki duči putnu būrīšu. Šajā stundā einuhi nāca apmācīt karaliskos putnus. Putni bija savākti no visas valsts. Pēc zināma laika vislabāk trenētos putnus nosūtīja imperatoram Sjieņam Fēnam. Tad viņš tos dāvātu vecajām tēva konkubīnēm viņu pilīs.

Einuhi mācīja putniem dziedāt, runāt un rādīt trikus. Pārsvarā tie bija eksotiskie putni, un tiem bija smieklīgi vārdi, piemēram, Zinātnieks, Dzejnieks, Dakteris un Tan priesteris. Tie, kas labi trenējās, saņēma circeņus un tārpus. Tie, kam neizdevās, tika mērdēti badā. Tur bija arī baloži. Tie visi bija balti, un viņiem tika ļauts brīvi lidināties. Aņ-de-hai mīļākā nodarbošanās bija trenēt baložus. Viņš piesēja pie to kājām vēja stabules un zvaniņus un tad palaida, lai lido. Viņi riņķoja virs manas pils, radīdami burvīgas skaņas. Kad vējš bija spēcīgāks, šīs skaņas man atgādināja senu mūziku.

Bija viens ārkārtīgi inteliģents papagailis, ko Aņ-de-hai bija nosaucis par Konfūciju. Putns spēja noskaitīt trīs hieroglifu frāzes no Saņ dzi dzjiti. Piemēram, viņš teica: “Cilvēki piedzimst labdabīgi.” Aņ-de-hai uzdāvināja Konfūciju galvenajam einuham Šimam dzimšanas dienā, savukārt viņš to uzdāvināja imperatoram Sjieņam Fēnam viņa dzimšanas dienā, un tad imperators uzdāvināja šo putnu man. Tobrīd putns vairs nesaprata, ko runā. Tagad papagailis Konfūcijs sacīja: “Cilvēki piedzimst ļaundabīgi.” Es gribēju zināt, vai to viņš iemācījies no Viņa Augstības. Es palūdzu Aņ-de-hai, lai viņš aiztaupa putnam pārmācību.

Vēl man ļoti patika Aņ-de-hai audzētie pāvi. Tie klaiņoja pa visu pili. Aņ-de-hai tos mācīja man sekot un saukāja par savām “karaliskajām lēdijām”. Tie dzīvoja un auga manā dārzā. Kad Aņ-de-hai redzēja mani iznākam ārā, viņš pasvilpa, un pāvi sanāca un sveicināja mani. Tas bija burvīgi. Putnu kladzināšana izklausījās pēc pļāpāšanas. Ja tie bija labā garastāvoklī, tad atvēra savas zilās un zaļās “kleitas” un sacentās, izrādot savu skaistumu.

“Lai laime no jums nenovēršas, kundze!” Aņ-de-hai šorīt mani sveicināja, dziļi paklanoties.

“Lai laime no jums nenovēršas!” pārējie einuhi, galma dāmas, kalpones un pat pavāri sacīja, un viņu teiktais sentimentāli atbalsojās visos pils stūros. Visi jau zināja, ka esmu kļuvusi par Viņa Augstības mīļāko.

“Vai rīta laiva jau iepeldējusi kanālā?” es jautāju Aņ-de-hai. “Es labprāt apciemotu Izredžu pakalna templi.”

“Jūs varat doties jebkur un jebkurā laikā, kundze,” Aņ-de-hai teica. “Šorīt imperators Sjieņs Fens pavēlējis, ka jums būs pie viņa jāierodas katru nakti. Jūs esat Aizliegtās pilsētas pavēlniece, kundze. Ja jūs vēlēsities, galms liks sausam kokam uzziedēt un puvušam vīteņaugam stiepties garumā.”

Tieši no Izredžu pakalna vislabāk varēja pārredzēt impērijas slēpto, kluso, eleganto galvaspilsētu Pekinu. Pakalns patiesībā bija mākslīgi veidots uzbērums īpaši tam, lai aizšķērsotu kaitīgo un nelabvēlīgo ziemeļu garu nolaišanos Aizliegtajā pilsētā. No kalna kores pilsēta atgādināja burvju mežu ar ziedošiem kokiem un krūmiem, un tajā bija vairāk koku nekā laukos. Caur lapotnēm varēja redzēt vecos, mirdzošos, dzelteni zeltītos dakstiņus, kā arī spoži emaljētos tempļu jumtus, vārtu namiņus un pilis. Sārtiem un smaragdzaļiem paviljoniem bija fantastiski rotātas un uz augšu izvērstas jumta dzegas.

Stāvot pakalnā, mani pārņēma doma, ka mani svētījusi dievišķā enerģija. Es biju mīlējusies ar Debesu dēlu. Galvenais, ka tas vēl turpināsies.

Dziļi ieelpojot svaigo gaisu, manu skatu piesaistīja Labvēlīgā klusuma pils zelta jumts. Es atcerējos greizsirdīgās, vecās konkubīnes.

Es atcerējos to, kā viņas blenza uz mani kā izbadējušās plēsoņas. Man prātā visu laiku bija kāds Aņ-de-hai stāsts par Min dinastijas mīļotās konkubīnes likteni pēc imperatora nāves. Viņa krita gūstā citu konkubīņu galma sazvērestībā un tika apbedīta dzīva.

Mani apciemoja negaidīta viešņa — Nuharu. Viņa nekad agrāk nebija mani apciemojusi. Biju pārliecināta, ka tam ir kāds sakars ar to, ka Sjieņs Fens pavada naktis kopā ar mani. Nešaubījos, ka viņas einuhi spiego viņas labā, tāpat kā Aņ-de-hai spiego man.

Satraukusies, bet ne panikā es viņu sveicināju.

Stāvēdama kā burvīga magnolija, viņa mani sveicināja, mazliet ieliecoties ceļgalos. Es apbrīnoju viņas skaistumu. Ja es būtu vīrietis, es viņu bezgalīgi iekārotu. Viņa bija ģērbusies aprikožu krāsas satīna kleitā, cēla kā dieviete, kas nolaidusies no mākoņiem. Viņas dižciltīgums šķita iedzimts. Viņas glazēti melnie mati bija veidoti zoss astes formā. Pie zelta matu sprādzes bija piekarināta pērļu virtene, kas šūpojās pāris collu no viņas pieres. Viņas klātbūtnē es zaudēju pārliecību par savu skaistumu. Es ticēju tam, ka zaudētu imperatora Sjieņa Fena mīlestību, ja viņš veltītu viņai vēl vienu skatienu.

Pēc tradīcijas man vajadzēja mesties ceļos un paklanīties, viņu satiekot. Taču viņa pienāca man klāt un saņēma manas rokas, pirms man bija iespēja to izpildīt.

“Mana mīļā jaunākā māsa,” viņa sacīja atbilstīgi savai kārtai. Patiesībā viņa bija gadu jaunāka par mani. “Esmu tev atnesusi zāļu tēju un savvaļas sēnes. Tās sūtītas no Mandžūrijas. Tagad tev tās noderēs.” Viņa pamāja ar roku, un viņas einuhi ienāca un dāvāja man skaisti iepakotu dzeltenu kastīti.

Cik novēroju, nebija ne miņas no greizsirdības. Viņas balsī nebija satraukuma.

“Šī ir labākā dati guei,” paskaidroja Nuharu, paņēmusi kaltētu sakni. “Tā ir savākta no klintīm, kas atrodas augstu virs mākoņiem. Tā augusi vissvaigākajā gaisā un vistīrākajā lietū. Katra no tām ir vismaz trīsdesmit gadu veca.” Viņa apsēdās un paņēma tējas krūzīti, ko bija atnesis Aņ-de-hai.

“Tu esi pastiepies augumā, kopš pēdējo reizi tevi redzēju,” viņa uzsmaidīja Aņ-de-hai. “Man ir dāvana arī tev.” Viņa atkal pamāja, un viņas einuhs ienesa mazu zila samta kastīti.

Aņ-de-hai nometās ceļos un paklanījās, pirms paņēma kastīti. Nuharu viņu iedrošināja to atvērt. Iekšā bija maisiņš ar taeliem. Biju pārliecināta, ka Aņ-de-hai nekad mūžā nebija saņēmis tik daudz naudas vienā reizē. Viņš turēja kastīti un uz ceļiem tuvojās Nuharu. “Aņ-de-hai to nav pelnījis, Jūsu Augstība!”

“Ņem to un palutini sevi,” Nuharu pasmaidīja.

Es gaidīju, kad viņa ierunāsies par mūsu vīru. Es gribēju sadzirdēt vārdus, kas liecinātu par viņas vilšanos. Es pat vēlējos, lai viņa man pateiktu kaut ko aizvainojošu. Bet nekas tāds nenotika. Viņa mierīgi sēdēja un dzēra tēju.

Es gribēju zināt, kas viņai liek būt tik ļoti savāktai un mierīgai. Ja es būtu viņas vietā, man tas sagādātu grūtības. Es būtu neapmierināta ar savu konkurenti un gribētu būt viņas vietā. Vai viņa veidoja fronti? Vai viņa jau bija izstrādājusi shēmu, kā mani iznīcināt, un šobrīd vienkārši tēloja mieru, lai mani maldinātu?

Viņas klusēšana man traucēja. Beigās es to vairs neizturēju. Es sāku atzīties. Es pastāstīju, ka imperators Sjieņs Fens pēdējās naktis pavadījis kopā ar mani. Es lūdzu Nuharu piedošanu, uztraucoties, ka manai balsij pietrūkst patiesuma.

“Tu neko ļaunu neesi izdarījusi,” viņa teica vienmērīgā balsī.

Apmulsusi es turpināju. “Tomēr esmu. Es neesmu jums vaicājusi padomu.” Man bija grūti turpināt. Es nebiju pieradusi viltot savas sajūtas. “Man bija... bail. Es nezināju, kā lai es jums to ziņoju. Es vēl tik labi nepazīstu galma etiķeti. Man vajadzēja jūs informēt. Esmu gatava pieņemt jūsu nosodījumu.” Mana mute bija sausa, un es paņēmu tēju un izskaloju ar to kaklu.

“Jehonala,” Nuharu nolika savu krūzi un viegli noslaucīja muti ar mutautiņa stūri. “Tu satraucies par nevajadzīgām lietām. Es neesmu ieradusies, lai pieprasītu atpakaļ imperatoru Sjieņu Fenu.” Viņa piecēlās un saņēma manas rokas savējās. “Esmu ieradusies divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, protams, es vēlos tevi apsveikt.”

Sīka balstiņa ierunājās manā galvā: “Nuharu, tas nav iespējams, ka tu esi šeit nākusi, lai man pateiktos par to, ka esmu tev noņēmusi Sjieņu Fenu. Neticu, ka tu runā patiesību.”

It kā nolasījusi manas domas, Nuharu pamāja ar galvu. “Es priecājos gan par tevi, gan par sevi.”

Saskaņā ar etiķeti es viņai pateicos. Bet sejas izteiksme mani nodeva. Baidos, ka tā izteica to, ka es viņai neticu — jūtas, par kurām viņa nojauta, bet izvēlējās uz tām neatbildēt.

“Redzi, māsa,” Nuharu balss bija maiga un klusa, “manā stāvoklī, esot imperatorei, manas rūpes ir plašākas, nekā tu vari iztēloties. Man mācīja, ka, ierodoties pilī, es apprecēšu ne tikai imperatoru, bet arī visu karalisko sabiedrību. Manas galvenās rūpes ir dinastijas labklājība. Manos pienākumos ietilpst vērot, lai vīrs pildītu savas saistības. Un viena no šīm saistībām ir sagādāt pēc iespējas vairāk mantinieku.” Viņa apklusa un ar skatienu man pavēstīja: “Jehonala, vai tu tagad redzi, ka esmu nākusi tev pateikties?”

Es viņai paklanījos. Es ticēju, ka viņa tā rīkojas, jo viņai sāp. Man viņai vajadzētu piedāvāt ja ne vairāk, tad vismaz saprotošus vārdus.

It kā zinādama, ko vēlos teikt, viņa pacēla labo roku. “Otrkārt, esmu šeit ieradusies, lai paziņotu, ka lēdija Juņa ir dzemdējusi.” “Tiešām? Cik... burvīgi!”

“Tā ir meitene.” Nuharu nopūtās. “Un galms nav apmierināts. Neapmierināta ir arī Dižā imperatore. Man ir žēl lēdijas Juņas, bet vēl vairāk man žēl sevis. Man Debesis nav piešķīrušas to laimi ieņemt bērnu.” Asaras pildīja viņas acis, un viņa izņēma mutautiņu, lai tās nosusinātu.

“Vēl jau ir laiks,” es viņu mierināju, saņēmusi viņas roku. “Galu galā — imperators ir precējies tikai gadu.”

“Tas nenozīmē, ka viņam nav bijušas sievietes jau tīņa vecumā. Sjieņa Fena vecumā — divdesmit divos gados—imperators Dao Guans bija radījis septiņpadsmit bērnu. Mani satrauc tas,” viņa pavērās apkārt un pavēlēja einuhiem aiziet, “ka Viņa Augstība ir impotents. Tā ir gadījies ne tikai ar mani, bet arī ar lēdiju Li, Mēju un Hueju. Es nezinu, kāda tev bijusi pieredze. Vai tu man nepastāstītu?” Viņa aizgūtnēm skatījās manī, un es sajutu, ka viņa nerimsies, līdz nebūs apmierināta viņas ziņkāre.

Es negribēju stāstīt, kas un kā bija noticis, tāpēc klusējot pamāju ar galvu, piekrizdama par imperatora stāvokli.

Atvieglota Nuharu atliecās. “Ja imperators paliks bez dēla, tā būs mana atbildība un nelaime. Es nespēju iedomāties, ka šā iemesla dēļ tronis pāries citam klanam. Tas būtu posts mums abām.” Viņa atlaida manu roku un piecēlās. “Es gribētu paļauties uz tavām spējām iznēsāt Viņa Augstības mantinieku, Jehonala.”

Es negribēju ticēt viņas vārdiem. No vienas puses, viņa gribēja būt imperatore, kas ieietu vēsturē kā tikumīga sieviete. No otras puses, viņa nespēja noslēpt atvieglojumu, uzzinājusi, ka imperators Sjieņs Fens bijis impotents arī ar mani. Kas notiktu, ja viņa uzzinātu, ka neesmu viņai teikusi taisnību?

Naktī pēc Nuharu apciemojuma mani mocīja murgi. No rīta Aņ-de-hai mani pamodināja ar briesmīgu vēsti. “Sniegpārsliņa, kundze, — jūsu kaķenīte ir pazudusi!”

11

Es pastāstīju imperatoram Sjieņam Fēnam par Sniegpārsliņas pazušanu, nespējot atšķetināt šo gadījumu. “Iegādājies jaunu kaķi,” viņš atbildēja. Es atklāju viņam šo incidentu pēc tam, kad sapratu, ka esmu pārāk noskumusi, lai izpildītu viņa vēlmi viņam kaut ko nodziedāt.

“Tā nevarētu būt Nuharu,” viņš teica. “Viņa nav īpaši inteliģenta, bet viņa noteikti nav ļauna.”

Es viņam piekritu. Ne vienreiz vien viņa mani bija pārsteigusi ar savām piezīmēm vai uzvedību. Pēc pieņemšanas, kas bija pirms nedēļas, imperators mums pastāstīja, ka lielu daļu valsts piemeklējis nopietns sausums. Cilvēki Hubejas, Hunaņas un Aņhuejas provincēs no bada mira.

“Kopš ziemas ir nomiruši četri tūkstoši.” Viņa Augstība staigāja šurpu turpu starp mazgājamo galdiņu un troni. “Četri tūkstoši! Ko vēl es varu iesākt — tikai pavēlēt, lai gubernatoriem nocērt galvas. Zemnieki sākuši laupīt un zagt. Drīz tā kļūs par visas valsts sacelšanos.”

Nuharu noņēma savu kaklarotu un aproces un izņēma no matiem sprādzes. “Jūsu Augstība, tās tagad pieder jums. Pārdodiet tās, lai zemnieki varētu paēst.” Viņa runāja ar cēlu kvēli sejā.

Es zināju, ka Sjieņs Fens nevēlas viņu aizskart. Viņš lūdza, lai viņa ņem atpakaļ savas rotas. Tad viņš pagriezās pret mani. “Ko tu darītu manā vietā?”

Es atcerējos domu, ko vienreiz biju dzirdējusi no tēva, kad viņš to apsprieda ar saviem draugiem. “Es paaugstinātu nodokļus bagātajiem muižniekiem, tirgotājiem un valdības pārstāvjiem. Es viņiem teiktu, ka tā ir nepieciešamība un ka valstij vajadzīgs viņu atbalsts.” Lai gan imperators neslavēja manu priekšlikumu Nuharu klātbūtnē, viņš man vēlāk pateicās. Tonakt mums bija gara saruna. Viņš teica, ka jūtas senču aplaimots, jo viņam ir ne tikai skaista, bet arī gudra konkubīne. Es biju sajūsmā, lai gan mazliet nokaunējos. Es nolēmu, ka man jāpiestrādā, lai būtu imperatora slavināšanas cienīga.

Tā nakts bija pirmā, kad man nevajadzēja izpildīt vēdekļa deju. Mēs sēdējām gultā un runājām. Viņa Augstība runāja par savu māti, es savukārt par tēvu. Mēs kopīgi raudājām. Viņš jautāja, ko es vislabāk atceros no bērnības, dzīvojot laukos. Es viņam atstāstīju notikumu, kas mainīja manu skatu par zemniekiem. Kad man bija vienpadsmit gadu, piedalījos kādā notikumā, ko vadīja mans tēvs, taotai, lai glābtu labību no siseņu invāzijas.

“Vasara bija karsta un mitra,” es atcerējos. “Visur zaļoja. Labība bija izstiepusies vidukļa augstumā. Rīss, kvieši un prosa brieda ar katru dienu. Tuvojās ražas novākšana. Tēvs bija laimīgs, zinādams: ja līdz ražai viss noritēs gludi, tad zemnieki, kas dzīvo vismaz piecsimt ciemos, spēs pārciest visu nākamo gadu.”

Tad atskanēja siseņu bara čirksti. Tie ieradās tieši uz labības briedumu. Vienā naktī reģions bija siseņu apsēsts. Sajūta bija tāda, it kā tie būtu nākuši no dziļas pazemes mākoņiem. Siem brūnajiem circeņu radiniekiem tuvu spārniem bija divas sīciņas čaulām līdzīgas bungādiņas. Kad spārni sitās pret šīm ādiņām, skaņa atgādināja pirkstu bungošanu pret skārdu. Kaitēkļu bari lidoja tumšos mākoņos, aizsegdami sauli. Viņi lidoja pār labības laukiem, sakošļājot lapas ar zāģveidīgiem zobiem. Dažu dienu laikā zaļojošie lauki pazuda.

Mans tēvs savāca visus savus vīrus, lai palīdzētu zemniekiem cīnīties ar siseņiem. Cilvēki novilka kurpes un sita ar tām siseņus. Tēvs redzēja, ka tas nelīdz, un mainīja taktiku.

Viņš pasludināja ārkārtas stāvokli un pavēlēja zemniekiem rakt grāvjus. Viņš izvietoja cilvēkus, kas aizšķērso siseņu baru tālāku uzbrukumu labībai. Kad grāvji bija izrakti, viņš lika vienai zemnieku daļai dzīties pakaļ siseņiem. “Paceliet drēbes un viciniet tās,” viņš teica. Doma bija tāda — aizdzīt siseņus līdz grāvim, kas pilns ar sausiem salmiem, kamēr otra zemnieku daļa stāvēja pretējā grāvja pusē.

Tūkstošiem cilvēku vicinājās un no visas spēka kliedza. Es biju starp viņiem. Mēs aizdzinām siseņus līdz grāvim. Kad viņi tur sali-doja, tēvs pavēlēja aizdedzināt salmus. Siseņi izcepās. Es situ siseņus, cik ātri vien varēdama, lai neļautu tiem aizlidot. Mēs cīnījāmies piecas dienas un naktis, un mums izdevās saglābt pusi mūsu labības. Kad tēvs pasludināja uzvaru, viņš bija noklāts ar siseņiem un to salauztajām čaulām. Es izņēmu siseņus pat no viņa kabatām.

Imperators Sjieņs Fens aizgrābts manī klausījās. Viņš teica, ka spēj iedomāties manu tēvu. Viņš vēlējās, kaut būtu viņu pazinis.

Nākamajā dienā man pavēlēja pārvākties pie Viņa Augstības. Es palikšu pie viņa visu nākamo gadu. Viņš mani izmitināja telpā, kas savienota ar pieņemšanas zāli, un viņš nāca pie manis atpūtas brīžos un pieņemšanu starplaikos.

Es neuzdrīkstējos vēlēties, lai mana veiksme ilgtu mūžīgi. Es ļoti centos ne uz ko necerēt. Bet dziļi sevī es vēlējos paturēt to, ko biju sasniegusi.

Kad imperators Sjieņs Fens devās strādāt, es tūlīt pat pēc viņa sāku ilgoties. Man ātri viss apnika, un es nepacietīgi gaidīju viņu atgriežamies. Staigājot pa dārzu, es domāju tikai par to, kāda bijusi iepriekšējā nakts. Es dzīvoju sīkās atmiņās no kopā pavadītā laika.

Katru dienu es skatījos kalendārā, lai atgādinātu sev, ka esmu ieguvusi vēl vienu laimīgu dienu. Tūkstoš astoņsimt piecdesmit ceturtā gada maijs bija manas dzīves labākais laiks. Viss bija pārāk labi, lai būtu taisnība, it īpaši meitenei ar manu pagātni. Tomēr ne mirkli neesmu ļāvusi imperatora dievināšanai izmainīt manu skatu uz realitāti. Ikreiz, kad mani pārņēma sajūsma, es attapos, domājot par Nuharu un pārējām konkubīnēm. Es iestāstīju sev, ka nedrīkstu aizmirst to, ka ik brīdi mana laime var beigties. Es centos izbaudīt savu laiku.

Kad iestājās vasara, Viņa Augstība pārcēlās uz Juaņminjuaņu — Lielo apaļo dārzu, un viņš ņēma mani sev līdzi. Tā bija jaukākā no visām viņa vasaras pilīm. Paaudzēm ilgi imperatori šeit dzīvojuši, lai baudītu vientulību. Pati vieta atgādināja pasaku. Tā atradās Aizliegtās pilsētas ziemeļrietumos, astoņpadsmit jūdžu no Pekinas. Šeit bija dārzi dārzos, ezeri, pļavas, dūmakainas ieplakas, izsmalcinātas pagodas, tempļi un, protams, pilis. Te varēja dzīvot no saullēkta līdz saulrietam un neredzēt divas līdzīgas ainavas. Pagāja laiks, kamēr aptvēru, ka Juaņminjuaņa plešas divdesmit jūdžu garumā!

Galvenie dārzi bija veidoti imperatora Kan Sji laikā tūkstoš septiņsimt devītajā gadā. Bija stāsts, kā Kan Sji atklājis šo vietu. Kādu dienu devies izjādē, viņš uzdūries nezināmām drupām. Viņu aizrāvis to dabiskums un plašums, un viņš bijis pārliecināts, ka šī nav parasta vieta. Un viņam izrādījās taisnība. Tas bija sens parks, ko aprakušas Gobi tuksneša smiltis. Viņš uzzināja, ka tas piederējis princim no Min dinastijas un ka tas bijis prinča medību parks.

Sava atklājuma saviļņots, imperators nolēmis uzcelt uz drupām dārza pili. Vēlāk tā kļuvusi par viņa iemīļoto atpūtas vietu, un viņš šeit dzīvojis līdz pat savai nāvei. Kopš tā laika viņa pēcteči turpinājuši greznot un papildināt to ar brīnumiem. Daudzu gadu gaitā tika pievienots arvien vairāk paviljonu, piļu, tempļu un dārzu.

Mani pārsteidza tas, ka neviena pils nelīdzinājās citai. Tomēr kopumā viss veidoja harmoniju. Izdomāt kaut ko tik nevainojamu un likt tam izskatīties pēc nejaušības — tāds bija Ķīnas mākslas un arhitektūras mērķis. Juaņminjuaņa atspoguļoja daoistu mīlestību pret dabīgu spontanitāti un konfūciešu ticību tam, ka cilvēks spēj uzlabot dabu.

Jo vairāk iepazinu arhitektūru un daiļamatniecību, jo vairāk mani piesaistīja individuāli mākslas darbi. Drīz vien mana pieņemamā istaba kļuva par galeriju. Tā bija pārpilna brīnišķīgu lietu, sākot no grīdas vāzēm un beidzot ar izgrebtiem graudiem — skulptūrām no viena rīsa grauda. Vēl manā istabā bija garkājainas mazgāšanās bļodas, rotātas ar dimantiem. Sienu nišas kļuva par izstāžu stendiem, kas pildīti ar laimīgām matu cirtām, grezniem pulksteņiem, zīmuļu penāļiem un dekoratīvām smaržu pudelītēm. Aņ-de-hai ierāmēja katru lietiņu, kas priecētu manas acis. Visvairāk man patika tējas galdiņš, rotāts ar pērlēm marmora bumbiņu lielumā.

Imperators Sjieņs Fens saslima no saspringtās valdīšanas. Pēc pieņemšanas viņš ar skumjām sejā ieradās pie manis. Viņa labais noskaņojums bija iekritis tumsībā. Viņam riebās no rītiem celties, un viņš vēlējās izvairīties no pieņemšanām. īpaši negribīgi viņš parakstīja līgumus un ediktus.

Kad sāka ziedēt persiki, Viņa Augstības vēlme pēc tuvības sāka izzust. Zemnieki bija sākuši atklāti dumpoties, viņš man ziņoja. Viņam bija kauns par to, ka nespēj mainīt šo situāciju. Viņa ļaunākais murgs bija kļuvis par īstenību — zemnieki sāka pievienoties tai-pinu dumpim. Turklāt, iespējams, pats ļaunākais bija tas, ka ārzemju varas turpināja pieprasīt, lai viņiem tiek atvērtas jaunas ostas tirdzniecībai. Ķīnai bija jāmaksā Opija karu reparācijas, un tai draudēja turpmāki iebrukumi.

Drīz imperators Sjieņs Fens bija pārāk nomākts, lai izietu no istabas. Vienīgā reize, kad viņš ienāca pie manis, bija saistīta ar vēlmi kopīgi apmeklēt karaliskās pielūgsmes vietas. Skaidrās dienās mēs devāmies uz Pekinas ārpilsētu. Es stundām ilgi atrados savā palan-kīnā un drīkstēju ēst tikai rūgtas lapas — ceremonijas pieprasīja “neaptraipītu ķermeni”.

Kad mēs ieradāmies pielūgsmes vietās, mēs lūdzām karalisko senču palīdzību. Es sekoju vīram un metos zemē, un klanījos, līdz manus ceļgalus klāja zilumi.

Atpakaļceļā uz pili Viņa Augstība vienmēr jutās labāk. Viņš ticēja, ka lūgšanas tiks uzklausītas un viņš drīz saņems labas ziņas. Bet senči viņam nepalīdzēja — tika ziņots, ka barbaru kuģi noenkurojušies

Ķīnas ostās ar tādiem ieročiem, kas spētu iznīcināt mūsu armiju vienas ēdienreizes laikā.

Baidoties par Sjieņa Fena veselību, Dižā imperatore lika viņam piebremzēt. “Atpūties, dēls. Tavas būtības slimajām saknēm jāatjaunojas.” “Vai nāksi pie manis gultā, Orhidej?” Viņa Augstība novilka smago pūķu tērpu un ievilka mani gultā. Bet viņš vairs nelīdzinājās tam cilvēkam, kāds bija agrāk. Viņa vēlme pēc baudas bija zudusi. Es nespēju viņu atmodināt.

“Manī vairs nav ne piliena jaņ elementa.” Viņš nopūtās un norādīja uz sevi: “Tas ir tikai ādas maiss. Paskat, cik nožēlojami tas izstiepies no mana kakla.”

Es mēģināju visu. Es izpildīju vēdekļa deju un pārvērtu mūsu gultu erotiskā skatuvē. Katru nakti es izdomāju jaunu dievieti. Es izģērbos un veicu guļamistabas akrobātikas paņēmienus. Pozas mācījos no Karaliskās spilvena grāmatas, ko man bija atradis Aņ-de-hai.

Nekas nelīdzēja. Viņa Augstība padevās. Viņa skats salauza manu sirdi. “Es esmu einuhs.” Viņa smaidi bija ļaunāki par viņa asarām.

Kad viņš aizmiga, devos pie pavāriem. Es vēlējos, lai Viņa Augstība saņemtu veselīgāku, barojošāku ēdienu. Es uzstāju, ka eļļā ceptu un konservētu ēdienu vietā jābūt svaigiem lauku dārzeņiem un gaļai. Es pārliecināju Viņa Augstību, ka mani visvairāk iepriecinātu tas, ja viņš paņemtu rokā irbuļus. Bet viņam nebija apetītes. Viņš sūdzējās, ka viss viņam iekšā sāp. Ārsti viņam pateica: “Jūsu iekšējā uguns jūs tik ļoti dedzina, ka uz jūsu barības vada ir izmetušās tulznas.” Viņa Augstība visu dienu palika gultā. “Esmu pārliecināts, ka vairs ilgi nedzīvošu, Orhidej,” viņš teica, skatīdamies griestos. “Varbūt tas ir uz labu.”

Es atcerējos, ka mans tēvs rīkojās līdzīgi pēc tam, kad viņu atcēla no amata. Kaut es varētu pateikt imperatoram Sjieņam Fēnam, cik savtīgi un nežēlīgi viņš izturas pret saviem ļaudīm! “Nomirt ir lēti, dzīvot — cēli.” Es ievaidējos kā piedzērusies dāma.

Cenšoties viņu uzmundrināt, pasūtināju viņa mīļākās operas. Aktieri uzstājās mūsu pieņemamajā istabā. Aktieru zobeni, nūjas un iedomātie zirgi atradās pāris collu no Viņa Augstības deguna. Tas pievērsa viņa uzmanību. Dažas dienas viņš jutās patīkami izklaidēts. Bet ilgi tas nevilkās. Kādu dienu izrādes vidū viņš izgāja. Operas tika pārtrauktas.

Imperators ēda tikai žeņšeņa zupu. Viņš bija nevarīgs un bieži cieši aizmiga, sēžot krēslā. Viņš modās nakts vidū un vientuļi sēdēja tumsā. Viņš vairs nevēlējās aizmigt, jo baidījās no murgiem. Viņam bija bail aizvērt acis. Kad tas vairs nebija izturams, viņš devās pie galma dokumentu kaudzēm — tās katru vakaru viņam sanesa einuhi. Viņš strādāja līdz spēku izsīkumam. Nakti pēc nakts es dzirdēju viņu raudam galīgā izmisumā.

Viņa dārzā tika atvests skaists gailis, kas viņu rītausmā modinātu. Sjieņs Fens deva priekšroku gaiļa dziesmai, nevis pulksteņu zvanīšanai. Gailim bija milzīga, sarkana sekste, melnas spalvas un smaragdzaļas astes spalvas. Viņš izskatījās pēc kaušļa, ar ļaunām acīm un āķveidīgu knābi. Viņa nagi bija tik lieli kā plēsīgam putnam. Karaliskais gailis mūs modināja ar skaļu dziesmu, bieži pirms saullēkta. Viņa dziesma man atgādināja kādu, kas sajūsmināti sauc: “Ū, ū, ū... O. Ū, ū, ū.” Šī skaņa pamodināja Viņa Augstību, bet viņam nebija spēka piecelties.

Kādu vakaru Sjieņs Fens uzmeta kaudzi ar dokumentiem uz gultas un lūdza man tiem uzmest aci. Viņš dauzīja savas krūtis un kliedza: “Jebkurš koks spētu noturēt mani virvē. Kāpēc lai es vilcinos?”

Es sāku lasīt. Mana ierobežotā izglītība ļāva man saprast tikai galveno vārdu nozīmi. Taču problēmas nebija grūti saprast. Par tām runāja visi kopš brīža, kad ierados Aizliegtajā pilsētā.

Es neatceros, kad tieši imperators Sjieņs Fens sāka man regulāri lūgt, lai lasu viņa dokumentus. Es biju tik ļoti aizrāvusies ar vēlmi palīdzēt, ka neņēmu vērā noteikumu — konkubīnei aizliegts zināt, kas notiek galmā. Imperators bija pārāk noguris un slims, lai ievērotu aizliegumus.

“Es tikko liku nocirst galvas ducim einuhu, kas bija kļuvuši atkarīgi no opija,” kādu vakaru man pavēstīja Viņa Augstība.

“Ko viņi izdarīja?” es jautāju.

“Viņiem vajadzēja naudu, lai nopirktu narkotikas, tāpēc viņi apzaga dārgumu glabātuvi. Nespēju noticēt, ka šī slimība iekarojusi manu pagalmu. Iedomājies, ko tā nodara visai tautai!”

Viņš izkāpa no gultas un devās pie galda. Viņš šķirstīja kāda bieza dokumenta lapas un teica: “Es pašreiz pārskatu līgumu, ko briti mums uzspieduši, bet mani nemitīgi iztraucē citas negaidītas lietas.” Es maigi pajautāju, vai varu kā palīdzēt. Viņš pasvieda līgumu man. “Tev tas arī līdz nāvei apniks, ja tu to pārāk daudz lasīsi.”

Es pārskatīju dokumentu neatraujoties. Es vienmēr esmu gribējusi zināt, kas ārzemniekiem devis spēku piespiest Ķīnu darīt to, ko viņi vēlas, piemēram, atvērt ostas un tirgoties ar opiju. Es sev jautāju, kāpēc mēs nevaram pateikt kategorisku “nē” un aizdzīt viņus prom. Tagad sāku saprast. Viņiem nebija cieņas pret Ķīnas imperatoru. Viņi to pieņēma par pašsaprotamu, ka Sjieņs Fens ir vājš un neaizsargāts. Tomēr es nekādi nespēju saprast, kā mūsu galms risina šo situāciju. Par valsts gudrākajām galvām uzskatītie vienkārši uzstāja, ka Ķīnas piecu tūkstošu gadu civilizācija pati par sevi ir spēks. Viņi ticēja, ka Ķīna ir neaizskarama. Atkal un atkal dzirdēju viņu rakstiskos saucienus: “Ķīna nevar zaudēt, jo tā pārstāv Debesu tikumus un pamatus!”

Tomēr patiesība bija tik acīm redzama, ka pat es to redzēju, — Ķīnai tika atkārtoti uzbrukts, un tās imperators — pazemots. Es gribēju tiem kliegt pretī. Vai ar imperatora Sjieņa Fena rīkojumiem bija iespējams apturēt ārzemnieku iebrukumu un apvienot zemniekus? Vai Viņa Augstība nav devis pietiekami daudz laika, lai viņa padomnieku maģiskie plāni īstenotos?

Diendienā vēroju savu vīru pētām līgumus. Katrs to teikums viņam sagādāja ciešanas. Viņa sejas muskuļi un arī pirksti raustījās, un viņš spieda vēderu ar rokām, it kā vēlēdamies izraut iekšas. Viņš man lūdza uzvārīt tēju līdz vārīšanās temperatūrai. Viņš dzēra verdošo šķidrumu, applaucēdams savu kaklu.

“Tu sevi izvārīsi!” es raudāju.

“Tas palīdz,” viņš teica ar nogurušu skatienu.

Es slēpos tualetē un raudāju ikreiz, kad karsēju Sjieņa Fena tēju. Es redzēju, kā atgriežas viņa sāpes mirklī, kad viņš atsāk darbu.

“Ko lai es iesāku ar visu šo jucekli?” tā viņš teica katru vakaru pirms gulētiešanas.

“Rīt no rīta atkal dziedās gailis, un saules stari visu izmainīs.” Es viņam palīdzēju ielīst palagos.

“Es vairs nespēju paciest to gaiļa dziedāšanu,” viņš teica. “Patiesībā es to jau kādu laiku nedzirdu. Es dzirdu, kā aizveras mans ķermenis. Es dzirdu, kā pagriežoties skrapst mans kakls. Mani roku un kāju pirksti ir cieti kā koks. Caurumi manās plaušās laikam kļūst arvien lielāki. Tāda sajūta, ka tur būtu iemestas milzīgas lodes.”

Tomēr mums bija jāturpina izlikties cildeniem. Kamēr imperators Sjieņs Fens ir dzīvs, viņam jāiet uz pieņemšanām. Es neēdu un negulēju, lai paspētu izlasīt dokumentus un piedāvāt viņam kopsavilkumu. Es gribēju būt viņa kakls, sirds un plaušas. Es gribēju, lai viņš atkal sadzird gaiļa dziesmu un sajūt saulesstaru siltumu. Kad biju kopā ar Viņa Augstību un viņš bija labi atpūties, uzdevu jautājumus.

Es jautāju par opija izcelsmi. Man šķita, ka Cin dinastijas noriets sākās tad, kad tas tika importēts. Dažas stāsta daļas es pārzināju labi, bet citas ne visai.

Viņa Augstība paskaidroja, ka invāzija sākās viņa tēva Dao Guana valdīšanas sešpadsmitajā gadā. “Lai gan mans tēvs aizliedza opiju, korumpētie ministri un tirgoņi slepeni turpināja iesākto biznesu. Ap tūkstoš astoņsimt četrdesmito gadu situācija bija kļuvusi tik nekontrolējama, ka puse galma bija vai nu opija lietotāji, vai arī tā legalizēšanas politikas atbalstītāji. Vai abi kopā. Mans tēvs dusmās pavēlēja uz visiem laikiem aizliegt opija tirdzniecību. Viņš izsauca savu visuzticamāko ministru, lai tas pārņemtu lietas savās rokās...” apklusis Viņa Augstība paskatījās uz mani. “Vai tu zini, kā viņu sauca?”

“Komisārs Liņs?”

Viņa Augstība skatījās manī, apbrīnas pilns, kamēr es viņam atstāstīju savu iemīļoto daļu no Liņa Dze-šu stāsta, kad viņš arestēja simtiem opija tirgoņu un konfiscēja vairāk nekā simt tūkstošu mārciņu kontrabandas. Nebija tā, ka Viņa Augstību neinteresēja tādi sīkumi. Es jutu, ka tas viņam sniegs baudu atkal pārdzīvot šo mirkli. “Imperatora vārdā Liņs noteica beigu datumu un pavēlēja visiem ārzemju tirgotājiem atdot viņu opiju.” Mana balss bija skaidra kā profesionālai stāstu teicējai. “Bet viņu neņēma vērā. Nevēlēdamies to atdot ar labu, komisārs Liņs atņēma opiju ar varu. Tūkstoš astoņsimt četrdesmitā gada divdesmit otrajā aprīlī Liņs sadedzināja divdesmit tūkstošus kastu ar opiju. Viņš paziņoja, ka Ķīna pārtrauc tirdzniecību ar Lielbritāniju.”

Imperators Sjieņs Fens pamāja ar galvu. “Mans tēvs stāstīja, ka aizdedzinātā bedre bijusi tik liela kā ezers. Kāds Liņs bija varonis!” Pēkšņi Viņa Augstībai pietrūka elpas, viņš iesita sev pa krūtīm un klepodams iekrita spilvenā. Viņš aizvēra acis. Tās atkal atvēris, viņš jautāja: “Vai kaut kas ir noticis ar gaili? Šims man teica, ka vakar sargi redzējuši zebiekstes.”

Es izsaucu Aņ-de-hai un biju satriekta, uzzinājusi, ka gailis pazudis. “To aiznesa zebiekste, kundze. Es to šorīt pats savām acīm redzēju. Resna zebiekste sivēna lielumā.”

Es pastāstīju Viņa Augstībai par gaili, un viņa seja sadrūma. “Tās visas ir Debesu zīmes. Viens pirksta pieskāriens iznīcinās šo dinastiju.” Viņš iekoda apakšlūpā tik spēcīgi, ka tā sāka asiņot. No viņa plaušām nāca šņācoša skaņa.

“Panāc, Orhidej,” viņš teica. “Es gribu tev kaut ko teikt.”

Es apsēdos viņam blakus klusēdama.

“Tev jāatceras tas, ko esmu tev teicis,” viņš sacīja. “Ja mums būs dēls, es gribētu, lai tu viņam nodod manis teikto.”

“Jā, es to darīšu.” Es apņēmu viņa pēdas un noskūpstīju tās. “Ja mums būs dēls.”

“Pasaki viņam...” Viņš ar pūlēm izspieda teikumus no krūtīm. “Pēc komisāra Liņa rīcības barbari pieteica Ķīnai karu. Viņi šķērsoja okeānus ar sešpadsmit bruņotiem kuģiem un četrdesmit tūkstošiem kareivju.”

Es negribēju, lai viņš turpina, tāpēc teicu, ka man tas viss ir zināms. Kad viņš man nenoticēja, nolēmu pierādīt savas zināšanas. “Ārzemju kuģi iepeldēja Pērles upes grīvā un šāva uz mūsu sargiem Kantonā,” es teicu, atcerēdamās, ko tēvs man bija stāstījis.

Viņa Augstības acis lūkojās tālumā. Viņa zīlītes bija vērstas uz pūķa galvas skulptūru, kas karājās no griestiem. “Divdesmit septītais jūlijs... bija mana tēva dzīves skumjākā diena,” viņš izdvesa. “Tajā dienā... barbari iznīcināja mūsu floti un ieņēma Koulunu.” Imperators savilka plecus un aizgūtnēm sāka klepot.

“Lūdzu, atpūtieties, Jūsu Augstība.”

“Ļauj man pabeigt, Orhidej. Mūsu bērnam tas jāzina... Nākamo mēnešu laikā barbari ieņēma ostas Amojā, Džou Šaņā, Ningbo un Dinhajā... Neapstājoties...”

Es pabeidzu teikumu viņa vietā: “Neapstājoties barbari devās uz ziemeļiem un ieņēma Tjieņdzinu.”

Imperators Sjieņs Fens pamāja. “Tu labi pārzini faktus, Orhidej, bet es vēlos mazliet vairāk pastāstīt par savu tēvu. Viņam bija ap sešdesmit un laba veselība, bet sliktās ziņas viņu iznīcināja tā, kā nespētu neviena slimība. Viņa asarām nebija lemts izžūt... Mans tēvs mirdams pat neaizvēra acis. Es neesmu godbijīgs dēls un esmu atnesis viņam tikai kaunu...”

“Ir jau vēls, Jūsu Augstība,” es piecēlos no gultas, cenzdamās viņu apklusināt.

“Orhidej, man bail, ka mums vairs nebūs dota cita iespēja.” Viņš satvēra manas rokas un nolika tās uz savām krūtīm. “Tev man ir jātic, kad saku, ka esmu ar vienu kāju kapā. Pēdējā laikā es biežāk nekā citkārt redzu savu tēvu. Viņa acis ir sarkanas un uztūkušas, tik lielas kā persiku kauliņi. Viņš ir ieradies, lai atgādinātu man manus pienākumus... Kopš mazām dienām tēvs mani ņēma līdzi uz pieņemšanām. Es atceros vēstnešus, kas ieradās sasvīdušām drānām. Zirgi, ar kuriem tie atbrauca, nosprāga no pārguruma. Tik daudz sliktu ziņu. Es atceros atbalsojošos vēstnešu saucienus. Viņi izkliedza teikumus, it kā tie būtu viņu pēdējie vārdi pirms nāves: “Bao

Saņa ir kritusi!”, “Šanhaja ir kritusi!”, “Dzjian Niņa ir kritusi!”, “Uandžou ir kritusi!””

“Bērnībā es sacerēju dzejoli ar rindām, kas veido atskaņas vārdam “kritusi”. Tēvs tikai rūgti pasmaidīja. Kad viņš to vairs nespēja izturēt, viņš devās prom pieņemšanas vidū. Pēdējās dzīves dienās viņš metās ceļos sava vectēva portreta priekšā. Viņš mūs visus — bērnus, sievas un konkubīnes — sasauca Garīgās audzināšanas zālē. Tad viņš atzina savu kaunu. Tas bija tieši pēc tam, kad viņš bija parakstījis līgumu, kurā iekļautas Ķīnas pirmās kara reparācijas Lielbritānijai. Maksa bija divdesmit viens miljons taelu. Briti pieprasīja uz simt gadiem iegūt savā īpašumā Honkongu. No tā brīža ārzemju tirgotāji nāca un gāja pēc pašu gribas. Mans tēvs nomira tūkstoš astoņsimt piecdesmitā gada piektā janvāra rītā. Lēdijai Dzjinai bija grūti aizvērt viņa plakstus. Kāds mūks man teica, ka mana tēva dvēsele ir iztraucēta, un, ja es neatriebšos viņa ienaidniekam, viņš nekad nedusēs mierā.” Pusaizmidzis mans vīrs turpināja stāstu. Viņš runāja par tai-pinu sacelšanos, kas sākās mēnesi pēc viņa kronēšanas. Viņš to salīdzināja ar meža ugunsgrēku, kas pārlec no vienas provinces uz nākamo, pārklādams visu valsti un tikdams līdz tālajai Džili. “Nejauka brūce, kas nesadzīst. To es mantoju no sava tēva. Nejauku brūci. Es nespēju atcerēties, cik daudz kauju esmu pavēlējis sākt un cik ģenerāļiem tika nocirstas galvas, jo viņi nespēja nest man uzvaru.” Visu nakti mans vīrs svaidījās un klaigāja: “Debesis, palīdziet man!” Es gulēju maz un baidījos, ka mani aizsūtīs prom. Es jau mēnešiem ilgi dzīvoju ar Viņa Augstību un biju viņa vienīgais kompanjons. Viņš mūsu guļamistabu pārvērta darbistabā un nemitīgi rakstīja uzmetumus vēstulēm un ediktiem. Es viņam gādāju tinti un pārliecinājos, vai tēja ir karsta. Viņš bija tik vārgs, ka rakstīšanas laikā aizsnaudās. Kad redzēju, ka viņa zods atduras pret krūtīm, izņēmu no viņa rokas otu, lai viņš nesabojātu dokumentu. Dažreiz es ierados par vēlu un rīspapīru jau klāja tintes pleķis. Lai glābtu zaudēto darbu, es ņēmu tīru lapu un pārrakstīju viņa rakstītos vārdus. Es atdarināju viņa kaligrāfijas stilu, un beigās man sanāca ļoti labi.

Kad viņš pamodās, viņš pat nepamanīja, ka lapa uz viņa galda nav viņa rakstīta. Viņš man neticēja, līdz parādīju izbojāto rakstu.

Mēs baudījām tuvību, un viņš bija uzmanīgs un aizrautīgs. Tiklīdz mēs beidzām mīlēties, viņš atkal kļuva neapmierināts. Viņš teica, ka vesela gada laikā galms nav saņēmis nevienu labu vēsti. Viņā auga rūgtums. Vienalga, cik smagi viņš strādātu, pēc viņa domām, Ķīnu vairs nevarēja glābt. “Tā ir nolemta bojāejai,” viņš teica. Viņš sāka atcelt pieņemšanas. Ierāvies sevī, viņš aizvien vairāk laika pavadīja, iedomādamies, ka ir cita laika imperators. Skumīgi sapņains skats aizplīvuroja viņa acis, kad viņš aprakstīja savas fantāzijas.

Es sāku satraukties, redzot, kā steidzami dokumenti krājas kaudzēs. Es nespēju izbaudīt viņa uzmanību, zinot, ka ministri un ģenerāļi gaida viņa norādījumus. Es baidījos, ka vainos mani — konkubīni, kas pavedinājusi imperatoru. Es lūdzos, lai Sjieņs Fens atsāk pildīt savus pienākumus.

Kad manas pūles neattaisnojās, ņēmu dokumentus un lasīju tos viņam priekšā. Es skaļi lasīju vēstulēs uzdotos jautājumus. Sjieņam Fēnam bija jādomā, ko atbildēt. Kad viņš izdomāja, pierakstīju atbildes ar sarkanu tinti, atdarinot viņa rokrakstu. Laņ trešajā krās-tonī nozīmēja “Esmu izskatījis”. Dži-dao-le nozīmēja “Viss skaidrs”. Gai-bu-dži-dao nozīmēja “Man ir skaidra šī daļa”. Un Ji-ji nozīmēja “Jums tiek dota atļauja rīkoties”. Viņš pārskatīja to, ko esmu uzrakstījusi, un parakstīja.

Viņam tas iepatikās. Viņš slavēja manas spējas un atjautīgumu. Pāris nedēļās es kļuvu par imperatora Sjieņa Fena neoficiālo sekretāri. Es pārskatīju visu, kas tika nolikts uz viņa galda. Es iepazinu viņa domāšanas veidu un pārrunu stilu. Beigās es mācēju uzrakstīt vēstules, kas tik ļoti atgādināja viņa rakstīšanas stilu, ka pat viņam bija grūti atšķirt.

Vasaras dienās man bija grūti izvairīties no “ienākošajiem” ministriem, jo mēs atstājām vaļā durvis, lai ielaistu svaigu gaisu. Lai izvairītos no aizdomām, Sjieņs Fens man lūdza pārģērbties par tintes zēnu.

Es paslēpu savus garos matus zem cepures un uzvilku vienkāršu l ērpu, izlikdamās par einuhu, kas berž pulveri tinti. Neviens man nepievērsa uzmanību. Nudien — ministru prāti bija pārāk aizņemti, lapēc viņi mani ignorēja.

Pirms vasaras beigām mēs pametām Juaņminjuaņu un atgriezāmies Aizliegtajā pilsētā. Pateicoties manai neatlaidībai, imperators Sjieņs Fens atkal cēlās pirms saullēkta. Pēc mazgāšanās un saģērb-šanās mēs dzērām tēju un ēdām putru, kas vārīta no sarkanajām pupiņām, sezama un lotosa sēklām. Tad mēs katrs savā palankīnā devāmies uz Garīgās audzināšanas pili. Galms apjauta Sjieņa Fena slimības nopietnību — viņi zināja, ka viņa sirds un plaušas ir novājinātas un ka viņa sliktais garastāvoklis atņem viņam spēkus, — un atbalstīja viņa ierosinājumu, ka drīkstu viņu pavadīt uz darbu.

No mūsu guļamistabas līdz darbistabai bija tikai pusminūtes gājiens, bet bija jāseko etiķetei, kas aizliedz imperatoram staigāt pašam ar savām kājām. Man tā šķita laika izšķiešana, bet drīz sapratu, cik svarīgs šis rituāls ir ministru un valstsvīru acīs. Pamatojoties uz domu, ka attālums rada mītu un ka mīts izraisa varu, šāda rīcība bija nepieciešama, lai atdalītu augstmaņus no tautas masām.

Līdzīgi tēvam arī Sjieņs Fens ļoti strikti attiecās pret ministru punktualitāti, bet ne pret savējo. Viņš turpināja uzskatīt — katrs Aizliegtajā pilsētā dzīvo, lai apmierinātu viņa vajadzības, jo tā viņam bija pierasta lieta jau kopš bērnības. Viņš sagaidīja ziedošanos un nebija īpaši jūtīgs pret citu vajadzībām. Viņš sarunāja tikšanos rītausmā, aizmirstot vai neliekoties ne zinis par to, ka izsauktajam būs jāceļo nakts laikā. Attiecībā pret noteiktu tikšanās laiku nekas netika solīts. Patiesībā ne visas norunātās tikšanās notika. Kad lietas kļuva sarežģītākas un iepriekš sarunātās tikšanās tika pārliktas uz citu laiku vai vispār atceltas, ierēdņi tika pamesti tumsā un viņiem bija bezgalīgi ilgi jāgaida. Daži gaidīja nedēļām un tikai tādēļ, lai uzzinātu, ka viņiem jādodas mājās.

Kad Viņa Augstība aptvēra, ka atcēlis pārlieku daudz tikšanos, viņš sāka atalgot pieviltos cilvēkus ar dāvanām un autogrāfiem. Vienreiz, kad lietus laikā izsauktie ieradās galīgi samirkuši pēc naktīm ilga ceļojuma un kad viņu tikšanās tika atcelta, Sjieņs Fens apbalvoja katru ar zīda un satīna baķiem, lai viņi varētu uzšūt sev jaunas drēbes.

Es sēdēju blakus Viņa Augstībai, kamēr viņš strādāja. Mēs sēdējām atpūtas istabā aiz troņistabas. Tagad to sauca par bibliotēku, jo tajā bija grāmatu plaukti sienu platumā un griestu augstumā. Virs manas galvas atradās plāksne, kurā bija iegravēti milzīgi ķīniešu hieroglifi — krietns un godīgs. No ārpuses bija grūti novērtēt ēkas patieso lielumu. Tā bija daudz lielāka, nekā es biju iedomājusies. Celta piecpadsmitajā gadsimtā, tā atradās netālu no Labvēlīgā klusuma pils, tomēr to ieskāva Karaliskā taisnīguma vārti, Krāšņā tikuma vārti un Saglabātās laimes vārti. Pēdējie no tiem veda uz vairākiem lieliem iežogotiem laukumiem un blakus ēkām, kur atradās karaliskās darbistabas.

Šī vieta bija arī netālu no Lielās padomes kabineta — tas pēdējo gadu laikā bija kļuvis īpaši nozīmīgs. No šejienes imperators varēja izsaukt savus padomniekus, lai katrā laikā varētu apspriesties. Viņa Augstība parasti izvēlējās pieņemt ministrus Garīgās audzināšanas pils centrālajā telpā. Lai lasītu, rakstītu, pieņemtu vecākos ierēdņus vai uzticamus draugus, viņš devās uz rietumu spārnu. Austrumu spārns vasaras laikā tika pārveidots un kļuva par mūsu guļamistabu.

Daudziem tikšanās ar imperatoru bija pagodinājums visai dzīvei. Sjieņam Fēnam bija jāatbilst viņu cerībām. Ceremoniālās detaļas bija nebeidzamas. Pieņemšanas iepriekšējā vakarā einuhiem bija kārtīgi jāiztīra pils. Lidojoša muša varēja būt par iemeslu galvas nociršanai. Troņistaba tika iesmaržināta ar smaržām un vīraku. Mazie paklājiņi, uz kuriem jāmetas ceļos, bija jāizvieto kārtīgi. Pirms pusnakts ieradās sargi un istabā pārbaudīja katru collu. Divos rītā izsauktos ministrus vai ģenerāļus pavadīja caur Debešķīgās šķīstības vārtiem. Viņiem vajadzēja iet krietnu gabalu līdz Garīgās audzināšanas pilij. Pirms viņi tika ievesti troņistabā, viņus uzņēma rietumu spārna viesistabās. Galma ierēdnis ieradās, lai viņus piereģistrētu. Pasniedza tikai tēju. Līdz brīdim, kad imperators iekāpa savā palankīnā, izsauktos cilvēkus brīdināja un pavēlēja nostāties pret austrumiem, kamēr ieradīsies Viņa Augstība.

Pirms imperators izkāpa no sava palankīna, trīs reizes tika no-plīkšķināta pletne, pieprasot pilnīgu klusumu. Mirklī, kad pletne ieplīkšķējās, visiem bija jāmetas ceļos. Cilvēki sarindojās atkarībā no savas kārtas. Galvenie padomnieki, prinči un citi augstdzimušie ieņēma pirmās rindas. Kad imperators apsēdās, visiem vajadzēja deviņreiz paklanīties, ar pieri pieskaroties zemei.

Viņam nepatika strādāt troņistabā, jo tronī viņš nejutās ērti. Tā atzveltne bija brīnišķīgs grebts koka mākslas darbs, kur attēloti neskaitāmi pūķi. Pieņemšanas varēja vilkties stundām ilgi, un Sjie-ņam Fēnam beigās bija noberzta mugura.

Troņistaba līdzinājās galerijai, kurā katra lieta atsevišķi izstādīta. Tronis atradās uz paaugstinājuma, kam katrā pusē bija kāpnes. Aiz troņa bija trīs izgrebti koka paneļi, katrs rotāts ar zelta pūķiem. Paaugstinājums ļāva imperatoram pārredzēt vairāk nekā simt ierēdņu. Pieņemšana sākās brīdī, kad pirmais izsauktais cilvēks piegāja pie austrumu kāpnēm un sniedza imperatoram grāmatu ar rakstītām piezīmēm.

Imperators Sjieņs Fens nepieskārās grāmatai. To paņēma viņa sekretārs un novietoja uz dzeltenas kastes netālu no troņa. Ja rastos nepieciešamība, imperators ieskatītos grāmatā. Izsauktais dotos prom pa rietumu kāpnēm un atgrieztos uz sava paklājiņa. Tagad viņam bija ļauts izteikt savu ierašanās mērķi. Kad izsauktais bija izteicis lūgumu, imperators sniedza atbildi.

Sjieņs Fens parasti iesāka diskusiju starp padomniekiem, prinčiem un klanu vecākajiem. Viņi piedāvāja savu skatījumu, sacenzdamies par labāko variantu. Dažkārt viņu balsis kļuva asas un mutuļoja kaislības. Reiz bija kāds negadījums, kad ministrs nomira no sirdslēkmes pašā strīda vidū. Izsauktajam bija jāklusē līdz brīdim, kad viņam ko jautās. Tad viņš atbilstīgi atbildētu, vienmēr godbijīgi un rezervēti. Kad tika pieņemts lēmums, imperators Sjieņs Fens bija gatavs izteikt spriedumu. Galma augstākās kārtas rakstvedim tika pavēlēts uzrakstīt spriedumu ķīniešu un mandžūru valodā. Tad izsauca nākamo. Tā tas risinājās līdz pusdienlaikam.

Mani daudz vairāk interesēja notiekošais laukos, nevis klausīšanās ministru runās — viņi nekad nebija spēruši kāju ārpus Pekinas. Pārsvarā visas šīs runas bija garlaicīgas, lēmumi — nesakarīgi. Mani pārsteidza atšķirība starp karaliskajiem prinčiem, mandžūru klana pārstāvjiem, gubernatoriem un ģenerāļiem, kas pārsvarā bija Haņ ķīnieši un smakoja pēc šaujampulvera. Man patika ķīnieši tāpēc, ka viņi ienesa realitātes vēsmu. Mandžūru izcelsmes ierēdņiem patika strīdēties par ideoloģiju. Viņi skandēja patriotiskas vārsmas kā skolēni. Haņ ierēdņi izvēlējās paklusēt, kad šajā mandžūru galmā risinājās konflikti. Ja viņi vēlējās izteikt kādu domu, viņi to izklāstīja bezkaislīgi, sniedzot imperatoram un viņa galmam tikai faktus.

Pāris reižu piedalījusies pieņemšanās, pamanīju, ka ķīnieši necentās pretoties imperatoram. Ja viņu priekšlikums tika noraidīts, viņi to pazemīgi pieņēma. Bieži vien viņi pildīja Viņa Augstības pavēli pat tad, ja saprata, ka tā būs neefektīva. Kad tika zaudēts tūkstošiem dzīvību, ķīnieši atgriezās, lai informētu par paviršiem faktiem, cerot, ka imperators pārdomās viņu ieteikumu. Kad viņš pārdomāja, viņi bija tik atviegloti, ka sāka raudāt. Mani ļoti aizkustināja viņu uzticība, un es vēlējos, lai Sjieņs Fens mazāk klausās mandžūru vīros un vairāk ieklausās ķīniešos.

Tomēr es sāku saprast, kāpēc imperators tā rīkojas. Vairākkārt viņš man bija teicis, ka, viņaprāt, tikai mandžūri ir spējīgi pilnībā ziedoties Cin dinastijai. Viņš vienmēr pievienojās mandžūru ierēdņiem, ja bija kāds strīdīgs jautājums. Viņš cienīja valdošās cilts privilēģiju un lika galmam saprast, ka vispirms viņš uzticēsies tieši mandžūru ministram. Gadsimtiem ilgi ķīniešu ministri bija pacietuši šo pazemojumu. Viņu spēks un pacietība manī iedvesa bijību.

12

Asistējot imperatoram Sjieņam Fēnam, es iepazinu divus cilvēkus, kas galmā bija īpaši svarīgi, tomēr viņiem bija pilnīgi pretēji uzskati. Viens bija Su Šuņs — Lielās padomes priekšsēdētājs. Otrs bija princis Guns — imperatora pusbrālis.

Su Šuņs bija ambiciozs un iedomīgs četrdesmit gadu vecs man-džūrs. Viņš bija garš vīrietis ar spēcīgu miesas būvi, un viņa lielās acis un šaurais, mazliet līkais deguns man atgādināja pūci. Viņa biezās uzacis bija nelīdzenas — viena atradās augstāk par otru. Viņš bija pazīstams ar savu aso prātu, un viņu varēja ātri aizkaitināt. Viņš pārstāvēja galma konservatīvistu partiju. Mans vīrs viņu sauca par “neiedomājamu ideju pārdevēju”. Es apbrīnoju, cik viņš talantīgi izteica pavēloša rakstura runas. Viņš ņēma piemērus no vēstures, filosofijas un pat no klasiskām operām. Es bieži pieķēru sevi pie domas: “Vai ir kas tāds, ko šis vīrs nezinātu?”

Detaļas bija Su Šuņa jājamzirdziņš, un viņš bija lielisks stāstnieks. Viņam bija izteikta drāmas izjūta. Dzirdot vien viņa balsi, kad sēdēju aiz aizkara, mani bieži pārņēma viņa teiktais, pat ja es nepiekritu viņa politikai.

Galmā Su Šuņs bija kā dzīva grāmata, pārzinādams piectūkstoš gadu seno Ķīnas civilizāciju. Viņa zināšanu plašums bija nesalīdzināms, un viņš bija vienīgais ministrs, kas tekoši runāja mandžūru, mandarīnu un senajā ķīniešu valodā. īpaši populārs viņš bija mandžūru klana aprindās, kur viņa antibarbariskie uzskati guva lielu atbalstu.

Kā augstmaņa septītajam mazdēlam un kā Cin dinastijas — Nurhačī — pēcnācējam Su Šuņam bija paziņas augstos amatos. Vēl viņa spēks slēpās draudzībā ar ietekmīgiem vīriem, no kuriem daudzi bija bagāti ķīnieši. Kopš jaunām dienām viņš bija ļoti daudz ceļojis. Viņa plašā gaume ļāva viņam efektīvi sazināties ar plašām tautas masām. Viņš bija īpaši ieinteresēts senajā mākslā. Viņam piederēja vairākas senas kapenes Sjiaņā, kur, domājams, bija apglabāts pirmais Ķīnas imperators.

Su Suņu pazina kā devīgu un uzticamu vīru. Par viņu bija stāsts, kad viņš tikko uzsācis darbu galmā kā zema ierēdņa asistents, — viņš pārdevis mātes dārglietas, lai varētu sarīkot banketus saviem draugiem. Vēlāk uzzināju, ka Su Šuņs izmantojis šādas rūpīgi organizētas ēdienreizes, lai ievāktu informāciju visās dzīves jomās, — no tenkām par Pekinas populārākajiem aktieriem līdz informācijai, kurš slēpj visvairāk zelta savā pagalmā, no militārām reformām līdz politiskām laulībām.

Su Šuņu nesen paaugstināja amatā kā imperatora Sjieņa Fena labo roku, jo Viņa Augstība bija vīlies galma birokrātijā. Galms bija tik korumpēts, ka vairākums ierēdņu tikai sēdēja uz saviem tituliem un saņēma algas. Lielākā daļa bija augstmaņu pēcteči, kas cīnījušies spēcīgu prinču labā, pārējie bija bagāti, bet zemākas kārtas mandžūri, kas ieņēmuši amatus, “ziedojot” provinču gubernatoriem. Kopīgi viņi bija izveidojuši eliti, kas valdīja galmā. Gadiem ejot, viņi bija iztukšojuši karalisko valsts kasi. Kad valsts cieta ekonomiski, šo ļaužu mantiskais stāvoklis turpināja augt. Kad imperators Sjieņs Fens aptvēra problēmas dziļumu, viņš paaugstināja amatā Su Šuņu, lai viņš “aizslauka būvgružus”.

Su Šuņs darbojās efektīvi un nesaudzīgi. Viņš visus savus spēkus vērsa uz vienu acīmredzamu korupcijas gadījumu, kas bija saistīts ar karaliskās ierēdniecības eksaminēšanu. Eksāmens notika ik gadu un skāra tūkstošiem dzīvību visas valsts mērogā. Savā atskaitē imperatoram Su Šuņs vainoja piecus augsti stāvošus tiesnešus kukuļņemšanā. Vēl savā atskaitē viņš ziņoja par deviņdesmit vienu gadījumu, ī ii I mainīti eksāmena rezultāti, un vēl viņš apstrīdēja pagājušā gada uzvarētāju. Lai atjaunotu valsts dienesta reputāciju, imperators pavēlēja nocirst galvas visiem pieciem tiesnešiem, kā arī pirmās vietas ieguvējam. Cilvēki bija sajūsmā par šādu rīcību, un Su Suņa vārds atskanēja daudzās saimniecībās.

Vēl viena Su Suņa paveiktā lieta sarūpēja viņam vēl lielāku cieņu. Viņš ierosināja lietu pret baņķieriem, kas ražoja viltus taelus. Viens no galvenajiem krāpniekiem izrādījās viņa labākais draugs Huans Saņ-lī. Reiz Huans bija izglābis dzīvību Su Šuņam, kad viņu bija mēģinājis noslepkavot kāds ļaunprātīgs kreditors, tāpēc visi paredzēja, ka Su Šuņs atradīs veidu, kā attaisnot savu draugu. Bet Su Šuņs pierādīja, ka imperatora uzticība viņam ir pirmajā vietā.

Otrs vīrs, kura viedokli augstu vērtēja imperators Sjieņs Fens, bija princis Guns. Reiz imperators sāpīgi atzina, ka viņa spējas ne tuvu nelīdzinās prinča Guna spējām. Viņa pārējie pusbrāļi — princis Cens un princis Čuņs — arī nelīdzinājās princim Gunām. Cens tika raksturots kā “zaudētājs, kas sevi uzskata par uzvarētāju”, savukārt Čuņs — kā “godīgs, bet ne īpaši gudrs”.

Sākotnēji es nepiekritu vīram. Prinča Guna nopietnība un vēlme diskutēt liecināja par atsvešinātību. Bet, kad labāk iepazinu Gunu, manas domas par viņu krasi mainījās. Viņam patika izaicinājumi. Imperators Sjieņs Fens bija pārāk smalkjūtīgs, viegli aizvainojams, turklāt ļoti nedrošs. Tomēr ne visi to pamanīja, jo viņš parasti slēpa savas bailes aiz augstprātības un izlēmības maskas. Kad bija jāpieņem zaudējums, Sjieņa Fena prāts sakņojās fatālismā. Viņa brāļa skats bija vairāk optimistisks.

Bija savādi pavadīt laiku kopā ar abiem vīriešiem. Līdzīgi miljons citām Ķīnas meitenēm, es biju uzaugusi ar stāstiem par viņu privāto dzīvi. Pirms Lielā Māsa Fana mani iepazīstināja ar detaļām, es zināju galvenās vadlīnijas, kas saistītas ar imperatores Džu Aņas nāvi. Kad to saviem vārdiem stāstīja Sjieņs Fens, tas skanēja kategoriski un pat nepatiesi. Viņam nebija palikušas atmiņā atvadas no mātes. “Ārā nestāvēja neviens einuhs, kas turētu rokā baltu zīda virvi, un neviens viņu nesteidzināja.” Viņa Augstības balss bija neizteiksmīga un bez satraukuma pieskaņas. “Mana māte mani nolika gulēt, un, kad es pamodos, man paziņoja, ka viņa ir mirusi. Es viņu tā arī vairs nekad neredzēju.”

Imperatoram Sjieņam Fēnam traģēdija bija dzīves stils, kamēr man tā likās kā skumja opera. Mazais Sjieņs Fens droši vien briesmīgi cieta, un kā pieaudzis vīrietis viņš turpināja ciest. Bet viņš neatļāvās pilnībā izjust šīs sāpes, iespējams, viņš vairs to nespēja.

Vienreiz imperators man teica, ka Aizliegtā pilsēta ir tikai degošs salmu namiņš plašā tuksnesī.

Palankīnu nesēji lēnām kāpa kalnos. Aiz mums einuhi veda virvēs iesietu govi, kazu un briedi. Taka bija stāva. Dažkārt mums vajadzēja izkāpt no sēdekļiem un iet kājām. Sasnieguši senču vietas, einuhi izveidoja altāri, aizdedzināja vīraku un izklāja ēdienu un vīnu. Imperators Sjieņs Fens paklanījās debesīm un atkārtoja sen zināmo monologu.

Nometusies ceļos blakus viņam, es liecu pieri pret zemi un lūdzu, lai viņa tēvs izrāda žēlastību. Nesen Sjieņs Fens vēlējās izmantot Aņ-de-hai baložus, lai nosūtītu ziņu tēvam Debesīs. Viņš lika saviem einuhiem apmainīt vēja stabules pret zīmītēm, kas adresētas viņa tēvam un ko viņš pats rūpīgi sacerējis. Protams, nekāda labuma no tā nebija.

Es cerēju, ka Viņa Augstība spēs novirzīt savus spēkus praktiskākās lietās. Atgriezies no tempļa, viņš man pateica, ka vēlas apciemot savu brāli Gunu viņa dzīvesvietā — Uztvērīgajā dārzā, kas atradās divu jūdžu attālumā no šejienes. Es jau sāku domāt, ka viņa tēva gars sācis mums palīdzēt. Es pajautāju, vai drīkstu viņu pavadīt. Kad viņš teica “jā”, biju sajūsmā. Es biju redzējusi princi Gunu, bet nekad nebiju ar viņu runājusi.

Sjieņa Fena palankīns bija tik liels kā istaba. Tā malas bija darinātas no saules krāsas satīna. Iekšpusē mūs apspīdēja maigi dzeltena gaisma. Es pagriezos pret Viņa Augstību.

“Ko tu tā skaties?” viņš jautāja.

Es pasmaidīju. “Gribētu zināt, par ko domā Debesu dēls.”

“Es tev parādīšu, par ko es domāju,” viņš teica, taustoties starp maniem augšstilbiem.

“Ne šeit, Jūsu Augstība.” Es viņu atgrūdu.

“Nevienam nav ļauts aizkavēt Debesu dēlu.”

“Nesēji nopratīs.”

“Nu un?”

“Izcelsies tenkas un aizies pašas savu ceļu. Rīt no rīta Viņas Augstība Dižā imperatore sāks spļaudīties, izdzirdot manu vārdu pie brokastu galda.”

“Vai tad viņa nedarīja to pašu ar manu tēvu?”

“Nē, Jūsu Augstība, es ar jums to nedarīšu.”

“Es tevi piespiedīšu.”

“Pagaidiet, kad mēs tiksim līdz pilij, lūdzu!”

Viņš mani pievilka sev klāt. Es pūlējos izrauties.

“Vai tad tu mani negribi, Orhidej? Padomā par to! Es tev piedāvāju savas sēklas.”

“Vai jūs runājat par tām vārītajām sēklām? Par tām, kuras, kā jūs teicāt, neizdīgs?”

Palankīns līgojās un šūpojās. Es centos palikt mierīga, bet tas nebija iespējams, jo Ķīnas imperators nebija radis sevi ierobežot. Galvenais nesējs un galvenais einuhs Šims sāka sarunāties. Šķita, ka galvenais nesējs ir noraizējies par imperatora drošību, gribēdams apstāties un pārbaudīt. Šims labi zināja, kas notiek. Nesējs un einuhs strīdējās.

Nokrita viena no manām kurpēm. Tā izkrita no nestuvēm, un galvenais einuhs Šims to pacēla. Viņš parādīja manu kurpi galvenajam nesējam, un tas beidzot saprata. Viņi beidza strīdēties. Tieši šajā brīdī imperators Sjieņs Fens sasniedza orgasmu. Viss palankīns nodrebēja. Šims uzmanīgi uzvilka man kājā kurpi.

Es biju priecīga, ka mūsu pārdrošais pasākums atbrīvoja imperatoru no nomāktības. Viņš man izteica komplimentu par manu piemīlību. Bet viss nebija tā, kā varēja noprast. Virspusēji es biju patīkama, spēcīga un pašpārliecināta, bet aiz savas maskas es jutos noslēgta, saspringta un neskaidrā, tomēr ļoti patiesā veidā neapmierināta. Es nepārtraukti baidījos un visu laiku domāju par savām sāncensēm. Es gribēju zināt, pēc cik ilga laika manu vietu ieņems cita. Viņu greizsirdīgās sejas rādījās manu acu priekšā kā ziemas migla.

Es biju pārliecināta, ka manas sāncenses ir sūtījušas savus spiegus, kas mani novēro. Tā “acs” varēja būt viens no imperatora padotajiem. Ja tā, tad mūsu nodarbes palankīnā noteikti tiks atstāstītas. Varētu izcelties mazs skandāls, kas tik ātri neizgaistu. Pārējām trīstūkstoš sievietēm Aizliegtajā pilsētā es biju zagle, kas nozagusi vienīgo ērzeli. Tieši es biju laupījusi viņām vienīgo iespēju kļūt par laimīgām mātēm.

Mana kaķa — Sniegpārsliņas — pazušana bija kā brīdinājums. Aņ—de-hai to atrada akā netālu no manas pils. Viņas burvīgais, baltais kažoks bija nodīrāts. Neviens nespēja nosaukt slepkavu, neviens neizrādīja līdzjūtību. Dīvainas sakritības dēļ drīz pēc tam uz Dižā Džanji skatuves tika izrādītas trīs operas. Uzvaras izpausme? Atriebības svinības? Es biju vienīgā konkubīne, kas netika uzaicināta piedalīties. Es vientulībā sēdēju savā dārzā un klausījos mūzikas skaņās aiz sienas.

Aņ-de-hai man pastāstīja vēl citas baumas. Kāda gaišreģe bija apciemojusi pili un pareģojusi, ka ar mani līdz ziemas beigām notiks kas briesmīgs — mani miegā nožņaugs kāds spoks. Kad mēs gājām cita gar citu, pārējo lēdiju sejas izteiksmēs varēja lasīt viņu domas. Viņu acis jautāja: “Kad?”

Lai gan nevienam nevēlēju ļaunu, es biju gatava rīkoties nejauki. Man bija adikusi vai nu iespēja izbojāt citiem dzīvi, vai arī ļaut, lai viņi izbojā manējo.

Es pavisam skaidri zināju, ko no manis grib. Bet vai es labprātīgi atteikšos no Viņa Augstības mīlestības? Pirms biju piekukuļojusi galveno einuhu Šimu, mana gulta mēnešiem ilgi bija auksta. Es nevēlējos labprātīgi atgriezties aukstajos palagos.

Pieņemšanās es atklāju, ka parasti vislabākos risinājumus piedāvā tic, kas ziņo par nelaimēm. Viņi bija ziedojuši laiku savai lietai un varēja izteikt piedāvājumus. Mani tracināja tas, ka ministri bieži noraidīja viņu pareizās domas. Viņi ticēja, ka Debesu dēls visu redz “caur dievišķo aci”.

Mani izbrīnīja tas, ka imperators Sjieņs Fens patiešām ticēja, ka viņam ir šī dievišķā acs. Reti kad šaubīdamies pats par savām zināšanām, viņš meklēja zīmes, kas apliecinātu to izcelsmi debesīs. Tas varēja būt zibens, kas pāršķēlis koku viņa dārzā, vai arī krītoša zvaigzne naksnīgajās debesīs. Su Suņs iedrošināja Sjieņa Fena pašapziņu, pārliecinādams, ka viņu sargā Debesis. Bet, kad lietas ārpus Aizliegtās pilsētas nenoritēja pēc Sjieņa Fena prāta, viņš uzvedās kā caurs ūdens maiss — viņa pašpārliecinātība vienkārši iztecēja.

Imperators sabruka. Kad no viņa tika slēpta patiesība un sapratne, viņa garastāvokļa svārstības bija vēl izteiktākas. Vienu mirkli viņš bija pārliecināts, ka sakaus barbarus, un pavēlēja deportēt ārzemju vēstnieku, savukārt nākamajā mirklī viņš izmisa un bija gatavs parakstīt līgumu, kas novestu Ķīnu arvien lielākā ekonomiskā krīzē. Ļaudīs es turpināju saglabāt ilūziju par vīra varu. Bet es nespēju apmuļķot sevi. Zem savas zelta kleitas es biju Orhideja no Vuhu. Es zināju, ka labību vairs nav iespējams glābt, ja tai ir uzbrukuši siseņi.

Kad pieņemšanas ritēja raiti, imperators Sjieņs Fens man teica, ka es esmu palīdzējusi viņam atgūt maģiskās spējas. Es vienkārši uzklausīju tādus cilvēkus kā Su Suņs un princis Guns. Ja es būtu vīrietis, es būtu aizbraukusi līdz pierobežai un izstrādājusi pati savu stratēģiju.

Ārpus mūsu palankīna skatam pavērās tikai kaili kalni. Nolaidis aizkaru, Viņa Augstība atlaidās spilvenā un turpināja stāstīt par savu dzīvi. “Taipinu dumpji visur izraisīja sabrukumu. Es tagad varu uzticēties tikai savam brālim. Ja princis Guns to nevar, tad to nevar neviens, to es skaidri zinu. Agrāk es viņu gan apzināti, gan neapzināti pazemoju, savukārt tagad es izmantoju katru iespēju, lai saliedētu mūsu attiecības. Mans tēvs nepildīja savu solījumu, un es uzņemos viņa vainu. Dienā, kad mani kronēja, es piešķīru princim Gunām visaugstāko titulu.

Tad es viņam piešķiru vislabāko dzīves vietu ārpus Aizliegtās pilsētas, un to tu drīz pati redzēsi.” Viņš nolieca galvu. “Es viņam piedāvāju veselu bagātību taelos, un viņš tos izmantoja, lai pārveidotu pili. Es izturējos nevērīgi pret pārējiem brāļiem un brālēniem. Uz-tveriguma dārzs ir tikpat krāšņs kā jebkura pils Aizliegtajā pilsētā.”

Es nezināju, ko imperators Sjieņs Fens bija darījis brāļa labā. Lai liktu princim Gunām justies ērtāk, Sjieņs Fens, neņemot vērā, ka mandžūru princis nedrīkst ieņemt militāru amatu, iecēla Gunu par Militārā kabineta galveno padomnieku. Prinča Guna vara bija līdzvērtīga Su Suņa varai. Ignorējot Su Suņa protestus, Viņa Augstība ļāva princim Gunām pēc brīvas gribas izvēlēties cilvēkus, kas strādās kopā ar viņu. Starp tiem bija arī viņa sievastēvs Dižais sekretārs Guei Ljans, kas, kā izrādījās, bija Su Suņa ienaidnieks.

Mēs sasniedzām Uztverīguma dārzu tieši pirms pusdienlaika. Princis Guns ar savu fudzjin — mandžūru valodā tā sauc sievu — jau bija brīdināti un gaidīja pie vārtiem. Guns bija sajūsmināts, redzot brāli. Viņam bija divdesmit divi gadi — viņš bija divus gadus jaunāks par Sjieņu Fenu. Viņi bija apmēram vienādā augumā. Es sajutu prinča Guna aso skatienu. Tas bija vēss novērtējums. Es jutu viņa aizdomīgumu un neticību. Bez šaubām, viņš gribēja zināt, kāpēc viņa brālis mani paturējis, it īpaši, ja par mums skarbi baumoja.

Pēc tradīcijas princis Guns izpildīja viesmīlības rituālu. Manās acīs tas neizskatījās īpaši mīļš. Viņi nesveicinājās kā divi brāļi, kas uzauguši kopā. Sajūta bija tāda, it kā kalps pagodinātu savu saimnieku.

Imperators Sjieņs Fens atzina brāļa žestu. Viņš kļuva neiecietīgs pret formalitātēm un steidzās ar savu atbildi. Pirms fudzjin paspēja izteikt savu sakāmo: “Es vēlu Jūsu Augstībai desmittūkstoš gadu ilgu mūžu!” — paralēli klanoties, viņš saņēma brāli aiz rokām.

Es izpildīju savu paklanīšanās rituālu, tad nostājos blakus, lai klausītos un novērotu. Es saskatīju līdzību brāļu izturēšanās manierē — viņi abi bija eleganti un augstprātīgi. Viņiem abiem bija tipiski mandžūru sejas vaibsti: slīpas acis, taisns deguns un izteikta mute. Tomēr es ātri pamanīju arī atšķirības — princim Gunām bija mongoļu jātnieka stāja. Viņš staigāja taisnu muguru, taču viņam bija līkas kājas. Imperatora Sjieņa Fena kustības vairāk atgādināja senu zinātnieku.

Mēs apmainījāmies dāvanām. Es pasniedzu fudzjin kurpju pāri, kuru pirms pašas aizbraukšanas man bija iedevis Aņ-de-hai. Tās bija rotātas ar pērlēm un zaļa nefrīta krellēm un izšūtas ar skaistu, puķainu rakstu. Fudzjin bija sajūsmā. Man viņa uzdāvināja vara pīpi. Es neko tamlīdzīgu nebiju redzējusi. Mazā pīpe bija greznota ar smalku svešzemju kaujas attēlu — ar kuģiem, kareivjiem un okeāna viļņiem. Sīkās figūras bija akurāti iegravētas, un tās virsma bija nopulēta gluda kā porcelāns. Fudzjin man pastāstīja, ka tā darināta ar mašīnu, ko izgudrojuši angļi. To dāvinājis kāds brits Roberts Hārts, viens no prinča Guna darbiniekiem.

Pēc sasveicināšanās ienāca kalpi ar paklājiņiem un nolika tos mums pie kājām. Princis Guns nometās ceļos uz paklājiņa un atkal sāka klanīties brāļa priekšā. Tad to pašu darīja viņa sieva. Pēc tam viņš pasauca savus bērnus un konkubīnes, kas bija attiecīgi saģērbušies un īpaši gaidījuši, lai viņus pasauc. Fudzjin pārliecinājās, lai bērni pilnībā izpildītu sasveicināšanās rituālu.

Atviegloti uzelpoju, kad rituāls beidzot bija galā un mūs aizveda uz pieņemšanas telpu. Fudzjin atvainojās un izgāja. Pirms apsēdos, princis Guns pajautāja, vai nevēlos, lai fudzjin man izrāda dārzu.

Es viņam teicu, ka vēlos palikt, ja viņš neiebilst.

Viņš izbrīnījās, bet neko neteica.

Ar imperatora Sjieņa Fena atļauju es paliku sēžam. Brāļi uzsāka sarunu. Princis Guns pilnībā pievērsās brālim, it kā manis nebūtu telpā.

Es nebiju redzējusi nevienu, kas runātu tik atklāti un aizrautīgi, kā to darīja princis Guns. Viņa vārdi bija ļoti steidzīgi, it kā viņa māja aizdegtos, ja viņš nerunātu pietiekami ātri.

Pirms imperators paspēja iemalkot tēju, princis Guns viņa priekšā nolika vēstuli. “Es to saņēmu vakar. Tai ir sešsimt jūdžu prioritātes zīmogs, un tā ir no Šaņdunas provinces gubernatora. Kā tu redzi, tā adresēta gan man, gan Su Suņam, un tā ir ļoti uztraucoša.” Imperators nolika savu tēju. “Kas noticis?”

“Netālu no Šaņdunas un Dzjansu provinces robežas ir sagrauti Dzeltenās upes dambji. Ir applūduši divdesmit ciemati. Četri tūkstoši cilvēku gājuši bojā.”

“Kāds tiks sodīts!” imperators Sjieņs Fens bija vairāk aizkaitināts nekā norūpējies.

Princis Guns nolika dokumentu un nopūtās. “Ir pārāk vienkārši nocirst galvu pāris mēriem un gubernatoriem. Dzīvību tas vairs neatgriezīs. Mums vajag, lai vietējā pašvaldība parūpējas par dzīvesvietu zaudējušajiem un veic glābšanas darbus.”

Sjieņs Fens aizklāja seju ar plaukstām. “Es vairs negribu dzirdēt sliktas ziņas! Liec mani mierā!”

It kā viņam nebūtu laika just līdzi brāļa ciešanām, princis Guns turpināja. “Vēl man ir nepieciešams tavs atbalsts, lai izveidotu Dzunli Jameņu.”

“Kas ir Dzunli Jameņs?” jautāja imperators Sjieņs Fens. “Es tādu nosaukumu dzirdu pirmo reizi.”

“Tas ir ārlietu nacionālais birojs.”

“Ak tā, ārzemju lietas. Kāpēc tu nerīkojies, ja uzskati to par nepieciešamu?”

“Es nespēju.”

“Kas tevi kavē?”

“Su Šuņs, galms, klanu vecākie. Es saskaros ar spēcīgu opozīciju. Viņi saka — mūsu senčiem tāds nekad nav bijis un kāpēc mums tāds būtu nepieciešams.”

“Visi grib sagaidīt brīnumus no mūsu tēva gara.” Imperators sarauca pieri.

“Jā, Jūsu Augstība. Tajā pašā laikā ierodas daudzi ārzemnieki. Vislabākajā gadījumā mums vajadzētu izstrādāt ierobežojumus, lai pakāpeniski dabūtu kontroli pār situāciju. Iespējams, reiz mēs spēsim viņus vadīt. Bet vispirms mums jārīkojas saskaņā ar noteikumiem, par kuriem mēs abi vienosimies. Ārzemnieki šādus noteikumus sauc par “likumu”, kas ir gandrīz līdzvērtīgs tam, ko mēs saucam par “principiem”. Dzunli Jameņs atbildēs par likumu izstrādi.” “Un ko tu vēlies no manis?”

“Es to uzsākšu, ja tu man piešķirsi rīcības kapitālu. Maniem ļaudīm jāiemācās ārzemju valodas. Un, protams, man ir jānolīgst ārzemju skolotāji. Ārzemnieki...”

“Es nevaru izturēt vārdu “ārzemnieki”!” imperators pārtrauca. “Mani aizvaino šie iebrucēji. Es zinu tikai to, ka viņi ierodas Ķīnā, lai uzspiestu man savu gribu.”

“Kaut kas no tā visa tiek arī Ķīnai, Jūsu Augstība. Brīvais tirgus palīdzēs attīstīt mūsu ekonomiku.”

Imperators Sjieņs Fens pacēla roku, apklusinādams princi Gunu. “Es nepiedāvāšu dāvanas, ja mana seja ir kaunpilna.”

“Es saprotu un piekrītu jums, brāli,” maigā balsī teica princis Guns. “Bet jums nav ne jausmas, kādus pazemojumus es esmu pārcietis. Mani apspiež no abām pusēm — gan no ārzemēm, gan no iekšzemes. Mani ierēdņi un klerki mani saukā par “velna pakaļas bučotāju”.”

“Tu to esi pelnījis.”

“Protams, ir vienkāršāk aizvērt acis, bet vai īstenība pazudīs?” Princis Guns apklusa, tad nolēma izteikt līdz galam to, ko bija iesācis. “Patiesība ir tāda, ka mums uzbrūk, un mēs esam neaizsargāti. Mani māc bažas, ka mūsu galma nejēdzīgās uzpūtības dēļ mēs varam zaudēt dinastiju.”

“Es esmu noguris,” Sjieņs Fens teica pēc īsa klusuma brīža. Princis Guns pazvanīja kalpiem, kas ienesa rotangpalmas krēslu ar lēzenu atzveltni.

Ar kalpu palīdzību imperators Sjieņs Fens iesēdās krēslā. Bālu seju un miegainām acīm viņš teica: “Manas domas lido prom no manis kā tauriņi. Lūdzu, neliec man vairs domāt.”

“Vai jūs dodat man atļauju izveidot Dzunli Jameņu? Vai jūs piešķirsit vajadzīgo naudas summu?”

“Es ceru, ka tas ir viss, ko tu lūgsi.” Sjieņs Fens aizvēra acis. Princis Guns papurināja galvu un rūgti pasmaidīja. Istaba bija klusa. Caur logiem varēja redzēt, kā kalpones dzenas pakaļ bērniem, kamēr tie lēkāja pa akmeņiem dīķi.

“Man nepieciešams oficiāls dokuments, Jūsu Augstība.” Izklausījās, ka princis Guns gandrīz lūdzas. “Brāli, mēs nevaram atļauties ilgāk gaidīt.”

“Labi.” Aizvērtām acīm Sjieņs Fens pagrieza seju pret sienu. “Jūsu dokumentā Dzunli Jameņam jāpiešķir īsta vara.” “Sarunāts, bet tev man jāapsola,” imperators Sjieņs Fens teica, piecēlies sēdus, “ka tam, kuram maksā, ir jāstrādā, citādi viņš zaudēs galvu.”

Princis Guns izskatījās atvieglots. “Es varu garantēt, ka mani cilvēki strādās pēc labākās sirdsapziņas. Bet lietas ir sarežģītākas. Vislielākais šķērslis, ar ko saskarsies mani ierēdņi, būs galms. Mani šajā vietā neciena. Viņi slepus gavilēja, kad vietējie ciema ļaudis nomocīja ārzemju sūtņus un nogalināja misionārus. Es nevaru izteikt, cik bīstama ir šāda izturēšanās. Tā var izraisīt karu. Klanu vecākie ir politiski akli.”

“Tad apgaismo galmu,” teica imperators Sjieņs Fens, atvērdams acis. Viņš patiešām izskatījās noguris.

“Es jau esmu mēģinājis, Jūsu Augstība. Es izsludināju sanāksmi, bet neviens klana pārstāvis neieradās. Es pat sūtīju savu sievastēvu, lai personīgi tos uzaicina, cerot, ka viņa vecums iedvesis cieņu. Bet tas nenostrādāja. Es saņēmu vēstules, kurās mani apsaukā un raksta, lai es pakaros. Es gribētu, lai tu ierodies uz nākamo sanāksmi, ja tas ir iespējams. Es gribu, lai galms saprot, ka tu mani pilnībā atbalsti.”

Imperators neatbildēja. Viņš bija iemidzis.

Nopūzdamies princis Guns atsēdās krēslā. Viņš izskatījās sakauts. Saule karsēja jumta sijas, un istabā bija silts.

Saldi smaržoja jasmīni istabas stūros. Saules gaismā mainījās augu ēnu formas uz grīdas.

Imperators Sjieņs Fens sāka krākt. Princis Guns saberzēja rokas un paskatījās apkārt istabai. Kalpotāji ienāca un novāca mūsu tējas tases. Viņi atnesa svaigus lokvata augļus uz maziem šķīvīšiem.

Man nebija apetītes. Ari princis neaiztika augļus. Mēs vērojām guļošo imperatoru. Lēnām mūsu skatieni sastapās, un es nolēmu lieti izmantot laiku.

“Es gribēju zināt, sesto brāli,” es iesāku, “vai jūs man nepastāstītu par ārzemju misionāru slepkavību. Man ir grūti tam noticēt.” “Es gribētu, kaut Viņa Augstība būtu ieinteresēts šajā lietā,” teica princis Guns. “Jūs noteikti zināt sakāmvārdu “Gara lāsteka neizveidojas pēc vienas sniegotas nakts” — šo incidentu saknes var meklēt jau imperatora Kan Sji valdīšanas laikā. Tolaik Dižā imperatore Sjao Džuana sasniedza sava mūža rudeni, un viņa sadraudzējās ar vācu misionāru vārdā Johans Ādams Šalls fon Bells. Tieši viņš konvertēja Viņas Augstību katoļticībā.”

“Kā tas ir iespējams? Kāpēc Viņas Augstība mainīja ticību?” “Tas, protams, nenotika vienas nakts laikā. Šalls fon Bells bija izglītots cilvēks, zinātnieks un mācītājs. Viņš bija pievilcīgs vīrietis, un viņu iepazīstināja ar Dižo imperatori galma zinātnieks Sju Guan-dži. Šalls mācījās pie Sju Karaliskajā Haņliņas akadēmijā.” “Esmu dzirdējusi par Sju. Vai tas bija viņš, kas precīzi paredzēja aptumsumu?”

“Jā,” princis Guns pasmaidīja. “Tas bija Sju, bet viņš to nepaveica vienatnē. Šalls bija viņa skolotājs un sabiedrotais. Imperators lika viņam pārveidot lunāro kalendāru. Kad Šallam tas izdevās, imperators viņu nozīmēja par savu militāro padomnieku. Šalls palīdzēja ražot ieročus, ko izmantoja, lai apspiestu milzīgu zemnieku sacelšanos.”

“Kā Dižā imperatore iepazinās ar Šallu?”

“Šalls paredzēja, ka viņas dēls princis Ši Džuns izaugs līdz tronim, jo puika bija pārcietis vējbakas, kamēr pārējie imperatora bērni no tām nomira. Protams, tolaik neviens vēl nezināja, kas ir vējbakas, un neviens Šallam neticēja. Pēc dažiem gadiem Ši Džuna brālis Ši Cu nomira no vējbakām. Tad Viņas Augstība noticēja, ka Šallam ir īpaša saikne ar Visumu, un viņa palūdza, lai viņu pieņem citā reliģijā. Viņa kļuva par dedzīgu ticīgo un laipni uzņēma misionārus.” “Vai nekārtības sākās, kad misionāri sāka celt baznīcas?” es jautāju. “Jā, kad viņi izvēlējās vietas, kurām, pēc vietējo domām, piemita pats labākais fen šuei. Ciema iedzīvotāji domāja, ka baznīcas aizēnos viņu senču kapus un traucēs mirušos. Katoļi arī nomelnoja ķīniešu reliģijas, tā aizskarot vietējos.”

“Kāpēc ārzemnieki nebija saprotošāki?”

“Viņi uzskatīja, ka viņu dievs ir vienīgais dievs.”

“Mūsu ļaudis to nekad nepieņemtu.”

“Taisnība,” princis Guns piekrītoši pamāja ar galvu. “Cīņas sākās starp jaunticībniekiem un tiem, kas palika pie vecās ticības. Apšaubāmas reputācijas cilvēki, pat noziedznieki pievienojās katoļiem. Daudzi pastrādāja noziegumus sava dieva vārdā.”

“Tas, protams, noveda pie vardarbības.”

“Tieši tā. Kad misionāri centās aizstāvēt noziedzniekus, savācās tūkstošiem vietējo. Viņi nodedzināja baznīcas un nogalināja misionārus.”

“Vai tāpēc līgumos tika noteikts, ka Ķīnai būs jāmaksā ievērojamas summas, ja tā nespēs apspiest sacelšanos?”

“Šīs summas mūs dzen bankrotā.”

Iestājās klusums, un princis Guns paskatījās uz imperatoru, kas dziļi elpoja.

“Kāpēc mēs nelūdzam misionāriem aizbraukt?” es pajautāju, vēlēdamās, kaut nebūtu prasījusi. “Pateikt viņiem, lai viņi atgriežas, kad lietas te būs nostabilizējušās.”

“Viņa Augstība jau lūdza. Viņš pat viņiem piedāvāja datumu.” “Un kāda bija atbilde?”

“Kara draudi.”

“Kāpēc ārzemnieki mums visu laiku kaut ko uzspiež? Kā man-džūri mēs neuzspiežam savus uzskatus ķīniešiem. Mēs nesakām, lai viņu sievietes pārstāj saitēt kājas.”

Princis Guns sarkastiski iesmējās. “Vai ubags drīkst pieprasīt cieņu?” Viņš pagriezās un paskatījās uz mani, it kā gaidot atbildi.

Istabā palika vēss. Es vēroju, kā atkal tiek piepildītas mūsu tējas tases.

“Debesu dēls tiek zākāts,” es teicu. “Ķīna tiek zākāta. Visi ir pārāk nokaunējušies, lai to atzītu!”

Princis Guns man pamāja, lai pieklusinu balsi.

Miegā Sjieņa Fena vaigi sārtojās. Viņam laikam atkal ir drudzis. Tagad viņš smagi elpoja, it kā viņam trūktu gaisa.

“Jūsu brālis tic ba gua—astoņām diagrammām — un fen šuei,” es teicu princim Gunām. “Viņš tic, ka viņu aizsargā dievi.”

Guns iemalkoja tēju. “Katrs tic tam, kam grib ticēt. Bet patiesība ir kā akmens no kūtsmēslu bedres dibena. Tā smird!”

“Kā rietumnieki kļuva tik spēcīgi?” es jautāju. “Kas mums būtu par viņiem jāzina?”

“Kāpēc tevi tas interesē?” viņš pasmaidīja. Viņš droši vien domāja, ka tā nav piemērota tēma, lai to apspriestu ar sievieti.

Es pateicu, ka imperators Sjieņs Fens ir ieinteresēts to uzzināt. Un ka es varētu izpalīdzēt.

Mēs viens otram veltījām atzinīgu skatu. Viņam tas šķita pieņemami. “Tā nav vienkārša tēma. Bet tu varētu sākt ar to, ka izlasītu imperatoram priekšā manas vēstules. Mums jācenšas izvairīties no pašapmāna un...” viņš pacēla acis un spēji apklusa.

Pateicoties princim Gunām, es uzzināju par trešo svarīgāko cilvēku — Ziemeļu armijas ģenerāli un Aņhuejas provinces vicekarali. Viņu sauca Dzens Guo-faņs.

Pirmo reizi šo vārdu es dzirdēju no imperatora Sjieņa Fena. Dzens Guo-faņs bija mierīgs, sīksts ķīnietis ap gadiem piecdesmit.

Viņš bija izaudzis nabadzīgā zemnieku ģimenē un tūkstoš astoņsimt piecdesmit otrajā gadā tika nozīmēts komandēt armiju dzimtajā Hunaņā. Viņu pazina pēc pamatīgajām dresūras metodēm attiecībā pret saviem vīriem. Viņš veiksmīgi ieņēma taipinu cietoksni pie Jandzī upes, gūstot slavu nemierpilnajā un nepacietīgajā galvaspilsētā. Viņš turpināja norūdīt savus vīrus, ko vēlāk pazina kā Hunaņas varoņus. Viņi bija impērijas visspējīgākais karaspēks.

Tieši princis Guns iedrošināja imperatoru uzaicināt ģenerāli Dzenu Guo-faņu privātā vizītē.

“Orhidej,” sauca imperators Sjieņs Fens, vilkdams savu tērpu ar pūķiem. “Nāc šorīt kopā ar mani un pastāsti, kādu iespaidu uz tevi atstās Dzens Guo-faņs.” Es sekoju vīram uz Garīgās audzināšanas pili.

Ģenerālis piecēlās kājās un sasveicinājās ar Viņa Augstību. Es pamanīju, ka viņš ir pārāk satraucies, lai paceltu acis. Tas nebija nekas neparasts, pirmoreiz tiekoties ar imperatoru. Biežāk šādu samulsumu varēja vērot starp ķīniešu izcelsmes viesiem. Būdami ārkārtīgi pazemīgi, viņi nespēja noticēt, ka valdnieks viņus vēlas satikt.

Patiesībā nevis ķīniešiem, bet drīzāk mandžūriem trūka pašapziņas. Lai gan mūsu senči pirms diviem gadsimtiem ar spēku iekaroja šo zemi, mums nekad nav padevusies valdīšanas māka. Mēs ieradāmies bez pamatvērtībām — tādām kā konfūciešu filosofija, kas apvieno nāciju gan morāli, gan garīgi, — un bez efektīvas centralizētas varas sistēmas. Vēl mums nebija valodas, kas ļautu imperatoram sazināties ar savu tautu, kuras astoņdesmit procenti bija ķīnieši.

Prātīgi būdami, mūsu senči pieņēma ķīniešu tradīcijas. Manā skatījumā tas bija neizbēgami. Kultūra bija tik labvēlīga un plaša, ka tā gan pieņēma mūs, gan mums kalpoja. Konfūcisma pamatidejas turpināja dominēt tautā. Mana pirmā valoda bija ķīniešu, mani ēšanas paradumi bija ķīniešu, mana pamatizglītība — ķīniešu, un mana mīļākā izklaide bija Pekinas operas!

Man bija jāatzīst, ka mandžūru pārākuma apziņa mūs pievīlusi. Šodienas mandžūri bija tikpat sapuvuši kā termītu saēsts koks.

Mandžūru vīrieši bija izlaidušies. Viņi vairs nezināja, kā uzvarēt c iņās zirgu mugurā. Vairākums bija kļuvuši paši sev ienaidnieki. Aiz viņu lepnās ārienes slēpās slinkums un nedrošība. Viņi radīja grūtības manam vīram ikreiz, kad viņš vēlējās paaugstināt amatā patiešām talantīgu cilvēku, kas izrādījās ķīnietis.

Skumji, tomēr viņiem piederēja politiskā vara. Viņa domas ietekmēja imperatoru Sjieņu Fenu. Dzens Guo-faņs bija labākais ģenerālis impērijā, tomēr Viņa Augstība baidījās viņu paaugstināt. Tas bija tipiski. Jebkurš augstu stāvošs ķīnietis vienā mirklī varēja zaudēt savu posteni. Un vienmēr tas notika bez paskaidrojuma.

Princis Guns vairākkārt bija ieteicis imperatoram atbrīvot savus darbiniekus no diskriminējošas attieksmes. Guns apgalvoja — ja Viņa Augstība nespēj izrādīt taisnīgumu, viņš nesaņems patiesu uzticību. Šā apgalvojuma piemērs bija Dzens Guo-faņs. Slavētais ģenerālis neticēja, ka šeit uzaicināts, lai viņam apliecinātu cieņu. Vīrs sabruka, kad imperators Sjieņs Fens atļāvās izteikt vieglprātīgu joku: “Vai tavs vārds ir “Galvu Cirtējs Dzens”?”

Dzens Guo-faņs atsita savu pieri pret grīdu, trīcēdams pie visām miesām.

Es valdīju smieklus, dzirdot, kā žvadz Dzena rotaslietas.

Imperators bija savaldzināts. “Kāpēc tu neatbildi uz manu jautājumu?”

“Mani vajadzētu sodīt un nogalināt desmittūkstoš reižu, pirms piesārņoju Viņa Augstības ausis ar šo vārdu,” vīrs atbildēja.

“Nē, es neesmu dusmīgs.” Imperators Sjieņs Fens piecēlās. “Piecelies, lūdzu. Man patīk vārds Galvu Cirtējs Dzens. Vai tu varētu pastāstīt, kā tiki pie tāda vārda?”

Dziļi ieelpojis, vīrs atbildēja: “Jūsu Augstība, sākotnēji šo vārdu radīja mani ienaidnieki, bet tad to pārņēma mani vīri.”

“Tavi vīri noteikti lepojas, ka esi viņu pavēlnieks.”

“Jā, tā ir.”

“Tu mani pagodināji, Dzen Guo-faņ. Kaut man būtu vairāk tādu galvas cirtēju par ģenerāļiem!”

Kad imperators ielūdza Dzenu pievienoties viņam pusdienās, virs bija aizkustināts līdz asarām. Viņš teica, ka tagad ir gatavs mirt un sveikt savus senčus ar lepnumu, jo viņš sagādājis tiem godu.

Mazliet iedzēris, ģenerālis Dzens atslābinājās. Kad mani iepazīstināja kā imperatora mīļāko konkubīni, Dzens nokrita ceļos un paklanījās manā priekšā. Es biju ļoti apmierināta. Pēc daudziem gadiem, pēc sava vira nāves, kad mēs abi ar Dzenu Guo-faņu bijām veci, es viņam jautāju, ko viņš par mani nodomājis pirmajā tikšanās reizē. Viņš man glaimoja, teikdams, ka viņu apstulbinājis mans skaistums un viņš nav bijis spējīgs padomāt. Viņš jautāja, vai es atceros, kā viņš izdzēris bļodu ar netīro ūdeni, kas paredzēts pirkstu skalošanai maltītes laikā.

Man patika, ka imperators Sjieņs Fens iepazīstināja mani ar saviem augstu stāvošajiem draugiem. Viņu acīs es arvien biju tikai konkubīne, lai gan iemīļotā. Tomēr šāda izrādīšanās bija nozīmīga manai politiskajai attīstībai un briedumam. Personīga pazīšanās, piemēram, ar Dzenu Guo-faņu man lieti noderēja nākotnē.

Klausoties imperatora un ģenerāļa sarunā, man nāca prātā manas labākās bērnības dienas, kad tēvs stāstīja par Ķīnas vēsturi.

“Tu pats esi izglītots,” Sjieņs Fens teica Dzenam. “Esmu dzirdējis, ka tu dod priekšroku un iecel par virsniekiem izglītotus vīrus.”

“Jūsu Augstība, esmu pārliecināts, ka jebkuram, kas mācījies konfūcismu, ir lielāka izpratne par uzticību un taisnību.”

“Vēl esmu dzirdējis, ka tu nepieņemot izbijušus kareivjus. Kāpēc?”

“Spriežot pēc manas pieredzes, profesionāliem kareivjiem ir slikti ieradumi. Viņu pirmā doma cīņas sākumā ir — kā izglābt pašam savu ādu. Viņi bezkaunīgi pamet savus posteņus.”

“Kā tu izvēlies uzticamus kareivjus?”

“Es tērēju taelus, pieņemot dienestā zemniekus no nabadzīgiem rajoniem un attāliem kalniem. Siem vīriem ir tīrāki raksturi. Es pats viņus apmācu. Es viņos cenšos iedvest brālības sajūtu.”

“Esmu dzirdējis, ka daudzi no viņiem esot no Hunaņas.”

“Jā, es pats nāku no Hunaņas. Viņiem ir viegli līdzināties man, kā arī cits citam. Mēs runājam vienā dialektā. Mēs esam kā viena liela ģimene.”

“Un tu esi tēva vietā, protams.”

Dzens Guo-faņs pasmaidīja — reizē lepni un mulsi.

Imperators Sjieņs Fens pamāja ar galvu. “Man ziņoja, ka tu savu armiju esot apbruņojis ar vislabākajiem ieročiem — tie ir labāki par Karaliskās armijas ieročiem. Vai tā ir taisnība?”

Dzens Guo-faņs piecēlās no sēdvietas, pacēla tērpu un nometās ceļos. “Tā ir taisnība. Taču ir svarīgi, lai Jūsu Augstība saprot, ka esmu daļa no jūsu Karaliskās armijas. To nevar uztvert citādi.” Viņš noliecās un palika uz grīdas, tā uzsvērdams savu teikto.

“Lūdzu, piecelies,” teica imperators Sjieņs Fens. “Ļauj man izteikties citiem vārdiem, lai mani nepārprastu. Es gribēju teikt — Karaliskā armija, īpaši tās divīzijas, ko vada mandžūru militāristi, ir kļuvuši par tārpu podu. Viņi barojas ar dinastijas asinīm un neko neziedo. Tieši tāpēc es veltu laiku, lai vairāk uzzinātu par tevi.” “Saprotu, Jūsu Augstība.” Dzens Guo-faņs piecēlās un atgriezās savā krēslā. “Manuprāt, ir jāapbruņo arī kareivju prāti.”

“Kā tu to domā?”

“Zemnieki nemāk karot, pirms kļūst par kareivjiem. Kā vairākumam cilvēku viņiem nepatīk redzēt asinis. Ar sodiem šo attieksmi nevar manīt. Bet ir citi veidi. Es nedrīkstu pieļaut, ka mani vīri pierod pie sakāves.”

“Es saprotu. Es esmu pieradis pie sakāves,” imperators teica ar sarkastisku smaidu.

Ne Dzens Guo-faņs, ne es nespējām noteikt, vai Viņa Augstība jokojas vai atklāj savas patiesās jūtas. Dzena irbuļi sastinga pie viņa atvērtās mutes.

“Es ciešu nepanesamu kaunu,” imperators Sjieņs Fens teica kā paskaidrodams. “Atšķirība ir tāda, ka es nevaru dezertēt.”

Ģenerāli aizkustināja Debesu dēla skumjas. Viņš atkal nokrita ceļos. “Es zvēru pie savas dzīvības, ka atgriezīšu jums jūsu godu, Jūsu Augstība. Mana armija ir gatava mirt Cin dinastijas labā.”

Imperators Sjieņs Fens piecēlās no sava krēsla un palīdzēja Dzenam Guo-faņam piecelties. “Cik liels karaspēks atrodas tavā pakļautībā?” “Man ir trīspadsmit kājnieku divīziju un trīspadsmit jūras spēku divīziju, kā arī vietējie Varoņi. Katrā divīzijā ir piecsimt vīru.” Sēdēdama šādās pieņemšanās, es iekļuvu imperatora sapnī. Strādājot kopā, mēs kļuvām par labiem draugiem, par mīlniekiem un vēl vairāk. Sliktās ziņas turpinājās, bet Sjieņs Fens bija kļuvis pietiekami mierīgs, lai stātos pretī grūtībām. Viņa nomāktība neizzuda, bet viņa garastāvokļa svārstības kļuva mazāk dramatiskas. Šajā periodā viņš bija savā zenītā, lai gan tas bija īss. Man viņa pietrūka, kad darīšanas mūs šķīra.

13

Es dzirdu daudzsološus pukstus,” ārsta Sun Bao-tjiena balss atskanēja cauri manam aizkaram. “Tie man vēsti, ka jums ir sjimai." “Kas ir sjimaiV’ es uztraukti jautāju. Aizkars šķira mani no ārsta. Gulēdama gultā, nespēju redzēt vīrieša seju, tikai viņa ēnu, ko sveces projicēja uz aizkara. Es vēroju viņa roku, kas bija aizkara manā pusē. Tā turēja manu plaukstas locītavu, ar otro un vidējo pirkstu to viegli saspiežot. Tā bija smalki veidota roka ar apbrīnojami gariem pirkstiem. Roka mazliet smaržoja pēc ārstniecības augiem. Tā kā nevienam vīrietim Aizliegtajā pilsētā, izņemot imperatoru, nebija atļauts skatīties uz sievietēm, karaliskais ārsts savu diagnozi noteica pēc pacienta pulsa.

Es prātoju, ko viņš var noteikt, kamēr aizkars aizsedz viņa skatienu, tomēr pēc pulsa vien ķīniešu ārsti jau tūkstošiem gadu ir spējuši noteikt ķermeņa kaites. Suņ Bao-tjiens bija labākais mediķis valstī. Viņš bija izpelnījies slavu, atklājot Dižās imperatores lēdijas Dzjinas zarnā persika kauliņa lieluma akmeni. Ciešot nežēlīgas sāpes, imperatore neticēja ārstam, tomēr pietiekami uzticējās, lai dzertu viņa izrakstītās zāles. Pēc trīs mēnešiem imperatores izkārnījumos kalpone atrada minēto akmeni.

Ārsta Suņ Bao-tjiena balss bija maiga un lēnprātīga. “Sji nozīmē “laime” un mai nozīmē “puksti”. Sjimai — laimīgi puksti. Lēdija Jehonala, jūs esat stāvoklī.”

Pirms mans prāts aptvēra viņa teikto, ārsts Suņ Bao-tjiens atvilka savu roku.

“Piedodiet!” Es piecēlos un pastiepos, lai atvilktu aizkaru. Laimīgā kārtā Aņ-de-hai to bija aizspraudis. Es nebiju pārliecināta, vai patiešām biju saklausījusi vārdu “stāvoklī”. Jau nedēļām ilgi biju cietusi no rīta nelabuma un neticēju savām ausīm.

“Aņ-de-hai!” es iesaucos. “Es gribu, lai roka atgriežas!”

Pēc rosīgas kustības aizkara otrā pusē ārsta ēna atgriezās. Vairāki einuhi viņu pavadīja līdz krēslam, un tika iegrūsta viņa roka. Tā bija visnotaļ neapmierināta. Tā atradās uz manas gultas malas, bet pirksti bija ievilkti kā rāpojošam zirneklim. Man bija galīgi vienalga. Es atkal gribēju dzirdēt vārdu “stāvoklī”. Es saņēmu viņa roku un noliku uz savas plaukstas locītavas. “Pārliecinieties, ārsta kungs,” es palūdzu.

“Visās jūsu ķermeņa daļās ir panākumi.” Ārsta Suņ Bao-tjiena balss bija nesteidzīga, katrs vārds tika izrunāts skaidri. “Jūsu vēnas un artērijas staro. Burvīgi elementi sedz jūsu pakalnus un ielejas...”

“Kā lūdzu? Ko tas nozīmē?” es pakratīju viņa roku.

Aņ-de-hai ēna saplūda ar ārsta ēnu. Viņš man pārtulkoja ārsta teikto. Satraukums viņa balsī bija nepārprotams. “Kundze, pūķa sēkla ir izdīgusi!”

Es atlaidu Suņ Bao-tjiena roku. Es nespēju sagaidīt, kad Aņ-de-hai atspraudīs aizkaru. Es pateicos Debesīm par to svētību. Turpmāko dienas daļu es gandrīz nepārtraukti ēdu. Aņ-de-hai bija tik pārlaimīgs, ka aizmirsa pabarot savus putnus. Viņš devās uz karalisko zivju fermu un palūdza spaini dzīvu zivju.

“Nosvinēsim to, kundze,” viņš teica, kad atgriezās.

Mēs ar zivīm devāmies uz ezeru. Citu pēc citas es atbrīvoju zivis. Rituāls, kuru sauca fan sen, bija žēlsirdības izrādīšana. Katra zivs, kurai tika dota iespēja izdzīvot, papildināja manu labo gribu.

Nākamajā rītā mani pamodināja mūzikas skaņas, kas nāca no vēlīnās vasaras debesīm. Tās radīja Aņ-de-hai baloži, kas apļoja virs mana jumta. Vēja stabuļu skaņa mani atgrieza Vuhu, kur es taisīju līdzīgas stabules no ūdens niedrēm, ko sēju pie saviem putniem un arī pie papīra pūķiem. Atkarībā no biezuma niedres skanēja dažādi. Kāds vecs ciema iedzīvotājs piesēja divus dučus vēja stabuļu pie milzīga papīra pūķa. Viņš tās sasēja īpašā kārtībā, un tās atskaņoja visiem zināmu tautasdziesmas melodiju.

Es piecēlos un devos uz dārzu, kur mani sveicināja pāvi. Aņ-de-hai bija aizņemts, jo baroja papagaili Konfuciju. Putns atkārtoja jaunu frāzi, ko tikko bija iemācījies: “Apsveicu, kundze!” Es biju sajūsmā. Orhidejas pagalmā vēl arvien bija ziedos. Puķu garie kāti bija eleganti izlocījušies. Lapas stāvēja kā dejotājas ar paceltām piedurknēm. Baltas un zilas ziedlapas stiepās, it kā skūpstīdamas saules gaismu. Orhideju melnie, samtainie viducīši man atgādināja Sniegpārsliņas acis.

Aņ-de-hai sacīja, ka ārsts Suņ Bao-tjiens ieteicis, lai es nevienam neatklāju ziņas par savu grūtniecību līdz trešajam mēnesim. Es ņēmu vērā viņa padomu. Kad vien bija iespēja, uzturējos dārzā. Saldās stundas lika man skumt par ģimeni. Man bija sāpīgi, ka nespēju dalīties jaunumos ar savu māti.

Par spīti manam “noslēpumam”, karaliskās sievas un konkubīnes visās pilīs ātri vien uzzināja par manu grūtniecību. Mani apbēra ar ziediem, nefrīta grebumiem un no papīra izgrieztiem laimes vēlējumiem. Pie manis centās ierasties visas konkubīnes. Tās, kas nejutās labi, sūtīja savus einuhus ar dāvanām.

Manā istabā dāvanas sakrājās kaudzēs, kas stiepās līdz griestiem. Bet aiz smaidošajām sejām slēpās skaudība un greizsirdība. Uztūkušās acis bija pierādījums raudāšanai un negulētām naktīm. Es skaidri zināju, kā jutās pārējās konkubīnes. Es atcerējos pati savu reakciju, kad uzzināju par lēdijas Juņas grūtniecību. Es nevēlēju lēdijai Juņai neko sliktu, bet arī nekā laba es viņai nevēlēju. Es biju krietni atvieglota, kad Nuharu man paziņoja, ka lēdija Juņa dzemdējusi meitu, nevis dēlu.

Turpmāko vairs negaidīju ar prieku. Es baidījos, ka man tiks izlikti neskaitāmi slazdi. Tas bija tikai dabiski, ka konkubīnes mani neieredz.

Kad mans vēders sāka briest, manas bailes palielinājās. Tagad es ēdu maz, lai izvairītos no iespējas, ka tieku noindēta. Sapņos redzēju nodīrāto Sniegpārsliņas ķermeni, kas skalojas akā. Aņ-de-hai mani brīdināja ikreiz, kad es ēdu zupu vai izgāju dārzā pastaigāties. Viņš ticēja, ka manas sāncenses ir norīkojušas savus einuhus izļodzīt akmeņus vai izrakt bedres manā ceļā, lai liktu man pakrist. Kad aizrādīju, ka viņš pārspīlē, Aņ-de-hai man pastāstīja gadījumu, kad kāda greizsirdīga konkubīne pavēlējusi savam einuham salauzt dakstiņu sāncenses jumtā tā, lai tas noslīdētu un trāpītu konkurentei pa galvu, un tas tā bija noticis!

Pirms sēdos palankīnā, Aņ-de-hai vienmēr pārbaudīja, vai spilvenā nav noslēpta kāda adata. Viņš bija pārliecināts, ka manas sāncenses darītu visu, lai mani traumētu un es nespētu iznēsāt bērniņu.

Es spēju saprast šāda ļaunuma iemeslu, bet nespētu piedot nevienam, kas censtos iznīcināt manu bērnu. Ja es dzemdētu bez starpgadījumiem, mans stāvoklis paceltos uz citu rēķina. Mans vārds ierindotos Karaliskajās ierakstu grāmatās. Ja piedzimtu zēns, es paceltos līdz imperatores kārtai un dalītu titulu ar Nuharu.

Bija dziļa nakts, un mēs ar Viņa Augstību gulējām blakus viens otram. Viņš bija priecīgs kopš brīža, kad uzzināja par manu grūtniecību. Mēs kopīgi pavadījām naktis Koncentrētās dailes pilī, kas atradās uz ziemeļiem no Garīgās audzināšanas pils. Es daudz labāk gulēju savā pilī, jo te neviens neieradās mūs modināt ar steidzamām darīšanām. Viņa Augstība dzīvoja abās pilīs — atkarībā no tā, cik ilgi viņu aizkavēja darbs. Aņ-de-hai brīdinājumi mani satrauca, un es palūdzu Viņa Augstību palielināt nakts sargu skaitu pie maniem vārtiem. “Ja nu kas,” es teicu. “Tā es jutīšos drošāk.”

Viņa Augstība nopūtās. “Orhidej, tu bojā manu sapni.”

Tas mani pārsteidza, un es lūdzu viņam paskaidrot tuvāk. “Mani sapņi izveidot pārticīgu Ķīnu vairākkārt ir sagrauti. Turklāt es apšaubu savas valdnieka spējas. Bet Aizliegtajā pilsētā manai varai nevar nepakļauties. Konkubīnes un einuhi ir man uzticami pilsoņi. Šeit nav nekādu pārpratumu. Es sagaidu, ka tu mīli tikai mani. īpaši vēlos, lai starp tevi un Nuharu valda miers. Aizliegtā pilsēta ir kā vistīrākā dzeja. Tā ir mans garīgais dārzs, kurā es varu atgulties starp saviem ziediem un atpūsties.”

Bet vai šeit ir iespējams mīlēt? Šā dārza vide jau sen ir saindēta.

“Tajā brīnumainajā vakarā, kad jūs ar Nuharu kopā pastaigājāties dārzā,” Viņa Augstība teica sapņainā balsī. “Es to dienu atceros pavisam skaidri. Jūs apspīdēja vakara rietošā saule. Jūs abas bijāt ģērbušās pavasara tērpos. Jūs plūcāt ziedus. Peoniju pilnām rokām jūs nācāt man pretim, smiedamās un sarunādamās tik mīļi kā māsas. Tas lika man aizmirst rūpes. Es tikai vēlējos noskūpstīt ziedus jūsu rokās...”

Es gribēju viņam pateikt, ka nekad neesmu tāda bijusi. Viņa uzburtais tēls par skaistumu un saskaņu neeksistēja. Viņš bija iepinis mani un Nuharu savās fantāzijās. Mēs ar Nuharu varētu viena otru mīlēt un būt draudzenes, ja vien mūsu izdzīvošana nebūtu atkarīga no viņa mīlestības.

“Šobrīd, kad redzu kaut ko skaistu, es vēlos iesaldēt šo mirkli.” Piecēlies no spilvena, Viņa Augstība pagriezās pret mani un jautāja: “Jūs ar Nuharu agrāk bijāt mīļas viena pret otru — kāpēc tas tā nav tagad? Kāpēc tev tas ir jāizbojā?”

Trešajā grūtniecības mēnesī galma astrologiem bija pavēlēts izpildīt ba gua. Koka, metāla un zelta nūjiņas tika mestas uz marmora grīdas. Ienesa spaini ar dažādu dzīvnieku asinīm. Uz sienām uzklāja ūdeni un krāsotas smiltis, tā veidojot zīmējumus. Garajos, zvaigznēm rotātajos tērpos uz papēžiem tupēja astrologi. Viņu deguniem gandrīz skaroties pie grīdas, viņi pētīja nūjiņas un uz sienām veidoja spocīgus attēlus. Visbeidzot viņi pavēstīja, ka bērnam, ko es nēsāju, piemīt pareizi sabalansēti elementi — zelts, koks, ūdens, uguns un zeme.

Rituāls turpinājās. Pretēji lauku gaišreģēm karaliskie astrologi izvairījās izteikt savu patieso viedokli. Es pamanīju, ka viss teiktais bija domāts, lai izpatiktu imperatoram Sjieņam Fēnam, kas vēlāk viņus apbalvos. Cenšoties izskatīties aizņemti, astrologi visu dienu dancoja gar aptraipītajām sienām. Vakarā viņi apsēdās un grozīja acu ābolus. Es aizbildinājos un aizgāju. Lai mani sodītu, astrologi Dižajai imperatorei izteica briesmīgu pareģojumu — ja es pēc saulrieta negulēšu pilnīgi mierīgi ar abām kājām gaisā, es zaudēšu bērnu. Mani piesēja pie gultas, un zem manām pēdām nolika izkārnījumus. Es biju dusmīga, bet neko nespēju darīt lietas labā. Mana vīramāte stingri ticēja ba gua astroloģijai.

“Kundze,” Aņ-de-hai jautāja, pamanīdams, ka esmu sliktā garastāvoklī, “tā kā jums ir laiks, varbūt jūs vēlētos uzzināt kaut ko par ba gua? Tā var noskaidrot, vai jūsu bērns ir kalnu tips vai okeāna tips.” Aņ-de-hai kā vienmēr sajuta tieši to, ko man vajadzēja. Viņš atveda ekspertu “ar vislabāko reputāciju Pekinā”, kā teica mans einuhs. “Viņu izlaida caur vārtiem, jo es viņu pārģērbu par miskastnieku.” Mēs trijatā ieslēdzāmies manā istabā, un vienacainais vīrietis lasīja attēlus, izveidotus smiltīs uz paplātes. Viņa teiktais mani samulsināja, bet es ļoti centos viņu saprast. “Ba gua neiedarbosies, ja to izskaidros,” viņš teica. “Filosofija slēpjas sajūtās.” Aņ-de-hai bija nepacietīgs un lūdza vīram “nestiept gumiju”. Vīrs pārvērtās par ciema gaišreģi. Viņš man pavēstīja, ka ir ļoti liela iespēja, ka mans bērns būs zēns.

Pēc šīs reizes es zaudēju interesi par ba gua. Pareģojums lika manai sirdij strauji sisties. Es centos sēdēt mierīgi un pavēlēju vīrietim turpināt.

“Es redzu — bērnam viss ir kārtībā, izņemot to, ka viņā ir pārāk daudz metāla. Tas nozīmē, ka viņš būs stūrgalvīgs.” Viņš pabikstīja akmeņus un nūjiņas, ko bija izklājis uz paplātes. “ Zēna labākā īpašība — viņš sekos saviem sapņiem.” Vīrietis apklusa. Viņš pacēla zodu pret griestiem un paraustīja uzacis. Viņš aizspieda degunu un pamirkšķināja. Dzeltenīga krevele lobījās no viņa tukšā acs dobuma. Viņš pārstāja runāt.

Aņ-de-hai viņam pietuvojās. “Seit ir atlīdzība par jūsu atklātību,” mans einuhs sacīja, ielikdams vīra lielajā piedurknē maisiņu ar taeliem.

“Tumsa,” vīrs tūlīt pat atsāka runāt. “Viņa nākšana pasaulē uzliks lāstu tuvam ģimenes loceklim.”

“Lāstu? Kādu lāstu?” Aņ-de-hai pajautāja, pirms es paspēju ko teikt. “Kas notiks ar šo ģimenes locekli?”

“Viņa mirs,” atbildēja vīrs.

Es ievilku elpu un pajautāju, kāpēc tieši “viņa”. Vīrs nemācēja atbildēt un teica, ka viņš ir tikai lasījis zīmes.

Es lūdzu viņam dot kādu mājienu. “Vai “viņa” būšu es? Vai es miršu dzemdībās?”

Vīrs papurināja galvu un teica, ka līdz šim attēls bijis neskaidrs. Viņš nespēja pateikt neko vairāk.

Kad vienacis bija aizgājis, centos aizmirst viņa pareģojumu. Es sev teicu, ka viņš nespēj pierādīt to, ko ir teicis. Pretēji Nuharu, kas bija īsta budiste, es nebiju ticīga un nekad nopietni neuztvēru māņticību. Šķiet, visi Aizliegtajā pilsētā bija pārņemti ar pēcnāves dzīvi, likdami visas savas cerības uz nākamo pasauli. Einuhi vēlējās atgriezties “kā viens vesels”, kamēr konkubīnes gaidīja savu vīru un bērnus. Nākamā dzīve bija Nuharu budisma pētījums. Viņa bija ļoti zinoša par to, kas ar mums notiks pēc nāves. Viņa stāstīja, ka, nonākot aizsaulē, katrs tiks nopratināts un tiesāts. Tie, kuru dzīve bijusi grēcīga, nokļūs ellē, kur tiks cepti un vārīti, sazāģēti un sacirsti gabalos. Tiem, kas nav grēkojuši, tiks piešķirta jauna dzīve uz zemes. Taču ne visi pārdzimst par to, ko vēlas. Laimīgākie kļūst par cilvēkiem, nelaimīgākie pārdzimst par dzīvniekiem: suni, cūku, blusu.

Konkubīnes Aizliegtajā pilsētā, it īpaši vecākās, bija ārkārtīgi māņticīgas. Viņas ne tikai audzēja ju-hu-lu un dziedāja, bet arī vadīja savas dienas, nodarbojoties ar dažādu veidu burvestībām. Viņām ticība nākamajai dzīvei bija kā ierocis. Viņām bija nepieciešams ierocis, lai nolādētu savas sāncenses. Viņas ļoti atjautīgi novēlēja dažādus likteņus savām ienaidniecēm.

Nuharu man parādīja grāmatu ar nosaukumu “Ķīniešu spoku kalendārs” — tajā bija dzīvīgi un savādi attēli. Man šī grāmata bija pazīstama. Es biju dzirdējusi visus stāstus no šīs grāmatas un redzējusi ar roku pārzīmētu grāmatas kopiju, kad dzīvoju Vuhu. Šo grāmatu izmantoja pasaku teicēji laukos. Nuharu īpaši patika “Sarkanās, izšūtās kurpītes”, kas bija sena pasaka par kurpju pāri, ko valkā spoks.

Bērnībā biju pieredzējusi, kā gaišreģi ar nepatiesiem pareģojumiem izbojā dzīvi. Lai nu kā, bet Aņ-de-hai nevēlējās riskēt. Es zināju, ka viņš satraucas par to, ka likteņa nolemtā “viņa” būšu es.

Nākamajās dienās viņa satraukums pieauga. Viņa melodrama-tiskums robežojās ar muļķību. “Katra diena varētu būt jūsu pēdējā,” viņš kādu rītu nomurmināja. Viņš mani uzmanīgi apkalpoja, vērodams katru manu kustību. Viņš ošņāja gaisu kā suns un naktīs atteicās aizvērt acis. Kad gulēju diendusu, viņš bija izgājis no Aizliegtās pilsētas un atgriezās, lai ziņotu, ka bijis pie ciema vecākajiem vecpuišiem. Piedāvādams naudu, viņš lūdzis vecpuišus, vai viņi nevēlētos adoptēt manu nedzimušo bērnu.

Es lūdzu viņam izskaidrot šādu rīcību.

Aņ-de-hai paskaidroja — ja manam zēnam uzlikts lāsts, tad mūsu pienākums ir nodot šo lāstu citiem cilvēkiem. Pamatojoties uz “Māņticības grāmatu”, ja pietiekami daudz cilvēku nesīs šo lāstu, tā iedarbība zudīs. “Vecpuiši ļoti vēlas kādu, kas nestu viņu ģimenes vārdu,” mans einuhs sacīja. “Neuztraucieties, kundze. Es neatklāju, kas ir šis zēns, un adoptācija ir tikai mutiska vienošanās.”

Es uzslavēju Aņ-de-hai uzticību un lūdzu apstāties. Bet viņš mani neklausīja. Nākamajā dienā redzēju, kā viņš paklanās sakropļotam sunim, kas pastaigājās pa dārzu. Citudien viņš metās ceļos un paklanījās sasietai cūkai, ko nesa uz templi upurēšanai.

“Mums jānoveļ lāsts,” Aņ-de-hai teica. “Izrādot cieņu kroplam sunim, tiek ņemts vērā tas, ka viņš ir cietis. Kāds viņu sitis un salauzis kaulus. Šādi dzīvnieki kalpo kā aizvietotāji, mazinot lāsta spēku, varbūt pat nodod to citiem.” Kad tika nokauta cūka, Aņ- de-hai ticēja, ka esmu atbrīvota, jo es, pieņemot cūkas garu, esmu kļuvusi par spoku.

Kādā agrā rītā visu karalisko saimi pāršalca sēru vēsts — Dižā imperatore lēdija Dzjina ir mirusi.

Mēs ar Aņ-de-hai bijām spiesti secināt, ka tam ir kāds sakars ar ba gua. Torīt notika vēl viens dīvains atgadījums. Garīgās audzināšanas pils pulkstenim, sitot “deviņi”, ieplīsa stikla apvalks. Galma astrologs izskaidroja, ka to izraisījusi lēdijas Dzjinas nāve, jo viņa pārāk kārīgi ieguldījusi savā ilgmūžībā. Viņai paticis skaitlis “deviņi”. Savā četrdesmit devītajā dzimšanas dienā viņa likusi izdrapēt gultu ar sārtām auklām un zīda palagiem, uz kuriem izšūti četrdesmit deviņi ķīniešu devītnieki.

“Viņa bija slima, bet viņai nebija paredzēta nāve līdz brīdim, kad to nenoslogos devītnieki,” teica astrologs.

Kad mans palankīns ieradās lēdijas Dzjinas pilī, viņas ķermenis jau bija nomazgāts. Viņu pārvietoja no guļamistabas uz lin čuan — dvēseles gultu laivas formā. Viņas Augstības kājas bija apsaitētas ar sarkanām auklām. Viņa bija ietērpta sudrabotā kleitā, uz kuras izšūti dažādi simboli. Tur bija laimes rati, kas simbolizē Visuma pamatus; gliemežvāki, kuros var saklausīt Būdas balsi; eļļas papīra lietussargi, kas aizsargā gadalaikus no plūdiem un sausuma; pudelītes, kurās iepildīts gudrības un burvestības šķidrums; lotosa ziedi, kas simbolizē mieru paaudžu garumā; zelta zivtiņas, kas simbolizē līdzsvaru un labvēlību, un visbeidzot bezgalības simbols. Zeltains palags ar budistu rakstiem ietina viņu no krūtīm līdz ceļiem.

Blakus Viņas Augstībai bija novietots plaukstas lieluma spogulis garā kātā. Tas sargāja mirušos no ļaunajiem spokiem. Spogulī spoki ieraudzītu paši sevi. Tā kā vairumam spoku nebija ne jausmas, kā tie izskatās, viņi domātu, ka ieraudzīs sevi tādus, kādi bija dzīvē. Bet pagātnes ļaunumi viņus bija pārveidojuši par skeletiem, groteskiem monstriem vai vēl ļaunāk. Spogulis tos sabiedētu, un tie atkāptos.

Lēdijas Dzjinas galva atgādināja lielu mīklas piku — tik ļoti viņai bija nopūderēta seja. Aņ-de-hai man pastāstīja, ka pēdējās dienās uz viņas sejas bija uzmetušies neskaitāmi augoņi. Pierakstos viņas ārsts ierakstīja, ka “pumpuri” uz Viņas Augstības ķermeņa “ziedēja” un radīja “nektāru”. Augoņi bija melni un zaļi — kā sapuvis kartupelis, kas dzen asnus. Visā Aizliegtajā pilsētā baumoja, ka tas ir viņas iepriekšējās konkurentes imperatores Džu Aņas darbs.

Lēdijas Dzjinas seja bija nolīdzināta un aizsmērēta ar pērļu pūderi. Tomēr, ja ieskatījās ciešāk, varēja saredzēt uztūkumus. Viņas Augstības galvas labajā pusē atradās paplāte ar apzeltītu māla bļodu. Tajā bija viņas pēdējais pasaulīgais ēdiens — rīsi. Kreisajā pusē stāvēja liela degoša eļļas lampa, kas simbolizēja “mūžīgo gaismu”.

Kopā ar Nuharu un Viņa Augstības pārējām sievām es devos apraudzīt mirušo. Mēs visas bijām ģērbtas baltos zīda tērpos. Nuharu bija uzkrāsojusies, bet trūka sarkanā punkta uz apakšlūpas. Viņa sāka raudāt, ieraudzījusi lēdiju Dzjinu. Viņa izvilka aukliņu no matiem un iekoda to zobos, lai apvaldītu savas jūtas. Mani aizkustināja viņas skumjas, un es viņai piedāvāju savu roku. Mēs stāvējām plecu pie pleca mirušās imperatores priekšā.

Atbrauca sērotājas. Viņas raudāja dažādos veidos. Skaņa atgādināja vairāk dziedāšanu nekā raudāšanu. Tā man atsauca atmiņā nesaskanīgu ciema orķestri. Varbūt tā arī jutos — es tikko biju izsprukusi no lāsta. Mans garastāvoklis uzlabojās, un mani nenomāca lielas skumjas.

Lēdijai Dzjinai es nekad nebiju patikusi. Uzzinājusi, ka esmu stāvoklī, viņa atklāti pateica, ka būtu gribējusi šos jaunumus izdzirdēt no Nuharu. Viņa domāja, ka esmu Nuharu nozagusi imperatoru Sjieņu Fenu.

Es atcerējos pēdējo satikšanos ar lēdiju Dzjinu. Viņas veselība pasliktinājās, bet viņa nevēlējās to atzīt. Neņemot vērā faktu, ka visi zina par persika kauliņa lieluma akmeni, viņa apgalvoja, ka viņas veselība ir spēcīgāka nekā jebkad. Viņa maksāja ārstiem, kas viņai meloja, stāstīdami par neapšaubāmu ilgmūžību. Taču viņas ķermenis nespēja noslēpt tā trūkumus. Kad viņa rādīja ar pirkstu uz mani, gribēdama pateikt, cik esmu slikta, viņas roka drebēja. Izskatījās, ka viņa ir gatava man iesist. Viņa centās novērst trīsas. Beigās viņa atkrita krēslā un nebija spējīga piecelties sēdus bez einuhu palīdzības. Tas viņu neatturēja no manis lamāšanas. “Tu — analfabēte!” viņa sauca. Es nesapratu viņas vārdu izvēli. Neviena no lēdijām, izņemot varbūt Nuharu, nelasīja tik labi kā es.

Es centos izvairīties no lēdijas Dzjinas nedzīvā skatiena. Es skatījos virs viņas uzacīm, kad bija jāpavērš seja pret viņu. Viņas platā, grumbainā piere atgādināja man kādreiz redzētu Gobi tuksneša zīmējumu. No viņas zoda atkarājās āda. Viņas mutes bezzobainā labā puse padarīja viņas seju līdzīgu bojātai melonei.

Lēdijai Dzjinai patika magnolijas. Pat būdama slima, viņa valkāja izšūtu kleitu ar lieliem, sārtiem magnoliju ziediem, kas noklāja katru auduma collu. Bērnībā imperatori sauca par Magnoliju. Man bija grūti noticēt, ka viņa agrāk spējusi piesaistīt imperatora Dao Guana uzmanību.

Cik briesmīgi, ka sieviete noveco! Vai kāds spētu iedomāties, kāda es izskatīšos, kad nomiršu?

Lēdija Dzjina todien uz mani kliedza: “Nebēdā par savu skaistumu! Labāk satraucies, ka tev netiek nocirsta galva!” Viņa ar grūtībām izspieda vārdus, cīnoties pēc elpas. “Es jums pastāstīšu, par ko es uztraucos kopš dienas, kad kļuvu par karalisko sievu! Es turpināšu uztraukties līdz savas nāves dienai!” Cenšoties saglabāt nosvērtību, viņa ar einuhu palīdzību piecēlās. Ar paceltām rokām viņa atgādināja plēsīgu putnu, kas, izpletis spārnus, nolaižas no klints radzes.

Mēs neuzdrīkstējāmies kustēties. Vedeklas — Nuharu, lēdijas ]uņa, Li, Mēja, Hueja un es — izturējām skaļās frāzes un gaidījām mirkli, kad viņa mūs atlaidīs.

“Vai jūs esat dzirdējušas stāstu par tālo zemi, kur cilvēka acu āboli izskatās kā balināti un mati ir salmu krāsā?” Lēdija Dzjina piemiedza acis. Ainava uz viņas pieres mainījās, apaļiem pakalniem pārvēršoties par stāvām ielejām. “Visa karaļa ģimene tika noslepkavota pēc tam, kad gāza impēriju. Visi, arī bērni!”

Redzot, ka šie vārdi mūs izbiedējuši, viņa kļuva apmierināta. “Jūs, analfabētu bars!” viņa kliedza. Pēkšņi no viņas kakla atskanēja trokšņi: “Ohh, vā! Ohh, vā!” Tikai pēc mirkļa sapratu, ka viņa smejas. “Bailes ir labas! Ohh, vā! Bailes jūs moka un liek jums pienācīgi uzvesties. Bez bailēm nevar iegūt nemirstību, un mans uzdevums ir jums iedvest bailes! Ohh, vā! Ohh, vā!”

Es vēl arvien dzirdēju šos smieklus. Es gribēju zināt, ko teiktu lēdija Dzjina, uzzinājusi, ka viņa ir mana bērna upuris — viņas mazdēla lāsts. Es jutos aplaimota, ka lēdija Dzjina mani bija uzskatījusi par analfabēti. Viņa būtu pavēlējusi nocirst man galvu, ja vien redzējusi manu aizrautību pēc zināšanām vai centusies uzzināt lāsta patieso iemeslu.

Vērojot viņu dvēseles gultā, nejutu vainas apziņu. Arī pārējos es neredzēju līdzcietību, izņemot Nuharu. Kopumā sejas izteiksmes bija kokainas. Einuhi tikko bija beiguši zālē dedzināt salmu papīru, tagad pūlis tika izvadīts ārā, lai turpinātu dedzināt papīru. Pagalmā bija izlikti palankīni, rati, zirgi, galdi un podi — viss no papīra, bet pēc lieluma kā dzīvē. Tur bija arī papīra cilvēku un dzīvnieku figūras, ietērptas dārgā zīdā un linā, līdzīgi tika rotātas arī mēbeles. Sekojot mandžūru apglabāšanas tradīcijām, ko viņa bija pieņēmusi, viņa visu šo ceremoniju bija sagatavojusi jau pirms vairākiem gadiem. Papīra figūra, kas attēloja viņu, bija līdzīga, bet tāda viņa bija izskatījusies jaunībā. Tai bija uzvilkta kleita, rotāta ar magnolijām.

Pirms ceremonijas sākuma tika uzstādīta trīsdesmit pēdu augsta kārts. Tajā tika pacelta sarkana zīda vītne ar uzrakstu djieņ — “piemiņā”. Tā bija pirmā reize, kad piedalījos šādā rituālā. Pirms daudziem gadsimtiem mandžūri dzīvoja plašās pļavās, un bija grūti informēt radiniekus par mirušo ģimenē. Kad kāds ģimenes loceklis nomira, ģimenes telts priekšā tika uzstādīta ar vītni rotāta kārts, lai garām braucošie jātnieki un gani apstātos un godātu mirušo neieradušos radinieku vietā.

Saskaņā ar tradīciju Aizliegtajā pilsētā tika uzstādītas trīs lielas teltis. Vienā guldīja ķermeni, otrajā atradās mūki, lamas un priesteri no tālām vietām, trešā bija domāta radinieku un augsti stāvošu viesu pieņemšanai. Pagalmā tika uzstādītas mazākas teltis, lai uzņemtu viesus. Teltis bija apmēram desmit pēdu augstas, un bambusa atbalsta stabi bija rotāti ar baltām zīda magnolijām. Kā vedeklām mums katrai tika piešķirts ducis mutautiņu mūsu asarām. Es arvien vēl dzirdēju lēdijas Dzjinas klaigas: “Analfabēte!”, un man gribējās smieties, nevis raudāt. Man vajadzēja aizklāt seju ar rokām.

Caur pirkststarpām redzēju, ka ieradies princis Guns. Viņš bija ģērbies baltā tērpā ar pieskaņotiem zābakiem. Viņš izskatījās sērīgs, kamēr vēroja zārku. Sieviešu kārtas radiniecēm nebija ļauts tikties ar brālēniem vai svaiņiem, tāpēc mēs iegājām blakusistabā. Laimīgā kārtā es visu redzēju caur logiem. Princim Gunām par godu tika pacelts zārka vāks. Uz lēdijas Dzjinas krūtīm bija sakrauti spoži dārgakmeņi, zelts, nefrīts, pērles, smaragdi, rubīni un kristāla vāzes. Blakus mazajam spogulim bija nolikta viņas kosmētikas kārba.

Princis Guns viens stāvēja pie mātes. Sēras lika viņam izskatīties vecākam. Viņš metās ceļos un paklanījās. Viņa piere ilgi palika pie grīdas. Kad viņš piecēlās, pienāca einuhs un uzmanīgi pavēra lēdijas Dzjinas lūpas. Einuhs viņas mutē ielika lielu pērli, kas bija uzvērta uz sarkana diega. Tad einuhs aizvēra viņas muti, atstājot diega galu karājamies pie viņas zoda. Pērle simbolizēja dzīves būtību, kā arī tikumību un cildenumu. Sarkanais diegs, ko sasies viņas dēls, attēloja viņa nevēlēšanos šķirties no viņas.

Princis Guns piesēja diegu pie mātes kleitas pirmās pogas. Einuhs pasniedza viņam kociņu pāri ar samitrinātu vates pikucīti. Princis Guns ar to maigi noslaucīja mātes plakstiņus.

Viesi nesa kārbas ar izdekorētām tvaicētām smalkmaizītēm. Šķīvjus altāru priekšā vajadzēja mainīt ik pēc pāris minūtēm, lai būtu vieta jaunām kārbām. Atnesa arī simtiem aprakstītu vītņu. Tās krājās kaudzēm, un pils atgādināja kaligrāfijas svētkus. Divrindes un dzejoļi karājās pie visām sienām. Bija nepieciešama papildu aukla, lai piekarinātu divrindes pie sijām. Virtuve bija sagatavojusi banketu vairāk nekā diviem tūkstošiem viesu.

Sērotājas ievaimanājās, kad princis Guns atkal metās ceļos. Dziedāšana kļuva skaļāka. Trompešu skaņas bija apdullinošas. Man šķita, ka šis ir ceremonijas beigas, bet tas bija tikai sākums.

Septītajā dienā bija laiks dedzināt papīra figūras. Tika aizdedzinātas trīs papīra pilis un divi papīra kalni. Pilis slējās divpadsmit pēdu augstumā, un uz katras bija novietota zeltīta pagoda. Viens kalns bija nokrāsots zelta krāsā, otrs — sudraba. Ceremonija risinājās ārpus Aizliegtās pilsētas, netālu no Ziemeļu tilta. Pūļi, kas ieradās, pārsniedza svinētāju skaitu Vecgada svinībās. Papīra pilis bija veidotas pēc Sun dinastijas arhitektūras parauga. Tradicionālo spārn-veidīgo jumtu dakstiņi bija krāsoti okeāna zilā krāsā. No tās vietas, kur es stāvēju, varēju ielūkoties pilīs, kas bija pilnībā mēbelētas. Krēslu pārvalki bija krāsoti triepienos un rakstos, kas imitēja izšuvumus. Uz pusdienu galda, kas bija apkrauts ar papīra puķēm, bija kārtīgi uzlikti sudraba irbulīši un zelta vīna kausi.

Kalnus sedza klintis, strauti, magnoliju koki un viļņojoša zāle — viss kā dzīvē. Mani pārsteidza tas, ka uz magnoliju zariem tupēja mazītiņas cikādes, uz peonijām varēja saskatīt tauriņus, bet zālē — circeņus. Lai izveidotu šo papīra pasauli, tika ziedoti vairāki gadi meistaru darba, un dažās minūtēs tā pārvērtīsies par pelniem.

Sāka dziedāt, un tika pielaista uguns. Kamēr liesmas šāvās augstu debesīs, mūki, lamas un priesteri sajūsminātajā pūlī meta tvaicētas smalkmaizītes. Tās bija domātas spokiem — bezpajumtniekiem. Tas bija lēdijas Dzjinas labvēlības žests.

Imperatora Sjieņa Fena nebija no sākuma līdz beigām. Viņš paziņoja, ka ir saslimis. Es zinu, ka viņš ienīda šo sievieti, un es viņu nevainoju. Lēdijas Dzjinas dēļ viņa miesīgā māte bija izdarījusi pašnāvību. Neierodoties uz bērēm, imperators deva zīmi.

Viesi un konkubīnes izrādījās vāji sērotāji. Viņi ēda, dzēra un savā starpā pļāpāja. Es pat dzirdēju kādu runājam par manu grūtniecību.

Es nekādi nespēju pārliecināt imperatoru Sjieņu Fenu, ka manas sāncenses ir pret mani sazvērējušās. Es pastāstīju Viņa Augstībai, ka zivis manā dīķī mirst, orhidejas manā dārzā novīst pašā ziedu laika vidū. Aņ-de-hai atrada grauzējus, kas bija saēduši orhideju saknes. Kāds tos bija tur slepeni ielaidis.

Mana žēlošanās saniknoja vīru. Viņš uzskatīja, ka Nuharu ir žēlsirdības dieviete, un teica, lai beidzu uztraukties. Savukārt es domāju, ka spētu tikt galā ar Nuharu, bet nevis ar trīs tūkstošiem. Varēja notikt jebkas, kopš viņas mērķēja uz manu vēderu. Man bija gandrīz divdesmit viens gads, un es jau biju dzirdējusi par pārāk daudz slepkavībām.

Es lūdzos, lai Sjieņs Fens pārceļ mūsu dzīvesvietu atpakaļ uz Juaņminjuaņu. Viņa Augstība piekāpās. Es zināju, ka man jāiemācās noslēpt savu laimi kā pelītei, kas alā slēpj ēdamo. Pēdējo nedēļu laikā centos izvairīties runāt par savu grūtniecību, kad mani apciemoja pārējās konkubīnes. Bet tas bija grūti, īpaši, ja viņas bija atnesušas dāvanas bērniņam. Imperators nesen bija palielinājis manus ienākumus, un es izmantoju papildu taelus, lai iegādātos atbilstīgas vērtības pateicības dāvanas. Man bija apnicis izlikties, ka priecājos par viņu apmeklējumiem.

Aņ-de-hai manu vēderu vērtēja augstāk par visu. Jo tas kļuva lielāks, jo viņš arvien vairāk iesaistījās. Katru dienu viņš mani ap-tekalēja, sajūsmināts un reizē nobijies. Rītos viņš sveicināja nevis mani, bet manu vēderu. “Labrīt, Jūsu Jaunā Augstība.” Viņš dziļi un svinīgi paklanījās. “Ko varu jums piedāvāt brokastīs?”

Es sāku studēt budistu manuskriptus. Es lūdzos, lai mans bērns justos apmierināts, attīstoties manī. Es lūdzos, lai mani murgi netraucētu viņa augšanai. Ja man piedzims meitiņa, arī tad es vēlējos justies laimīga un svētīta. Rītos es sēdēju saules apspīdētajā istabā un lasīju. Pēcpusdienā es trenēju savu kaligrāfiju, kas daļēji bija budistu treniņš, lai veicinātu līdzsvaru un harmoniju. Beidzot es jutu, ka manī atgriežas miers. Tā kā es piesaistīju Viņa Augstības uzmanību, viņš bija apmeklējis Nuharu tikai divreiz. Pirmā reize bija pēc lēdijas Dzjinas nāves. Pēc bērēm viņš bija izsaucis Nuharu uz tēju. Spriežot pēc Aņ-de-hai spiegu teiktā, Viņa Augstība runājis ar viņu tikai par ceremoniju.

Otrā reize, kad Viņa Augstība apciemoja Nuharu, bija pēc viņas pieprasījuma. Un par šo tikšanos Nuharu man pastāstīja pati. Viņa izdarījusi to, kas, viņasprāt, iepriecinātu Viņa Augstību, — Nuharu lūdza viņa atļauju pievienot jaunu spārnu lēdijas Dzjinas kapam. Nuharu ziņoja, ka viņa no visiem vāc naudu un ka arī pati ziedojusi savējo.

Imperators Sjieņs Fens nebija iepriecināts, tomēr slavēja Nuharu par viņas ziedošanos. Lai izrādītu savu pieķeršanos un novērtējumu, viņš izsludināja ediktu, kas pievienoja Nuharu vārdam vēl vienu titulu. Tagad viņa bija Dižās godbijības Tikumīgā lēdija. Bet Nuharu to nemaz nevēlējās. Es zināju, ko viņa grib. Viņa gribēja dabūt Sjieņu Fenu pie sevis atpakaļ gultā. Bet viņš nebija ieinteresēts. Viņa Augstība katru nakti palika manā pilī līdz rītausmai, neievērodams noteikumus. Nebūtu godīgi teikt, ka es labprātīgi dalītos ar kādu citu imperatora Sjieņa Fena dēļ, bet sapratu Nuharu ciešanas. Nākotnē es būšu viņas vietā. Taču šobrīd es centos iegūt visu, ko vien varēju. Par rītdienu es domāju kā par kaut ko nezināmu un ļāvos, lai tā pati atklājas. Vārds “nākotne” lika man atcerēties siseņu karu, kurā mans tēvs cīnījās toreiz Vuhu, kad pavasara lauki vienas nakts laikā pazuda.

Nuharu izdevās apburoši smaidīt publiski, bet baumas no viņas einuhiem un galma dāmām atklāja, ka viņa cieš. Viņa arvien dziļāk ieslīga budismā un trīs reizes dienā apmeklēja templi, lai dziedātu kopā ar savu skolotāju.

Imperators Sjieņs Fens man ieteica “neskatīties uz cilvēkiem caur adatas aci”. Bet es iekšēji jutu, ka nedrīkstu vieglprātīgi uztvert Nuharu slēpto greizsirdību. Juaņminjuaņa katrā ziņā bija droša vieta. Ārēji mēs ar Nuharu bijām draudzenes. Viņa bija iesaistījusies bērniņa sagaidīšanas sagatavošanās darbos. Viņa bija apmeklējusi karalisko drēbnīcu, kur aplūkoja bērnu drēbītes. Vēl viņa bija devusies uz karaliskajām noliktavām, lai pārliecinātos, ka augļi un rieksti ir pieejami un pietiekami svaigi. Visbeidzot viņa pārbaudīja zivju fermu. Tā kā zivis vairo piena daudzumu krūtīs, Nuharu pārliecinājās, ka ir pietiekami daudz zivju, lai paēdinātu zīdītājas.

Nuharu pati izvēlējās zīdītājas. Viņa pārbaudīja veselu armiju grūtnieču, kuru bērni piedzims vienā laikā ar manējo. Tad viņa speciāli ar karieti brauca pie manis uz Juaņminjuaņu, lai runātu par šo lietu.

“Esmu pārbaudījusi viņu veselības stāvokli trīs paaudžu garumā,” viņa teica.

Jo vairāk Nuharu aizrāvās, jo dziļākas kļuva manas bailes. Es vēlējos, kaut viņai pašai būtu mazulis. Visi Aizliegtajā pilsētā, izņemot imperatoru, saprata spiedienu, kas jāiztur Nuharu pēc vairāku gadu laulības dzīves un nekādām grūtniecības pazīmēm. Šāds spiediens varēja novest sievieti līdz savādai rīcībai, kas raksturīga neauglīgām sievietēm. Apsēstība ar ju-hu-lu bija viens tā izrādīšanas veids, cits veids bija lēkšana akā. Runājot par Nuharu, es vēl arvien nespēju noteikt, kāds ir viņas īstenais nodoms.

Pēc tam, kad ārsts Suņ Bao-tjiens mani pārbaudīja un paziņoja, ka es bērnu iznēsāšu pilnībā, Viņa Augstība izsauca savu astrologu. Abi kopā viņi devās uz Debesu templi, kur Sjieņs Fens aizlūdza, lai bērns būtu zēns. Pēc tam viņš devās pie Nuharu, lai viņu apsveiktu.

Bet viņa nav tava bērna māte! — es kliedzu savā galvā.

Nuharu savu lomu tēloja labi. Viņa izrādīja savu laimi ar īstām asarām. Es nodomāju: “Vai esmu kļūdījusies par viņu?” Varbūt bija pienācis laiks mainīt domas. Varbūt Nuharu bija pārvērtusies par īstenu budisti.

Kad es biju piektajā grūtniecības mēnesī, Nuharu ierosināja imperatoram Sjieņam Fēnam, ka man būs labāk, ja pārvākšos atpakaļ Koncentrētās dailes pilī.

“Lēdijai Jehonalai nepieciešams pilnīgs miers,” Nuharu viņam teica. “Viņai jāizvairās no jebkāda stresa, ieskaitot sliktās ziņas par valsti, ko viņa dzird no jums.”

Es ļāvos noticēt, ka Nuharu rūpējas par manu labklājību, un piekritu atgriezties. Bet mirklī, kad biju atstājusi Viņa Augstības guļamistabu, es sajutu, ka esmu kļūdījusies. Drīz pēc tam atklājās patiesība, un es vairs nekad neatgriezos tajā guļamistabā.

Lai vēl vairāk sajauktu manu dzīvi, galvenais einuhs Šims paziņoja, ka man nebūs ļauts pašai audzināt savu bērnu. Es tikšu uzskatīta par “vienu no prinča mātēm”, bet ne vienīgā. “Tāda ir karaliskā tradīcija,” Šims vēsi noteica. Arī Nuharu būs atbildīga par mana bērna ikdienas aprūpi un izglītību, un viņai būs tiesības man bērnu atņemt, ja atsacīšos ar viņu sadarboties. Gan mandžūru klana pārstāvji, gan imperators Sjieņs Fens uzskatīja, ka Nuharu karaliskās asinis piešķir viņai tiesības kļūt par nākamā prinča galveno māti. Neviens mani nekad nebija apsūdzējis par to, ka esmu zemākas klases konkubīne, bet mana ciema meitenes pagātne un mana tēva zemas kārtas gubernatora statuss bija kauna traips, ko ne galms, ne imperators nespēja aizmirst.

14

PĒC tam kad es mēnesi nebiju redzējusi imperatoru Sjieņu Fenu, viņš pieņēma četras jaunas konkubīnes. Viņas bija Haņ ķiniešu cilmes. Tā kā karaliskie noteikumi nepieļāva, ka pili atrodas ne-mandžūru izcelsmes sievietes, Nuharu vienojās, ka viņas tiek ievestas slepus.

Man bija grūti runāt par sāpēm, kādas izcietu, to uzzinājusi. Tas līdzinājās lēnai slīkšanai — manās plaušās vairs nebija gaisa, un drīz iestāsies nāve.

“Viņu sīciņās lotosa formas pēdas ir apbūrušas Viņa Augstību,” Aņ-de-hai ziņoja. “Meitenes bija dāvana no Sudžou pilsētas gubernatora.”

Laikam Nuharu nebija grūti dot mājienu gubernatoriem, ka pienācis mirklis aplaimot valdnieku. Aņ-de-hai atklāja, ka Nuharu izmitinājusi jaunās konkubīnes imperatora miniatūrajā Sudžou ciematiņā, vislielākajā karaliskajā dārzā Vasaras pili, pāris jūdžu attālumā no ļuaņminjuaņas. Vasaras pils līdz ar mazo Sudžou bija izbūvēta ap ezeru, un gandrīz septiņsimt akru platībā bija vairāk nekā trīs tūkstoši ēku.

Vai es rīkotos citādāk, ja būtu viņas vietā? Par ko es raudāju? Vai tad es nebiju nekaunīgi devusies uz meitu māju, lai apgūtu trikus, kas apmierinātu vīrieti?

Imperators Sjieņs Fens nebija mani apciemojis, kopš biju pārcēlusies. Manas ilgas pēc viņa uzveda mani uz domām par balta zīda auklām. Mazie spērieni manā vēderā mani atgrieza no šim domām un stiprināja manu dzīvotgribu. Es atskatījos uz savu dzīvi, pūloties

TO *7

saglabāt nosvērtību. Jau no paša sākuma Sjieņs Fens nekad nav bijis mans. Tā vienkārši notika. Ironiski, bet imperators trīs mēnešus pēc mātes nāves nedrīkstēja lietot alkoholu, kā arī viņam bija jāatturas no mīlēšanās. Viņš cienīja tikai tās tradīcijas, kas viņam bija izdevīgas. Es nespēju iedomāties, ka mans dēls tiks uzaudzināts līdzīgi tēvam. Lai vienmēr varētu būt sava bērna tuvumā, man bija jāpārliecina Nuharu, ka nebūšu drauds viņai.

Baumas par Viņa Augstības apsēstību ar ķīniešu meitenēm sasniedza visus Aizliegtās pilsētas stūrus. Man sāka rādīties šausmīgi sapņi. Es sapņoju, ka guļu un kāds cenšas mani izvilkt no gultas. Es cīnījos, bet neveiksmīgi, un mani izvilka no istabas. Vienlaikus skaidri redzēju, ka mans ķermenis vēl arvien nekustīgs atrodas gultā.

Vēl sapņos redzēju sarkanas ogas, kas nenobriedušas krīt no kokiem. Es pat varēju dzirdēt tās krītam — pok, pok, pok. Māņticība norādīja — tā ir zīme, ka neiznēsāšu bērnu. Panikā es aizsūtīju Aņ-de-hai, lai viņš pārbauda, vai no ogu kokiem aiz manas pils nav sākušas birt ogas. Aņ-de-hai atgriezās un ziņoja, ka uz zemes viņš nav atradis nevienu ogu.

Dienu pēc dienas es sapņos dzirdēju krītošo ogu skaņu. Man bija aizdomas, ka ogas, iespējams, aizķērušās aiz jumta dakstiņiem. Lai mani mierinātu, Aņ-de-hai pa trepēm uzrāpās uz jumta. Viņš un pārējie einuhi pārbaudīja dakstiņus, bet arī tur nebija ogu.

No Viņa Augstības nebija ne vēsts līdz brīdim, kad vienrīt ieradās Nuharu ar platu smaidu sejā. Es biju pārsteigta, ieraudzījusi aiz viņas imperatoru Sjieņu Fenu.

Mans mīļākais izskatījās mazliet dīvaini, bet drīz vien savācās. Es nevarēju noteikt, vai viņš pēc manis ir ilgojies. Laikam jau ne. Viņš bija audzināts neņemt vērā citu ciešanas. Tas vienalga būtu nepareizi, ja viņš pavadītu visu savu laiku ar vienu sievieti. Es gribēju zināt, vai viņam bija patikušas viņa sievietes. Vai viņi bija staigājuši plecu pie pleca, “vakara rietošās saules apspīdēti”? Vai Viņa Augstība vēlējās “skūpstīt ziedus viņu rokās”?

Man bija vienalga, no kurienes šīs sievietes. Es viņas ienīdu. Iztēlojoties, kā mans vīrs viņām pieskāries, man acīs sariesās asaras. “Paldies, man klājas labi,” es teicu imperatoram Sjieņam Fēnam, cenšoties pasmaidīt. Es viņam nekad neatklāšu, cik šausmīgas ir manas sāpes.

Es negribēju viņam teikt, ka esmu atteikusies doties mājās, kad man piešķīra desmit dienu atvaļinājumu kā atlīdzību par to, ka esmu stāvoklī. Lai gan man ļoti pietrūka ģimenes, es nespētu noslēpt savas jūtas, ja viņus ieraudzītu. Manas mātes vājā veselība neizturētu manu vilšanos, un arī Zunai tas nāktu par ļaunu, jo viņa lika uz mani cerības, ka atradīšu viņai piemērotu līgavaini. Žuna būtu vīlusies, ja es viņai pastāstītu, ka vairs neesmu imperatora mīļākā un ka mana palīdzība ir ierobežota.

Viņa Augstība kādu laiku klusēja. Sācis runāt, viņš vēstīja par moskītiem — kā tie viņu apsēduši. Viņš vainoja einuhus un sūdzējās, ka ārsts Suņ Bao-tjiens nav spējis izārstēt niezošu pumpu zem viņa zoda. Viņš par mani neko nejautāja un uzvedās tā, it kā mana lielā vēdera nemaz nebūtu.

“Es ar savu astrologu spēlēju spēli, ko sauc Zudušās pilis," Viņa Augstība teica, lai starp mums pārtrauktu klusumu. “Tajā ir daudzi slazdi, kas var novest pie nepareiza lēmuma pieņemšanas. Skolotājs deva padomu, lai palieku tur, kur esmu, un nemēģinu atrast savu ceļu līdz brīdim, kad būs pienācis īstais laiks un atrisinājuma atslēga pati atradīsies.”

Vai Sjieņs Fens noticētu, ja es viņam pastāstītu, ko Nuharu izdarījusi? Tas nekad neizdosies, es secināju. Visiem bija zināms, ka, iegājusi dārzā, Nuharu izskatās pēc dzērāja. Patiesībā viņa baidījās samīt skudras. Kad viņa nejauši kādai uzkāpa, viņa atvainojās. Einuhi to bija redzējuši. Viņu sauca par “vismaigāko būtni” pēc mūsu aizgājušās vīramātes.

Mēs sēdējām un dzērām tēju, kamēr starp Viņa Augstību un Nuharu risinājās saruna. Rūpējoties par mani, Nuharu ierosināja, ka viņa atsūtīs man četras no savām kalponēm.

“Tā es izrādīšu savu pateicību lēdijai Jehonalai, atbalstot savas mei-mei devumu dinastijai.” Viņa mani tagad oficiāli sauca par mei-mei — “jaunākā māsa”.

“Mazais Mākonītis ir vislabākā no tām četrām,” Nuharu teica. “Man būs grūti viņu atdot. Bet tu man esi pirmajā vietā. Dinastijas cerība atjaunoties un uzplaukt atrodas tavā vēderā.”

Imperators Sjieņs Fens bija apmierināts. Viņš uzslavēja Nuharu par viņas labsirdību, tad piecēlās, lai ietu prom. Atvadoties viņš izvairījās uz mani paskatīties. “Labu veselību,” viņš sausi nomurmināja.

Es nespēju noslēpt savas bēdas. Mana sirds turpināja meklēt kādu apliecinājumu siltumam, ko mēs reiz kopīgi dalījām. Bet tā nebija. Sajūta bija tāda, it kā mēs viens otru nemaz nepazītu. Kaut mans vēders nebūtu manu acu priekšā tik izspiedies, kaut tas nepieprasītu uzmanību un pieskārienus! Kaut es spētu aizslaucīt atmiņas!

Es vēroju, kā imperators Sjieņs Fens un Nuharu aiziet. Es gribēju mesties pie sava mīļākā kājām. Es gribēju skūpstīt viņa pēdas un ubagot pēc mīlestības.

Aņ-de-hai pienāca pie manis un cieši apskāva. “Ogas briest, kundze,” viņš čukstēja. “Drīz tās būs gatavas.”

Ciprešu zari nokarājās kā lieli vēdekļi, aizsedzot mēness gaismu. Tajā naktī uznāca vētra. Es dzirdēju, kā zari šūpojas un skrāpējas gar zemi. Nākamajā rītā Aņ-de-hai man pateica, ka sarkanās ogas ir it visur. “Tās atgādina asins pilienus,” einuhs teica. “Tās ir noklājušas visu zemi jūsu dārzā, un dažas ir aizķērušās aiz jumta dakstiņiem.”

Es saņēmu Mazo Mākonīti, piecpadsmit gadu vecu kalponi ar mazām ačtelēm un apaļiem vaigiem. Tā kā man bija jāpakļaujas pirmās sievas vēlmei, es iedevu Mazajam Mākonītim apaļu naudas summu, par ko meitene pateica mīlīgu “paldies”. Es teicu, lai Aņ-de-hai viņu uzmana. Pēc pāris dienām viņu pieķēra spiegojam.

“Es viņu pieķēru!” Aņ-de-hai ievilka Mazo Mākonīti pie manis. “Šī nožēlojamā verdzene okšķerēja Jūsu Augstības vēstulēs!”

Mazais Mākonītis noliedza apsūdzību. Kad es viņai piedraudēju, ka nopēršu, ja neatzīsies, viņa atklāja savu raksturu. Viņas mazās acis noslīka tuklajā sejā, kad viņa kliegdama apsaukāja Aņ-de-hai par “bezastaino radījumu”. Tad viņa sāka aizvainot mani. “Mana kundze iebrauca pa Debešķīgās tikumības vārtiem, bet jūs ienācāt pa sētas durvīm!”

Es teicu, lai Aņ-de-hai aizvelk kalponi prom un liek badoties trīs ēdienreizes.

It kā priecādamās par manu niknumu, Mazais Mākonītis turpināja. “Jūs labāk piedomājat, kura suni jūs spārdāt! Nu un, ka es jūs izspiegoju? Jūs esat lasījusi galma dokumentus, nevis nodarbojusies ar izšūšanu! Vai jūs esat vainīga? Vai nobijusies? Lai nu kā, ir pārāk vēlu mani mēģināt piekukuļot, lēdija Jehonala. Es ziņošu savai kundzei par visu, ko esmu redzējusi. Mani apbalvos par manu uzticību, savukārt jums nocirtīs kājas un liks dzīvot mucā.”

“Pletni!” es iesaucos. “Sodiet šo meiteni, līdz viņa aizvērsies!” Es negribēju, lai Aņ-de-hai uztver manus vārdus tieši. Diemžēl tā notika. Viņš ar pārējiem einuhiem aizvilka Mazo Mākonīti uz Soda zāli. Viņi sita Mazo Mākonīti un visādi centās apklusināt, bet meitēns bija pārāk ietiepīgs.

Pēc stundas Aņ-de-hai ieradās un paziņoja, ka Mazais Mākonītis ir mirusi.

“Tu...” es biju šokēta. “Aņ-de-hai, es tev neliku viņu sist līdz nāvei!” “Bet, kundze, viņu nevarēja apklusināt.”

Kā karaliskās saimes galva Nuharu mani izsauca pie sevis. Es cerēju, ka man būs pietiekami daudz spēka, lai izturētu to, kas mani sagaida. Es uztraucos par bērniņu sevī.

Pirms biju paspējusi saģērbties, einuhu grupiņa no Soda zāles iedrāzās manā pilī. Viņi neteica, kas viņus sūtījis. Viņi arestēja manus einuhus un kalpones un rakņājās manās atvilktnēs un skapjos.

“Labāk tūlīt sūtiet mani pie imperatora.” Aņ-de-hai palīdzēja man uzvilkt kleitu. “Viņi jūs vajās, līdz izkritīs “pūķa sēkla”.”

Es jutu, kā man iekšā viss sarāvās. Sabijusies turēju savu vēderu un teicu, lai Aņ-de-hai nevilcinās. Viņš paņēma mazgājamo trauku un izgāja caur dibenistabu, izlikdamies, ka iet pēc ūdens.

Ārpusē izdzirdu kādu balsi saucam, lai es pasteidzos saģērbties. “Viņas Augstība imperatore gaida!” Es nezināju, vai tie ir mani einuhi vai arī cilvēki, kas ieradušies izpostīt manu pili.

Es vilcinājos, cik ilgi vien spēdama, lai Aņ-de-hai iegūtu laiku. Ienāca divas manas galma dāmas. Viena pārbaudīja manas pogas un lentītes, otra sakārtoja manus matus. Es stāvēju spoguļa priekšā un uzmetu pēdējo skatienu. Es nespēju pateikt, vai tas bija manu sajūtu vai grima dēļ, bet izskatījos slima. Mana kleita bija izšūta ar melnām un zelta orhidejām. Es nodomāju — ja kaut kas ar mani notiks, es vēlētos pamest pasauli šajā kleitā.

Es pamāju uz durvju pusi, un manas galma dāmas pacēla aizkaru. Izgājusi gaismā, ieraudzīju pagalmā stāvam galveno einuhu Šimu.

Viņš bija formāli ģērbies purpurkrāsas tērpā un pieskaņotā cepurē. Viņš neatbildēja uz manu sveicienu.

“Kas notiek, Šima kungs?”

“Likums man aizliedz ar jums runāt, lēdija Jehonala.” Viņš centās runāt pazemīgi, taču viņa tonī ieskanējās slēpta sajūsma. “Atļaujiet man jums palīdzēt iekāpt palankīnā.”

Man aizžņaudzās kakls.

Sēdēdama tronī, Nuharu izskatījās majestātiski. Es nometos ceļos un viņai paklanījos. Bija pagājušas tikai dažas nedēļas, kopš mēs pēdējo reizi tikāmies, un izskatījās, ka viņa kļuvusi vēl skaistāka. Viņa bija ģērbusies zelta kleitā, kas izšūta ar feniksiem. Viņas seju klāja bieza grima kārta. Uz viņas apakšlūpas bija uzkrāsots sarkans punkts. Viņas lielās dubultplakstiņu acis šķita spožākas nekā parasti. Es nevarēju noteikt, vai tas bija no viņas asaru šķidruma vai arī tas bija efekts, ko radījis tumšais acu zīmulis.

“Es neesmu apmierināta, ka tu mani esi nostādījusi šādā situācijā,” viņa teica. Neļaujot man piecelties, viņa turpināja. “Katrs saprot, ka es neesmu radīta, lai paciestu šādu mirkli. Taču tā ir dzīves ironija. Tā kā esmu atbildīga par šo saimniecību, man nav dota izvēle. Mans pienākums ir taisnīgi spriest. Katram Aizliegtajā pilsētā ir zināms šis noteikums — nevienam nav ļauts sodīt kalponi, nemaz nerunājot par dzīvības atņemšanu.”

Pēkšņi viņa nolaida zodu. Viņa iekoda lūpā un sāka raudāt. Drīz pēc tam viņa jau šņukstēja.

“Jūsu Augstība,” galvenais einuhs Šims teica, “pletnes jau ir samērcētas, vergi gatavi izpildīt savu pienākumu.”

Nuharu pamāja. “Lēdija Jehonala, lūdzu, ejiet!”

Paņēmis no saviem palīgiem garu, resnu pletni, Šims dziļi paklanījās imperatorei un izgāja no istabas.

No četrām pusēm pienāca sargi un saslēdza mani savās rokās. Es pretojos. “Es nesu imperatora Sjieņa Fena bērnu!”

Atgriezās galvenais einuhs Šims un atlauza manas rokas aiz muguras. Mani ceļgali saļima, un es nokritu. Mans vēders atsitās pret zemi.

Uz ceļiem es pierāpoju pie Nuharu un lūdzos. “Es patiešām nožēloju, kas notika ar Mazo Mākonīti. Jūsu Augstība, tas bija negadījums. Ja jūs vēlaties mani sodīt, lūdzu, dariet to pēc dzemdībām. Es pieņemšu jebkādu ieslodzījuma laiku.”

Nuharu smaids ieplaisāja. Viņas sejas izteiksme mani biedēja. Smaids pavēstīja, ka viņa vēlas, lai es zaudētu bērniņu, un ka par šādu cenu viņa atjaunos mūsu saticību. Es biju pārliecināta — viņa zina, ka es nepadošos, zina, ka viņai būs mani jāpiespiež, zina, ka viņu atbalsta pārējās konkubīnes. Viņa gribēja, lai es saprotu, ka viņas griba ir spēcīga un ka to nevar noliegt.

Mēs skatījāmies viena uz otru. Starp mums bija kaila sapratne. “Es spēlēju godīgi, lēdija Jehonala, tas arī viss,” viņa teica gandrīz maigi. “Es varu garantēt, ka tas nav nekas personisks.”

“Pie rāmja!” iesaucās galvenais einuhs Šims.

Sargi pacēla mani kā vistu.

“Jūsu Augstība imperatore Nuharu,” es teicu, cīnīdamās atbrīvoties. “Kā jūsu verdzene es apzinos savu noziegumu. Lai gan neesmu to pelnījusi, es jūs lūdzu mani apžēlot. Es esmu sākusi stāstīt šim bērnam manā vēderā, ka jūs esat viņa patiesā māte. Jūs esat viņa liktenis. Iemesls, kāpēc šis bērns nāk caur mani, ir, lai sasniegtu jūs. Apžēlojaties šā bērna dēļ, imperatore Nuharu, jo tas būs jūsu bērns.”

Es atsitu pieri pret zemi. Doma, ka varu pazaudēt bērnu, bija vēl ļaunāka par to, ka varu pazaudēt dzīvību. “Nuharu, mana vecākā māsa, lūdzu, dodat viņam iespēju jūs mīlēt. Nākamajā dzīvē es būšu tāda, kā jūs vēlaties. Es būšu jūsu bungu āda, es būšu papīrs, ar kuru jūs slaukāt dibenu, es būšu tārps uz jūsu makšķeres āķa...”

Galvenais einuhs Šims kaut ko iečukstēja Nuharu ausī. Viņas sejas izteiksme mainījās. Šims droši vien pateica — ja viņa neapmierinās karaliskos senčus, viņai noņems titulus un viņu nospers zibens. Līdzīgi Aņ-de-hai — Šims rūpējās ne tikai par Nuharu nākotni, bet arī par savējo.

“Vai turpināt?” viņš jautāja.

Nuharu pamāja ar galvu.

“Zā!” Einuhs atkāpās, beigdams klanīšanos. Viņš sagrāba mani aiz apkakles un pavēlēja saviem cilvēkiem: “Vū Hua, puķes formas virvi!”

Mani izvilka ārā. Pēkšņi sajutu siltu šķidrumu izplūstam starp kājām. Es satvēru savu vēderu un raudāju.

Tieši tad es sadzirdēju garu saucienu no telpas attālākā gala.

“Mieru un klusumu!”

Imperators Sjieņs Fens izklupa starp galveno einuhu Šimu un mani. Viņam bija gaiši dzeltens zīda tērps. Viņa nāsis paplašinājās. Viņa acis bija niknuma pilnas. Blakus viņam stāvēja Aņ-de-hai, galīgi bez elpas.

Galvenais einuhs Šims devās sasveicināties ar Viņa Augstību, bet nesaņēma atbildi.

Nuharu piecēlās no krēsla. “Jūsu Augstība, liels paldies, ka atnācāt mani atbrīvot.” Viņa metās pie imperatora kājām. “Es to vairs nevaru izturēt. Es nespēju sevi piespiest sodīt lēdiju Jehonalu, zinot, ka viņa nes jūsu bērnu.”

Imperators Sjieņs Fens uz bridi sastinga. Tad viņš noliecās un izstiepa abas rokas. “Mana imperatore!” viņš klusi iesaucās. “Lūdzu, piecelieties!”

Nuharu necēlās. “Es esmu nepiemērota imperatore, un es esmu pelnījusi sodu,” viņa teica, un asaras straumēm tecēja gar viņas vaigiem. “Lūdzu, piedodiet, ka nespēju veikt savu pienākumu.”

“Tu esi pati žēlsirdīgākā būtne, kādu pazīstu,” atbildēja imperators. “Orhidejai palaimējies, ka esi viņas māsa.”

Es gulēju uz grīdas. Aņ-de-hai palīdzēja man piecelties sēdus. Siltais šķidrums starp manām kājām, šķiet, bija pārstājis tecēt. Kad Sjieņs Fens apskatījās, vai esmu ļoti cietusi, varēja redzēt viņu secinām, ka Aņ-de-hai pārspīlējis.

Viņa Augstība teica Nuharu, ka viņa neko nepareizu nav darījusi. Viņš izvilka mutautiņu un pasniedza viņai. “Es nevēlējos tevi apgrūtināt ar pienākumiem. Tomēr tev jāsaprot — karaliskajai saimei vajadzīgs vadītājs, un tā esi tu. Lūdzu, Nuharu, tev pieder mana dziļākā uzticība un pateicība.”

Nuharu piecēlās un paklanījās imperatoram. Viņa atdeva mutautiņu un paņēma no galvenā einuha Šima dvieli, teikdama: “Esmu uztraukta, vai tikai mazulis nav cietis. Es nespēšu vērsties pie mūsu senčiem, ja kaut kas nebūs kārtībā.” Viņa atkal izplūda asarās. Tajā brīdī imperators Sjieņs Fens piedāvāja pavadīt kopīgu pēcpusdienu karaliskajā dārzā, lai palīdzētu viņai atgūties.

Bija grūti skatīties, kā imperators izrāda savu pieķeršanos Nuharu. Un vēl grūtāk bija vienai pavadīt nakti, zinot, ka Sjieņs Fens ir ar viņu. Iespējas, kas varētu notikt un kas vēl notiks nākotnē, biedēja mani vairāk nekā jebkurš murgs. Es dzīvoju haosa pilnā pasaulē, kur mocības ir ikdienišķa parādība. Es sāku saprast, kāpēc tik daudzas konkubīnes nodevušās reliģijai. Vai nu tā, vai arī pilnīgi sajukt prātā.

Es pārcietu savas dzīves ļaunāko ziemu. Bija tūkstoš astoņsimt piecdesmit sestā gada februāra vidus. Mans vēders tagad bija arbūza lielumā. Neņemot vērā Aņ-de-hai ieteikumu, es izgāju ārā uz sarmas klātās zemes. Es vēlējos apciemot savu dārzu un ilgojos ieelpot svaigu gaisu. Sniegotie paviljoni un pagodas izraisīja manī patīkamu cerības sajūtu. Pēc pāris mēnešiem piedzims bērniņš.

Es mēģināju atrakt zemi, bet tā vēl bija cieta. Aņ-de-hai atnesa lielu maisu ar pagājušā gada ziedu sīpoliem un teica: “Iestādiet līdz ar vēlējumu bērniņam, kundze.”

Varēja redzēt, ka viņš cieši gulējis, jo vaigi bija ābolu sarkani. “Protams,” es teicu.

Pagāja vesela diena, līdz mēs iestādījām visus sīpolus. Es iedomājos zemniekus laukos un iztēlojos ģimenes, kas strādā un cenšas salauzt sasalušo zemi.

“Ja tu būsi dēls,” es teicu, uzlikusi roku uz sava vēdera, “un ja tu kādreiz kļūsi par Ķīnas imperatoru, es vēlos, lai tu būtu labs un uzslavas cienīgs.”

“A-ko!” Mirklī, kad izdzirdēju Aņ-de-hai saucienu, mans prāts pārvērtās par pavasara dārzu, kur vienlaicīgi zied visas puķes. Lai gan pārgurusi, es biju sajūsmā. Pirms ieradās Sjieņs Fens, manu pili apciemoja Nuharu un visas pārējās Viņa Augstības sievas un konkubīnes. “Kur ir mūsu jaundzimušais dēls?”

Visi apsveica Nuharu. Kad viņa izņēma bērniņu no manām rokām un lepni rādīja pārējiem, manī atgriezās bailes. Es visu laiku domāju: “Tagad, kad viņām ir zudusi iespēja nogalināt manu dēlu, vēl vēderā esot, vai viņas to nogalinās šūpulītī? Vai viņas saindēs viņa prātu, izlutinot viņu? Viens gan man ir skaidrs — viņas nekad neaizmirsīs, ka nav nokārtojušas rēķinus ar mani.”

Imperators Sjieņs Fens man piešķīra jaunu titulu — Labvēlīgā māte. Dāvanas un kastes ar taeliem tika sūtītas, lai godinātu manu ģimeni. Tomēr manai mātei un māsai bija aizliegts mani apmeklēt. Mans vīrs arī neieradās. Mana “netīrība” varēja aplipināt Viņa Augstību ar kādu slimību.

Man pasniedza desmit ēdienus dienā, bet man nebija apetītes, un lielākā daļa ēdiena tika izniekota. Mani atstāja vienatnē, lai es varētu gulšņāt. Savos sapņos dzinos pakaļ cilvēkiem, kas bija nomaskējušies un vēlējās darīt ļaunu manam dēlam.

Pēc pāris dienām mani apciemoja imperators. Viņš neizskatījās labi. Tērps, kurā viņš bija ģērbies, lika viņam izskatīties vēl tievākam un slimīgākam nekā agrāk. Viņš bija satraucies par sava dēla augumu. Kāpēc viņš ir tik maziņš un kāpēc viņš visu laiku guļ?

“Kas zina?” es ķircināju. Kā Debesu dēls varēja būt tik vientiesīgs?

“Es vakar pastaigājos parkā.” Viņa Augstība pasniedza bērniņu kalponei un apsēdās man blakus. Viņa acis klejoja no manām acīm uz manu muti. “Es redzēju nokaltušu koku,” viņš čukstus teica. “Tā galotnē auga cilvēka mati. Tie bija ļoti gari un nokarājās lejā kā melns ūdenskritums.”

Es lūkojos viņā.

“Vai tā ir laba vai ļauna zīme, Orhidej?”

Pirms paspēju atbildēt, viņš turpināja. “Tāpēc es ierados tevi apraudzīt. Ja tavas pils teritorijā ir kāds nokaltis koks, liec to nekavējoties novākt, Orhidej. Vai tu man to apsoli?”

Mēs ar Viņa Augstību pavadījām kādu laiku, staigājot pa pagalmu un meklējot nokaltušus kokus. Mēs nevienu neatradām, turklāt kopīgi vērojām saulrietu. Es biju tik laimīga, ka sāku raudāt. Viņa Augstība pastāstīja, ka viņš no dārznieka uzzinājis — mati, ko viņš redzējis parkā, esot reta ķērpju suga, kas aug uz nokaltušiem kokiem.

Es nevēlējos runāt par nokaltušiem kokiem, tāpēc pajautāju, kā viņš vada savas dienas un kā viņam sokas pieņemšanās. Viņam nebija daudz stāstāmā, tāpēc mēs kādu laiciņu gājām klusējot. Viņš šūpojot aizmidzināja bērniņu. Tas bija manas dzīves jaukākais mirklis. Imperators Sjieņs Fens nepalika pa nakti, un es neuzdrošinājos viņam to lūgt.

Es sev stāstīju, ka man jābūt priecīgai, jo dzemdības noritējušas tik gludi. Es varēju nomirt zem galvenā einuha Šima pletnes vai arī simt citos veidos. Karaliskās konkubīnes bija zaudētāju lomā, savukārt es atguvu Viņa Augstības uzmanību, pateicoties jaundzimušajam.

Sjieņs Fens atkal ieradās nākamajā dienā. Viņš vēlējās paturēt mazuli rokās. Es sev aizliedzu uzdot viņam jautājumus. Viņš sāka regulāri mani apmeklēt, vienmēr pēcpusdienās. Beidzot mēs atkal sākām runāt. Mēs pļāpājām par mūsu dēlu, un viņš atstāstīja, kas norisinās galmā. Viņš žēlojās par to, cik daudz laika viss aizņem, kā arī par savu ministru nespējību.

Es pārsvarā klausījos. Sjieņam Fēnam, šķiet, patika mūsu sarunas, un viņš sāka ierasties dienas pirmajā pusē. Starp mums nebija intimitātes, bet mēs bijām tuvi.

Es centos būt apmierināta ar to, kas man ir. Bet daļa no manis vēlējās ko vairāk. Kad Viņa Augstība vakarā bija aizgājis, es nespēju sev neko padarīt un domāju par viņu kopā ar viņa ķīnietēm — protams, ka viņas izpildīja labākus trikus par manu vēdekļa deju. Mani māca skumjas, cenšoties izprast, kāpēc es viņam vairs neliekos pievilcīga. Vai tāpēc, ka manas ķermeņa aprises bija mainījušās? Vai manu sarkano acu dēļ? Vai manu pienīgo krūšu dēļ? Kāpēc viņš izvairījās tuvoties manai gultai?

Aņ-de-hai centās mani pārliecināt, ka Viņa Augstības intereses trūkumam nav nekāda sakara ar mani. “Viņš nav radis atgriezties pie sievietēm, ar kurām gulējis. Tam nav nozīmes, cik ļoti viņš cildinājis kādas skaistumu vai cik apmierināts bijis gultā.”

Labās ziņas bija tādas, ka es neko nebiju dzirdējusi par citu grūtniecību.

No prinča Guna vēstulēm uzzināju, ka imperators Sjieņs Fens ir izvairījies no pieņemšanām, kopš parakstījis līgumu ar ārzemniekiem, kas atzina Ķīnas sakāvi. Nokaunējies un pazemots Viņa Augstība vienatnē pavadīja dienas karaliskajos dārzos. Naktīs miesas izpriecas bija kļuvušas par viņa patvērumu.

Slims būdams, viņš pieprasīja nepārtrauktu izklaidi. Aņ-de-hai uzzināja detaļas no sava jaunā drauga — Viņa Augstības istabas apkalpotāja, einuha Džou Di, kas bija zēns no Aņ-de-hai dzimtās pilsētas.

“Viņa Augstība pārsvarā ir piedzēries, un viņš nav spējīgs pildīt savas vīrieša funkcijas,” Aņ-de-hai man pastāstīja. “Viņam patīk vērot savas sievietes, un viņš pavēl tām dejas laikā sev pieskarties. Jautrība turpinās visu nakti, kamēr Viņa Augstība guļ.”

Es atminējos mūsu pēdējo kopīgo tikšanos. Sjieņs Fens runāja tikai par savu sakāvi. “Es nešaubos, ka senči mani sagraizīs desmit tūkstoš gabaliņos, kad es viņus satikšu.” Viņš nervozi iesmējās un ieklepojās. Viņa krūšu kurvis izklausījās pēc vēja kastes. “Ārsts Suņ Bao-tjiens man izrakstījis opiju pret sāpēm,” viņš teica. “Es pat neiebilstu, ka varētu nomirt, jo es vēlos atbrīvoties no savām nepatikšanām.”

Tautai vairs nebija noslēpums, ka imperatora veselība atkal sākusi pasliktināties. Viņa bālā seja un tukšās acis visus satrauca. Tā kā mēs bijām pārcēlušies atpakaļ uz Aizliegto pilsētu, galma ministriem tika pavēlēts ziņot jaunumus tieši viņa guļamistabā.

Man lūza sirds, redzot, ka Sjieņs Fens zaudējis cerību. Pirms viņš pameta manu pili, viņš teica: “Atvaino.” Pacēlis skatu no sava dēla šūpuļa, viņš man skumji uzsmaidīja. “Tas vairs nav atkarīgs no manis.”

Es vēroju sava bērna tēvu velkam tērpu ar pūķiem. Viņam pat nebija spēka, lai paceltu piedurknes. Bija nepieciešami trīs gari elpas vilcieni, lai viņš uzvilktu kurpes.

“Man jāpajautā viņam, pirms vēl nav par vēlu, lai viņš piešķir man tiesības audzināt mūsu dēlu!” Sī doma ienāca man prātā, kad turēju bērniņu un vēroju, kā Sjieņs Fens iekāpj savā palankīnā. Es biju pieminējusi savu vēlmi jau agrāk, bet atbilde nesekoja. Aņ-de-hai sacīja, ka imperators nekad nesāpinātu Nuharu, atņemot viņai tiesības būt pirmajai mātei.

Mans dēls piedzima tūkstoš astoņsimt piecdesmit sestā gada pirmajā maijā un oficiāli tika nosaukts par Tun Dži. Tun nozīmē “kopības sajūta”, un Dži — “valdīt”, tātad “valdīt kopā”. Ja es būtu bijusi māņticīga, pamanītu, ka vārds vien jau ir pareģojums.

Svinības sākās dienu pēc viņa dzimšanas un turpinājās veselu mēnesi. Nakts laikā Aizliegtā pilsēta bija pārvērtusies par svētkiem. No visiem kokiem nokarājās sarkanas laternas. Visi bija ģērbušies sarkanā un zaļā. Smalkas operas trupas tika uzaicinātas uz pili, lai uzstātos. Bungas un mūzika pieskandināja gaisu. Izrādes turpinājās dienu un nakti. Dažādu vecumu vīri un sievas bija piedzērušies. Visvairāk uzdotais jautājums: “Kur atrodas tualete?”

Diemžēl priecāšanās neapstādināja sliktās ziņas. Lai cik laimes un uzvaras simbolus nēsātu, mēs zaudējām barbariem pie sarunu galdiem. Ministrs Dži Jins un Dižais sekretārs Guei Ljans — prinča Guna sievastēvs — tika nosūtīti, lai pārstāvētu Ķīnu. Viņi atgriezās ar vēl vienu pazemojošu līgumu, kurā trīspadsmit valstis, to skaitā Anglija, Francija, Japāna un Krievija, bija izveidojušas aliansi pret Ķīnu. Viņi uzstāja, lai mēs atveram vēl ostas opijam un tirdzniecībai.

Es princim Gunām sūtīju ziņnesi, uzaicinot viņu apciemot jaundzimušo brāļadēlu, bet klusībā cerēju, ka viņš spēs pārliecināt Sjieņu Fenu ierasties uz pieņemšanām.

Princis Guns ieradās nekavējoties un izskatījās nepatīkami satraukts. Es viņam piedāvāju svaigus ķiršus un Lun Dzjinas tēju no Handžou. Viņš dzēra tēju malkiem, it kā tā būtu tīrs ūdens. Es jutu, ka esmu izvēlējusies nepareizu laiku apciemojumam. Bet mirklī, kad princis Guns ieraudzīja Tun Dži, viņš mazulīti pacēla. Bērns pasmaidīja, un viņa tēvoci tas pilnīgi iejūsmināja. Es zināju — Guns vēlas palikt ilgāk, bet ieradās ziņnesis ar dokumentu, ko vajadzēja parakstīt, un Gunām bija jānoliek Tun Dži.

Dzerdama tēju, es šūpoju šūpulīti. Kad ziņnesis aizgāja, princis Guns izskatījās noguris. Es jautāju, vai jaunais līgums viņu nomāc.

Viņš pamāja un pasmaidīja. “Es nudien nejūtos divdesmit trīs gadus vecs.”

Es pajautāju, vai viņš man varētu kaut ko pastāstīt par šo līgumu. “Vai tas tiešām ir tik ļauns, kā es dzirdēju?”

'MO

“Tu to negribi zināt,” — bija viņa atbilde.

“Man jau tagad ir dažas idejas šajā sakarā,” es uzdrošinājos pateikt. “Es palīdzu Viņa Augstībai ar galma dokumentiem.”

Princis Guns pacēla acis un paskatījās uz mani.

“Atvaino, ka tevi pārsteidzu,” teicu.

“Tā gluži nav,” viņš atbildēja. “Es tikai vēlētos, kaut Viņa Augstība izrādītu lielāku interesi.”

“Parunā ar viņu vēlreiz.”

“Viņa ausis ir aizbāztas ar vati,” viņš nopūtās. “Es viņu nevaru sapurināt.”

“Es spētu ietekmēt Viņa Augstību, ja tu man varētu kaut ko pastāstīt,” es bildu. “Galu galā man tas jāuzzina Tun Dži dēļ.”

Vārdi princim Gunām šķita samērā saprātīgi, un viņš sāka stāstīt. Es biju satriekta, uzzinājusi, ka līgums atļauj ārzemniekiem atvērt konsulātus Pekinā.

“Katra valsts ir izvēlējusies vietu netālu no Aizliegtās pilsētas,” viņš teica. “Līgums atļauj ārzemju tirgoņiem ceļot gar Ķīnas krastiem, un misionāriem ir dota valdības aizstāvība.”

Tun Dži raudāja manās rokās. Viņam droši vien vajadzēja pārmainīt autiņus. Es viņu maigi iešūpoju, un viņš apklusa.

“Vēl mums jāpiekrīt nolīgt ārzemju inspektorus, kas vadītu mūsu muitu, un pats ļaunākais,” princis Guns apklusa, tad turpināja, “mums ir jālegalizē opijs.”

“Viņa Augstība to nepieļaus,” es teicu, iztēlodamās, kā princis Guns dosies pēc brāļa paraksta.

“Kaut tas būtu no viņa atkarīgs! Patiesība ir tāda, ka ārzemju tirgoņus atbalsta viņu zemju militārie spēki.”

Mēs sēdējām, skatīdamies ārā pa logu.

Tun Dži atkal sāka raudāt. Viņa balss nebija ne skaļa, ne spēcīga. Viņš izklausījās pēc kaķēna. Ienāca kalpone, lai viņu pārtītu. Pēc tam es viņu šūpojot iemidzināju.

Es domāju par Sjieņa Fena veselību un iespējamību, ka mans dēls var uzaugt bez tēva.

mi

“Redzi, līdz kam ir nonākusi piectūkstoš gadu civilizācija,” princis Guns nopūtās, pieceldamies no krēsla.

“Es pēdējā laikā neesmu redzējusi Viņa Augstību,” teicu, ielikdama Tun Dži atpakaļ šūpulī. “Vai jūs esat tikušies?”

“Viņš nevēlas mani redzēt. Kad mēs tiekamies, viņš apsaukā mani un manus ministrus par idiotu baru. Viņš draud nocirst galvu Dži Jinam un manam sievastēvam. Viņam ir aizdomas, ka viņi ir nodevēji. Pirms Dži Jins un Guei Ljans devās uz pārrunām ar barbariem, viņi sarīkoja atvadu svētkus savām ģimenēm. Viņi gaidīja, ka viņiem nocirtīs galvu, jo necerēja, ka Viņa Augstībai būs izeja. Mūsu ģimenes dzēra un dziedāja dziesmas, atvadoties no viņiem. Mana sieva ir izmisumā. Viņa vaino mani, ka esmu iejaucis viņas tēvu. Viņa draud, ka pakārsies, ja kaut kas notiks ar viņas tēvu.” “Kas notiks, ja Sjieņs Fens atteiksies parakstīt līgumu?”

“Viņa Augstībai nav izvēles. Ārzemju karaspēks jau izvietots Tjieņdzinā. Viņu mērķis būs Pekina. Pie mūsu rīkles ir pielikts durklis.” Skatīdamies uz Tun Dži, princis Guns teica: “Baidos, ka man tagad jādodas atpakaļ pie darba.”

Es vēroju viņu aizejam pa gaiteni un sajutos laimīga, ka, paldies Dievam, Tun Dži ir tēvocis.

15

PĀRIS NEDĒĻU pēc dzimšanas Tun Dži bija paredzēta pirmā ceremonija. Tās nosaukums bija Ši-sati — trīs peldes. Saskaņā ar senču priekšrakstiem rituāls nodrošinās Tun Dži vietu Visumā. Iepriekšējā vakarā pirms ceremonijas manu pili no jauna izrotāja einuhi, apvīdami sijas un jumta dzegas ar sarkanu un zaļu drānu. Pie vārtiem un gaiteņos karājās ķirbju formas sarkanas laternas.

Es biju sajūsmināta, jo mana māte, māsa Žuna un brālis Guei Sjuņs bija saņēmuši atļauju man pievienoties. Šī būs viņu pirmā ciemošanās pēc manas ierašanās Aizliegtajā pilsētā. Es iztēlojos, cik iepriecināta būs mana māte, kad es viņai pasniegšu Tun Dži. Es cerēju, ka viņš smaidīs. Es gribēju zināt, kā klājas Žunai. Bija kāds jauneklis, ar kuru es gribēju viņu iepazīstināt.

Guei Sjuņam nesen tika piešķirts tēva tituls. Tagad viņam bija izvēle — vai nu palikt Pekinā un dzīvot no ik gadu piešķirtajiem taeliem, vai arī sekot tēva pēdās un strādāt, veidojot karjeru karaliskajā galmā. Guei Sjuņs izvēlējās pirmo variantu, un tas mani nepārsteidza — viņam trūka tēva apņēmības. Lai nu kā, tas būs atbalsts mātei, ka viņas dēls būs blakus.

Kad saule sildīja dārzu un ziedu smarža pildīja gaisu, sāka ierasties viesi. Arīdzan Tun Dži vectēva Dao Guana vecās konkubīnes. Es labi atcerējos šīs vecenes no Labvēlīgā klusuma pils.

“Jums būtu jāpieņem viņu ierašanās kā pagodinājums, kundze,” Aņ-de-hai teica. “Viņas reti kad parādās ļaudīs, jo budistēm ir jānododas vientulībai.”

Sievietes ieradās grupās, ģērbušās plānos dubļu krāsas kokvilnas tērpos. Viņu dāvanu kastes bija nevis sarkanā, bet dzeltenā krāsā, ietītas sausās lapās. Vēlāk es atklāju, ka visās bija vienāda velte — sēdošs Buda, izgrebts no koka vai nefrīta.

Es stāvēju pie vārtiem un sveicu viesus, ģērbusies savā burvīgajā persiku krāsas kleitā. Galma dāma atnesa Tun Dži, kas bija ievīstīts zeltainās drānās. Viņš tikko bija atvēris acis un jautrā noskaņā. Viņš vēroja viesus ar gudru skatienu. Kad saule jau bija virs jumta, ieradās karaliskie radi, kas dzīvoja ārpus Aizliegtās pilsētas, starp tiem arī princis Guns, princis Cens, princis Čuņs un viņu sievas un bērni.

Imperators Sjieņs Fens un Nuharu ieradās ap pusdienlaiku. Par viņu ierašanos ziņoja divās rindās sastājušies krāsaini ģērbti einuhi — viņi virknējās pusjūdzes garumā. Sjieņa Fena pūķa krēsls un Nuharu feniksa krēsls tuvojās pils vārtiem, einuhu ieskauts.

Imperators iepriekšējā vakarā bija atnācis ciemos uz manu pili, lai padzertu tēju. Viņš atnesa Tun Dži dāvanu — savu jostu, kas veidota no zirgu astriem un locītām balta zīda lentītēm. Viņš man pateicās, ka esmu viņam dāvājusi dēlu.

Sakopojusi visu drosmi, es viņam teicu, ka esmu vientuļa. Lai gan man ir Tun Dži, es teicu, jūtos apjukusi un pazudusi. Es lūdzos, lai viņš paliek pa nakti. “Ir pagājis pārāk ilgs laiks, Sjieņ Fen.”

Viņš saprata, bet nepalika. Pēdējo mēnešu laikā viņš bija piepildījis katru iespējamo guļamistabu Vasaras pilī ar skaistulēm no visas valsts. Viņš teica: “Es nejūtos vesels. Ārsts man ieteica gulēt vienatnē, lai izvairītos no manas sēklas noplūdes.”

Es sāku saprast Nuharu, lēdiju Juņu, Li, Mēju un Hueju, un pārējās, ko Debesu dēls vairs neiekāroja vai bija aizmirsis.

“Esmu parakstījis ediktu, kas tev piešķir jaunu titulu,” mans vīrs teica, pieceldamies uz promiešanu. “To paziņos rīt, un es ceru, ka tu būsi gandarīta. No šā brīža tev būs tāda pati kārta un tituls kā Nuharu.”

Sākās Ši-saņ ceremonija. Pēc tam kad Nuharu atļāva sēsties, konkubīnes izklīda. Dāmas bija ģērbušās svētku tērpos, it kā būtu atnākušas uz operu. Viņas lūkojās apkārt un visu kritizēja.

Nuharu man teica: “Lūdzu, sēdies, jaunākā māsa.” Viņas acis atmaiga, lai gan viņas grima tumšās, biezās acu līnijas izskatījās skarbi. Es apsēdos krēslā blakus viņai.

Pūlis sajuta, ka Nuharu vēlas ko teikt. Cilvēki sapulcējās tuvāk un izstiepa kaklus, tā izrādīdami vēlmi klausīties.

“Pažēlojiet mani kā sievieti,” Nuharu uzrunāja pūli. “Esmu vainīga Viņa Augstības priekšā. Tā ir mana nelaime, ka nespēju viņam iznēsāt bērnus. Tun Dži ir mana iespēja pierādīt viņam uzticību. Es sajutu, ka esmu Tun Dži māte jau tad, kad sāka briest lēdijas Jeho-nalas vēders.” Viņa pasmaidīja pati par saviem vārdiem. “Esmu iemīlējusies savā dēlā.”

Viņas balsī nebija ne miņas no ironijas. Es vēlējos, kaut būtu kļūdījusies par viņas nodomiem. Ja tā būtu vienīgi mīlestība, ko viņa jūt pret Tun Dži, es viņai priecīgi ļautu to izrādīt. Bet mani mātes instinkti bija dziļi, un es jutu, ka viņai nedrīkst uzticēties.

“Nāciet visi un dalieties līksmībā kopā ar mani!” Nuharu sauca. “Apskatiet manu debešķīgo puisēnu Tun Dži!”

Konkubīnes ļoti pūlējās, lai izrādītu entuziasmu. Viņu sejas bija klātas ar krāsu, bet viņu galvas — smagi dekorētas ar rotājumiem. Viņas nometās ceļos un vēlēja mums ar Nuharu “desmittūkstoš gadu ilgu mūžu”. Es sajutos neomulīgi, kad dāmas ieskāva šūpuli. Viņas bučoja Tun Dži uz vaigiem. Viņu sarkani krāsotās lūpas man lika domāt par izsalkušiem vilkiem, kas saplosa gabalos trusīti.

Es saodu nepazīstamu zāļu smaržu, kad garām pagāja lēdija Juņa. Viņa bija ģērbusies bāli dzeltenā zīda kleitā, kas izšūta ar baltām krizantēmām. Viņai ausīs bija divi valrieksta lieluma bumbuļi, kas šūpojās līdz viņas pleciem. Kad lēdija Juņa apsēdās un pasmaidīja, viņas vaigos parādījās bedrītes.

“Vai bērniņš guļ visu nakti?” viņa jautāja. “Vēl ne?”

Mēs ar Nuharu saskatījāmies.

“Es labprāt dzirdētu kādu laimes vēlējumu,” Nuharu teica lēdijai Juņai.

“Vai pamanījāt, ka tikko sākušas ziedēt plūmes?” it kā nedzirdējusi Nuharu teikto, lēdija Juņa turpināja. “Manā pilī šorīt notika kas ļoti dīvains.”

“Kas tieši?” pārējās lēdijas jautāja, izstiepušas kaklus pret lēdiju Juņu kā zosis.

“Savas guļamistabas stūrī,” lēdija Juņa sāka čukstēt, “es atradu milzīgu sēni. Tā bija tik liela kā cilvēka galva!”

Redzēdama, ka viņas klausītājas ir pārsteigtas, lēdija Juņa pasmaidīja. “Notiks vēl dīvainākas lietas. Mans astrologs pareģoja nāvi, vērodams zirnekļa tīklu saldo olīvu kokā. Protams, es pati esmu lietas kursā. Imperators Sjieņs Fens man vairākkārt teicis, ka viņš miegā pārvēršas par lupatu un ka dienvidu vējš viņu aiznes tieši līdz Debesīm. Viņa Augstība nevēlas atvadu ceremoniju. Tas ir viņa lēmums, ka mēs visas kļūsim par atraitnēm.”

Nuharu mugura sēžot bija taisna kā priede. Viņa mirkšķināja acis un nolēma neievērot lēdiju Juņu. Viņa paņēma tējas krūzi un pacēla vāciņu, lai iedzertu.

Pārējās lēdijas sekoja viņas paraugam. Mēs visas kā viena iebāzām degunus tējas krūzītēs.

Es prātoju, vai lēdija Juņa ir pie pilna saprāta. Šī doma sāka migloties, kamēr turpināju vērot. Viņas vārdi bija patiesi, kad viņa sāka dziedāt dziesmu “Putekļi vējā”:

Tu jautā, kad es nākšu,

Ak vai! Vēl ne, vēl ne...

Kā tovakar lietus pildīja peļķes!

Ak, vai mēs vēl jutīsim sveču smaržu

Un vai atminēsimies tā vakara lietus jautrās stundas?

Beidzot manas mātes palankīns bija sasniedzis Debešķīgās šķīstības vārtu sānu ieeju. Mirklī, kad ieraudzīju māti izkāpjam, es apraudājos. Viņa bija novecojusi un tagad bezspēcīgi atbalstījās

Žunas un Guei Sjuņa rokās. Pirms beidzu savu ceremoniālo sveicienu, māte nokrita pie zemes. “Apsveicu, Orhidej! Es nedomāju, ka piedzīvošu sava mazdēla ierašanos pasaulē.”

“Laimīgais brīdis ir klāt!” no gaiteņa atskanēja galvenā einuha Šima sauciens. “Mūziku un salūtu!”

Mani pavadīja einuhi, kas bija īpaši apmācīti šim rituālam, un es kustējos cauri pūlim. Es pajautāju imperatoram, vai māte drīkst sēdēt man blakus, un viņš to atļāva. Mana ģimene aiz laimes apraudājās. Ar grūtībām māte pieliecās pie Tun Dži un tam pirmo reizi pieskārās. “Tagad es mierīgi varu tikties ar tavu tēvu,” viņa man teica.

Kad mēs apsēdāmies, Zuna ar Guei Sjuņu man pastāstīja, ka veduši māti pie Pekinas labākajiem ārstiem. Viņa izskatījās slimīga. Es saņēmu mātes rokas savējās. Paraža neļāva palikt manai ģimenei pa nakti Aizliegtajā pilsētā, un mums būs jāšķiras, kad ceremonija beigsies. Mani ļoti satrauca doma, ka vairs nekad neredzēšu māti, un es neņēmu vērā Nuharu lūgumu viņai pievienoties, lai uzņemtu galma pārstāvjus.

“Padomā no citas puses,” māte teica, cenšoties mani nomierināt. “Nāve būs atvieglojums, jo mani moka sāpes.”

Es noliecu galvu uz mātes pleca un nebiju spējīga izteikt ne vārda. “Centies neizbojāt šo mirkli, Orhidej,” māte pasmaidīja.

Man vajadzēja piepūlēties, lai izskatītos priecīga. Man likās neaptverami, ka visi šeit savākušies mana dēla dēļ.

Guei Sjuņs iejuka pūlī, un es varēju dzirdēt viņa smieklus. Varēja manīt, ka rīsu vīns ir iedarbojies.

Zuna bija kļuvusi vēl skaistāka, bet tievāka nekā pēdējo reizi, kad viņu redzēju.

“Žunas nākotne vēl nav nokārtota, un tas mani satrauc,” māte nopūzdamās sacīja. “Viņai nav paveicies kā tev. Neviena vērtīga piedāvājuma, un viņai ir jau pāri divdesmit.”

“Ir viens vīrietis, ko esmu noskatījusi Zunai,” es teicu mātei. “Nevaru sagaidīt, līdz izdzirdēšu viņa vārdu.”

“Tas ir nesen par atraitni kļuvušais princis, Sjieņa Fena septītais brālis.”

Māte bija sajūsmā.

“Tomēr,” es brīdināju, ““atraitnis” nenozīmē to, ka princim Ču-ņam nav sievu vai konkubīņu. Vienkārši viņa pirmās sievas vieta ir brīva.”

“Saprotu,” māte pamāja ar galvu. “Tomēr princis Čuņs būtu lieliska izdevība Žunai. Viņa būtu Čuņa saimniecības Nuharu, vai ne?” “Tieši tā, māt, ja vien viņa Čuņu ieinteresēs.”

“Ko vēl varētu vēlēties ģimene ar mūsu pagātni? Dzīvi bez izsalkuma — tas bija galvenais, ko es vēlējos saviem bērniem. Manas laulības ar tavu tēvu bija norunātas. Mēs pirms kāzām nekad agrāk nebijām tikušies. Tomēr viss izvērtās jauki, vai ne?”

“Vairāk nekā jauki, māt.”

Mēs kādu brīdi klusējām, cieši kopā savītiem pirkstiem. Tad māte teica: “Manuprāt, jūs ar Žunu varētu satuvināties, ja šī saderināšanās izdosies. Tā būtu mana pēdējā vēlēšanās uz šīs zemes, ka jūs pieskatītu viena otru. Turklāt Žuna būtu papildu acs tavā labā, lai uzmanītu Tun Dži.”

Es noliecu galvu mātes viedo vārdu priekšā.

“Tagad ej pie savas māsas, Orhidej,” māte teica, “un atstāj mani vienatnē ar mazdēlu.”

Es piegāju pie Zunas un aizvedu viņu uz dārza attālāko galu. Mēs apsēdāmies mazā akmens paviljonā. Es skaidroju savu viedokli un mātes vēlēšanos. Žuna bija laimīga, jo es biju turējusi savu solījumu, atrodot viņai piemērotu līgavaini.

“Vai es patikšu princim Čuņam?” viņa jautāja. “Kā lai es sagatavojos?”

“Vispirms paskatīsimies, vai tu viņam iepatiksies. Man ir jautājums —, un tas ir būtiski — vai tu izturēsi ciešanas, kādas esmu izcietusi es?”

“Ciešanas? Tu mani apsmej, vai ne?”

Man radās šaubas. Žunai nebija ne jausmas, par ko es runāju. “Žuna, mana dzīve nav tāda, kā šķiet. Tev tas ir jāsaprot. Es nevēlos kļūt par tavas nožēlas cēloni. Es vienkārši nevēlos radīt traģēdiju.”

Žuna nosarka. “Bet, Orhidej, es par to vien esmu sapņojusi, lai man būtu tādas pašas iespējas kā tev. Es gribu, lai mani apskauž visas Ķīnas sievietes.” Viņa plati pasmaidīja.

“Lūdzu, Žuna, atbildi uz manu jautājumu. Vai tu pacietīsi, ka zaudēsi savu vīru citu dēļ?”

Žuna vispirms padomāja, tad atbildēja. “Ja tas tā ir noticis jau simtiem gadu, es neredzu iemeslu, kāpēc man tas būtu par grūtu.” Es ievilku elpu un pēdējo reizi brīdināju. “Kad būsi iemīlējusi vīrieti, tu mainīsi savas domas. Es tev saku no pieredzes — sāpes ir neciešamas. Tu jutīsi, ka tava sirds tiek izcepta kā uz karstas pannas.”

“Tad es labāk pacentīšos neiemīlēties.”

“Tas var nebūt atkarīgs no tevis.”

“Kā tā?”

“Mīlestība ir mīlestība — vismaz tā bija ar mani.”

“Tad ko lai es iesāku, Orhidej?” apmulsumā Zunas acis iepletās. Mani pildīja skumjas, un es klusēju, lai savaldītos.

Žuna maigi pielika savu vaigu pie manējā. “Tu laikam esi iemīlējusi imperatoru Sjieņu Fenu.”

“Tas bija... muļķīgi no manas puses.”

“Es ņemšu vērā tavu pamācību, Orhidej. Es saprotu, tas laikam ir grūti. Bet es vēl arvien apskaužu savu vecāko māsu. Manā dzīvē nav bijis pieklājīgs vīrietis. Tas man liek domāt, ka neesmu pievilcīga.” “Tu zini, ka tās ir muļķības, Žuna. Kā tu vari nebūt pievilcīga, ja tava māsa ir imperatora sieva — Ķīnas seja?”

Žuna pasmaidīja un piekrītoši pamāja.

“Tā ir taisnība, tu esi kļuvusi skaistāka.” Es apliku roku ap viņas plecu. “Es gribu, lai no šā brīža tu katru minūti apzinātos savu skaistumu.”

“Ko nozīmē “minūte”?”

“Tā ir pulksteņa adata.”

“Kas ir pulkstenis?”

“Nu — es tev parādīšu. Pulksteņi ir imperatora spēļmantiņas.

Tie rāda laiku. Pulksteņi slēpjas metāla kastēs, līdzīgi kā gliemeži slēpjas savās čaulās. Katrā kastītē atrodas tikšķoša sirds.”

“Kā dzīvai būtnei?”

“Jā. Bet tie nav dzīvi. Pārsvarā tos taisa cilvēki ārvalstīs. Tev tie būs vairumā, kad apprecēsi princi Čuņu.”

Es izņēmu savu pūdera otu. “Paklau, Žuna,” es teicu, “kā Sjieņa Fena iecienītas konkubīnes māsai tev būtu jāzina, ka vīrieši gatavi mirt, lai tevi iegūtu, bet, iespējams, viņiem nepietiek drosmes, lai pienāktu pie tevis un pateiktu savu nodomu. Es parunāšu ar Viņa Augstību par iespēju savest tevi kopā ar viņa brāli. Ja saņemšu viņa svētību, pārējais aizies kā smērēts.”

Kad mēs ar Žunu atgriezāmies pie mātes un Guei Sjuņa, mūzika un uguņošana bija beigusies. Galvenais einuhs Šims paziņoja, ka ceremonijas pirmā daļa ir galā un tūlīt sāksies otrā daļa — Pelde zeltā. Pēc viņa sauciena četri einuhi iznesa zelta vannu. Viņi to novietoja pagalma centrā zem ziedošas magnolijas un piepildīja ar ūdeni. Ap vannu tika salikti ogļu sildītāji.

Bariņš kalpoņu nometās ceļos pie vannas, kamēr divas zīdītājas iznesa manu dēlu. Kalpones izģērba Tun Dži un ielika viņu vannā. Viņš kliedza, bet viņa iebildumi netika ņemti vērā. Kalpones turēja viņa mazās rociņas un kājiņas tā, it kā dīrātu trusi. Visiem tas šķita uzjautrinoši. Katrs mana dēla kliedziens mani sāpināja. Bija grūti mierīgi nosēdēt, bet zināju, ka man jāiztur. Bija kaut kas jāziedo Tun Dži cieņas labā. Katra ceremonija viņu tuvinās tiesiska mantinieka statusam.

Simtiem skatienu pavadīts, Tun Dži vannojās pirmoreiz. Viņš arvien vairāk satraucās.

“Paskaties, zem Tun Dži labās paduses ir tumšs plankums!” Nuharu piecēlās no krēsla un pieskrēja pie manis. Notikumam par godu viņa bija pārģērbusies citā tērpā. “Vai tā ir nelaimīga zīme?” “Tā ir dzimumzīme,” es viņai teicu. “Ārsts Suņ Bao-tjiens man teica, ka uztraukumam nav pamata.”

“Es neuzticētos Suņ Bao-tjieņam,” sacīja Nuharu. “Es nekad neesmu redzējusi tādu dzimumzīmi — tā ir pārāk liela un pārāk tumša. Man tūlīt būs jākonsultējas ar savu astrologu.” Pagriezusies pret vannu, viņa pamācīja kalpones: “Necentieties apklusināt raudošo Tun Dži. Lai viņš raud! Viņam ir paredzēts justies neērti. Tāda ir ceremonijas jēga. Jo skaļāk viņš raudās, jo lielākas būs viņa iespējas izaugt par spēcīgu vīru.”

Es piespiedu sevi aiziet, citādi būtu iebelzusi Nuharu pa ribām. Pūta vējš. No kokiem bira sārtas ziedlapiņas. Pāris no tām iebira vannā. Kalpones tās izņēma un rādīja Tun Dži, pūloties viņu apklusināt. Šis mazgāšanās skats zem magnolijas būtu bijis burvīgs, ja vien bērns netiktu mocīts. Man nebija ne jausmas, cik ilgi Tun Dži vēl jāsēž ūdenī. Es paskatījos uz sauli un lūdzos, lai tā nepazūd.

“Drēbes!” galvenais einuhs Šims stilizēti iedziedājās. Kalpones ātri nosusināja un saģērba Tun Dži, kas bija tik noguris, ka iemiga viņu darbošanās laikā. Viņš atgādināja lupatu lelli. Taču ceremonija ne tuvu vēl nebija beigusies. Kad vanna bija iztukšota, guļošo Tun Dži ielika tur atpakaļ. Vairāki lamas, ģērbušies saules krāsas drānās, apsēdās ap bērnu, izveidojot apli, un sāka dziedāt.

“Dāvanas!” iesaucās galvenais einuhs Šims.

Ar imperatoru Sjieņu Fenu priekšgalā viesi nāca uz priekšu, lai dāvātu savas veltes.

Katra kaste tika atvērta, un Šims pavēstīja tās saturu. “No Viņa Augstības — četri zelta stieņi un divi sudraba gabali!”

Einuhi noņēma iepakojumu, atklājot sarkani lakotu kārbu. Galvenais einuhs Šims turpināja. “No Viņas Augstības imperatores Nuharu — astoņi zelta gabali un sudraba stienis, astoņi laimes žuji, četri zelta un sudraba naudas gabali, četras kokvilnas ziemas segas, četri kokvilnas pārklāji un palagi, četras ziemas jakas, četras ziemas bikses, četri pāri zeķu un divi spilveni.”

Pārējie viesi dāvināja savas veltes atbilstīgi kārtai un paaudzei. Dāvanas vairāk vai mazāk visas bija vienādas, atšķīrās vienīgi daudzums un kvalitāte. Neviens nedrīkstēja dāvāt vairāk kā pirmais pāris, un patiesībā neviens dāvanas neizmantoja. Viss tika sapakots un aizsūtīts uz karaliskajām noliktavām Tun Dži vārdā.

Nākamajā dienā es pamodos pirms ausmas, lai pavadītu kādu brīdi kopā ar savu dēlu. Tad Ši-saņ rituāls tika turpināts. Tun Dži atkal mērcēja vannā.

Viņš bija sēdējis ūdenī jau stundu un piecpadsmit minūtes. Spīdēja saule, bet maija gaiss bija vēss. Mans dēls viegli varēja saaukstēties. Visiem bija vienalga. Kad Tun Dži pāris reižu nošķaudījās, es palūdzu Aņ-de-hai iznest telti, kas aizsargātu viņu no vēja. Bet Nuharu noraidīja šo domu. Viņa teica, ka telts aizēnos Tun Dži laimi. “Šīs peldes mērķis ir izrādīt Tun Dži maģiskajiem Visuma spēkiem.” Es atteicos viņai šoreiz paklausīt. “Telts paliks,” es uzstāju. Nuharu neko neteica. Bet, kamēr apmeklēju tualeti, telti novāca. Es zināju — ir neprātīgi domāt, ka Nuharu vēlas, lai mans dēls saslimst. Bet es nespēju tikt vaļā no šīs domas.

Nuharu teica, ka mēs nedrīkstam mainīt tradīcijas. “Visi imperatori ir peldināti tieši tāpat.”

“Bet mūsu senči bija citādi,” es strīdējos pretī. “Viņi dzīvoja zirgu mugurās un staigāja apkārt puskaili.” Es atgādināju Nuharu, ka Tun Dži tēvs ir vīrs ar trauslu veselību un ka Tun Dži piedzimstot svēra zem normas.

Nuharu apklusa, bet nepadevās.

Tun Dži sāka šķaudīt.

Vairs ilgāk nespēdama sevi valdīt, es piegāju pie vannas un pagrūdu malā kalpones. Es sagrābu Tun Dži un ieskrēju iekšā.

Ceremonijas un svētki turpinājās. Tostarp dārznieks atrada manā dārzā apraktu fetiša lelli. Uz lelles krūtīm bija uzzīmēti divi melhi hieroglifi, kas atveidoja vārdus “Tun Dži”.

Imperators Sjieņs Fens sasauca visas savas sievas un konkubīnes, vēlēdamies pats atklāt šo noziegumu. Es saģērbos un devos uz lēdijas

)uņas pili. Es nezināju, kāpēc mums jāsatiekas tieši tur. Pa ceļam satiku Nuharu. Viņa nāca no citas pils, un arī viņai nebija ne jausmas, kas notiek.

Tuvojoties pilij, mēs dzirdējām šņukstus. Mēs iesteidzāmies zālē un atradām tur dusmīgu imperatoru. Sjieņs Fens bija pidžamā, blakus viņam stāvēja divi einuhi, katrs rokā turēdams pletni. Uz zemes, ceļos nometušies, atradās neskaitāmi einuhi un kalpi. Starp viņiem pirmajā rindā bija lēdija Juņa. Viņa bija ģērbusies sārtā zīda kleitā, un viņa bija tā, kas šņukstēja.

“Beidz raudāt,” teica imperators Sjieņs Fens. “Tu esi augstdzi-musi dāma — kā tu varēji tik zemu nolaisties?”

“Es to neizdarīju, Jūsu Augstība!” lēdija Juņa nolieca galvu viņa priekšā. “Es biju sajūsmināta par Tun Dži piedzimšanu. Es aizgūtnēm svinēju. Es neaizvēršu acis, ja mani par šo pakārs!”

“Visi Aizliegtajā pilsētā atpazīst jūsu rokrakstu,” imperators pacēla balsi. “Kā visi varēja kļūdīties?”

“Mana kaligrāfija nav noslēpums,” lēdija Juņa iebilda. “Mana māksla ir pazīstama. Jebkuram būtu viegli atdarināt manu stilu.” “Bet viena no tavām kalponēm pieķēra tevi taisām lelli.”

“Tā noteikti bija Dī. Viņa to visu ir izdomājusi, jo mani ienīst.” “Kāpēc Dī tevi ienīst?”

Lēdija Juņa pagriezās. Viņas acis sameklēja Nuharu. “Dī man piešķīra Viņas Augstība imperatore Nuharu kā dāvanu. Es viņu nekad neesmu vēlējusies. Esmu viņu vairākas reizes sodījusi, jo viņa okšķerējās...”

“Dī ir tikai trīspadsmit gadu,” iejaucās Nuharu. “Apvainot nevainīgo, lai atspēkotu savu noziegumu, ir kauna darbs.” Viņa pagriezās pret mani it kā pēc palīdzības. “Dī ir ļoti mīļa, vai ne?” Nesagatavota atbildei, es noliecu galvu.

Nuharu pagriezās pret Sjieņu Fenu. “Jūsu Augstība, vai es drīkstu pildīt savu pienākumu?”

“Jā, mana imperatore.”

To dzirdot, lēdija Juņa iekliedzās: “Nu labi, es atzīšos! Es skaidri zinu, kas to izdarīja. Tā ir ļaunā lapsa cilvēka ādā. Viņu sūtīja dēmons, lai iznīcinātu Cin dinastiju. Bet Aizliegtajā pilsētā nav tikai viena lapsa. Ļaunā lapsa ir sasaukusi savu baru. Tu,” viņa ar pirkstu norādīja uz Nuharu, “esi viena no viņām. Un tu,” viņa norādīja uz mani, “arī. Jūsu Augstība, ir pienācis laiks pasniegt balta zīda virvi, lai man būtu tas gods pakārties.”

Tas izraisīja nelielu satraukumu zālē. Troksnis pieklusa, kad atkal ierunājās lēdija Juņa.

“Es gribu mirt. Mana dzīve ir bijusi elle. Es jums dzemdēju princesi,” viņa norādīja uz imperatoru Sjieņu Fenu, “un jūs pret viņu izturaties kā pret pēdējo mēslu. Kad viņai paliks trīspadsmit, jūs viņu atdosit. Jūs viņu izprecināsit mežonim no kaimiņu zemes, lai noslēgtu mieru. Jūs pārdosit pats savu meitu...”

Lēdija Juņa sabruka. Viņas vaigu bedrītes veidoja dīvainu smīnu. “Nedomājiet, ka esmu kurla. Es dzirdēju jūs un jūsu ministrus runājam par to. Man nav bijis ļauts runāt par savu nelaimi. Bet šodien, vai nu tas jums patīk vai ne, jūs dzirdēsit visu, kas man sakāms. Protams, esmu greizsirdīga par to, kā tiek aprūpēts Tun Dži. Protams, es raudu par savas meitas Žunas neveiksmi, un es jautāju Debesīm, kāpēc man tika liegts dēls... Ļaujiet man jums pajautāt, Sjieņ Fen, vai jūs zināt, kad ir jūsu meitas dzimšanas diena? Vai jūs zināt, cik viņai gadu? Cik ilgs laiks ir pagājis, kopš jūs pēdējo reizi viņu apciemojāt? Varu derēt, ka nevarat atbildēt ne uz vienu manu jautājumu. Jūsu sirdi ir sagrauzušas lapsas!”

Nuharu izvilka savu mutautiņu un sāka slaucīt seju. “Baidos, ka lēdija Juņa neatstāj Viņa Augstībai citu izvēli.”

“Pabeidz šo lietu manā vietā, Nuharu.” Imperators Sjieņs Fens piecēlās un izgāja no zāles basām kājām.

Tajā naktī lēdija Juņa pakārās. Šo ziņu man pienesa Aņ-de-hai nākamās dienas rītā, kad brokastoju. Man vēderā viss sagriezās. Dienas turpmākajā daļā es aiz visām durvīm un visos logos redzēju lēdijas Juņas seju. Es lūdzu, lai Aņ-de-hai paliek, kamēr es atkal un atkal pārbaudīju Tun Dži šūpuli. Es gribēju zināt, kā klājas lēdijas Juņas meitai princesei Žunai. Kaut es varētu viņu uzaicināt pie sevis uz kādu brīdi, lai viņa pavada laiku kopā ar savu pusbrāli! Aņ-de-hai piebilda, ka meitēnam teikts — māte devusies tālā ceļojumā. Einuhiem un kalpotājiem bija pavēlēts turēt lēdijas Juņas nāvi slepenībā. Meitene par to uzzinās viscietsirdīgākajā veidā — viņa uzzinās par mātes nāvi no tenkām, no lēdijas Juņas sāncensēm, kas vēlējās redzēt meiteni ciešam.

Pie manis pusnaktī negaidīti ieradās Nuharu. Viņas einuhi klauvēja pie maniem vārtiem tik spēcīgi, ka gandrīz tos izgāza. Nuharu metās man virsū, kad es viņu sveicināju. Viņa izskatījās slima, un viņas balss bija aizsmakusi. “Viņa man seko!”

“Kas tev seko?” es jautāju.

“Lēdija Juņa!”

“Mosties, Nuharu! Tas vienkārši bija murgs.”

“Viņa stāvēja pie manas gultas zaļgani caurspīdīgā kleitā,” Nuharu šņukstēja. “Viņas krūtis bija vienās asinīs. Viņas kakls bija priekšpusē pārcirsts — kā ar cirvi, un viņas galva karājās uz muguras un bija savienota ar kaklu tikai ar vienu plānu ādas gabaliņu. Es neredzēju viņas seju, bet dzirdēju viņas balsi. Viņa teica: “Mani vajadzēja pakārt, nevis nocirst man galvu.” Viņa teica, ka viņu sūtījis pazemes tiesnesis, jo ir jāatrod aizvietotāja. Lai atgrieztos nākamajā dzīvē, viņai jāliek aizvietotājai mirt tādā pašā veidā kā viņa.”

Es mierināju Nuharu, bet pati baidījos. Viņa atgriezās savā pilī un aizgūtnēm lasīja visas savas spoku grāmatas. Pēc pāris dienām viņa atkal mani apciemoja un teica, ka atklājusi kaut ko, kas būtu jāzina arī man.

“Visļaunākais sods sieviešu spokam ir būt pamestai “Neķītro asiņu baseinā”.” Nuharu parādīja man grāmatu ar šausminošiem zīmējumiem, kas attēloja pazemes “Sodības nodaļas” darbību. No ķermeņiem atdalītas galvas ar gariem matiem peldēja tumši sarkanā baseinā — tās atgādināja klimpas vārošā ūdenī.

“Vai redzi? Par to es ar tevi gribēju parunāties,” Nuharu teica. “Asinis baseinā ieplūst no visu sieviešu neķītrībām. Vēl baseinā ir indīgas čūskas un skorpioni, kas barojas no tikko mirušajiem. Tie ir pārvērtušies cilvēki, kas savā dzīvē darījuši ļaunu.”

“Ja nu es savā dzīvē neizdaru neko ļaunu?” es jautāju.

“Orhidej, pazemes tiesu piespriež visām sievietēm. Tieši tāpēc mums vajag reliģiju. Budisms palīdz nožēlot noziegumus, ko mēs izdarām, vienkārši būdamas sievietes un dzīvodamas pasaulīgo dzīvi. Mums ir jāatsakās no pasaulīgajām baudām un jālūdz Debesu piedošana. Mums ir jādara viss iespējamais, lai vairotu tikumu. Tikai tā ir iespējams izvairīties no Neķītro asiņu baseina.”

16

Pirmajā dzimSanas dienā manam dēlam tika pasniegta paplāte, pildīta ar visādiem piederumiem. Viņam vajadzēja izvēlēties vienu, lai dotu karaliskajai ģimenei norādi par savu nākotnes raksturu. Šo ceremoniju sauca Džua-cui-paņ — “noķer nākotni pannā”. Svarīgi galma locekļi bija uzaicināti, lai to novērotu.

Tun Dži einuhi visu nedēļu bija nodarbināti, lai sagatavotos šim pasākumam. Manas pils sienas, kolonnas, durvis un logu rāmji tika svaigi nokrāsoti spilgti sarkanā krāsā. Sijas un kronšteini tika izcelti ar zilu, zaļu un zelta krāsu. Pret spožajām ziemeļu debesīm dzelteno dakstiņu jumts spīdēja kā milzīgs zelta kronis. Baltās marmora terases virmoja ar saviem krāšņajiem grebumiem.

Ceremonija sākās Ķermeniskās žēlsirdības zālē, pils austrumu stūrī, kur bija uzstādīts altāris. Virs altāra atradās aprakstīts plakāts, kas paskaidroja rituālu. Zāles vidū stāvēja milzīgs sarkankoka galds. Uz galda bija paplāte nogatavojušās lotosa lapas lielumā, lielāka nekā bērna vanna. Uz paplātes atradās simboliski priekšmeti: karaliskais zīmogs, Konfucija grāmata “Par rudeni un pavasari”, rakstām-ota, veidota ņo kazas spalvām, zelta stienis, sudraba stienis, siets, dekoratīvs zobens, mazītiņa alkohola pudelīte, zelta atslēga, ziloņkaula metamie kauliņi, sudraba cigarešu etvija, muzikāls pulkstenis, ādas pletne, zila māla bļoda, apgleznota ar ainavām, antīks vēdeklis ar dzejoli, ko sarakstījis slavens Min dinastijas dzejnieks, zaļa nefrīta matu sprādze, izrotāta ar taurenīšiem, pagodas formas auskars un sārta peonija.

Manu dēlu no rīta paņēma. Tas bija tādēļ, lai pārliecinātos, ka viņš rīkosies pats pēc savas gribas. Pēdējo nedēļu laikā es viņu cītīgi apmācīju izvēlēties “pareizos priekšmetus”. Es viņam rādīju Ķīnas karti, krāsainus ainavu zīmējumus un, protams, priekšmetu, ko viņam vajadzēja izvēlēties, — karalisko zīmogu, kas, dabiski, bija viltots, lai varētu trenēties. Aņ-de-hai to bija izveidojis no koka gabala. Es spiedu “zīmogu” uz dažādām virsmām, lai piesaistītu Tun Dži uzmanību. Bet viņu vairāk interesēja sprādzes manos matos.

Viesi klusēdami sēdēja zālē un gaidīja, kad Tun Dži uzstāsies. Simtiem ļaužu priekšā es nometos ceļos altāra priekšā un aizdedzu vīraku.

Imperators Sjieņs Fens un Nuharu sēdēja krēslos pašā vidū. Kad vīraka dūmi sāka piepildīt telpu, mēs lūdzāmies. Kad saule apspīdēja zāles sijas, divi einuhi ienesa Tun Dži. Viņš bija ieģērbts zelta tērpā, kas izšūts ar pūķiem. Viņš lielām acīm visu vēroja. Einuhi uzlika viņu uz galda. Viņš lēkāja augšup lejup un nespēja mierīgi nosēdēt. Einuhi kaut kā piespieda viņu paklanīties tēvam, mātēm un senču portretiem.

Es jutos ārkārtīgi vārga un vientuļa, un es vēlējos, kaut māte vai Žuna būtu šeit. Pagātnē šo rituālu neuztvēra nopietni — cilvēki nāca vienkārši padūdot un paķiķināt par mazulīti. Bet mūsdienās valdīja astrologi — mandžūru augstmaņi vairs nebija par sevi pārliecināti. Viss bija “Debesu griba”.

Ja nu Tun Dži paņems ziedu vai matu sprādzi, nevis karalisko zīmogu? Vai cilvēki teiks, ka mans dēls izaugs par švītu? Un kā ar pulksteni? Vai viņu nepiesaistīs tā tikšķēšana?

Tun Dži lācīte bija mitra no siekalām. Kad einuhi viņu palaida brīvi pastaigāties, viņš aizrāpoja pie paplātes. Viņš bija tik ļoti sa-tuntulēts, ka viņa kustības bija neveiklas. Pastiepušies uz priekšu, visi uztraukušies skatījās. Es sajutu Nuharu skatienu manā virzienā un centos izskatīties pārliecināta. Es iepriekšējā vakarā biju apauk-stējusies, man sāpēja galva. Es dzēru neskaitāmas glāzes ar ūdeni, lai nomierinātos.

Tun Dži pārstāja rāpot un pastiepās pēc paplātes. Sajūta bija tāda, il kā es būtu uz tā galda. Pēkšņi man ļoti ievajadzējās aiziet uz tualeti.

Es izsteidzos no zāles un pastūmu malā kalpones, pirms tās man spēja sekot. Sēdēdama uz poda, es vairākkārt dziļi ieelpoju. Sāpes 110 manas galvas labās puses bija pārcēlušās uz kreiso pusi. Es nokāpu no poda un nomazgāju rokas un seju ar aukstu ūdeni. Kad iegāju zālē, redzēju, kā Tun Dži košļā savu lācīti.

Pūlis vēl arvien pacietīgi gaidīja. Viņu cerības mani postīja. Nav pareizi bērnam uzlikt Ķīnas nastu! Bet es zināju, ka man var atņemt dēlu uz visiem laikiem, ja es atļautos izteikt šādu teikumu skaļi.

Izskatījās, ka Tun Dži tūlīt noslīdēs no galda. Einuhi viņu paņēma un apgrieza otrādi. Man prātā uzpeldēja aina: mednieki atbrīvojuši briedi, lai ar bultām to nogalinātu. Šīs rīcības jēga — ja briedis nav pietiekami spēcīgs, lai izbēgtu, viņam jāmirst.

Imperators Sjieņs Fens bija apsolījis, ka mani apbalvos, ja Tun Dži “labi uzstāsies”. Kā gan es varēju viņam ko norādīt?

Jo ilgāk es lasīju to, kas rakstīts uz plakāta virs altāra, jo vairāk man kļuva bail.

...Ja princis izvēlēsies karalisko zīmogu, viņš kļūs par imperatoru, kas būs apveltīts ar visiem Debesu tikumiem. Ja viņš izvēlēsies rakstām-otu, zeltu, sudrabu vai zobenu, viņš valdīs ar saprātu un spēcīgu gribu. Bet, ja viņš izvēlēsies ziedu, auskaru vai matu sprādzi, viņš izaugs par baudas meklētāju. Ja viņš izvēlēsies alkohola pudelīti, viņš kļūs par alkoholiķi, ja metamos kauliņus, viņš nospēlēs dinastiju...

Tun Dži “pētīja” katru priekšmetu, bet nevienu neizvēlējās. Zālē bija tāds klusums, ka es varēju dzirdēt ūdeni plūstam caur dārzu. Man tecēja sviedri, un mana apkaklīte spieda.

Tun Dži iebāza mutē pirkstu. Viņš droši vien ir izsalcis! Iespēja, ka viņš izvēlēsies akmens zīmogu, sāka izzust.

Viņš atsāka rāpot. Šoreiz viņš izskatījās apņēmīgāks. Einuhi aplika rokas ap galda malām, lai neļautu Tun Dži nokrist.

Imperators Sjieņs Fens pieliecās pūķa krēslā. Viņš turēja galvu ar abām rokām, it kā tā būtu pārāk smaga, pārnesot svaru no viena elkoņa uz otru.

Tun Dži apstājās. Viņš pievērsa skatienu sārtajai peonijai. Viņš pasmaidīja, un viņa roka pārcēlās no mutes uz puķes pusi.

Es aizvēru acis. Es dzirdēju, kā imperators Sjieņs Fens nopūšas.

Nožēla1 Rūgtums?

Kad atvēru acis, Tun Dži bija novērsies no puķes.

Vai viņš atcerējās mirkli, kad es viņu nosodīju par to, ka viņš paņēmis puķi? Es viņam iesitu pa dibenu, bet pati raudāju. Es biju atstājusi pirkstu nospiedumus uz viņa mazā dibentiņa un pati sevi par to ienīdu.

Mans dēls pacēla savu mazo zodu. Ko viņš meklēja? Mani? Aizmirsusi pieklājību, es izspraucos cauri pūlim un apstājos viņa priekšā. Es pasmaidīju un ar acīm novilku līniju no viņa degungala līdz karaliskajam zīmogam.

Mazais rīkojās. Vienā apņēmīgā kustībā viņš sagrāba zīmogu.

“Apsveicam, Jūsu Augstība!” gavilēja pūlis.

Priekpilni saukdams, Aņ-de-hai izskrēja pagalmā.

Debesīs uzšāvās raķetes. Gaisā atvērās simtiem tūkstoši papīra puķu.

Imperators Sjieņs Fens pielēca kājās un paziņoja: “Saskaņā ar vēsturiskajiem pierakstiem — kopš Cin dinastijas sākuma tūkstoš sešsimt četrdesmit ceturtajā gadā tikai divi prinči izvēlējušies karalisko zīmogu. Tie izrādījās Ķīnas visveiksmīgākie imperatori — Kan Sji un Cjiens Luns. Mans dēls Tun Dži laikam būs nākamais!”

Dienu pēc ceremonijas es kritu ceļos tempļa altāra priekšā. Lai gan biju pārgurusi, jutu, ka nedrīkstu izturēties nevērīgi pret dieviem, kas man palīdzējuši. Es viņiem sniedzu ziedojumus, lai izrādītu savu pateicību. Aņ-de-hai uz zelta šķīvja atnesa dzīvu zivi. Tā bija noķerta ezerā, un tai bija apsieta sarkana lente. Steigā es lēju vīnu uz bruģakmens, jo zivs bija dzīva jānogādā atpakaļ ezerā.

Aņ-de-hai uzmanīgi nolika šķīvi ar zivi uz palankīna, it kā tā būtu cilvēks. Pie ezera es palaidu zivi vaļā, un tā ielēca ūdenī.

Lai nodrošinātu sava dēla nākotni un palielinātu svētību no visiem dieviem, Aņ-de-hai man atnesa desmit būrus ar vērtīgiem putniem, lai es tos atbrīvotu. Es izrādīju putniem žēlsirdību Tun 1 )ži vārdā.

Kad atgriezos pilī, mani sasniedza labas ziņas. Žuna un princis Čuņs bija saderinājušies. Mana māte bija sajūsmā.

Imperators Sjieņs Fens bija izteicies, ka viņa brālim piemītot vienlīdz maz talanta un godkāres. Kad princis Čuņs satikās ar Žunu, viņš pats sevi raksturoja kā “Konfūcija mācību cienītāju”, norādot, ka viņš nododas dzīvei, kurā prāts ir atbrīvots. Kamēr viņš izbaudīja sava karaliskā stāvokļa labumus, viņš ticēja, ka “pārāk daudz ūdens līst pāri krūzes malām” un “pārāk daudz rotājumu padara galvasrotu lētu”.

Neviens no mums neaptvēra, ka prinča Čuņa daiļrunība slēpa viņa rakstura trūkumus. Es drīz atklāju, ka Čuņa “atturība” un “paša uzspiestā garīgā trimda” nāca no viņa slinkuma.

Es vēlreiz brīdināju Žunu negaidīt neko brīnišķīgu no karaliskas laulības. “Paskaties uz mani,” es teicu. “Viņa Augstības veselība ir neglābjami pasliktinājusies, un es gatavojos kļūt par karalisko atraitni.”

Es nebiju vienīgā, kas satraucas par imperatora veselību. Nuharu jutās līdzīgi. Viņas pēdējā apmeklējuma laikā mēs pirmoreiz vienojāmies par draudzīgiem nodomiem. Bailes, ka mēs varam pazaudēt Sjieņu Fenu, mūs saistīja. Viņa bija sākusi pieņemt to, ka esmu kļuvusi vienlīdzīga ar viņu. Viņas pārākuma sajūta kļuva maigāka, un viņa sāka lietot izteiciena “Tādas ir Viņas Augstības domas” vietā vārdus “vai tu varētu”. Mēs abas no vēstures zinājām, kas notiek ar imperatora sievām un konkubīnēm pēc viņa nāves. Mēs abas sapratām, ka esam viena no otras atkarīgas.

Man bija savi iemesli, lai Nuharu kļūtu par manu sabiedroto. Es nojautu, ka mana dēla liktenis nonāks tādu augstprātīgu galma ministru rokās kā Dižais padomnieks Su Šuņs. Viņam, šķiet, piederēja imperatora pilnīga uzticība. Publiski bija zināms, ka pat princis Guns baidās no Su Suņa.

Su Šuņs bija vadījis valsts lietas un piedalījies pieņemšanās, pārstāvot Sjieņu Fenu, kamēr Viņa Augstība slimoja. Arvien vairāk viņš rīkojās absolūti neatkarīgi. Su Šuņa vara mani uztrauca, jo es viņu uzskatīju par viltīgu mahinatoru. Kad viņš apciemoja imperatoru Sjieņu Fenu, viņš reti kad apsprieda valsts lietas. Rūpējoties par Viņa Augstības veselību, viņš izolēja Sjieņu Fenu un nostiprināja pats savas pozīcijas. Princis Čuņs sacīja, ka Su Šuņs jau gadiem ir uzmanīgi veidojis savu politisko pamatni, ieceļot savus draugus un paziņas svarīgos amatos.

Es pārliecināju Nuharu, ka mums jāuzstāj, lai svarīgus dokumentus sūtītu imperatoram Sjieņam Fēnam. Viņa Augstība var būt pārāk slims, lai pārskatītu dokumentus, bet mēs varētu palīdzēt viņu informēt. Vismaz mēs netiktu turētas neziņā un varētu pārliecināties, ka Su Šuņs ļaunprātīgi neizmanto savu varu.

Nuharu negribēja iejaukties. “Prātīgai sievietei vajadzētu ziedot savu dzīvi, apbrīnojot dabas skaistumu, saglabājot viņas iņ elementu un nododoties savai ilgmūžībai.”

Bet es instinktīvi jutu — ja mēs atsacīsimies piedalīties valdībā, mēs varam pazaudēt jebkādu kontroli.

Nuharu piekrita, ka manis teiktajam ir jēga, bet pilnībā nepiekrita manam plānam. Tomēr es tovakar runāju ar Viņa Augstību, un nākamajā dienā tika izsludināts lēmums: visus dokumentus vispirms jāsūta uz imperatora Sjieņa Fena darbistabu.

Mani nepārsteidza fakts, ka Su Šuņs neņēma vērā šo lēmumu. Viņš pavēlēja ziņnešiem, kas piegādā dokumentus, “sekot ierastajam ceļam”. Atkal viņa atruna bija imperatora veselība. Manas aizdomas un neticība pieauga.

“Es jūtos vecāka, redzot tavus centienus kontrolēt Su Šuņa godkāri,” Nuharu teica. Viņa lūdza, lai es aiztaupu viņai pūles. “Dari ar Su Šuņu, ko vēlies, tikai ievēro, ka “saule lec austrumos un riet rietumos”,” viņa teica, attiecinot to uz mums abām.

Mani izbrīnīja, ka Nuharu tas šķiet svarīgi. Es viņai to apsolīju. Viņa uzreiz atbrīvojās. “Parūpējies par to un informē mani laiku pa laikam,” viņa teica. “Man riebjas sēdēt vienā istabā ar vīriešiem, kam smako elpa.”

Vispirms man šķita, ka Nuharu pārbauda manu uzticamību. Bet laika gaitā viņa lika man saprast, ka izdaru viņai pakalpojumu. Viņa bija no tām sievietēm, kas nespētu aizmigt vissīkākā trūkuma dē| savā šuveklī, nevis kāda svarīga punkta zaudēšanas dēļ kādā mūsu līgumā.

Saules gaisma uz Nuharu kaulainajiem pleciem veidoja skaistu kontūru. Viņa vienmēr bija sagatavojusies iespējamai Viņa Augstības vizītei. Viņas grims noteikti tika veidots pusi dienas. Melna masa, gatavota no smaržīgām ziedlapiņām, akcentēja skropstas. Viņas acis atgādināja divas dziļas akas. Katru dienu viņas lūpas bija krāsotas citā tonī. Šodien tās bija sārtas ar mazliet spilgti sarkanu. Vakar tās bija bijušas rožainas, bet aizvakar — violetas. Viņa gaidīja komplimentus, un es sapratu, ka mūsu attiecībās ir svarīgi tos izteikt.

“Es negribētu tevi redzēt novecojam, Jehonala,” Nuharu pacēla visus pirkstus. Divas collas garie nagi bija nokrāsoti zelta un sudraba krāsā ar smalki veidotiem zīmējumiem. “Uzklausi manu padomu un liec savam pavāram katru dienu pagatavot tan guei zupu. Pieliec tai kaltētu zīdtārpiņu un melnās dateles. Garša būs briesmīga, bet gan jau tu pieradīsi.”

“Mums jāparunā par Su Šuņu un viņa kabinetu, Nuharu,” es teicu. “Mani satrauc lietas, par kurām es neko nezinu.”

“Visu tu tāpat neuzzināsi. Tas ir simtgadīgs juceklis.” Viņa aizsedza manas acis ar saviem “pirkstu pīķiem”. “Es pie tevis aizsūtīšu savu manikīri, ja tu to nedarīsi pati.”

“Es neesmu pieradusi pie gariem nagiem,” es teicu. “Tie pārāk viegli lūst.”

“Vai es neesmu karaliskās saimes galva?” viņa drūmi paskatījās. Es neko neteicu, atgādinādama sev, cik svarīgi ir saglabāt saskaņu starp mums.

“Gari nagi simbolizē dižciltību, lēdija Jehonala.”

Es piekrītoši pamāju, lai gan manas domas bija atgriezušās pie Su Šuņa.

Nuharu smaids atgriezās. “Līdzīgi kā ķīniešu dāma, kas apsaitē savas kājas un nedzīvo, lai strādātu, bet gan lai viņu nēsātu apkārt palankīnos. Jo garāki ir mūsu nagi, jo vairāk mēs atšķiramies no parastajiem. Lūdzu, beidz lielīties, ka tev ar rokām ir jāstrādā dārzā. Tu apkauno ne tikai sevi, bet visu karalisko ģimeni.”

Es turpināju piekrītoši māt ar galvu, izliekoties, ka novērtēju viņas padomu.

“Neēd mandarīnus.” Viņa pieliecās tik tuvu, ka jutu jasmīna smaržu viņas elpā. “No pārāk daudziem karstiem elementiem tev uzmetīsies pumpas. Es likšu saviem einuhiem tev atnest bruņurupuča zupas bļodu, tā apdzēsīs uguni tevī. Pagodini mani, pieņemot to.”

Es biju pārliecināta, ka viņa jutās sasniegusi savu mērķi, kopš imperators vairs nebija manā gultā. Tagad viņai bija vēl labāks iemesls justies drošai kopā ar mani — Sjieņs Fens nekad vairs neienāks un nemodīsies manā guļamistabā.

“Tad nu es tevi atstāšu pie šīm galvassāpēm,” viņa smaidot teica un piecēlās.

Lai nomierinātu viņas prātu, pateicu, ka man nav bijusi pieredze darbā ar galmu, kā arī man nav nekādu sakaru.

“Tur nu es tev varētu palīdzēt,” Nuharu teica. “Tuvojas mana dzimšanas diena, un esmu pasūtinājusi svinību banketu. Es vēlos, lai tu uzaicini ikvienu, kas tev liktos noderīgs. Neuztraucies. Cilvēki ir gatavi mirt, lai tiktos ar mums.”

“Kurš vēl bez prinča Guna ir tāds, kam var uzticēties?”

Viņa mirkli padomāja, tad teica: “Varbūt Juns Lu?”

“Juns Lu?”

“Karalisko sargu galvenais komandieris. Viņš ir Su Šuņa padotībā. Viņš ir ļoti spējīgs vīrs. Es biju satikties ar savu ģimeni rīsu kūku svētkos, un viņa vārds bija visiem uz lūpām.”

"Vai tu viņu esi satikusi?”

“Nē.”

“Vai tu viņam aizsūtīsi ielūgumu?”

“ Es sūtītu, ja vien varētu. Nelaime tāda, ka Juna Lu kārta nav pietiekami augsta, lai piešķirtu viņam vietu karaliskajā banketā.”

Luru lapu smarža pildīja pagalmu un pieņemšanas zāli. Tērpusies ka ziedošs koks, Nuharu bija pārsteigta, uzzinājusi, ka Su Šuņs pēdēja mirklī atsūtījis ziņu, ka neieradīsies. Viņa attaisnojums — “Viņa Augstības lēdijas ir domātas tikai Viņa Augstības acīm”.

Zem daudzo kaklarotu smaguma — tās bija no apstrādāta zelta, vērtīgiem akmeņiem un brokāta — Nuharu kakls bija paliecies uz priekšu. Viņa sēdēja tronī Absolūtās būtības pils austrumu zālē. Viņa tikko bija otrreiz pārģērbusies un tagad bija tērpta dzeltenā, caurspīdīgā zīda kleitā, kas izšūta ar dažādiem karaliskiem simboliem.

Visu acis bija pievērstas Nuharu, tikai ne imperatora Sjieņa Fena, kas, lai gan galīgi slims, tomēr bija papūlējies atnākt. Viņš bija ģērbies pieskaņotā tērpā, lai papildinātu Nuharu. Bet simboli uz viņa tērpa mazliet atšķīrās. Pūķi aizstāja feniksus, kalni aizstāja upes.

“Daudz laimes divdesmit otrajā dzimšanas dienā, Jūsu Augstība imperatore Nuharu!” iedziedājās galvenais einuhs Šims.

Pūlis pievienojās un iedzēra uz Nuharu ilgo mūžu.

Es malkoju rīsu vīnu un domāju par to, ko Nuharu man teica par viņas metodi, kā sasniegt iekšējo saskaņu: “Guli gultā, ko klājuši citi, un staigā kurpēs, ko lāpījuši citi.” Šis uzskats man maz ko izteica. Mana dzīve līdz šim bijusi kā izšuvums, kura katrs diedziņš izšūts pašas rokām.

Banketā ēdienu bija bezgala daudz. Kad cilvēki nogura no ēšanas, viņi pārcēlās uz rietumu spārnu, kur Nuharu tika pasniegtas dāvanas. Viņa sēdēja kā Buda, kas sagaida savus pielūdzējus.

Imperatora Sjieņa Fena dāvanu pasniedza pirmo. Tā bija milzīga kaste, ietīta sarkanā zīdā un apsieta ar dzeltenām lentēm. Seši einuhi to ienesa zālē uz ziloņkaula galda.

Nuharu acis spīdēja kā ziņkārīgam bērnam.

Zem sešām iepakojuma kārtām atklājās dāvana. Kastē bija no koka izgrebts milzīgs persiks vokpannas lielumā.

“Kāpēc persiks?” Nuharu jautāja. “Vai tas ir kāds joks?”

“Atver to,” steidzināja imperators.

Nuharu pameta savu sēdvietu un apgāja apkārt persikam.

“Atsedz kauliņu,” Viņa Augstība teica.

Istabā iestājās klusums.

Pēc tam, kad Nuharu pāris reižu bija pieskārusies, iebakstījusi persikam un pakratījusi to, tas atvērās, pāršķeļoties uz pusēm. Tā vidū bija veidojums — pati skaistuma būtība; tā dēļ vērotājiem apbrīnā aizrāvās elpa — tas bija burvīgs kurpju pāris.

Lai gan viņa nebija cietusi bērnībā, viņa ilgi un smagi bija cietusi kā pamesta sieva, lai būtu nopelnījusi šādu dāvanu. Mandžūru kurpes ar augstiem papēžiem — gaumīgi veidotas, noklātas ar spīguļojošiem dārgakmeņiem kā rasa uz pavasara peonijas ziedlapiņām. Nuharu aiz laimes raudāja. Tajos mēnešos, kad mēs ar imperatoru Sjieņu Fenu bijām zaudējuši savu dienu skaitu, Nuharu bija kļuvusi par staigājošu spoku. Katru nakti viņas seja noteikti bijusi mēnessgaismas krāsā un viņa dziedājusi budistu lūgšanas, lai aizmigtu. Viņas greizsirdība tagad varēja atpūsties, jo es biju zaudējusi savu labvēlīgo vietu un kļuvusi par tādu pašu sētas puses konkubīni kā viņa.

Es izteicu komplimentu Nuharu par viņas skaistumu un laimi, un es pajautāju, vai kurpes der. Viņas atbilde mani pārsteidza. “Viņa Augstība pēc paša gribas ir piešķīris savām ķīniešu sievietēm pilis, pensijas un kalpotājus.”

Es paskatījos apkārt, baidīdamās, ka to varētu sadzirdēt Viņa Augstība. Bet viņš bija iemidzis.

Nuharu ielika kurpes atpakaļ persikā un sūtīja savus einuhus, lai noglabā kasti. “Par spīti savai veselībai, Viņa Augstībai nav ne mazākās vēlmes atteikties no sievietēm ar apsaitētajām kājām, un mani tas sarūgtina.”

“Jā, Viņa Augstībai vajadzētu parūpēties par sevi,” es ierunājos smalkā balstiņā. “Savas dzimšanas dienas dēļ, Nuharu, aizmirsti par to uz mirkli.”

“Kā?” viņai sariesās asaras. “Viņš slēpj tās ielenes Vasaras pili. Viņš ir tērējis taelus, lai izbūvētu ūdens kanālu ap viņa mazo “Su-džou ciematu”. Katra darbnīca gar upi ir mēbelēta un rotāta. Tējas namiņos uzstājas labākās operas, un galerijas izrāda labāko mākslinieku darbus. Viņš ir pievienojis nojumes amatniekiem un gaišreģēm kā īstā ciematā — tikai te nav apmeklētāju! Viņa Augstība pat devis vārdus tām maukām! Viena ir Pavasaris, otra ir Vasara, tad vēl ir Rudens un Ziema. “Skaistules visos gadalaikos” viņš tās sauc. Lēdija Jehonala, Viņa Augstībai mandžūru sievietes ir apnikušas. Kādu dienu viņš saļims un nomirs savas baismīgās rīcības vidū, un apkaunojums būs pārāk liels, lai mēs to paciestu.”

Es izņēmu mutautiņu un pasniedzu to Nuharu, lai viņa noslauka asaras. “Mēs to nedrīkstam uzņemt personīgi. Man ir sajūta, ka Viņa Augstībai nevis esam apnikušas mēs, bet viņam apriebusies atbildība par savu valsti. Varbūt mūsu klātbūtne viņam pārāk atgādina viņa pienākumus. Mēs taču viņam esam teikušas, ka viņš apbēdina savus senčus.”

“Vai tu redzi cerību, ka Viņa Augstība atjēgsies?”

“Labas ziņas no pierobežas uzlabotu Viņa Augstības garastāvokli un noskaidrotu viņa domas,” es teicu. “Šorīt galma kopsavilkumā es izlasīju, ka ģenerālis Dzens Guo-faņs ir uzsācis kampaņu pret taipinu sacelšanos un centīsies viņus atspiest uz Nankinu. Cerēsim, ka viņam tas izdosies. Viņa karaspēks tagad ir tuvu Vučanai.” Viņa mani apklusināja. “Ak, Jehonala! Nemoki mani! Es nevēlos zināt!”

Es apsēdos blakus krēslā un paņēmu tēju, ko Aņ-de-hai man pasniedza.

“Tātad,” Nuharu savācās. “Es esmu imperatore, un man tas būtu jāzina, vai pareizi? Nu labi, saki, kas tev sakāms, bet nesarežģī.”

Es pacietīgi centos paskaidrot Nuharu lietas būtību. Protams, kaut ko viņa jau zināja iepriekš — to, ka dumpojās taipinu zemnieki, ka viņi pieņēmuši kristietību un ka viņu vadonis Huns Sjiu-cjuaņs paziņojis, ka viņš ir Dieva jaunākais dēls, Jēzus brālis. Bet Nuharu nezināja, cik veiksmīgi viņiem sekmējies kaujās. Lai gan Sjieņs Fens publiski šo situāciju nav atzinis, taipinu zemnieki bija ieņēmuši dienvidus — valsts zemkopības reģionu — un sākuši doties ziemeļu virzienā.

“Ko tiem taipiniem vajag?” Nuharu mirkšķināja acis.

“Iznīcināt mūsu dinastiju.”

“Tas ir neiedomājami!”

“Tikpat neiedomājami kā līgumi, ko mums uzspieduši ārzemnieki.”

Nuharu sejas izteiksme atgādināja bērnu, kas savā saldumu kastē atklājis žurku.

“Brīvā tirdzniecība un kristietība — tā ārzemnieki cenšas mūs “civilizēt”.”

“Cik aizvainojoši!” Nuharu pavīpsnāja.

“Es arī tā domāju. Ārzemnieki apgalvo, ka ir šeit, lai glābtu ķīniešu dvēseles.”

“Bet viņu izturēšanās runā pati par sevi!”

“Tieši tā. Briti šogad Ķīnā vien pārdevuši preces deviņu miljonu mārciņu vērtībā, no kurām seši miljoni — par opiju.”

“Nesaki, ka mūsu galms neko nedara lietas labā, lēdija Jehonala.” “Nu, kā teica princis Guns, Ķīna ir novārdzināta, tai nav izvēles, vien jāpilda uzspiestais.”

Nuharu aizklāja ausis. “Beidz! Tur nav nekā, ko es varētu darīt lietas labā.” Viņa sagrāba manas plaukstas. “Lūdzu, atstāj šīs lietas vīriešu ziņā!”

Karalisko sargu galvenais komandieris Juns Lu tika izsaukts pie Nuharu. Viņa uzskatīja — ja viņai ir kāds, kas sargā Aizliegtās pilsētas vārtus, tad viņa ir drošībā. Es neiebildu. Pirms pāris dienām

Nuharu bija vadījusi Žunas un prinča Čuņa laulību ceremoniju. Tas bija garš pasākums, kas mani nogurdināja. Bet Nuharu bija pilna enerģijas, un viņas gars bija možs. Ceremonijas laikā viņa trīspadsmit reižu mainīja tērpus — vairāk, nekā to darīja līgava.

Es sekoju Nuharu uz klusu istabu rietumu spārnā, kur jau gaidīja Juns Lu. Mums ienākot, es redzēju no krēsla pieceļamies vīrieti ar spēcīgu miesas būvi.

“Juns Lu ir Jūsu Augstības rīcībā.” Vīrieša manieres bija pazemīgas, un viņa balss bija stingra. Viņš nometās ceļos un dziļi paklanījās. Viņš veica rituālu, tradicionāli paklanoties tā, ka piere skārās pie zemes.

“Celieties,” Nuharu teica, pamādama einuhiem, lai atnes tēju.

Juns Lu bija gandrīz trīsdesmit gadu vecs, viņam bija svelmainas acis un vēja aprauta āda. Viņam bija zobeniem līdzīgas uzacis un buļļa deguns. Viņa žoklis bija liels un stūrains, un viņa mute bija kā stienis. Viņa platie pleci un tas, kā viņš stāvēja, atgādināja senu kareivi.

Nuharu sāka runāt par sīkumiem. Viņa runāja par laiku, savukārt viņš apjautājās par Viņa Augstības veselību. Kad viņam jautāja par taipiniem, Juns Lu atbildēja pacietīgi un precīzi.

Es pieķēru sevi, ka mani iespaidojušas viņa manieres, kas bija ieturētas un patiesas. Es pētīju viņa drēbes. Viņš bija trīsdaļīgā kavalērijas brigādes formā, svārkos, ko sedza galma tērps bez piedurknēm. Saturēts kopā ar garenām koka pogām un cilpām, tērps bija izpušķots un inkrustēts ar vara pogām. Vienkāršs auduma raksts norādīja viņa pakāpi.

“Vai drīkstu apskatīt jūsu stopu?” es jautāju.

Juns Lu novilka savu jostu un pasniedza to Nuharu, kas to pēc tam pastiepa man.

Es pētīju bultu maksti, darinātu no satina, ādas, gulbju dūnām, sudraba un safīriem, bultu galos bija plēsīgu putnu spalvas. “Un jūsu zobenu?”

Viņš man to pasniedza.

Juns Lu pasmaidīja un aplaizīja lūpas.

“Piedodiet, es nevēlējos jūs pārtraukt.”

“Nekas,” viņš atvainojās.

“Tātad jūs ieguvāt vietu, nokārtojis eksāmenu?”

“Nē, es to neieguvu,” viņš atbildēja. “Notika kaut kas dīvains. Cilvēki turēja aizdomās uzvarētāju. Viņš bija bagāts slaists. Vairāki cilvēki vainoja korupcijā augstāk stāvošos. Ar savu biedru studentu palīdzību es iesūdzēju viņu tiesā un pieprasīju pārskatīt rezultātus. Manu prasību noraidīja, bet es nepadevos. Es pats izmeklēju šo lietu. Pēc mēneša, pateicoties kādam klana vecākajam, es izklāstīju sīki izstrādātu ziņojumu imperatoram Sjieņam Fēnam, un viņš šo lietu nodeva Su Suņam.”

“Pareizi,” es teicu, atceroties par šo lietu.

“Su Suņs ātri vien noskaidroja patiesību,” Juns Lu teica. “Tomēr šo lietu nevarēja tik viegli atrisināt.”

“Kāpēc?”

“Tajā bija iesaistīts kāds Viņa Augstības tuvs radinieks.”

“Vai Su Suņs pārliecināja Viņa Augstību attiecīgi rīkoties?”

“Jā, un rezultātā Karaliskās akadēmijas vadītājam tika nocirsta galva.”

“Su Suņa spēks slēpjas viņa lokanajā mēlē,” mūs pārtrauca Nuharu. Viņa klusām bija atgriezusies un tagad sēdēja, turot savas lūgšanu krelles. Viņas acis bija aizvērtas, kad viņa runāja. “Su Suņs var pierunāt mironi dziedāt.”

Juns Lu ieklepojās ne piekrītot, ne nepiekrītot.

“Ko pēc tam Su Suņs teica imperatoram Sjieņam Fēnam?” es jautāju. “Viņš sniedza Viņa Augstībai piemēru par kādu dumpi, kas bija izcēlies impērijā imperatora Suņa Dži četrpadsmitā valdīšanas gada laikā tūkstoš sešsimt piecdesmit septītajā gadā,” Juns Lu atbildēja. “To organizēja studenti, pret kuriem bija netaisnīgi izrīkojušies sakarā ar civildienesta eksāmenu.”

Es paņēmu savu tēju un malkoju. “Kā jūs kļuvāt par Su Suņa padoto?”

“Mani ieslodzīja cietumā par nekārtību rīkošanu.”

“Un Su Suņs jūs izglāba?”

“Jā, tieši viņš pavēlēja mani atbrīvot.”

“Un viņš pieņēma jūs darbā un ir paaugstinājis amatā?”

“Jā, no leitnanta pakāpes līdz Karaliskās gvardes galvenā komandiera amatam.”

“Cik gadu laikā?”

“Piecu, Jūsu Augstība.”

“Iespaidīgi.”

“Es esmu ārkārtīgi pateicīgs un vienmēr būšu uzticīgs dižajam padomniekam.”

“Tā arī vajadzētu būt,” es teicu. “Bet neaizmirstat, ka tieši imperators Sjieņs Fens atļāva Su Suņam tā rīkoties.”

“Jā, Jūsu Augstība.”

Es mirkli padomāju un nolēmu atklāt mazliet informācijas, ko bija ieguvis Aņ-de-hai, — Karaliskās akadēmijas vadītājs bijis Su Suņa ienaidnieks.

Juns Lu bija pārsteigts. Es gaidīju atbildi vai jautājumu, bet nekas nesekoja.

“Su Suņs meistarīgi noslēdza personiskos rēķinus,” es piemetināju. “Viņš iznīcināja savu sāncensi ar imperatora Sjieņa Fena roku, turklāt izdarot jums pakalpojumu.”

Juns Lu klusēja. Redzot, ka es gaidu, viņš teica: “Piedodiet, Jūsu Augstība, man trūkst vārdu.”

“Jums nekas nav jāsaka.” Es noliku savu tēju. “Es tikai gribēju zināt, vai jūs to zinājāt.”

“Patiesību sakot, jā... mazliet.” Viņš nolaida skatienu.

“Vai šāda apķērība neko nenorāda par Su Suņu kā par cilvēku?”

Neatļaudamies pārāk brīvi atklāties vai arī apšaubīt manu motivāciju, Juns Lu pacēla skatienu, lai mani nopētītu. Viņa skatienā es redzēju īstenu mandžūru karotāju.

Es pagriezos pret Nuharu. Krelles mierīgi gulēja viņai klēpī, un

viņas pirksti nekustējās. Es nezināju, vai viņa aizņemta ar Būdas garu vai ar! ir iesnaudusies.

Es nopūtos. Imperators bija pārāk vārgs, Su Šuņs bija pārāk viltīgs, bet princis Guns bija pārāk tālu brīdī, kad mums tuvumā bija nepieciešams vīrietis.

“Laiks pārbaudīs Su Suņu,” es teicu. “Šobrīd mēs gribam zināt par tavu uzticību. Kuram tu uzticies vairāk — Su Šuņam vai Viņa Augstībai imperatoram Sjieņam Fēnam?”

Juns Lu nometās uz zemes un paklanījās. “Protams, Viņa Augstībai. Es viņam būšu mūžīgi padevīgs — par to es nešaubos.”

“Un mēs? Viņa Augstības sievas un bērns?”

Juns Lu iztaisnoja muguru. Mūsu skatieni sastapās. Kā tinte, kas, saskaras ar rīspapīru, tā šis mirklis atstāja neizdzēšamu atmiņu manā prātā. Kaut kā viņu nodeva sejas izteiksme, kas man pavēstīja — viņš šajā mirklī spriež, izsver, novērtē. Es jutu, ka viņš grib zināt, vai esmu viņa uzticības vērta.

Izturējusi viņa skatienu, es viņam klusējot atbildēju, ka uzticēšos apmaiņā pret viņa godīgumu un draudzību. Es to nebūtu darījusi, ja kāds mani būtu brīdinājis par to, kas vēl notiks. Es biju pārāk pārliecināta, ka kontrolēju savu gribu un jūtas un ka nebūšu nekas vairāk kā imperatora uzticīgā konkubīne.

Tagad atskatoties, es noliedzu patiesību. Es negribēju atzīt, ka vēlos ko vairāk nekā tikai miesisku aizsardzību no Juna Lu jau mirklī, kad satikāmies. Mana dvēsele alka saviļņojuma. Kad pieskāros viņa zobena malai, mans “labais prāts” aizbēga.

Atgriezās einuhs ar svaigu tēju. Juns Lu izdzēra krūzīti tā, it kā tikko būtu atgriezies no tuksneša. Bet ar to nepietika, lai apslāpētu satraukumu. Viņa skatiens man atgādināja cilvēku, kas tikko nolēmis nolēkt no klints. Viņa acis paplašinājās, un viņa uztraukums palielinājās. Kad viņš atkal pacēla skatienu, es sapratu, ka mēs abi esam mandžūru sīvāko karotāju pēcteči. Mēs bijām spējīgi izcīnīt kaujas — gan ārējās, gan iekšējās. Mums bija lemts dzīvot, jo mūsu prātam piemīt spriestspēja, mēs spējām sadzīvot ar vilšanos, lai

saglabātu tikumību. Mēs valkājām smaidošas maskas, lai gan iekšēji mēs mirām.

Es biju neizbēgami nolemta, kad sapratu — man piemīt spēja nevis valdīt, bet just. Šāda spēja papildināja manu dzīvi, vienlaikus iznīcinot katru iegūto mierīgo brīdi. Es jutos bezspēcīga. Es biju zivs uz zelta šķīvja, kas apsieta ar sarkanu lenti. Taču neviens mani nevēlējās nest atpakaļ uz ezeru, kur bija mana vieta.

Mani nogurdināja pūles saglabāt pieklājību.

Juns Lu to sajuta. Viņa sejas krāsa mainījās. Tā man atgādināja pilsētas sārti krāsotās sienas.

“Pieņemšana ir beigusies,” es vārgi sacīju.

Juns Lu palocījās, pagriezās un izgāja.

17

Tūkstoš astoņsimt piecdesmit astotā gada maijā princis Guns paziņoja, ka mūsu kareivji ir tikuši bombardēti, atrodoties kazarmās. Franču un angļu spēki devušies triecienuzbrukumā četriem Dagu fortiem Beihe upes grīvā. Šausminoties par mūsu jūras spēku v sakāvi, imperators Sjieņs Fens pasludināja kara stāvokli. Viņš sūtīja Guei Ljanu — prinča Guna sievastēvu, kas tagad bija dižais sekretārs un galma visaugstāk stāvošais mandžūru pārstāvis, lai vienotos par mieru.

Nākamajā rītā Guei Ljans pieprasīja ārkārtas pieņemšanu. Viņš iepriekšējā naktī bija atsteidzies no Tjieņdzinas. Imperators atkal bija saslimis un sūtīja Nuharu un mani, lai viņu aizvietotu. Viņa Augstība apsolīja — tiklīdz būs savācis pietiekami daudz spēka, viņš mums pievienosies.

Kad mēs ar Nuharu iegājām Garīgās audzināšanas zālē, galms jau mūs gaidīja. Bija ieradušies vairāk nekā trīssimt ministru un ierēdņu. Mēs ār Nuharu bijām ģērbušās zeltītās galma drānās. Mēs apsēdāmies savās vietās aiz troņa plecu pie pleca.

Pēc pāris minūtēm ieradās imperators Sjieņs Fens. Viņš uzvilkās uz paaugstinājuma un aizelsies iesēdās tronī. Viņš izskatījās tik novārdzis, ka vēja brāzma spētu viņu nogāzt no kājām. Viņa tērps nebija pilnībā aizpogāts. Viņš nebija skuvies, un viņa rugāji bija izdīguši kā nezāles.

Guei Ljanu izsauca priekšā. Viņa izskats mani pārsteidza. Viņa ierasto mierīgo un labvēlīgo sejas izteiksmi bija nomainījis ārkārtīgs

satraukums. Viņš bija ļoti novecojis. Viņa mugura bija sakumpusi, un es tik tikko spēju saskatīt viņa seju. Princis Guns bija ieradies kopā ar viņu. Tumšās ēnas zem viņu acīm norādīja, ka viņi nav gulējuši.

Guei Ljans sāka savu ziņojumu. Agrāk viņa savaldīgums bija inteliģences kalngals. Tagad viņa vārdi bija neskaidri, rokas — nedrošas, bet acis nespodras. Viņš teica, ka ārzemju starpnieki viņu nav uzņēmuši ar īpašu cieņu. Viņa apklusināšanai tie atsaukušies uz Bultas gadījumu, kad ķīniešu pirātus noķēra kuģojam zem britu karoga. Nebija neviena pierādījuma, kas pamatotu viņu sūdzības. Tā varēja būt sazvērestība pret Ķīnu.

Imperators Sjieņs Fens klausījās ar drūmu sejas izteiksmi.

“Lai mūs pārmācītu,” Guei Ljans turpināja, “briti ieņēma Kantonu, un visa province tika iznīcināta. Ar divdesmit sešām lielga-ballaivām briti un ffanči kopā ar amerikāņiem — “objektīvajiem novērotājiem”, kā viņi teica, — un kopā ar krieviem, kas pievienojās laupītājiem, ir izaicinājuši uz cīņu Jūsu Augstību.”

Es pilnībā neredzēju sava vīra seju, bet spēju iztēloties viņa sejas izteiksmi. “Tas ir pretrunā ar iepriekšējā līguma noteikumiem, viņi nedrīkstēja kuģot tālāk par Pekinu,” imperators Sjieņs Fens sausi teica.

“Baidos, ka uzvarētāji sastāda noteikumus, Jūsu Augstība.” Guei Ljans papurināja galvu. “Viņiem vairs nevajadzēja attaisnojumus pēc tam, kad uzbruka Takū fortiem. Tagad viņi ir tikai simt jūdžu attālumā no Aizliegtās pilsētas!”

Galms apstulba.

Guei Ljans sabruka, turpinādams atstāstīt detaļas. Klausoties manu acu priekšā izveidojās attēls. Tā atminējos ainu, kad pati savām acīm biju redzējusi, kā ciema puika moka zvirbuli. Puisis bija mans kaimiņš. Viņš bija atradis zvirbuli notekūdeņu bedrē. Izskatījās, ka mazā radībiņa tikko bija sākusi mācīties lidot, nokritusi un salauzusi spārnu. Kad puika pacēla putniņu, no tā spalvām pilēja netīrs ūdens. Viņš nolika putnu uz akmens pakāpiena savas mājas priekšā un pasauca mūs, lai nākam skatīties. Es redzēju, kā maza sirsniņa sitas putna ķermenī. Puika mētāja putnu uz priekšu un atpakaļ, raustīdams viņa spārnus un kajas. Viņš turpināja to darīt, līdz putns vairs nekustējās.

“Tu mani pievīli, Guei Ljan!” Sjieņa Fena sauciens mani atmodināja. “Es uzticējos taviem panākumiem!”

“Jūsu Augstība, es aizkustinoši vēstīju par sava nāves sprieduma pavēli krievu un amerikāņu sūtņiem,” Guei Ljans raudāja. “Es teicu—ja piekāpšos vēl vienā punktā, zaudēšu dzīvību. Es teicu, ka manam priekšgājējam, Kantonas vicekaralim, imperators Sjieņs Fens pavēlēja izdarīt pašnāvību, jo viņš nav izpildījis savu pienākumu. Es teicu, ka imperators man pavēlējis vienoties par saprātīgu un abpusēji izdevīgu mieru, ka esmu apsolījis viņam vienoties tikai par to, kas Ķīnai būs izdevīgi. Bet viņi ņirgājās un smējās par mani, Jūsu Augstība.” Vecais vīrs sabruka uz ceļiem, no kauna šņukstēdams. “Es... es... esmu pelnījis nāvi.”

Redzot cienījamā Guei Ljana asaras, man sāpēja sirds. Franči un angļi pieprasīja atlīdzību un atvainošanos par kariem, kas uzsākti mūsu zemē. Atsaucoties uz prinča Guna teikto, viņi paziņojuši, ka nesenie notikumi padarījuši iepriekšējos līgumus par spēkā neesošiem. Dižais padomnieks Su Šuņs, kas bija tērpies sarkanā galma tērpā, brīdināja, ka tas ir barbaru nākamā soļa zemteksts, proti, pielikt pistoli pie imperatora Sjieņa Fena galvas.

“Es esmu pievīlis sevi, savu valsti un savus senčus,” Sjieņs Fens izsaucās. “Manas neatbilstības dēļ barbari mūs ir nomocījuši... Ķīna ir izvarota, un tā visa ir tikai mana vaina.”

Es zināju, ka man jālūdz atļauja, lai runātu, bet mani pārņēma dusmas, un es teicu: “Ārzemnieki dzīvo Ķīnā, pateicoties imperatora labvēlībai, tomēr viņi mums ir darījuši vairāk ļauna, nekā to var vārdos izteikt. Viņi ir likuši mūsu valdībai zaudēt cieņu mūsu cilvēku acīs. Viņi mums neatstāj citu izvēli kā vien viņus nicināt.” Es gribēju turpināt, bet aizrijos pati ar savām asarām. Vēl pirms pāris nedēļām es biju sēdējusi aiz Sjieņa Fena, kad viņš skaļi kliedza par karu un pavēlēja “nāvi barbariem”. Ko līdzēja vārdi? Pēc šādas notikumu gaitas Ķīnas imperators būs spiests atvainoties par “sava

karaspēka nodevību, jo tas iepriekšējā gadā aizstāvēja Takū fortus pret britiem”. Ķīna būs spiesta vienoties par milzīgu maksu kā kompensāciju saviem iebrucējiem.

Imperatoram vajadzēja atpūsties. Pēc maza pārtraukuma atkal ierunājās Guei Ljans. “Krievi ir nākuši, lai pievienotos zādzībām, Jūsu Augstība.”

Sjieņs Fens dziļi ievilka elpu, tad jautāja: “Ko viņi grib?” “Pārvietot ziemeļu robežu pie Amūras un Usūri upes.” “Muļķības!” Sjieņs Fens iekliedzās. Viņš sāka klepot, un pie viņa piesteidzās einuhi, lai noslaucītu viņa kaklu un pieri. Viņš tos atgrūda. “Guei Ljan, jūs esat pieļāvis, lai tā notiek... jūs!”

“Jūsu Augstība, es neesmu pelnījis piedošanu un to arī nelūdzu. Esmu gatavs pakārties. Esmu jau atvadījies no savas ģimenes. Mana sieva un bērni pārliecināja mani, ka viņi sapratīs. Es tikai gribēju jums pateikt, ka darīju visu, kas bija manos spēkos, tomēr es nespēju pierunāt barbarus vienoties. Viņi tikai biedēja ar karu. Un...” Guei Ljans apklusa un pagriezās pret savu znotu.

Princis Guns pienāca klāt un pabeidza Guei Ljana teikumu viņa vietā. “Krievi vakar mūs apšaudīja. Baidoties, ka viņi var apdraudēt galvaspilsētu, ministrs Jī Šans parakstīja līgumu un pieņēma krievu uzstādītos noteikumus. Lūk, Jūsu Augstība, šeit ir līguma kopija.” Imperators Sjieņs Fens lēnām paņēma dokumentu. “Amūras upes ziemeļi un Vai-hsin-anas augstienes dienvidi, vai ne tā?”

“Tieši tā, Jūsu Augstība.”

“Tā ir plaša teritorija.”

Daudzi galmā pārāk labi saprata, cik liels ir šis zaudējums. Daži sāka raudāt.

“Su Suņ!” iesaucās imperators Sjieņs Fens, atzvēlies savā sēdeklī. “Es esmu šeit, Jūsu Augstība,” Su Šuņs paspēra soli uz priekšu. “Nocērtiet galvu Jī Sanam un atņemiet Guei Ljanam visus viņa amatus.”

Es jutu līdzi Guei Ljanam, kad sargi viņu izveda no zāles. Nākamā pārtraukuma laikā es atradu brīdi, lai parunātu ar princi Gunu. Es viņam lūdzu, lai viņš izdara kaut ko, kas apstādinātu šo lēmumu. Viņš teica, lai es neuztraucos. Viņš man lika noprast, ka Su Šuņs ir atbildīgais un nepildīs Sjieņa Fena pavēli. Viņš atbildēja “jā” tālab, lai nomierinātu Viņa Augstību. Galms uzticējās Su Šuņam, ka viņš izmainīs imperatora domas. Visi zināja, ka būs neiespējami aizvietot Guei Ljanu.

Turpmākajos mēnešos imperators Sjieņs Fens bija kļuvis ārkārtīgi atkarīgs no Su Suņa un viņa septiņiem padomniekiem. Es lūdzos, lai Su Šuņs spētu balstīt debesis virs Viņa Augstības. Lai gan man nepatika Su Šuņs, es negrasījos kļūt par viņa ienaidnieci. Es pat neiedomājos kaut reizi viņu aizvainot, tomēr kādu dienu no tā nebūs iespējams izvairīties.

Jau trīs dienas sniga. Ārpus vārtiem kupenas bija divu pēdu dziļumā. Lai gan ogļu sildītāji darbojās, bija pārāk auksts, lai justos labi. Mani pirksti bija stīvi kā sprunguļi. Ietinies kažokādas mētelī, Sjieņs Fens zvilnēja krēslā Garīgās audzināšanas zālē. Viņa acis bija aizvērtas.

Es sēdēju tumsā, veidojot viņam dokumentu kopsavilkumu. Pēdējos pāris mēnešus es atkal biju kļuvusi par imperatora sekretāri. Viņam vienkārši bija zuduši spēki, un viņš lūdza manu palīdzību, izvēloties pašas steidzamākās vēstules, uz kurām jāatbild. Viņa Augstība runāja, bet es vārdus pārveidoju atbildēs.

Tas bija izaicinājums, bet man ļoti patika palīdzēt. Pēkšņi es vairs nebiju pamestā konkubīne. Man vairs nebija iemesla ciešanām. Man bija dota iespēja piedalīties Viņa Augstības sapņa īstenošanā, atjaunojot Ķīnu. Tas man lika justies labi — mani spēki bija nenogurdināmi. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem es redzēju viņa acīs patiesu mīlestību. Kādā vēlā vakarā, kad Sjieņs Fens pamodās savā krēslā, viņš man atļāva paturēt viņa roku. Viņš gribēja, lai zinu, cik ļoti viņš novērtē manu palīdzību. Viņš vairs nesauca Vasaru — vienu no savām ķīniešu konkubīnēm, ne arī Nuharu, pat tad, kad lūdzos, lai viņš dodas ar viņu pastaigās.

Es apciemoju Nuharu, lai pavadītu laiku kopā ar Tun Dži, kas netālu gulēja kopā ar savām zīdītājām. Es viņai ziņoju, pie kā esmu strādājusi ar Viņa Augstību. Viņa bija apmierināta ar manu pazemību.

Katru dienu pirms ausmas es saģērbos un palankīnā devos uz Garīgās audzināšanas zāli. Uzreiz ķēros pie oficiālo dokumentu šķirošanas, sadalot tos pa dažādām kastēm. Imperators Sjieņs Fens parasti vēl gulēja blakus istabā. Es sarindoju kastes pēc to steidzamības. Kad saule jau bija uzlēkusi un imperators ieradās pie manis, es biju gatava visu rezumēt. Viņš pie sevis pārdomāja un apsvēra lēmumus. Citreiz viņš runāja ar mani, un pēc tam man bija jāizveido vajadzīgo ediktu melnraksti.

Es piedāvāju ierosinājumus, kas, cerams, papildinātu Viņa Augstības domas. Kādu dienu viņš ieradās vēlu, un bija dokuments, kam vajadzēja nekavējoties pievērsties. Lai ietaupītu laiku, es uzrakstīju ieteikumu viņa stilā. Kad pirms apstiprināšanas viņam to izlasīju, viņš neko tajā nemainīja. Edikts tika aizsūtīts ar viņa zīmogu.

Mana pārliecība par sevi pēc šā gadījuma pieauga. No tās dienas Sjieņs Fens lūdza man pašai rakstīt ediktus un vēlāk viņam ziņot. Sākumā es satraucos un vēlējos apspriesties ar princi Gunu vai Su Suņu, bet sapratu, ka to nevaru darīt.

Kādā rītā pabeidzu septiņu dokumentu uzmetumus un biju ķērusies pie astotā. Tas bija sarežģīts dokuments. Tam bija sakars ar kādu punktu man nezināmā līgumā. Es nolēmu pagaidīt. Kad dzirdēju, ka Viņa Augstība piecēlies, aiznesu rakstīto viņam.

Sjieņs Fens aizvērtām acīm bija pa pusei atgāzies rotangpalmas krēslā. Kāds einuhs viņam ar karotīti deva brieža asiņu zupu. Tā noteikti garšoja pretīgi, jo Viņa Augstības sejas izteiksme man atgādināja bērnu, kas savainojis pirkstu ar stikla šķembu. Zupa pilēja no viņa mutes. Es tikko biju sākusi lasīt uzrakstīto, kad izdzirdēju galvenā einuha Šima balsi. “Labrīt, Jūsu Augstība! Ir ieradies Su Šuņs.”

“Vai Viņa Augstība ir iekšā?” atskanēja Su Šuņa balss. “Šī lieta nevar gaidīt.”

Pirms paspēju iziet, Su Šuņs devās tieši pie imperatora Sjieņa Fena. Viņa Augstība pa pusei atvēra acis un ieraudzīja Su Šuņu, kas bija nometies ceļos. Es stāvēju pie sienas un cerēju, ka Su Šuņs mani nepamanīs.

“Celies,” imperators Sjieņs Fens izdvesa. Einuhs ātri noslaucīja viņa zodu un palīdzēja viņam piecelties sēdus. “Vai tas atkal ir par krieviem?”

“Diemžēl jā,” Su Šuņs atbildēja pieceldamies. “Vēstnieks Ignat -jevs nevēlas vienoties pēc mūsu noteikumiem un ir paziņojis uzbrukuma datumu.”

Imperators noliecās pa labi, ar roku pakasot sānus. “Orhidej, tu dzirdēji Su Šuņu?” viņš pameta man uzrakstīto. “Saplēs to! Kāda jēga izsludināt ediktus? Ko vēl es varētu darīt? Manas asinis ir pavisam izsūktas, un vilki mani neliek mierā!”

Su Šuņs bija izbrīnīts, redzot mani. Viņa acis sašaurinājās. Viņš visu laiku grozīja galvu šurpu turpu, skatīdamies te uz imperatoru Sjieņu Fenu, te uz mani.

Es zinu, ka biju viņu aizvainojusi ar savu klātbūtni. Viņš lūkojās manī, un viņa acis kliedza: “Vācies atpakaļ pie saviem izšuvumiem!” Bet man vajadzēja atbildēt Sjieņam Fēnam. Es cerēju, ka Su Šuņs pieņems, ka pastāv iemesls, kāpēc imperators man uzticas, un ka mana palīdzība ir bijusi vērtīga.

Protams, ja Su Šuņs jautātu, Viņa Augstība būtu mani slavējis. Pagājušajā mēnesī bija ziņojums par plūdiem Sičuaņas provincē. Simtiem zemnieku bija zaudējuši savas mājas. Katastrofāli trūka ēdiena. Kad Sjieņs Fens uzzināja, ka daudzas ģimenes ēd savus mirušos bērnus, lai paši izdzīvotu, viņš izsludināja lēmumu, lai Dzjansu un Aņhuejas provinču gubernatori atver savas noliktavas. Bet tajās vairs nebija labības. Noliktavas bija iztukšotas jau sen, lai pabalstītu kaujas pret taipiniem un ārzemniekiem.

Es ierosināju, lai Viņa Augstība izspiež naudu no korumpētajiem birokrātiem. Es ieteicu, lai viņš pavēl valdības ierēdņiem visā valstī deklarēt savus ienākumus. Vienlaikus Viņa Augstībai būtu jāsūta inspektori, kas pārbaudītu grāmatvedību un redzētu, vai deklarācijas saskan ar patiesībā nopelnīto.

“Tas varētu viņus aizvainot,” Viņa Augstība teica.

“Neaizvainos, ja mēs pievienosim lēmumam noteikumu, ka nevienu nesodīs par naudas piesavināšanos, ja vainīgie ziedos savu nelikumīgo naudas summu plūdos cietušajiem.”

Lēmums nostrādāja burvīgi. Imperators Sjieņs Fens mani apbalvoja ar atļauju apmeklēt manu ģimeni. No šā brīža Viņa Augstība man uzticēja izstrādāt lielāko daļu lēmumu. Es kļuvu vēl pārliecinātāka. Imperatora vārdā es mudināju gubernatorus nebaidīties kritizēt un ierosināt. Es daudz ieguvu no viņu komentāriem un ieteikumiem.

Lai gan jutu piepildījumu un gandarījumu, tomēr biju nobažījusies par Sjieņa Fena augošo neieinteresētību darbā. Bija grūti neietekmēties no viņa pieaugošā pesimisma. Viņu tagad mocīja fiziskas sāpes, un viņš pārsvarā bija nomākts. Kad es atvedu Tun Dži, viņam nebija pat spēka ar viņu paspēlēties. Viņš to aizsūtīja prom pēc dažām minūtēm. Viņš vairs nepārlasīja ediktus, ko biju sagatavojusi apstiprināšanai. Kad ieradās valsts ziņotāji, viņš gribēja, lai es ar viņiem tieku galā. Viņš vairs nevēlējās, lai apspriežos ar viņu. Kad padevu viņam dokumentus, ar kuriem, manuprāt, viņam vajadzēja iepazīties, viņš pastūma malā manas rokas un teica: “Kukaiņi manā galvā ir uzbūvējuši tik biezas ligzdas, ka es nespēju padomāt.” Viņa Augstības dzīve tuvojās galam. Tun Dži dēļ man vajadzēja, lai viņš dzīvotu. Es strādāju bez atelpas. Manas ēdienreizes bija samazinājušās no piecām reizēm dienā līdz divām. Dažreiz es ēdu tikai vienreiz. Lai pārliecinātos, ka es labi ēdu, Aņ-de-hai nolīga jaunu šefpavāru no mana dzimtā ciemata Vuhu, un labākā maltīte bija manas bērnības mīļākais ēdiens — tomātu, sīpolu un kāpostu zupa. Aņ-de-hai izmantoja īpašu bambusa trauku, lai saglabātu zupas bļodu siltu.

Es bieži biju iekritusi trauslā miegā pie sava rakstāmgalda, atbalstījusies uz saliektām rokām. Es vairs neuztraucos par savu matu sakārtojumu. Es vēlējos pavadīt vairāk laika ar Tun Dži, bet man viņš bija pilnībā jāatstāj Nuharu ziņā. Es turpināju strādāt pie galma dokumentiem, dažkārt pat līdz rītausmai. Aņ-de-hai gaidīja blakus, turēdams segu gadījumam, ja to palūgšu. Viņš aizmiga, sēdēdams uz ķebļa. Ik pa laikam es dzirdēju viņu pa sapņiem murminot: “Konfūcij, vairs nevajag sacīt “apsveicu”!”

“Ko vēl es varu iesākt?”

Samulsinot Su Suņu, es atbildēju Viņa Augstībai. “Es nepakļautos krieviem.” Es runāju mierīgi, bet mērķtiecīgi. “Krievi izmanto to, ka mums ir grūtības ar frančiem un britiem. Ķīnai nevajadzētu izlikties par vieglu kumosu, kas visiem dabūjams.”

“Es ceru, ka tu labi ieklausījies,” teica Sjieņs Fens. “Izrādi... mūsu spēku.”

Su Šuņs nolieca galvu. “Jā, Jūsu Augstība.”

“Rītdien dodies atpakaļ pie krieviem un neatgriezies, pirms nebūsi paveicis savu darāmo.” Smagi nopūties, imperators Sjieņs Fens aizgriezās no Su Šuņa.

Neticēdams notiekošajam, Su Šuņs atvadījās no Viņa Augstības. Pirms iziešanas viņš veltīja man nejauku skatienu. Bija skaidrs, ka viņš uzskata Sjieņa Fena cieņu pret mani kā personīgu apvainojumu.

Pēc neilga laika Su Šuņs izplatīja baumas par mani. Viņš brīdināja galmu, ka man ir mērķis pārņemt troni. Viņam izdevās izprovocēt klana vecākos, un tie sāka protestēt. Viņi steidzināja aizvākt mani no imperatora dzīvesvietas.

Princis Guns mani aizstāvēja. Viņš vislabāk apzinājās brāļa noskaņojumu. Viņa Augstība pat nenāktu uz Garīgās audzināšanas zāli, ja manis tur nebūtu. Prinča Guna skatījumā tieši Su Šuņa centieni bija nepiedienīgi.

Viņa Augstības veselības uzlabošanai ārsts Suņ Bao-tjiens ieteica pilnīgu mieru, tāpēc mēs pārcēlāmies uz Juaņminjuaņu. Iestājās dziļa ziema. Gari, nokaltuši brūni un dzelteni zāles stiebri gulēja kā sasaluši viļņi. Vējš vēl arvien bija ass. Upītes un strauti, kas vijās cauri dārzam, bija aizsaluši un atgādināja netīras virves. Imperators Sjieņs

Fens teica, ka tās viņam atgādinot zarnas, kas izvēlušās no kauta dzīvnieka vēdera.

Klusumu pārtrauca steidzamas ziņas — tās atveda Su Šuņs un princis Guns. Viņi stāvēja blakus Viņa Augstības krāšņajai melnkoka gultai un ziņoja, ka briti un franči pieprasa vizīti.

Imperators Sjieņs Fens piecēlās gultā sēdus. “Es nevaru pieņemt to, ka viņi vēlas mainīt un labot līgumus. Ko tur var mainīt vai labot? Viņi meklē attaisnojumu kārtējam uzbrukumam!”

“Tomēr — vai jūs viņus pieņemsit?” jautāja princis Guns. “Ir svarīgi saglabāt sakarus. Mans Dzunli Jameņs strādās pie līguma noformēšanas līdz brīdim, kad Viņa Augstība būs apmierināts...” “Muļķības! Mums nevajag tos miera meklētājus,” Su Šuņs iejaucās, norādīdams ar pirkstu uz princi Gunu.

Sjieņs Fens pacēla roku, lai apklusinātu Su Šuņu. Viņš apzinājās, ka šajā situācijā galms sadalījies divās daļās: vienas puses līderis ir Su Šuņs, otras — princis Guns.

“Pieņemšana — tas ir pārāk daudz prasīts,” Sjieņs Fens teica. “Es neļaušu barbariem ienākt Pekinā.”

Ieradās jau ierastā procesija ar einuhiem un kalponēm, kas bija atnesuši tēju. Visi bija krāšņi saģērbušies. Kad es iegāju savā dārzā, vienīgais, ko jutu sev apkārt, bija vara un slava. Katram circenim uz dārza takām piemita kaut kas cēls, viņi bija resni, zaļi un vēl spēcīgāki nekā tie, kurus biju redzējusi laukos. Tomēr tas viss varētu beigties.

“Ārzemnieki ierodas ar karaspēku,” pēc ilga klusuma brīža brālim atgādināja princis Guns.

“Nāvi viņiem!” Su Šuņa balss bija uzlādēta. “Jūsu Augstība, ir pienācis laiks izdot pavēli par britu vēstnieka sagūstīšanu. Viņš būs spiests atsaukt karaspēku.”

“Un ja viņš atsakās to darīt?” princis Guns jautāja.

“Tad jānocērt viņam galva,” Su Šuņs atbildēja. “Ticiet man — kad ienaidnieka vadonis būs notverts, pārējie padosies. Tad mēs varēsim sūtīt ģenerāli Sen-guo-liņ-dzjiņu un karotājus savākt pārējo barbaru galvas.”

“Vai jūs esat prātu zaudējis?” iebilda princis Guns. “Britu vēstnieks ir tikai ziņnesis. Mēs zaudēsim cieņu visas pasaules acīs. Tas būs lielisks iemesls mūsu ienaidniekiem uzsākt iebrukumu.”

“Cieņu?” Su Šuņs pavīpsnāja. “Kādu cieņu barbari ir izrādījuši attiecībā uz savu izturēšanos Ķīnā? Viņi uzstāda prasības Debesu dēlam. Kā jūs uzdrošināties būt barbaru pusē! Vai jūs pārstāvat Viņa Augstību Ķīnas imperatoru vai arī Anglijas karalieni?”

“Su Šuņ!” princis Guns nosarka, un viņa rokas sažņaudzās dūrēs. “Mans pienākums ir patiesi kalpot Viņa Augstībai!”

Su Šuņs piegāja pie imperatora Sjieņa Fena. “Jūsu Augstība, princis Guns ir jāapstādina. Viņš ir pievīlis galmu. Viņš ar savu sievastēvu ir bijuši atbildīgi par visām pārrunām. Pamatojoties uz līgumu iznākumu, kā arī uz informāciju, ko sagādājuši mani izmeklētāji, mums ir iemesls turēt aizdomās princi Gunu, ka viņš izmantojis savu dienesta stāvokli.” Su Šuņs apklusa, pagriezis savu ķermeni pret princi Gunu, it kā iedzītu viņu stūrī. “Vai jūs neesat slēdzis darījumus ar mūsu ienaidniekiem? Vai barbari jums nav apsolījuši lielāku peļņu, kad ienāks Aizliegtajā pilsētā?”

Princim Gunām pietūka kakla vēnas, viņa uzacis savijās kā ingvera sakne. Viņš uzlēca virsū Su Šuņam, nogāzdams viņu gar zemi, un sāka viņu sist.

“Valdies!” izsaucās imperators Sjieņs Fens. “Es atļāvu Su Šuņam izteikties.”

Viņa Augstības vārdi satrieca princi Gunu. Viņš nolaida rokas un nometās ceļos. “Manu karalisko brāli, sagūstot vēstnieku, nekas netiks panākts. Es varu likt galvu ķīlā. Situācija nāks tikai mums par ļaunu. Un viņi nevis atkāpsies, bet sūtīs savu floti uz mūsu krastiem. Esmu gana ilgi pētījis, lai atpazītu viņu gājienus.”

“Protams,” Su Šuņs nostājās uz kājām, pa gaisu vicinādams savas garās piedurknes. “Gana ilgi, lai attīstītu sakarus, un pietiekami ilgi, lai aizmirstu, kas jūs esat.”

“Vēl viens vārds, Su Šuņ,” princis Guns sakoda zobus, “un es jums izraušu mēli!”

Par spīti Guna brīdinājumiem, tika izsludināts edikts, lai sagūstītu Lielbritānijas vēstnieku. Nākamajās dienās Aizliegtajā pilsētā bija klusums. Kad pienāca ziņas, ka vēstnieks sagūstīts, Pekina uzgavilēja. Su Šuņs tika slavēts kā varonis. Uzreiz pēc tam pienāca ziņojumi par ārzemnieku uzbrukumiem piekrastei, un tas apdzēsa visas gaviles. Dokumenti, kas tika sūtīti no pierobežas, smakoja pēc dūmiem un asinīm. Drīz papīri tika sakrauti lielās kaudzēs gar sienām. Es nespēju tos sašķirot. Situācija risinājās precīzi tā, kā princis Guns bija paredzējis.

Tūkstoš astoņsimt sešdesmitā gada pirmais augusts bija imperatora Sjieņa Fena mūža ļaunākā diena.

Nekas vairs nespēja apturēt barbarus. Princi Gunu apsūdzēja, un viņa Dzunli Jameņu atlaida. Saucot sevi par “sabiedrotajiem”, briti ieradās ar simt septiņdesmit trim karakuģiem un desmit tūkstoš kareivjiem, franči ieradās ar trīsdesmit trim kuģiem un seštūkstoš vīru lielu armiju. Tad pievienojās krievi. Kopā visas trīs valstis gar Džili līča krastiem izvietoja astoņpadsmit tūkstošus vīru.

Dodoties pretī neticami nostiprinātajiem zemes vaļņiem, kas ieskāva Dzeltenās upes grīvu un krastmalu, sabiedrotie izrāpās krastā, līdz ceļiem grimdami dūņās, un šaujot nonāca uz cietzemes. Tad viņi sāka tuvoties Pekinai. Karaliskās armijas virspavēlnieks ģenerālis Sen-guo-liņ-dzjiņs atsūtīja imperatoram ziņu, ka viņš gatavs mirt, proti, visas cerības aizsargāt galvaspilsētu ir zudušas.

Citi ziņojumi atainoja drosmi un patriotismu, kas mani pildīja ar skumjām. Ķīnas senā kaujas māksla bija kļuvusi par apkaunojumu — mūsu fortus aizsargāja tikai bambusa nūju barjeras, grāvji un tranšejas. Mūsu kareivjiem netika dota iespēja izrādīt savu lielisko kaujas māku. Viņus nošāva, pirms viņi vispār ieraudzīja ienaidnieku.

Mongoļu kavalērija bija slavena ar savu neuzvaramlbu. Trīs tūkstoši pazuda vienas dienas laikā. Rietumnieku lielgabali un šautenes tos aizslaucīja kā vējš sausas lapas vēlā rudenī.

* * *

Imperators Sjieņs Fens mirka sviedros. Augstā temperatūra bija atņēmusi tik daudz spēka, ka viņš pat nevarēja ieēst. Galms baidījās, ka viņš pavisam zaudēs spēkus. Kad drudzis mitējās, viņš lūdza man uzrakstīt piecus ediktus, ko nekavējoties vajadzēja nogādāt ģenerālim Sen-guo-liņ-dzjiņam. Viņa Augstības vārdā es informēju ģenerāli, ka pa visu valsti tiek vākts karaspēks un ka piecu dienu laikā tiks sniegta palīdzība no leģendārā ģenerāļa Sena Bao puses. Ieradīsies vēl aptuveni divdesmit tūkstoši vīru, ieskaitot septiņus tūkstošus kavalēristu, kas pievienosies prettriecienam.

Nākamajā ediktā es rakstīju Viņa Augstības uzrunu tautai.

Nodevīgie barbari bija gatavi ziedot mūsu ticību cilvēcībai. Viņi uzbruka Tundžou. Bezkaunīgi viņi paziņoja savu nodomu, piespiežot mani viņus uzaicināt uz vizīti. Viņi piedraudēja, ka jebkāda turpmāka atturība no mūsu puses būs pienākuma nepildīšana pret impēriju.

Lai gan mana veselība ir nožēlojamā stāvoklī, es neredzu citu iespēju kā vien cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam. Esmu sapratis, ka mieru un saskaņu vairs nav iespējams sasniegt bez spēka palīdzības. Tagad es pavēlu jums — mūsu armijai un iedzīvotājiem, visu rasu pārstāvjiem, —pievienoties kaujai. Es apbalvošu tos, kas izrādīs drosmi. Par katra melnā barbara [britu sikhu kareivja] galvu es došu 50 taelu, un par katra baltā barbara galvu es došu 100 taelu. Jautājums par citām padevīgajām valstīm netiks skarts, un, kad vien briti unfranči izrādīs nožēlu un atteiksies no saviem ļaunajiem nodomiem, es labprāt ļaušu atkal tirgoties kā agrāk. Lai viņi to nožēlo, kamēr vēl nav par vēlu.

Skaidrā tikuma zāle bija drēgna pēc pēdējo dienu spēcīgā lietus. Sajūta bija tāda, it kā mēs atrastos milzīgā zārkā. Ap imperatora Sjieņa Fena gultu bija izveidots pagaidu tronis uz pagaidu paaugstinājuma. Arvien vairāk ministru pieprasīja ārkārtas tikšanos. Visi likās, it kā jau būtu sakauti. Etiķete netika ievērota, un ļaudis strīdējās un sarunājās skaļās balsīs. Vairāki vecāka gada gājuma vīri strīdu vidū paģība. Uz pierobežas lodes un lielgabalu čaulas sedza zemi kā krusa.

Atgūlies savā krēslā, imperators lasīja pēdējos ziņojumus. Viņam atkal bija drudzis. Uz viņa sejas un pār viņa ķermeni bija uzlikti auksti dvieļi. Lapas izslīdēja no viņa drebošajiem pirkstiem.

Pēc divām dienām pienāca ziņas par sakāvi. Pirmais krita ziemeļu forts, ko ieņēma pēc sīvas cīņas, abām pusēm intensīvi vienai otru bombardējot. Sabiedrotie turpināja uzbrukt. Sen-guo-liņ-dzjiņs paziņoja, ka lodes trāpījušas ziemeļu forta pulvera pagrabiem, izjauc viņa aizsardzību.

Divdesmit pirmajā augustā Sen-guo-liņ-dzjiņs padevās un Takū forti kapitulēja. Tagad ceļš uz Pekinu bija atvērts.

Pienāca ziņojums, ka sabiedrotie ir tikai divpadsmit jūdzes no galvaspilsētas. Bija ieradies ģenerāļa Sena Bao karaspēks, bet viņi nespēja glābt situāciju. Iepriekšējā dienā ģenerālis bija zaudējis savu pēdējo divīziju.

Cilvēki rosījās šurpu turpu pa pieņemšanas zāli kā no papīra izgrieztas figūras krampjainās kustībās. Vārdi, ko visi veltīja Viņa Augstības ilgmūžībai, izklausījās tukši. Šorīt mākoņi bija tik zemu, ka es ar pirkstiem varēju sajust gaisa mitrumu. Pa visu pagalmu lēkāja krupji. Viņi izskatījās pārāk izmisuši, lai kustētos. Pirms stundas es biju likusi einuhiem aizvākt krupjus, bet tie bija atgriezušies.

Ģenerālis Sen-guo-liņ-dzjiņs bija nometies ceļos Viņa Augstības priekšā. Viņš lūdza sodu, ko arī saņēma. Viņam atņēma visus titulus un pavēlēja doties trimdā. Viņš jautāja, vai drīkst piedāvāt Viņa Augstībai pēdējo pakalpojumu.

“Drīkst,” nomurmināja imperators Sjieņs Fens.

Sen-guo-liņ-dzjiņs teica: “Tuvojas pilnmēness...”

“Runā par lietu.” Imperators pagrieza galvu pret griestiem.

“Es...” Taustīdamies ar rokām, ģenerālis no sava tērpa dziļākās kabatas izvilka mazu papīra rulli un pasniedza to galvenajam einu-ham Šimam.

Šims atvēra rulli, lai imperators redzētu. Tur bija rakstīts: “Dodieties uz Džeholu.”

“Kā tas būtu jāsaprot?” jautāja imperators Sjieņs Fens. “Medībās, Jūsu Augstība,” Sen-guo-liņ-dzjiņs atbildēja. “Medībās? Jums šķiet, ka esmu noskaņots doties medībās?” Sen-guo-liņ-dzjiņs uzmanīgi paskaidroja — ir pienācis laiks pamest Pekinu, ir pienācis laiks aizmirst savu stāvokli. Viņš ierosināja, lai imperators izmanto tradicionālo medību vietu Džeholā kā attaisnojumu bēgšanai. Ģenerāļa skatījumā situācija bija neatgriezeniska — Ķīna ir zaudējusi. Ienaidnieks bija devies ceļā, lai arestētu un gāztu no troņa Debesu dēlu.

“Mans krūšu kurvis, Orhidej,” Viņa Augstība pūlējās piecelties sēdus. “Tāda sajūta, ka tur iekšā augtu nezāles un stiebri. Elpojot es dzirdu tajos zēģelējam vēju.”

Es maigi parīvēju Sjieņa Fena krūtis.

“Vai tas ir “jā” medībām?” Sen-guo-liņ-dzjiņs vaicāja.

“Ja tu man netici, vari pielikt roku manam vēderam,” Viņa Augstība man teica, neņemot vērā Sen-guo-liņ-dzjiņu. “Piesit manām krūtīm. Tu dzirdēsi tukšu skaņu.”

Es jutu līdzi Sjieņam Fēnam, jo viņam trūka vārdu, kā arī nebija sapratnes par to, ko viņš jūt. Viņa lepnums bija viņu pametis, tomēr viņš turpināja sevi uzskatīt par Visuma valdnieku. Viņš vienkārši nemācēja savādāk dzīvot.

“Tad es likšu sagatavot medību laukus,” Sen-guo-liņ-dzjiņs grūtsirdīgi noteica un klusi izgāja.

“Žurku mātei ir dzemdības!” Viņa Augstībai izlauzās histērisks kliedziens. “Viņa dzemdē mazuļus lupatu kaudzē alā aiz manas gultas. Mana pils būs pilna ar žurkām. Ko tu vēl gaidi, lēdija Jehonala? Vai tu mani nepavadīsi uz medībām Džeholā?”

Es saspringti domāju. Vai mums būs jāpamet galvaspilsēta? Vai mums jāatdod sava valsts barbariem? Mēs bijām zaudējuši ostas, fortus un krastus, bet mēs nebijām zaudējuši savu tautu. Protams, mums jāpaliek Pekinā, jo, pat ja barbari šeit ieradīsies, mums būs iespēja cīnīties, ja tauta būs ar mums.

Ja imperators Sjieņs Fens būtu spēcīgs vīrs, viņš rīkotos citādi.

Viņš rādītu priekšzīmi un vadītu tautu karā, viņš pats dotos uz pierobežu. Un, ja viņš mirtu, viņš būtu saglabājis Ķīnas godu un glābis savu vārdu. Bet viņš bija vājš.

Pusdienās Nuharu atveda Tun Dži. Par spīti gadalaikam viņš atgādināja sniega piku, ietīstīts baltā kažokādas mētelī. Viņu baroja ar baložu gaļu un šķēli tvaicētas maizes. Viņš izskatījās jautrs un kopā ar Aņ-de-hai spēlēja rotaļu ar virvi, ko sauca “Sasien mani šā un tā”. Gulēdams gultā, Sjieņs Fens vēroja dēlu. Viņš smaidīja un iedrošināja mazo izaicināt einuhu. Es redzēju iespēju aprunāties.

“Jūsu Augstība?” es centos izklausīties loģiska. “Vai jums nešķiet, ka tautas gars sabruks, ja tās imperators... nebūs klāt?” Es nevēlējos lietot vārdu “pametīs”. “Pūķim ir vajadzīga galva. Tukša galvaspilsēta izraisīs laupīšanu un sabrukumu. Haņ dinastijas imperators DŽou Veņ-vans izvēlējās slepus nozust savas valsts krīzes laikā, un tāpēc viņš pazaudēja savas tautas uzticību.”

“Kā tu uzdrīksties izteikt šādu salīdzinājumu!” imperators Sjieņs Fens izspļāva tējas lapas uz grīdas. “Es esmu nolēmis doties prom savas ģimenes — un arī tavas — drošības labad.”

“Manuprāt, ir īpaši svarīgi izrādīt cilvēkiem galma spēku, lai glābtu Ķīnu,” es klusām teicu.

“Šobrīd es nevēlos par to runāt.” Viņa Augstība pasauca pie sevis dēlu un sāka ar viņu spēlēties. Tun Dži pieskrēja smiedamies, beigās noslēpjoties zem krēsla.

Es neņēmu vērā Nuharu, kas man māja ar rokām, lai beidzu runāt. Es turpināju: “Tun Dži vectēvs un vecvectēvs paliktu, ja būtu saskārušies ar šādu situāciju.”

“Bet viņi nepiedzīvoja šādu situāciju!” uzsprāga Sjieņs Fens. “Esmu uz viņiem apvainojies. Tieši viņi man atstāja šīs nepatikšanas. Kad pirmais Opija karš tūkstoš astoņsimt četrdesmit otrajā gadā tika zaudēts, es vēl biju zēns. Esmu mantojis vien nepatikšanas. Šajās dienās es domāju tikai par kompensācijām, ko esmu spiests maksāt. Astoņi miljoni taelu katrai valstij! Kā to iespējams apmaksāt?”

Mēs strīdējāmies, līdz viņš man pavēlēja doties uz manu pili. Viņa pēdējie vārdi iesēdās manā prātā uz visu nakti. “Vēl viens vārds no tavas puses, un tev piešķirs virvi, ar kuru tu varēsi pakārties.”

Nuharu uzaicināja mani pastaigāties viņas dārzā. Viņa teica, ka krūmi, kas nokaltuši no parazītkukaiņiem, ir pievilinājuši retas šķirnes taureni.

Es teicu, ka neesmu noskaņota aplūkot tauriņus.

“Tie varbūt ir naktstauriņi. Lai nu kā, tie ir skaisti.” Neņemot mani vērā, viņa turpināja: “Iesim ķert tauriņus! Aizmirsti barbarus!” Mēs iekāpām katra savā palankīnā. Man gribējās priecāties par Nuharu uzaicinājumu, bet pa ceļam es mainīju domas. Es pavēlēju saviem nesējiem aiznest mani uz Skaidrā tikuma zāli. Es aizsūtīju ziņnesi pie Nuharu, lūgdama piedošanu, sakot, ka imperatora lēmums pamest galvaspilsētu pārāk nospiež manu prātu.

Gaitenī es uzskrēju virsū saviem svaiņiem — princim Gunām, princim Čuņam un princim Cenām. Princis Čuņs man pavēstīja, ka viņi ieradušies, lai pārliecinātu Viņa Augstību palikt Pekinā. Es par to priecājos un cerēju uz labāko.

Es gaidīju dārzā, līdz pirms ienākšanas tika pasniegta tēja. Iegājusi iekšā, apsēdos pie imperatora Sjieņa Fena. Es pamanīju pārējos viesus. Bez prinčiem šeit bija arī Su Šuņs un viņa pusbrālis Duaņs Hua. Pēdējās divās dienās Su Šuņs un Duaņs bija organizējuši imperatora ceļojumu uz Džeholu. Aiz sienām bija dzirdama nepārtraukta ratu rīboņa.

“Es atstāju Pekinu, jo neko neesmu dzirdējis no ģenerāļa Šena Bao!” Sjieņs Fens strīdējās. “Baumo, ka viņš ir sagūstīts. Ja tas tā ir, tad tuvākajā laikā barbari sasniegs manu pagalmu.”

“Jūsu Augstība!” Princis Guns metās no krēsla uz grīdas. “Lūdzu, nebrauciet prom!”

“Jūsu Augstība,” piektais brālis princis Cens, arī ceļos nometies, pievienojās princim Gunām. “Vai jūs vēl paliksit pāris dienu? Es pats vadīšu mandžūru karotājus cīņā pret barbariem. Dodiet mums iespēju jūs godināt. Bez jums...” Cens tik ļoti aizrāvās, ka viņam uz mirkli vajadzēja apstāties, “... visiem noplaks dūša.”

“Imperators ir jau izlēmis,” Sjieņs Fens auksti pavēstīja.

Princis Čuņs nometās ceļos starp princi Gunu un princi Cenu. “Jūsu Augstība, pametot troni, tiks iedrošināts barbaru neprāts. Tas ļoti sarežģīs turpmākās sarunas.”

“Kurš domā, ka es pametīšu troni? Es vienkārši dodos medībās.” Princis Guns rūgti iesmējās. “Katrs bērns uz ielas teiks, ka imperators bēg.”

“Kā tu uzdrošinies!” imperators Sjieņs Fens iespēra einuham, kas bija atnācis viņam pasniegt zāles.

“Jūsu veselības vārdā, Jūsu Augstība, piedodiet mums!” Princis Cens sagrāba imperatoru aiz kājām. “Ļaujiet atvadīties. Es stāšos pretī lielgabaliem.”

“Izbeidz muļķoties,” Sjieņs Fens piecēlās un palīdzēja princim Cenām nostāties uz kājām. “Brāli, kad es nebūšu sasniedzams, varēšu neatlaidīgāk nodoties kaujas lauka darbības plānam.” Viņš pagriezās pret Su Suņu. “Dosimies pirms rītausmas.”

Guna, Čuņa un Cena apņemšanās lika man justies lepnai, ka piederu pie mandžūru klana. Mani neizbrīnīja Sjieņa Fena gļēvulība. Zaudētie Dagu forti viņu sagrāva, un tagad viņš vēlējās tikai aizslīdēt un nozust.

Sjieņa Fena ģērbtuvē ienāca Su Suņs. “Mums jāsteidzas, Jūsu Augstība. Paies vairākas dienas, lai tiktu līdz Džeholai.”

Ienāca Su Suņa pusbrālis Duaņs. Viņš bija izkāmējis vīrs ar garu, salīkušu kaklu, kas nošķieba viņa galvu uz vienu pusi. “Jūsu Augstība,” viņš teica, “lūk, šeit ir mantu saraksts, kuras mēs jums esam iepakojuši.”

“Kur ir mani zīmogi?” jautāja imperators.

“Tie ir izņemti no Radošo garu saplūsmes zāles un pienācīgi noglabāti.”

“Orhidej,” Sjieņs Fens teica, “aizej un pārbaudi zīmogus.”

“Jūsu Augstība, nav vajadzības to darīt,” teica Su Suņs. Ignorēdams Su Suņu, imperators Sjieņs Fens pagriezās pret princi Gunu, kas bija ienācis istabā. “Brāli Gun, tu neesi saģērbies ceļošanai. Tu brauksi man līdzi, vai ne?”

“Nē, baidos, ka nebraukšu,” atbildēja Guns. Viņš bija ģērbies zilā tērpā ar dzelteniem rotājumiem gar piedurknēm un apkaklīti. “Kādam ir jāpaliek galvaspilsētā un jātiek galā ar sabiedrotajiem.” “Un kā ar Cenu un Guņu?”

“Viņi ir nolēmuši palikt Pekinā kopā ar mani.”

Imperators apsēdās, un viņa einuhi centās uzvilkt viņam zābakus. “Princim Čuņam būs mani jāapsargā ceļojumā uz Džeholu.” “Jūsu Augstība, es pēdējo reizi lūdzos — apsveriet domu palikt Pekinā.”

“Su Šuņ,” nepacietīgi iesaucās imperators Sjieņs Fens, “sagatavo lēmumu, kas pilnvaro princi Gunu kā manu runasvīru.”

Man bija sarežģīti izvēlēties, ko ņemt līdzi uz Džeholu. Es vēlējos paņemt visu, jo man nebija ne jausmas, kad atgriezīšos. Tomēr visvērtīgākās lietas nebija pārvedamas. Man vajadzēja atstāt gleznas, sienas lieluma izšuvumus, grebumus, vāzes un skulptūras. Katrai konkubīnei bija ļauts piekraut vienus ratus ar vērtslietām, un manējie bija jau pilni. Pārējās iemīļotās lietas es paslēpu, kur vien varēju — uz sijām, aiz durvīm, aprokot dārzā. Es cerēju, ka tās neviens neatklās, pirms atgriezīšos.

Nuharu atteicās atstāt savas lietas. Kā galvenajai imperatorei viņai tika piešķirti trīs rati, bet ar tiem nepietika. Pārējās mantas viņa sakrāva Tun Dži ratos. Tun Dži bija piešķirti desmit, un Nuharu aizņēma septiņus no tiem.

Mana māte bija pārāk slima, lai ceļotu, tāpēc es sarunāju, ka viņa pārceļas uz klusu ciematu ārpus Pekinas. Guei Sjuņs būs kopā ar viņu. Žuna arī paliks.

Desmitos no rīta karaliskie riteņi sāka kustēties. Sjieņs Fens nevarēja iztikt bez ceremonijas. Viņš upurēja mājlopus un paklanījās

Debesu dieviem. Kad viņa palankins tika iznests caur Juaņminjua-ņas Lielā apaļā dārza vārtiem, kas bija pēdējie, ierēdņi un einuhi nometās uz ceļiem, noliecoties uz atvadām. Imperators sēdēja kopā ar savu dēlu. Tun Dži man vēlāk pastāstīja, ka viņa tēvs raudājis.

Karaliskā saime stiepās trīs jūdžu garumā. Tā atgādināja svētku parādi. Gaisā tika šautas plaukšķenes, lai “aizbaidītu ļaunus pareģojumus”. Ceremoniālie sargi nesa dzeltenus pūķu karogus, kamēr palankīnu nesēji pārvietoja karaliskās ģimenes. Augstmaņi gāja kolonnās. Aiz mums bija vīraka dedzinātāji, mūki, lamas, einuhi, galma dāmas, kalpi, sargi un karaliskie dzīvnieki. Pūlim sekoja grupa ar bungām un gongiem, arī visi virtuves darbinieki gāja kājām. Netālu no rindas astes nesa pārvietojamās garderobes un tualetes. Kalpi vadīja zirgus un ēzeļus, kas dziļos grozos nesa malku, gaļu, rīsus un dārzeņus kopā ar virtuves piederumiem — katliem un pannām. Aizmugurē sekoja septiņi tūkstoši kavalērijas vīru, ko vadīja Juns Lu.

Kad mēs pagājām garām pēdējiem vārtiem, manas acis bija asaru aizmiglotas. Veikali ielu malās bija pamesti. Ģimenes skraidīja kā bezgalvainas vistas, vedot līdzi mantas uz ēzeļiem un nesot tās uz savām mugurām. Ziņas par imperatora Sjieņa Fena aiziešanu izraisīja pilsētā haosu.

Pēc pāris stundām es palūdzu, lai man atnes dēlu. Es viņu iesēdināju klēpī un cieši apskāvu. Viņam šis bija tikai kārtējais izbrauciens. No palankīna šūpām viņš iemiga. Es izbraucu ar pirkstiem caur viņa mīkstajiem, melnajiem matiem un sakārtoju viņa bizīti. Kaut es spētu iemācīt Tun Dži būt stipram! Es gribēju, lai viņš zina, ka nedrīkst uztvert mieru kā kaut ko pašsaprotamu. Viņu lutināja kalpi, viņš bija pieradis redzēt skaistas sievietes pie savas gultas. Man bija sāpīgi dzirdēt Tun Dži sakām, ka viņš vēlas izaugt tāds pats kā tēvs — ar skaistām rotaļu biedrenēm.

Pirms dažām dienām ziņoja par zādzību Aizliegtajā pilsētā. Neviens neatzinās noziegumā, un nebija arī aizdomās turamo. Mani iecēla par galveno šajā izmeklēšanā. Es jutu, ka ir iejaukti einuhi, jo kādam bija jāiznes vērtslietas. Kalpones nedrīkstēja iziet pa vārtiem bez atļaujas. Vēl es turēju aizdomās karaliskās ģimenes locekļus. Viņi zināja, kur atrodas vērtslietas.

Turpinot izmeklēšanu, manas aizdomas pierādījās. Acīmredzot konkubīnes bija slepeni vienojušās ar einuhiem, lai sadalītu peļņu. Atklājās, ka iesaistītas lēdijas Mēja, Hueja un Li. Sjieņs Fens bija nikns un pavēlēja tās izmest no pilīm. Mēs ar Nuharu viņu atrunājām. “Šobrīd ir briesmīgs laiks, lai gaidītu no kāda cildenumu,” mēs teicām. “Vai mums jau nav bijis pietiekami daudz sarežģījumu?”

Visu dienu sēžot palankīnā, man sāka sāpēt locītavas. Es iedomājos cilvēkus, kas staigā ar uzberztām tulznām. Kad bijām izgājuši no Pekinas, ceļš kļuva nelīdzenāks un putekļaināks. Mēs apstājāmies uz nakti kādā ciematiņā, un es satikos ar Nuharu. Mani pārsteidza tas, kā viņa bija ģērbusies. Izskatījās, ka viņa dotos uz svinībām. Viņai bija ziloņkaula vēdeklis un neliels vīraka turētājs. Kleita bija no zeltīta satīna, izšūta ar budistu simboliem.

Visa ceļojuma laikā Nuharu valkāja tikai vienu kleitu. Vien ar laiku sapratu, ka viņa ir vairāk nekā izmisusi. “Ja mums gadījumā uzbrūk un mani nogalina,” viņa teica, “es gribu būt pārliecināta, ka ieeju nākamajā dzīvē, pienācīgi ģērbusies.”

Es to nespēju saprast. Ja mums uzbruks, viņas kleita būs pirmā lieta, kuru kāds zagtu. Viņa varētu ieiet nākamajā dzīvē kaila. Kad dzīvoju Vuhu, biju dzirdējusi — kapu zagļi nocērtot miroņiem galvu, lai dabūtu to, kas tiem aplikts ap kaklu, un nocērtot rokas, lai iegūtu to, kas ap pirkstiem.

Es darīju visu, lai mans apģērbs būtu pēc iespējas vienkāršāks. Nuharu teica, ka mana kleita, ko biju aizņēmusies no pavecākas kalpones, apkauno manu statusu. Viņas vārdi man lika justies drošākai. Kad mēģināju ietērpt Tun Dži līdzīgās drēbēs, Nuharu sadusmojās. “Būdas dēļ, viņš taču ir Debesu dēls! Kā tu uzdrošinies viņu ģērbt kā ubagu!” Viņa novilka Tun Dži parasto kokvilnas tērpu un pārmainīja to uz tērpu ar zeltītām lentēm, uz kura bija simboli, kas saskanēja ar viņas kleitu.

Ciemata iedzīvotāji nezināja, kas notiek, jo sliktās ziņas no Pekinas viņus vēl nebija sasniegušas. Pēc Nuharu un Tun Dži drēbēm viņi absolūti nevarēja noteikt, ka tuvojas nelaime. Viņi vienkārši bija pagodināti, ka esam apstājušies uz nakti viņu ciemā, un pasniedza mums svaigi karsētas pilngraudu smalkmaizītes un dārzeņu zupu.

Ziņneši no prinča Guna nāca un gāja. Starp daudzajām sliktajām ziņām bija arī dažas labas. Tika sagūstīts ietekmīgs ārzemju ierēdnis Parkss, kā arī vēl cits — Lohs. Princis Guns viņus izmantoja kā līdzekli sarunām. Pēdējais ziņotājs pavēstīja, ka sabiedrotie ieņēmuši Aizliegto pilsētu, Vasaras pili un Juaņminjuaņu. “Sabiedroto komandieris dzīvo Jūsu Augstības guļamistabā ar kādu ķīniešu prostitūtu,” ziņnesis paziņoja.

Viņa Augstības bālā seja lāsoja no sviedriem. Viņš atvēra muti, bet nespēja izdvest ne vārda. Pēc dažām stundām viņš izklepoja asinis.

18

Runā!” imperators Sjieņs Fens pavēlēja par drošību atbildīgajam einuham Juaņminjuaņā. Einuhu sūtīja viņa priekšnieks, kas bija izdarījis pašnāvību pēc tam, kad nespēja pildīt savu pienākumu.

“Tas sākās piektajā oktobrī.” Einuhs centās nomierināt savu trīcošo balsi. “Torīt bija mākoņains laiks. Pils bija klusa, un nekas neliecināja par kaut ko īpašu. Ap pusdienas laiku sāka līt. Sargi jautāja, vai drīkst ienākt. Es viņiem atļāvu. Mēs visi bijām ļoti noguruši... Tad es izdzirdēju lielgabalus. Man šķita, ka sapņoju, un sargiem šķita tāpat. Viens pat apgalvoja, ka dzirdējis pērkonu. Bet pēc mirkļa mēs sajutām dūmus. Vēl pēc īsa brīža atskrēja sargs un pateica, ka barbari ir pie Augstā tikuma vārtiem un pie Miera vārtiem. Mans priekšnieks jautāja, kas noticis ar ģenerāļa Sen-guo-liņ-dzjiņa karaspēku. Sargs atbildēja, ka barbari to sagūstījuši... Tad mēs sapratām, ka esam palikuši bez aizsardzības.

Mans priekšnieks pavēlēja man sargāt Laimes dārzu, Skaidrā ņirbošā ūdens dārzu, Mierīgā mēness dārzu, Spožo saulstaru dārzu un Jūnija dārzu. Es zināju, ka to nebūs iespējams izdarīt. Kā gan mazāk nekā simts cilvēku var aizsargāt dārzus, kas stiepjas divdesmit jūdžu garumā?

Kamēr mēs steidzāmies noslēpt mēbeles, dārzā parādījās barbari. Es liku saviem vīriem pamest mazāk vērtīgas lietas un aprakt svarīgākās. Bet mēs nespējām tik ātri visu aprakt. Es apraku, ko varēju, arī lielisko pulksteni un kustīgo Visumu, pārējie iemeta zemē papīra ruļļus.

Kad nesām ārā maisus, mūs pārsteidza barbari. Viņi uz mums šāva. Sargi krita cits pēc cita. Tie, kurus nenošāva, tika sagūstīti un vēlāk iemesti ezerā. Barbari mani piesēja pie bronzas dzērves netālu no strūklakas. Viņi uzšķērda mūsu maisus un bija pārsteigti, atklājot dārgumus. Viņu kabatas bija par mazām, lai tajās visu saliktu, tāpēc viņi izvilka Jūsu Augstības tērpus un izveidoja no tām maisus. Viņi tos piepildīja un uzlika uz pleciem, un apsēja ap vidukli. Viņi sagrāba visu, ko varēja, un iznīcināja visu, ko nevarēja sagrābt. Viņi cīkstējās savā starpā par laupījumu.

Barbari, kas ieradās vēlāk, centās savākt visu, kas bija palicis pāri. Viņi demontēja Jūsu Augstības astroloģiskos bronzas dzīvniekus, bet neaiztika milzīgo zelta mucu, jo tā bija pārlieku smaga, lai kustinātu. Beigās viņi ar nažiem nokasīja zelta rotājumus no kolonnām un sijām. Laupīšana turpinājās divas dienas. Barbari izgāza sienas un uzraka dārzus.”

“Ko viņi atrada?” es jautāju.

“Visu, kundze. Es redzēju kādu barbaru, kas pagāja garām jūsu ceremoniju tērpā.”

Es necentos iztēloties skatu, ko turpināja aprakstīt einuhs, stāstot par Juaņminjuaņas izlaupīšanu. Bet sava prāta spilgtajā iztēlē es redzēju barbarus iesoļojam Aprikožu ciematā, Peoniju paviljonā un Lotosa lapas tējas namiņā. Es redzēju viņu sejas starojam brīdī, kad viņi traucās cauri zeltītajām, bagātīgi izgrebtajām centrālās ēkas zālēm. Es redzēju, kā viņi ieiet manā istabā un rakņājas manās atvilktnēs. Es redzēju, kā viņi ieiet manā glabātuvē, kur biju noslēpusi nefrītu, sudrabu un emalju, gleznas, izšuvumus un greznumlietiņas.

“...Tur bija pārāk daudz, ko ņemt, tāpēc barbari noplēsa pērles marmora bumbiņu lielumā no imperatores Nuharu kleitām un iztukšoja Viņas Augstības dimantu kastes.”

“Kur bija princis Guns?” imperators Sjieņs Fens slīdēja no sava krēsla un pūlējās atsēsties atpakaļ.

“Princis Guns strādāja ārpus Pekinas. Viņš slēdza darījumu ar barbariem, atlaižot sagūstītos ierēdņus — Parksu un Lohu. Bet bija pārāk vēlu, lai apstādinātu laupīšanu. Lai noslēptu noziegumu, ārzemju velni... Jūsu Augstība, es nespēju... to izteikt...” einuhs saļima uz grīdas, it kā viņam nebūtu mugurkaula.

“Runā!”

“Jā, Jūsu Augstība. Tie velni... visu aizdedzināja...”

Imperators Sjieņs Fens aizvēra acis. Viņam pazuda elpa. Viņa kakls raustījās, it kā to būtu sagrābis spoks.

Trīspadsmitajā oktobrī barbari aizdedzināja vairāk nekā divsimt paviljonu, zāles, tempļus un piecas pilis. Liesmas aprija visu. Vējš aiznesa dūmus un pelnus pāri sienām. Kodīgs, blīvs mākonis atradās virs pilsētas, visbeidzot iespiežoties cilvēku matos, acīs, drēbēs, gultās un traukos. Nekas Juaņminjuaņā nepalika pāri, izņemot marmora pagodu un akmens tiltu. Starp tūkstošiem akru dārzu teritorijas vienīgā nesagrautā ēka bija Vērtīgo mākoņu paviljons, kas atradās augstu kalnā virs ezera.

Vēlāk no prinča Guna es uzzināju par “pērkonam līdzīgo skaņu”, ko aprakstījuši ļaudis. Tā bija nevis pērkona dunēšana, bet gan sprāgstvielu dārdēšana. Britu karaliskie inženieri bija ielikuši daudzos mūsu paviljonos dinamītu.

Turpmākajā dzīvē es bieži domās atgriezos pie šā skata, kad krāšņums pēkšņi pārvēršas par gruvešu kaudzi. Jūdzēm tālu liesmas aprija sešus tūkstošus mājvietu — manu visiemīļotāko pili kopā ar dārgumiem un mākslas darbiem, ko bija savākuši imperatori vairāku paaudžu garumā.

Sjieņam Fēnam vajadzēja dzīvot ar šo negodu, kas visbeidzot viņu saēda. Vecumā, kad biju piekususi strādāt vai domāju par darbu pamešanu, es devos apraudzīt Juaņminjuaņas drupas. Mirklī, kad uzkāpu uz sabrukušajiem akmeņiem, es dzirdēju barbarus gavilējam. Skats man lika aizrīties, it kā dūmi vēl arvien būtu gaisā.

Misiņa krāsas saule apspīdēja kustīgo gājienu. Mēs turpinājām savu ilgo ceļu uz Džeholu. Es biju sarūgtināta un skumja, kad iedomājos par sava vīra “medību” atrunu. Krāšņi ģērbušies, ministri un prinči tika nesti bagātīgi rotātos palankīnos uz novārdzināto nesēju pleciem, kamēr sargi tos apsargāja Mongolijas poniju mugurās.

Krēslu nesēju dziedāšanu aizstāja dziļš un mokošs klusums. Es vairs nedzirdēju sandalēs tērpto kāju plaukšķēšanu un šļūkāšanu pret ļodzīgajiem akmeņiem. Toties redzēju tulznu izraisītās sāpes, kas bija iegravētas nokvēpušajās, nosvīdušajās sejās. Lai gan mēs bijām ienākuši dziļi laukos, visus uztrauca iespējamā barbaru pakaļdzīšanās. Procesija ar katru dienu kļuva garāka. Tā bija kā pārlieku spilgtas krāsas čūska, kas lokās pa šauru taku.

Naktī tika uzslietas teltis un iekurināti ugunskuri. Cilvēki gulēja kā mirušo armija. Imperators Sjieņs Fens lielāko daļu laika pavadīja klusēdams. Dažreiz drudzī viņš runāja neierastas lietas.

“Kurš var garantēt, ka visas dabas sēklas būs nevainojamas un veselīgas un ka to ziedi radīs saskanīgu attēlu dārzā?” viņš jautāja.

Nespēdama atbildēt, vēros viņā.

“Es runāju par sliktajām sēklām,” Viņa Augstība turpināja. “Par sēklām, kas klusībā mērcētas indē. Tās guļ auglīgā zemē, līdz tās pamodina pavasara lietus. Tās izaug milzu lielumā neticamā ātrumā, aizsedzot zemi un citiem atņemot ūdeni un sauli. Es redzu viņu resnos ziedus. To zari plešas kā huligāni, kas izplata indi. Neizlaid Tun Dži no savām acīm, Orhidej.”

Es turēju Tun Dži, kad mēs gulējām. Savos sapņos es dzirdēju zirgus košļājam laužņus. Kā dīvains uzbrukums mani pamodināja bailes. Sviedri samitrināja manu kreklu. Mans skalps nepārtraukti bija mitrs. Manas sajūtas saasinājās attiecībā pret noteiktām lietām, kā, piemēram, Tun Dži elpa un trokšņi ap telti, un mērdēja citus kā bads. Lai gan mēs gulējām atsevišķās teltīs, nakts vidū kā spoks manā priekšā parādījās imperators Sjieņs Fens. Viņš tur stāvēja neizraudātās bēdās. Prātoju, vai arī es nejūku prātā.

Tuvojās vakars, un mēs nolēmām apstāties, lai paēstu. Tajā pēcpusdienā Viņa Augstībai bija briesmīga klepus lēkme. Asinis tecēja gar viņa mutes kaktiņiem. Ārsts teica, ka ceļošana palankīnā nāk viņam par ļaunu. Bet mums nebija izvēles. Visbeidzot mēs apstājāmies, kamēr pāries viņa klepus.

Rītausmā es palūkojos ārpus telts. Mēs bijām tuvu Džeholai, un ainava bija ārkārtīgi skaista. Zeme bija klāta ar āboliņu un lauku puķēm, maigie pakalni — biezi noauguši ar krūmiem. Rudens tveice šeit bija paciešama, ne tā kā Pekinā. Kalnu pienenes saldi smaržoja. Pēc brokastīm mēs atkal bijām ceļā. Mēs devāmies garām laukiem, kur zāle bija līdz viduklim.

Ikreiz, kad Tun Dži bija ar mani, es centos būt stipra un priecīga. Bet tas nebija viegli. Kad vecās Džeholas pilis parādījās pie apvāršņa, mēs izkāpām no palankīniem un nometāmies ceļos. Mēs pateicāmies Debesīm, ka esam nonākuši līdz vietai, kas kļūs pagaidu patvērums. Mirklī, kad Tun Dži tika izņemts no sēdekļa, viņš metās pakaļ trušiem un vāverēm, kas no viņa aizmuka.

Mēs steidzāmies, lai sasniegtu lielos vārtus. Tas bija, kā ieejot sapņu zemē, kā attēls no izbalējušas gleznas. Sjieņa Fena vectēvs Cjiens Luns bija uzbūvējis Džeholu astoņpadsmitajā gadsimtā. Šodien pils stāvēja kā novecojusi skaistule, kuras grims izsmērējies. Es biju tik daudz dzirdējusi par šo pili, ka man tā jau bija pazīstama. Džehola salīdzinājumā ar Aizliegto pilsētu bija vairāk dabas radīta. Gadu gaitā koki un krūmi bija saauguši kopā. Efejas bija stiepušās no sienas uz sienu un augšup pa augstum augstiem kokiem, no kuriem nokarājās izsmalcinātos vīteņos. Mēbeles pilī bija veidotas no cietkoka, krāšņi izgrebtas un rotātas ar nefrītu un akmeņiem. Pūķi griestu paneļos bija no tīra zelta, sienas greznoja mirgojošs zīds.

Es biju sajūsmā par šo mežonīgumu. Es neiebilstu dzīvot Dže-holā. Manuprāt, tā būtu laba vieta, kur uzaudzināt Tun Dži. Viņš varētu iemācīties būt mandžūru karotājs. Viņš iemācītos medīt. Es tik ļoti vēlējos, lai viņš uzaug zirga mugurā kā viņa senči. Kaut man nebūtu sev jāatgādina, ka mēs esam trimdā!

Džehola bija lieliska, klusa vieta. Bāla saules gaisma maigi atstarojās no dakstiņu jumta. Pagalmi bija noklāti ar bruģakmeņiem. Durvis atradās starp biezām sienām. Kopš Cjiena Luna nāves pirms pusgadsimta lielākā daļa piļu bija stāvējušas tukšas, un tās smakoja pēc pelējuma. Gadu desmitiem pluinlta lietū un vējā, ārpuse šķietami saplūda ar ainavu. Sākotnējā krāsa bija smilšu dzeltena, tagad — brūna un zaļa. Iekšpusē griestus sedza pelējums un aptumšoja plašo telpu stūrus.

Karaliskās ģimenes apmetās Džeholā, un pils atdzīvojās. Snaudošās zāles, pagalmi un ēkas tika atmodinātas ar cilvēku balsīm un soļiem. Čīkstot kokam un metālam, tika atgrūstas durvis. Sarūsējuši logu rokturi nolūza, kad mēģinājām tos attaisīt. Einuhi darīja visu iespējamo, lai novāktu gadiem krājušos pelējumu un netīrumus.

Man piešķīra istabu blakus Nuharu galvenās ēkas vienā malā. Imperators, protams, ievācās lielākajā guļamistabā, kas bija tieši pa vidu. Viņa darbistaba — Literārās baudas zāle — atradās blakus Su Šuņa un pārējo dižo padomnieku istabām pils otrā pusē. Nuharu pieskatīja Tun Dži, kamēr es biju pie Sjieņa Fena. Mūsu dienaskārtība un pienākumi bija pakārtoti tēva un dēla vajadzībām.

Tā kā Viņa Augstība bija pārtraucis rīkot pieņemšanas, viņam vairs neizsniedza izskatīt un parakstīt dokumentus. Su Šuņs vienatnē turpināja vadīt galma lietas. Mans pienākums bija vārīt zāļu tējas Sjieņam Fēnam. Rūgtā smarža bija tik spēcīga, ka viņš sāka sūdzēties. Man bija jālūdz kalpotājiem aiznest katlus uz virtuvi, kas atradās pils tālākajā galā. Es strādāju kopā ar homeopātu un ārstu Suņ Bao-tjienu, lai pārliecinātos, ka zāles tiek pienācīgi sagatavotas. Tas nebija viegli. Vienā no receptēm zupai vajadzēja piejaukt svaigas brieža asinis, bet tās ātri samaitājas. Virtuves darbiniekiem bija jākauj pa briedim katru otro dienu, nekavējoties jāgatavo zāles un tad jācer, ka Viņa Augstība tās neizvems pēc tam, kad tās ielietas viņa rīklē.

Oktobra beigās kļavas izskatījās tā, it kā tās būtu aizdedzinājusi saule. Vienrīt mēs ar Nuharu izvedām pastaigāties Tun Dži un atklājām, ka tuvējais avots ir pārsteidzoši silts. Einuhs, kas bija sargājis pilis visu savu mūžu, teica, ka šajā teritorijā ir vairāki karstie avoti. Tā Dže-hola ieguva savu nosaukumu — dže-hol nozīmē “karstā upe”.

“Avoti kļūst karstāki, kad snieg,” teica einuhs. “To var sajust ar roku.” Tun Dži izrādīja interesi un pieprasīja, lai viņam atļauj peldēties avotā. Nuharu jau gribēja piekrist, bet es noraidīju šo domu. Tun Dži nemācēja peldēt, turklāt viņš tikko bija izveseļojies no apaukstēšanās. Apvainojies par manu bardzību, viņš pagriezās pret Nuharu, uzmezdams lūpu. Mans dēls zināja, ka Nuharu pieder pie augstākas kārtas nekā es un ka man nav ļauts viņai nepakļauties. Tādas bija attiecības starp Nuharu, dēlu un mani. Tas bija kaitinoši, un es jutos neaizsargāta. Virtuve kļuva par manu patvērumu.

Sjieņa Fena veselība šķita mazliet stabilizējamies. Kad viņš spēja piecelties sēdus, princis Guns viņam atsūtīja līgumu uzmetumus. Mani pasauca palīgā.

“Jūsu brālis vēlas, lai jūs cienāt šos noteikumus,” es teicu, īsumā atstāstot prinča Guna vēstuli Viņa Augstībai. “Viņš apgalvo, ka šie ir pēdējie dokumenti. Pēc tam, kad jūs tos parakstīsit, tiks atjaunots miers un kārtība.”

“Barbari man lūdz viņus apbalvot par to, ka viņi iespļāvuši man sejā,” Sjieņs Fens teica. “Tagad es saprotu, kāpēc mans tēvs neaizvēra acis, kad nomira, — viņš nespēja samierināties ar aizvainojumu.” Pirms atsāku lasīt, es pagaidīju, kamēr viņš nomierināsies. Daži noteikumi tik ļoti satrauca Viņa Augstību, ka viņš kampa pēc gaisa. Burbuļojošas skaņas atskanēja viņa kaklā, un tad viņš sāka klepot.

Sīki asins traipiņi sedza grīdu un segas. Es negribēju turpināt lasīt, bet uz dokumentu bija jāatbild desmit dienās. Ja ne — rakstīja princis Guns —, tad sabiedrotie iznīcinās galvaspilsētu.

Nebija jēgas, ka imperators Sjieņs Fens sita sev pa krūtīm un kliedza: “Visi ārzemnieki ir briesmīgi nezvēri!” Nebija arī jēgas izsludināt ediktus, kas steidzinātu armiju cīnīties sparīgāk. Situācija bija neatgriezeniska.

Tun Dži vēroja, kā viņa tēvs izlien no gultas un metas ceļos, lūdzot Debesu palīdzību. Atkal un atkal Sjieņs Fens vēlējās, kaut viņam būtu drosme atņemt sev dzīvību.

Tieši Literārās baudas zālē tika apzīmogoti līgumi ar Franciju un I u lbritāniju. Abi līgumi saglabāja iepriekš noslēgtā Tjencinas līguma noteikumus, taču tika pievienoti jauni punkti. Pirmo reizi vairāku I līkstošu gadu laikā Ķīnai bija jāizcieš tāds pazemojums.

Imperators Sjieņs Fens bija spiests atvērt Tjieņdzinas pilsētu kā jaunu tirdzniecības ostu. Viņam tas nozīmēja ne tikai atļaut barbariem tirgoties viņa durvju priekšā, bet arī dot militāru pieeju galvaspilsētai caur atklāto jūru. Viņa Augstība vēl bija spiests “izīrēt” Koulūnu britiem kā kompensāciju par karu. Līgumos bija rakstīts, ka rietumu misionāriem jāpiešķir pilnīga brīvība un aizsardzība, lai darbotos Ķīnā, arīdzan atļauja būvēt baznīcas. Ķīniešu likumi neattieksies uz ārzemniekiem, un, ja kāds ķīnietis pārkāps līgumus, to ātri sodīs. Ķīnai bija jāmaksā britiem un frančiem kompensācija — astoņi miljoni taelu.

It kā vēl nebūtu gana, krievi iesniedza jauna ķīniešu-krievu Pekinas līguma projektu. Krievu sūtnis centās pārliecināt princi Gunu: karalisko piļu dedzināšana norāda — Ķīnai nepieciešama militāra aizsardzība no Krievijas. Lai gan princis Guns pilnībā apzinājās krievu lēmumu, viņš nevarēja teikt “nē”. Ķīna jau tā aizstāvējās un nevarēja atļaut, lai Krievija kļūst par tās ienaidnieci.

“Kad vilku bars ir nomedījis slimu briedi, kas cits briedim atliek kā vien lūgt žēlastību?” princis Guns rakstīja vēstulē. Krievi pieprasīja Amūras zemes ziemeļos, ko caristi jau ieņēmuši. Krievi bija izvietojušies visā Usūri upes austrumu piekrastē līdz pašai Korejas robežai. Viņi paziņoja, ka izšķirīgā ķīniešu osta Haišenveja drīz tiks pārsaukta par Vladivostoku.

Es nekad neaizmirsīšu mirkli, kad imperators Sjieņs Fens parakstīja līgumus. Tas bija kā nāves mēģinājums.

Rakstāmota viņa rokā, šķiet, svēra tūkstoš mārciņu. Viņa roka nepārtraukti drebēja. Viņš nespēja sevi piespiest uzrakstīt savu vārdu. Lai stabilizētu viņa elkoņus, es viņam aiz muguras noliku vēl divus spilvenus. Galvenais einuhs Šims sagatavoja tinti un nolika viņa priekšā līguma lapas uz rīspapīra paliktņa.

Mani māca neizsakāmas bēdas par Sjieņu Fenu un savu valsti. Viņa Augstības zilgano lūpu kaktiņos krājās siekalas. Viņš raudāja, bet asaru nebija. Viņš dienām ilgi brēca un kliedza, līdz viņa balss vienkārši pazuda. Tagad viņš cīnījās pēc katra elpas vilciena.

Viņa pirksti bija kā trausli žagari. Viņa augums līdzinājās skeletam. Viņš lēnām sāka pārvērsties par spoku. Viņa senči nebija atbildējuši viņa lūgšanām. Debesis nebija žēlīgas savam dēlam. Tomēr savā nevarībā Sjieņs Fens izrādīja Ķīnas imperatora pašcieņu. Viņa cīņa bija varonīga — mirstošs vīrs, turēdamies pie rakstāmotas, atsakās parakstīt Ķīnas nāves spriedumu.

Es palūdzu Nuharu, lai viņa atved Tun Dži. Es gribēju, lai viņš redz tēva cīņu, pildot savu pienākumu. Nuharu noraidīja šo domu. Viņa teica, ka Tun Dži ir jārāda triumfs, nevis negods.

Es varēju strīdēties ar Nuharu. Es gandrīz sāku. Es viņai gribēju pateikt, ka miršana nav negods un arī drosme atzīt īstenību nav kauna lieta. Tun Dži izglītošana būtu jāsāk pie viņa tēva nāves gultas. Viņam būtu jāredz līgumu parakstīšana un jāatceras, un jāsaprot, kāpēc viņa tēvs raudāja.

Nuharu man atgādināja, ka viņa ir Austrumu imperatore un tieši viņas vārds ir mājas likums. Man vajadzēja atkāpties.

Galvenais einuhs Šims jautāja, vai Viņa Augstība vēlētos izmēģināt tinti pirms parakstīšanās. Sjieņs Fens piekrītoši pamāja. Es sakārtoju rīspapīru.

Mirklī, kad otas gals pieskārās papīram, Sjieņa Fena roka sāka mežonīgi trīcēt. Trīsas sākumā pārņēma viņa pirkstus, tad roku, plecu un beidzot visu ķermeni. Sviedri samērcēja viņa tērpu. Viņa acis sagriezās uz augšu, kad viņš dziļi ievilka elpu.

Tika izsaukts ārsts Suņ Bao-tjiens. Viņš ienāca un nometās ceļos blakus Viņa Augstībai. Viņš nolieca galvu pār Sjieņa Fena krūtīm un klausījās.

Es cieši vēroju Suņ Bao-tjiena lūpas, kas pa pusei bija noslēpušās zem garās, baltās bārdas. Es baidījos no tā, ko viņš varētu teikt.

“Viņš var ieslīgt komā.” Ārsts piecēlās. “Viņš pamodīsies, bet es nevaru noteikt, cik viņam vēl atlicis laika.”

Turpmāko dienas daļu mēs gaidījām, kad Sjieņs Fens atgriezīsies pie samaņas. Kad viņš atmodās, es lūdzos, lai viņš parakstās, bet viņš tikai klusēja.

Mēs bijām nonākuši strupceļā — imperators Sjieņs Fens atteicās ņemt rokā otu. Es visu laiku berzu pulverī tinti. Kaut šeit būtu bijis princis Guns!

Sajutusies bezspēcīga, es sāku raudāt.

“Orhidej,” Viņa Augstības balss bija tik tikko sadzirdama. “Es nespēšu mierīgi nomirt, ja parakstīšos.”

Es sapratu. Es arī nevēlētos parakstīties, ja būtu viņa vietā. Bet princim Gunām bija nepieciešams šis paraksts, lai turpinātu sarunas. Imperators nomirs, bet tauta nekur nepazudīs. Ķīnai bija jātiek atpakaļ uz kājām.

Pēcpusdienā Sjieņs Fens tomēr nolēma parakstīties. Tas notika pēc tam, kad pateicu — viņa paraksts būs nevis apstiprinājums iebrukumam, bet gan taktisks gājiens, lai iegūtu laiku.

Viņš paņēma rakstāmotu, bet nespēja saskatīt, kurā vietā uz papīra būtu jāparakstās.

“Virzi manu roku, Orhidej,” viņš teica, mēģinādams piecelties sēdus, tomēr sabruka.

Mēs trijatā — galvenais einuhs Šims, Aņ-de-hai un es — apguldījām Viņa Augstību uz muguras. Es noliku papīru tuvu viņa rokai un teicu, ka tagad viņš var parakstīties.

Skatīdamies griestos, imperators Sjieņs Fens kustināja otu. Es uzmanīgi virzīju viņa rokas vilcienus, lai paraksts neatgādinātu bērna ķēpas. Kad mēs apzīmogojām viņa parakstu ar sarkano karalisko zīmogu, Sjieņs Fens brija nometis otu un zaudējis samaņu. Tintes akmens nokrita, un melna tinte nošļakstīja manu kleitu un kurpes.

Tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmā gada jūlijā mēs svinējām Sjieņa Fena trīsdesmit gadu jubileju. Viņa Augstība gulēja gultā un bieži zaudēja samaņu. Viesi netika ielūgti. Dzimšanas dienas ceremonijā tika iekļauta ēdienu parāde. Taču ēdienus gandrīz neaizskāra, visi juta viņa tuvojošos nāvi.

Pēc mēneša šķita, ka Sjieņa Fena dzīve ir galā. Ārsts Suņ Bao-tjiens pareģoja, ka Viņa Augstības nāve iestāsies pēc nedēļas, varbūt pat pēc pāris dienām. Galms satraucās, jo imperators nebija minējis savu pēcteci.

Tun Dži nebija ļauts atrasties pie tēva, jo galms baidījās, ka tas varētu būt pārāk uztraucoši. Tas mani sadusmoja. Es uzskatīju, ka jebkādā veidā izrādīta mīlestība no Viņa Augstības puses uz mūžu paliktu Tun Dži atmiņā.

Nuharu mani vainoja, ka esmu uzlikusi lāstu Sjieņam Fēnam, stāstot Tun Dži, ka viņa tēvs mirst. Viņas astrologs uzskatīja, ka vienīgi tad, ja mēs noliegsim viņa nāvi, Sjieņu Fenu varētu glābt brīnums.

Bija grūti strīdēties ar Nuharu, kad viņa kaut ko ieņēmusi galvā. Es vienīgi spēju ar Aņ-de-hai palīdzību likt Tun Dži iezagties pie tēva gultas, parasti tad, kad Nuharu devās ar budistiem dziedāt, vai arī tad, kad viņa izbaudīja tējas laika operu, ko sagādāja Su Šuņs un ko izrādīja Nuharu mītnē.

Man par nožēlu Tun Dži nevēlējās pavadīt laiku kopā ar tēvu. Viņš sūdzējās par tēva “briesmīgo izskatu” un “slikto elpu”. Viņš bija nelaimīgs, kad es viņu pastūmu pie slimnieka gultas. Viņš sauca tēvu par garlaicīgu un vienreiz iekliedzās: “Tu esi tukšs cilvēks!” Viņš raustīja Sjieņa Fena palagus un apmētāja viņu ar spilveniem. Viņš vēlējās spēlēt “zirdziņos” ar mirstošo vīru. Viņa sīkajā ķermenī nebija neviena līdzjūtīga kaula.

Es nopēru savu dēlu. Nākamajā nedēļā es atstāju Tun Dži nevis pie Nuharu, bet nodarbojos ar viņa vērošanu. Es atklāju viņa sliktās uzvedības iemeslu.

Es biju likusi Tun Dži mācīties jāt ar zirgu kopā ar Junu Lu, bet Nuharu atrada visādas atrunas, lai bērns neierastos uz mācībām. Tā vietā, lai jātu ar īstiem zirgiem, Tun Dži jāja ar einuhiem. Vairāk nekā trīsdesmit einuhiem bija jārāpo pa pagalmu, lai viņš būtu laimīgs. Viņa mīļākais “zirgs” bija Aņ-de-hai. Tādā veidā viņš atspēlējās, jo Aņ-de-hai es biju pavēlējusi viņu audzināt. Tun Dži ar pātagu sita pa Aņ-de-hai dibenu un lika viņam rāpot, līdz viņa ceļgali sāka asiņot.

Vēl ļaunāk par attieksmi pret Aņ-de-hai bija tas, kā viņš izturējās pret septiņdesmit gadu vecu einuhu vārdā Vecais Vei, pavēlēdams viņam apēst savus izkārnījumus. Kad izprašņāju Tun Dži, viņš atbildēja: “Māt, es tikai gribēju uzzināt, vai Vecais Vei runā taisnību.” “Kādu taisnību?”

“Ka es varu darīt visu, ko vēlos. Es vienkārši palūdzu, lai viņš to pierāda.”

Es vēroju sava dēla mazo sejiņu un gribēju zināt, kā viņam ienākušas prātā tik ļaunas lietas. Viņš bija gudrs un zināja, kurš jāsoda un kurš jāapbalvo. Ja Aņ-de-hai nebūtu man uzticīgs, viņš būtu atteicies pakļauties Tun Dži iegribām. Tun Dži reiz bija izteicies, ka zina Nuharu mīļākos ēdienus. Man neienāca prātā, ka tā mans dēls viņai atlīdzina. Es pat viņu uzslavēju, kad viņš aizsūtīja Nuharu viņas mīļākās smalkās mēness kūkas. Man šķita, ka tas ir piemērots godbijības žests, un biju apmierināta, ka mans dēls tik labi ar viņu satiek. Tad Tun Dži lielījās, kā Nuharu viņam ieteikusi izturēties nevērīgi pret skolu. Viņa teikusi: “Pagātnē bijuši tādi imperatori, kas ne dienu nav pavadījuši skolas solā, bet viņiem nesagādāja grūtības vadīt savu tautu līdz pārticībai.”

Es nostājos pret Nuharu un uzsvēru briesmas, kas var rasties, ja Tun Dži netiks audzināts. Viņa teica, ka es pārspīlēju. “Viņam ir tikai pieci gadiņi! Kad mēs atgriezīsimies Pekinā un Tun Dži atsāks ierastās skolas gaitas, viss būs kārtībā. Spēlēšanās ir bērna dabā, un mēs nedrīkstam iejaukties Debesu nodomos. Viņš vakar lūdza papagaiļus, bet Aņ-de-hai nebija tos paņēmis līdzi. Nabaga Tun Dži — viņš tikai lūdza papagailīti!”

Šoreiz es nedomāju padoties. Es uzstāju, lai viņš dodas mācībās. Es teicu Nuharu, ka pārbaudīšu Tun Dži mājasdarbus kopā ar viņa skolotājiem. Bet es biju vīlusies. Galvenais skolotājs lūdza mani atbrīvot viņu no Tun Dži mācīšanas.

“Viņa Jaunā Augstība apmētāja mani ar papīra bumbiņām un saplēsa manas brilles,” skolotājs ar truša zobiem ziņoja. “Viņš mani neklausa. Vakar viņš man lika apēst dīvainas garšas cepumu. Pēc tam viņš man paziņoja, ka viņš cepumu iemērcis pats savās kakās.”

Mani šokēja tas, kā Tun Dži uzvedās klasē. Bet vēl vairāk mani uztrauca viņa interese par Nuharu spoku grāmatām. Viņš vēlu palika nomodā, klausīdamies viņas stāstos par pazemi. Viņš tik ļoti nobijās, ka naktīs slapināja gultā. Tomēr šie stāsti bija tik saistoši, ka viņš kļuva no tiem atkarīgs. Kad es iejaucos un atņēmu ilustrētās grāmatas, viņš ar mani kāvās.

Tun Dži bija gatavs darīt jebko, lai tiktu prom no manis. Sākumā viņš izlikās, ka ir slims, lai nevajadzētu doties uz mācībām. Kad es viņu pieķēru, Nuharu nāca viņu aizstāvēt. Viņa pat slepus pavēlēja ārstam Suņ Bao-tjieņam melot par “augsto temperatūru”, kuras dēļ viņš nevar apmeklēt mācības.

Ja tāds bija veids, kā sagatavot Tun Dži kļūt par jauno imperatoru, tad dinastija bija nolemta bojāejai. Es nolēmu ņemt grožus pati savās rokās. Manās acīs šī situācija bija valstiski svarīga. Es zināju tikai to, ka mans laiks iet uz beigām.

Katru dienu es pavadīju savu dēlu pie skolotājiem un tad gaidīju ārā, līdz mācības bija beigušās. Nuharu bija sarūgtināta, jo neuzticējos viņai, bet es biju pārāk dusmīga un neņēmu vērā viņas jūtas. Es vēlējos izmainīt Tun Dži, pirms vēl nav par vēlu.

Tun Dži zināja, kā mūs ar Nuharu sanaidot. Viņš zināja, ka es nedrīkstu viņam aizliegt ciemoties pie Nuharu, tāpēc devās pie viņas iespējami bieži, lai mani padarītu greizsirdīgu. Diemžēl es iekritu viņa slazdā. Un viņš turpināja slikti uzvesties skolā. Kādu dienu viņš izrāva skolotājam ar truša zobiem divus garākos uzacu matiņus. Viņš ļoti labi zināja, ka vecais vīrs uzskata tos par sava “ilgā mūža zīmi”. Vīrs bija tik satriekts, ka viņam uznāca insults, un viņu aizsūtīja mājās uz visiem laikiem. Nuharu šis starpgadījums likās komisks. Es tam nepiekritu un nolēmu sodīt savu dēlu par šādu nežēlību.

Galms aizstāja veco skolotāju ar jaunu, bet pirmajā darba dienā viņu atlaida pats skolnieks. Tun Dži pamatoja, ka vīrs stundu laikā purkšķina. Viņš apsūdzēja skolotāju par “necieņu pret Debesu dēlu”. Vīru nopēra. Dzirdot šo ziņu, Nuharu uzslavēja Tun Dži, jo viņš ir “rīkojies kā patiess valdnieks”, kamēr es biju pilnīgi satriekta.

Jo vairāk es uzstāju, jo vairāk Tun Dži sacēlās. Toties galms nevis atbalstīja mani, bet lūdza Nuharu “uzmanīt” manu “cietsirdīgo rīcību”. Es prātoju, vai aiz tā nestāv Su Šuņs. Tun Dži tagad nesagādāja grūtības runāt man pretī einuhu un kalpoņu klātbūtnē. Runāt viņš prata ļoti labi. Dažkārt viņš izklausījās pārāk pieaudzis piecus gadus vecam bērnam. Viņš teica: “Cik zemu no tavas puses ir noliegt manu dabu!” vai “Es esmu dzīvnieks ar tiesībām!”, vai arī “Nav pareizi, ka tu mani liec gulēt, gribēdama tēlot dresētāju!”

To pašu es dzirdēju no Nuharu: “Atļauj Tun Dži attīstīties, lēdija Jehonala,” un “Viņš ir ceļotājs, kas izprot Visuma dabu. Viņš nevis domā par sevi, bet gan par ceļojumu, par sapņiem un par Būdas dvēseles garīgumu”, un “Met atslēgas pa vējam, un atstāj viņa būri vaļā!”

Es sāku apšaubīt viņas nodomus. Viņas attieksmē pret Tun Dži vienmēr ir bijis kaut kas pretdabisks. Vienalga, ko viņš darīja, viņa vienmēr bija tā mīlošā. Es sapratu — ja neapturēšu Nuharu, es nespēšu apturēt arī Tun Dži. Man šī cīņa bija kļuvusi par kauju, lai glābtu dēlu. Es dienām domāju, kā ar viņu runāt. Es gribēju būt stingra savos nodomos, bet nevēlējos aizvainot viņas lepnumu. Es gribēju, lai viņa saprot, ka novērtēju viņas pieķeršanos Tun Dži, taču viņai ir jāmācās viņu audzināt.

Man par pārsteigumu Nuharu ieradās pie manis, pirms es paspēju aiziet pie viņas. Viņa bija ģērbusies parastā ziloņkaula krāsas tērpā. Viņa bija atnesusi svaigus lotosa ziedus kā dāvanu. Viņa sūdzējās par maniem ierobežojumiem attiecībā pret Tun Dži diētu. Viņa uzstāja, ka viņš ir pārāk tievs. Es viņai paskaidroju, ka man nav nekādu iebildumu, ja viņš ēd vairāk, bet viņa diēta ir jāsabalansē. Es viņai teicu, ka Tun Dži stundām sēž uz poda, nespēdams pakakāt.

“Es tur nekā ļauna nesaskatu,” Nuharu teica. “Bērniem vienmēr tas ievelkas, ja runa ir par podiņu.”

“Zemnieku bērniem nekad nav šādu problēmu,” es strīdējos. “Viņi daudz ēd rupju barību.”

“Bet Tun Dži nav nekāds zemnieku bērns. Ir aizvainojoši šādi salīdzināt.” Nuharu sejas izteiksme kļuva auksta. “Pareizi būtu, ja Tun Dži ēstu karaliskus ēdienus.”

Es pati biju nolīgusi šefpavāru, kas gatavotu veselīgus ēdienus, bet Tun Dži pasūdzējās Nuharu, ka pavārs viņam pasniedzis sapuvušu garneli, un tas viņam sagādājis vēdergraizes. Neviens, izņemot Nuharu, neticēja šiem meliem. Tomēr, lai izpatiktu Tun Dži, viņa atlaida šefpavāru.

Man bija sevi jāsavalda, lai nesāktu atklāti ķīvēties ar Nuharu. Es nolēmu vispirms koncentrēt uzmanību uz Tun Dži mācībām. Katru rītu es paņēmu rīksti un pavadīju Tun Dži pie viņa skolotāja.

Viņam sāka mācīt par debesu ķermeņiem. Es palūdzu skolotājam teksta kopiju un teicu dēlam, ka pēc mācību stundas es viņu pārbaudīšu.

Kā jau biju gaidījusi, Tun Dži nespēja atcerēties nevienu vārdu no tā, ko bija mācījies. Viņš tikko bija atnācis no mācībām, un mēs grasījāmies ēst pusdienas. Es pavēlēju, lai viņa ēdamo aizvāc, un saņēmu viņu aiz rokas. Pa ceļam paņēmu rīksti. Es aizvedu viņu uz mazu šķūnīti dārza aizmugurē, prom no galvenajām zālēm un mītnēm. Es pateicu Tun Dži, ka viņš netiks atlaists līdz brīdim, kamēr neatstāstīs visu tekstu.

Viņš skaļi iebļāvās, lai pārliecinātos, vai kāds viņu nenāks glābt. Es tam biju sagatavojusies. Aņ-de-hai bija pavēlēts nelaist tuvumā skolotājus, un es biju īpaši pavēlējusi, lai neviens neziņotu Nuharu par to, kur atrodas Tun Dži.

“Sensenos laikos,” es teicu, lai piedabūtu dēlu sākt. “Stāsti!” Tun Dži šņukstēja un izlikās, ka nedzird.

Es paķēru rīksti un pacēlu roku tā, ka rīkstes gals dancoja viņa acu priekšā.

Viņš sāka runāt. “Sensenos laikos zvaigžņotajās debesīs bija četri lieli zvaigznāji. Dzeltenās upes garumā bija dzīvnieku figūras...”

“Turpini. “Pūķis...””

“Pūķis, bruņurupucis ar čūsku, tīģeris un augšup lidojošs putns, kas vēlāk nolaižas...” Viņš purināja galvu un teica, ka neatceras nākamo rindiņu.

“Sāc no sākuma un lasi vēlreiz!”

Viņš atvēra grāmatu, bet, lasot vārdus, stomījās.

Es viņam lasīju priekšā. “...Cits pēc cita tie griežas ap ziemeļu debess polu, ieplūstot zvaigznājā, ko sauc par Ziemeļu Kausu.”

“Tas ir pārāk grūti,” viņš sūdzējās un nometa grāmatu zemē.

Es sagrābu viņa plecu un sapurināju viņu. “Tas tev par to, ka esi izlutināts puika, kas dzīvo bez likumiem un nedomā par sekām!” Es viņu pacēlu no zemes un novilku viņa drēbes. Es pacēlu roku un ļāvu, lai rīkste krīt.

Skaidra, sarkana svītra stiepās pār viņa mazo dibenu.

Tun Dži iekliedzās.

Man plūda asaras, bet es situ vēlreiz. Man bija jāpiespiež sevi turpināt. Es pārāk ilgi biju ļāvusi viņam skraidīt savā vaļā. Sis bija mans sods un mana pēdējā izdevība.

“Kā tu uzdrošinies mani pērt!” Viņa sejas izteiksme bija neticības pilna. Mazās uzacis satikās viņa pārbiedētās sejas centrā. “Neviens nedrīkst pērt imperatora dēlu!”

Es situ spēcīgāk. “Tas tev par to, lai tu saklausītu ārzemju lielgabalu skaņu. Par to, lai tu izlasītu līgumus!” Es jutu, kā manī sagrūst aizsprostotas emocijas. Neredzama bulta cauršāva manu galvu. Aizrīdāmās es turpināju: “Tas tev... par to..., lai tu spētu ieskatīties savam tēvam sejā... Es gribu, lai tu zini, kā viņš pārvērtās par tukšu cilvēku.”

It kā rīkodamās pati pēc savas gribas, rīkste mainīja virzienu. Un tā atsitās nevis pret Tun Dži, bet pret mani. Skaņa bija skaļa un asa. Āda kā karsta čūska ieskāva manu ķermeni, katrs sitiens atstāja asiņainas pēdas.

Apreibis no redzētā, Tun Dži apklusa.

Mani pārņēma nogurums, un es sabruku, pievilkdama ceļgalus pie krūtīm. Es raudāju, jo Sjieņs Fens nebūs dzīvs, lai izaudzinātu savu dēlu; es raudāju, jo neredzēju, kā lai pienācīgi izaudzinu Tun Dži, ja starp mums stāv Nuharu; es raudāju, jo dzirdēju, kā mans dēls klaigā, ka mani ienīst un nespēj vien sagaidīt brīdi, kad Nuharu mani sodīs; es raudāju, jo dziļi sevī es biju neapmierināta pati ar sevi; vēl briesmīgāk — es nezināju, ko lai iesāk.

Turot rīksti augstu gaisā, es turpināju stundu. “Atbildi man, Tun Dži! Ko simbolizē pūķis?”

“Pūķis simbolizē pārvērtību,” pārbijies mazais cilvēks atbildēja.

“Kā?”

“Ko, “kā”?”

“Kā pārvērtību?”

“Pārvērtību... zivs pārvērtību. Runa ir par zivs spēju pārlēkt dambim.”

“Pareizi. Tas pārveidoja zivi par pūķi.” Es noliku rīksti. “Runa ir par pūlēm, ko tā pielika, lai pārvarētu milzīgu šķērsli. Par to, cik varonīgi viņa pārlēca. Tās kauli salūza un zvīņas noskrāpējās. Viņa no šīm pūlēm varēja nomirt, bet nepadevās. Tieši ar to viņa atšķīrās no parastajām zivīm.”

“Es to nesaprotu. Tas ir par grūtu!”

Viņš vairs nebija spējīgs man izsekot līdzi, pat tad, ja es pārlasīju to pašu teikumu atkal un atkal. Viņa prāts, šķiet, bija apstājies. Viņš bija šokā. Es viņu biju nobaidījusi. Līdz šim viņa dzīvē neviens vēl nebija pacēlis balsi pret viņu. Viss vienmēr bija noticis pēc viņa prāta, neņemot vērā to, cik tas kādam ir bijis pazemojoši.

Es biju apņēmusies turpināt. “Klausies uzmanīgi, un tu sapratīsi. “Tīģeris ir nezvēru gars, bruņurupucis ir čaulu gars, un fenikss ir putns, kas spējīgs atdzimt no pelniem...””

Tun Dži lēnām un rūpīgi sāka uztvert manu domu.

Atskanēja skaļa dauzīšanās pie šķūņa durvīm.

Es zināju, kas tur ir. Es zināju, ka viņai ir spiegs manā pilī. Dauzīšanās turpinājās, un Nuharu kliedza: “Es ziņošu par tavu cietsirdību Viņa Augstībai! Tev nav tiesību sodīt Tun Dži. Viņš tev nepieder! Viņš nāca caur tevi. Tu viņam biji kā māja, kas viņu sargāja. Ja es atradīšu, ka viņš ir savainots, tevi pakārs!”

Es turpināju lasīt, mana balss bija skaidra un skanīga. “Senajā ķīniešu filosofijā piecas krāsas atbilst pieciem virzieniem. Dzeltens atbilst centram, zils austrumiem, balts rietumiem, sarkans dienvidiem un melns — ziemeļiem...”

19

ZAle ap DZeholu nodzeltēja, kamēr galms gaidīja imperatora nāvi. Sjieņs Fens vairs nevarēja neko norit. Einuhi viņam vēl arvien pienesa manis gatavoto ārstniecisko zupu, bet viņš to vairs neaizskāra. Bērēm tika pasūtināts tērps ar pūķiem, un Viņa Augstības zārks bija gandrīz gatavs.

Līdz šim mans dēls nebija nozīmēts par pēcteci, un Viņa Augstība par to vēl nebija bildis ne vārda. Ikreiz, kad vēlējos redzēt savu vīru, galvenais einuhs Šims aizšķērsoja man ceļu, sakot, ka Viņa Augstība vai nu guļ, vai ari tiekas ar saviem padomniekiem. Viņš man lika gaidīt bezgalīgi ilgi. Cerību sagrauta, atgriezos savā istabā. Es biju pārliecināta, ka Šims darbojas pēc Su Šuņa pavēlēm.

Es biju noraizējusies, jo Sjieņs Fens varēja aizslīdēt, atstājot mani bezspēcīgu, nespējīgu palīdzēt Tun Dži. Kad Aņ-de-hai ziņoja, ka Su Šuņs ir centies viņu nolīgt, lai mani izspiegotu, kļuva skaidri dižā padomnieka nodomi.

Es pateicos Debesim par Aņ-de-hai uzticību. Maksa par to bija tāda, ka tagad viņa vārds pievienojās Su Šuņa ienaidnieku sarakstam.

“Su Šuņs grib iespert tavam sunim,” Nuharu teica kādā ciemošanās reizē. “Gribētos zināt, kāpēc viņš tik ļoti ienīst Aņ-de-hai.” Pacēlusi acis no šuvekļa, viņa meklēja manu seju, gaidot atbildi.

Es nevēlējos dalīties savās domās. Es negribēju uzsvērt to, ka Su Suņs mērķē nevis uz Aņ-de-hai, bet mani. Ja atklāšu savas jūtas, Nuharu vēlēsies iejaukties un mēģinās likt Su Šuņam atvainoties.

Viņa sevi uzskatīja par taisnības karalieni, bet viņas laipnība varētu I ikai vērst visu par ļaunu.

Nuharu patika, ka viņu uzskata par draudzīgu, pieklājīgu un taisnīgu. Bet viņa nespētu atrisināt šo problēmu. Viņa vienīgi panāktu to, ka Su Šuņs vieglāk tiktu no manis vaļā. Viņš izmantotu imperatora Sjieņa Fena roku. Tā nebūtu pirmā reize. Viens no piemēriem bija )una Lu stāsts par kāda dižajam padomniekam neuzticama ministra briesmīgo likteni. Su Šuņs, iespējams, vēlētos padarīt Nuharu par savu sabiedroto. Viņa viegli padotos, ja viņai izteiktu glaimus. Viltību meistars varētu viņu aptīt ap pirkstu. Nuharu dzīvoja, lai slavinātu savu vārdu, un jebkāda uzmanība no Su Šuņa puses būtu īpaši pievilcīga. Galu galā — mana izdzīvošana nebija Nuharu prioritāte.

Aņ-de-hai paklupa aiz sliekšņa. Viņš ziņoja — ir nolemts, ka man “būs tas gods pavadīt Sjieņu Fenu, kad viņš atgriezīsies pie sava pirmsākuma”, kas nozīmēja to, ka mani apraks dzīvu, kad imperators nomirs.

Es tam neticēju. Es nespēju. No trīs tūkstošiem konkubīņu es biju vienīgā, kas bija dāvājusi viņam dēlu. Sjieņs Fens zināja, ka es esmu vajadzīga Tun Dži.

Cenšoties saglabāt mieru, es jautāju Aņ-de-hai, kur viņš to uzzinājis. Viņš teica, ka viņam to pateicis viņa draugs Džou Di, imperatora kalpotājs.

“Džou Di šorīt atnāca pie manis,” Aņ-de-hai teica trīcošā balsī. “Viņš teica, lai nekavējoties bēgu. Es jautāju, kas noticis. Viņš teica: “Tavas dienas ir skaitītas.” Es teicu: “Beidz jokoties, tas nav smieklīgi.” Viņš teica, ka runā pavisam nopietni. Viņš bija noklausījies Su Šuņa sarunu ar Viņa Augstību, un Su Šuņs ierosinājis, lai Viņa Augstība “ņem lēdiju Jehonalu” sev līdzi.”

Aņ-de-hai apstājās, lai ievilktu elpu, un ar piedurkni noslaucīja sviedrus no sejas.

“Vai tu esi drošs, ka Džou Di visu dzirdēja pareizi?” es satraukta jautāju.

“Džou Di dzirdēja, kā Su Šuņs saka: “Lēdija Jehonala nav no tām, kas paliks uzticīga un klusi kops savu dārzu.””

“Vai Viņa Augstība atbildēja?”

“Nē. Un tāpēc Su Šuņs turpināja. Viņš teica, ka nebūtu pārsteigts, ja jūs ar citiem vīriešiem visu ņemtu savās rokās. Vēl viņš pareģoja, ka jūs meklēsit varu caur Tun Dži. Su Šuņs teica, ka jūs esat ar rīksti nopērusi Tun Dži, jo viņš atteicies darīt to, ko jūs vēlaties. Beigās Viņa Augstība piekrita jūs ņemt līdzi.”

Es gara acīm redzēju, kā Su Šuņs pasūtina manu bēru kleitu un zārku. Es iztēlojos sevi ar zīda virvi ap kaklu un Su Šuņu, kas izsper ķebli. Pirms mans ķermenis atdzistu, viņš ielietu man mutē bļodu izkausēta sudraba, lai saglabātu mani sev vēlamajā pozā.

“Kundze, dariet kaut ko, pirms vēl nav par vēlu!” Aņ-de-hai metās uz grīdas un necēlās.

Man pat sapņos nebija rādījies, ka beigšu savu dzīvi kā upuris. Lielās Māsas Fanas stāsti bija pliekani salīdzinājumā ar to, kas notika ar mani. Nebija laika šķiest asaras vai meklēt mierinājumu pie savas ģimenes. Su Šuņs varbūt jau ir sagatavojis uguni, lai izkausētu sudraba stieņus.

Es jautāju Aņ-de-hai, kāpēc man vajadzētu ticēt Džou Di vārdiem.

“Mēs, einuhi, esam kā vīteņaugi,” viņš teica. “Mums jāatrod liels koks, lai augstu kāptu. Mēs ar Džou Di saprotam, ka, tikai izpalīdzot viens otram, mēs varam izdzīvot un attīstīties. Mēs zvērējām brālību, kad mums bija divpadsmit gadu. Ja imperatora Sjieņa Fena istabā būtu muša, Džou Di man par to ziņotu. Pēdējā laikā Džou Di uztraucas par savu nākotni pēc imperatora nāves. Ja viņam paveiksies un viņš netiks ņemts līdzi Viņa Augstībai, viņam jāatrod jauns saimnieks, karti kalpot. Viņš saprata, ka šīs ziņas ir svarīgas, un gribēja tās jums piedāvāt. Tas, protams, bija mans priekšlikums.”

Es teicu Aņ-de-hai, ka man jārunā ar Džou Di.

Nākamajā dienā Aņ-de-hai noorganizēja, ka Džou Di ierodas pie manis, aizbildinoties ar to, ka jāaizņemas lampa.

Viņam bija apmēram divdesmit gadu, un viņš izskatījās neuzkrītošs un pazemīgs. Viņa kokvilnas tērps bija izmazgāts balts. Es nekad nebiju redzējusi jaunu seju ar tik daudzām grumbām. Viņa pagātne bija līdzīga Aņ-de-hai, un viņš dzīvoja Aizliegtajā pilsētā kopš deviņu gadu vecuma. Viņš izteicās ļoti uzmanīgi. Viņš apstiprināja to, ko Aņ-de-hai man bija pavēstījis.

Kad biju aizsūtījusi prom Džou Di, es pieņēmu savu dēlu. Tun Dži ierāpās man klēpī un teica, ka ir gatavs atstāstīt tekstu. Šoreiz viņam iznāca ļoti labi. Es viņu slavēju, cik vien varēju, bet man vajadzēja piepūlēties, lai neļautu vaļu asarām. Es nespēju atbrīvoties no domas, ka man tiek taisīts zārks. Es pat varēju saklausīt, kā kokā tiek dzītas naglas.

Par spīti savai uzvedībai, Tun Dži bija izaudzis par glītu zēnu. Viņam bija manas spožās acis un maigā āda. Pārējās īpašības bija no tēva. Viņam bija augsta piere, taisns mandžūru deguns un burvīga mute. Viņa sejas izteiksme parasti bija nopietna, bet visjaukāk viņš izskatījās, kad pasmaidīja. Es nespēju iedomāties, ka Tun Dži vienlaikus zaudēs gan tēvu, gan māti.

Cik man bija zināms, tiktu iznīcināti divi cilvēki, ja Sjieņs Fens ņemtu mani sev līdzi. Viens no tiem būtu mans dēls, otrs — mana māte. Tun Dži tiktu izlutināts, ko Nuharu darītu neapzināti, bet Su Šuņs apzināti. Rezultāts būtu līdzvērtīgs — līdz brīdim, kad Tun Dži pieaugtu, viņš būtu pārāk samaitāts, lai būtu labs valdnieks. Bet mana māte — viņa nespētu izturēt šādu triecienu. Mana nāve piesauktu viņas nāvi.

Su Šuņs melotu, acīs skatīdamies, ja Tun Dži būtu jautājumi par manu nāvi. Su Šuņs viņam pierādītu, ka esmu bijusi slikta māte, un manu dēlu iemācītu mani ienīst. Viņš tā arī nenojaustu, ka ir Su Šuņa upuris. Su Šuņs darītu visu, kas viņa spēkos, lai iekārdinātu Tun Dži, un mans dēls viņu uzskatītu par savu glābēju.

Kas varēja būt ļaunāks par uzmākšanos bērna prātam? Tun Dži tiktu atņemtas viņa dzimšanas tiesības. Izmantojot Tun Dži, galu galā Su Šuņs sasniegtu savus mērķus. Viņš vadītu impēriju Sjieņa Fena vārdā viņa dēla vietā. Viņš atklātu Tun Dži vājumu, tad radītu atrunu, lai viņu gāztu no troņa un pasludinātu sevi par valdnieku.

Jo skaidrāks kļuva nākotnes attēls, jo dziļāk es grimu izmisumā. Ziņa par Sjieņa Fena nāvi varēja pienākt kuru katru mirkli, un šī varēja būt mana pēdējā iespēja būt kopā ar Tun Dži.

Es apskāvu dēlu tik cieši, ka viņš sāka žēloties — viņam sāpot. “Raudot jūs varat vienīgi pazaudēt vairāk laika, kundze,” Aņ-de-hai piecēlās no grīdas, kur bija nometies ceļos. Viņa acis, parasti tik maigas, tagad bija smagnējas.

“Kāpēc tu nebēdz, Aņ-de-hai?” es vīlusies teicu. “Tu pret mani esi bijis labs, un es tev došu svētību.”

“Es dzīvoju jūsu dēļ, kundze.” Aņ-de-hai skaļi atsita galvu pret grīdu. “Vēl nepadodieties!”

“Kas mani var glābt, Aņ-de-hai? Imperators ir jau gandrīz miris, un Su Šuņa spiegi ir visur.”

“Ir divi cilvēki, kas jūs varētu glābt, kundze.”

Žuna un viņas vīrs princis Čuņs bija tie divi cilvēki, par kuriem domāja Aņ-de-hai. Pēc Aņ-de-hai domām, princis Čuņs spētu nokļūt līdz Viņa Augstības gultas malai. Viņš varētu ņemt līdzi Žunu, lai viņa runā manā vietā.

Ierosinājums bija prātīgs. Žuna tagad bija stāvoklī, kas paaugstināja viņas statusu karaliskās ģimenes acīs. Princim Čuņam bija četras meitas, bet vēl neviena dēla. Viņš darītu jebko, lai iepriecinātu savu sievu. Aņ-de-hai pieteicās izlavīties no Džeholas un satikties ar manu māsu.

Pēc nedēļas agri no rīta mana māsa bija man blakus. Viņas vēders bija laternas lielumā. Viņas seja veselīgi spīdēja. Mēs apkampāmies un apraudājāmies. Žuna teica, ka viņa panākusi to, kas bija jāpanāk.

“Sākumā Su Šuņs mūs negribēja laist iekšā,” viņa stāstīja. “Pēc pāris stundu gaidīšanas Čuņs bija gatavs doties projām. Es viņam lūdzos. Es teicu, ka man personīgi jārunā ar Viņa Augstību par manas māsas upurēšanu. Ja man neizdotos mainīt viņa domas, bērns manā vēderā ciestu no manām skumjām. Es nespētu viņu iznēsāt.”

Žuna paņēma manas rokas savējās un pasmaidīja. “Mans vīrs nespēja pieļaut domu par iespēju zaudēt dēlu. Tāpēc viņš ielauzās iekšā un ieraudzīja Viņa Augstību guļam gultā.”

“Es sekoju Čuņam, un mēs novēlējām Viņa Augstībai labu veselību. Mans vēders ir pārāk liels, lai paklanītos, tomēr sevi piespiedu — man vajadzēja parādīt, cik esmu izmisusi. Man nevajadzēja izlikties. Es patiešām biju nobijusies. Viņa Augstība man piedeva un teica, lai ceļos. Es nepaklausīju un paliku, nometusies ceļos, līdz mans vīrs sāka runāt. Viņš pateica brālim, ka mani māc murgi, ka es nespēju remdēt skumjas, bet viņš varētu zaudēt savu dēlu spontānā aborta dēļ.”

“Kā Sjieņs Fens reaģēja?”

“Viņa Augstība izskatījās drausmīgi un tik tikko spēja runāt. Viņš jautāja, kas mani nomāc, un mans vīrs atbildēja: “Mana sieva nosapņoja, ka jūs esat izsludinājis lēmumu ņemt Orhideju sev līdzi. Viņa grib zināt, ka tā nav taisnība. Viņai tas jādzird no jūsu dievišķajām lūpām.””

“Ko teica Viņa Augstība?”

“Viņa Augstība norādīja uz Su Suņu un teica, ka tā esot viņa ideja.”

“Es to zināju!”

“Su Šuņs izskatījās nikns, bet klusēja.” Žuna atlika atpakaļ kabatā mutautiņu.

Tad iesteidzās Aņ-de-hai. “Viņa Augstība ir pieprasījis tūlītēju lēmuma atsaukšanu. Džou Di man sacīja, ka Viņa Augstība pateicis Su Šuņam, lai nekad vairs nepiemin šo domu.”

Kad es iepazīstināju Žunu ar princi Čuņu, es nebiju domājusi, ka viņi izrādīsies mani sargeņģeļi. Žuna man teica, ka briesmas vēl nav galā un man jābūt uzmanīgai. Es zināju, ka Su Šuņs nenoliks ieročus un nekļūs par Budu. Manis iznīcināšanas cīņa tikko bija sākusies.

Trīs dienas pagāja klusi. Ceturtās dienas rītā ārsts Suņ Bao-tjiens paziņoja, ka Sjieņs Fens nepiedzīvos nākamo saullēktu. Su Šuņs imperatora vārdā izsludināja steidzamu tikšanos — pēdējā pieņemšana notiks vēlā pēcpusdienā, kad galms uzklausīs Viņa Augstības pēdējās vēlmes.

Pusdienlaikā es devos apciemot Nuharu un tikai tad uzzināju, ka neesmu uzaicināta. Viņas nebija uz vietas. Viņas einuhs teica, ka viņu savācis Su Suņa sūtīts palanklns. Es palūdzu Aņ-de-hai uzzināt, kas īsti notiek. Aņ-de-hai saņēma ziņu no Džou Di. Pēdējā karaliskā pieņemšana bija sākusies, un Su Suņs tikko bija paziņojis, ka nevaru ierasties sliktās veselības dēļ.

Es kritu panikā. Pēc dažām stundām mans virs ievilks savu pēdējo elpu un iespēja rīkoties būs zudusi uz mūžu.

Es skrēju uz Tun Dži istabu. Mans dēls spēlēja šahu ar einuhu un stūrgalvīgi atteicās nākt man līdzi. Es norāvu šaha galdiņu tā, ka figūras aizlidoja pa istabu. Es viņu vilku visu ceļu līdz Burvīgās dūmakas zālei, skaidrojot viņam situāciju. Es viņam teicu, lai viņš lūdz tēvu nosaukt pēcteci.

Tun Dži bija izbijies. Viņš lūdzās, lai sūta viņu atpakaļ pie šaha spēles. Es teicu, ka viņam jārunā ar savu tēvu un ka tā ir vienīgā iespēja glābt nākotni. Tun Dži nesaprata. Viņš kliedza un cīnījās. Cenšoties saturēt dēlu, saplīsa mana kaklarota, un pērles un krelles izbira pa visu gaiteni.

Sargi aizšķērsoja ieeju zālē, lai gan Tun Dži klātbūtne viņiem, šķiet, iedvesa bijību.

“Man jāsatiek Viņa Augstība,” es skaļi teicu.

Parādījās galvenais einuhs Sims. “Viņa Augstība tagad nevēlas satikt savas konkubīnes,” viņš teica. “Kad viņš to vēlēsies, es jums došu ziņu.”

“Esmu pārliecināta, ka Viņa Augstība vēlēsies pēdējo reizi satikt savu dēlu.”

Galvenais einuhs Šims pakratīja galvu. “Dižais padomnieks Su Šuņs man pavēlēja jūs ieslodzīt, ja jūs gribēsit ielauzties, lēdija Je-honala.”

“Tun Dži ir tiesības atvadīties no sava tēva!” es kliedzu, cerot, ka imperators Sjieņs Fens mani sadzirdēs.

“Piedodiet. Tikšanās ar Tun Dži tikai satrauks Viņa Augstību.”

Izmisumā es centos pagrūst Šimu malā.

Viņš stāvēja kā mūris. “Jums būs mani jānogalina, lai piespiestu nepildīt manu pienākumu.”

Es nometos ceļos un lūdzos. “Tad vismaz atļaujiet Tun Dži vērot tēvu no attāluma.” Es pastūmu dēlu uz priekšu.

“Nē, lēdija Jehonala.” Viņš pamāja sargiem, kas mani piespieda pie grīdas.

Kaut kas laikam nostrādāja Tun Dži mazajā galviņā. Varbūt viņam nepatika, kā pret mani izturas. Kad Šims piegāja pie viņa, māksloti smaidot un lūdzot, lai viņš dodas atpakaļ uz savu rotaļu istabu, mans dēls atbildēja, pirmo reizi lietojot vārdus, kas atļauti tikai imperatoram: “Džeņ vēlas, lai viņu liek mierā, lai apskatītos, kas te notiek.”

Vārds Džeņ lika sastingt galvenajam einuham Šimam.

Tun Dži izmantoja šo mirkli un ieskrēja zālē.

Sjieņa Fena milzīgā, pūķiem rotātā gulta atradās troņa paaugstinājuma vidū. Gan Su Šuņs un viņa kabineta locekļi, gan galma ministri un ierēdņi bija ielenkuši bālo ķermeni zem gultas pārsega. Mans vīrs izskatījās tā, it kā jau būtu miris. Viņš gulēja nekustīgi, bez jebkādām dzīvības pazīmēm.

Nuharu bija nometusies ceļos pie gultas, ģērbusies smilškrāsas tērpā. Viņa klusi šņukstēja.

Visi pārējie arī bija nometušies ceļos. Laiks šķita sastindzis.

Dievišķā aiziešana nebija nekas brīnišķīgs. Imperators bija šķietami sarucis. Viņa sejas vaibsti bija iekrituši, mute un acis — izstiepušās līdz ausīm. Viņa miršana man nešķita īstena. Nakts, kad viņš mani pirmo reizi izsauca pie sevis, bija tikpat spilgta kā vakardiena. Es atcerējos reizi, kad viņš mani ķircināja Dižās imperatores priekšā. Es atcerējos viņa nerātno, bet reizē apburošo sejas izteiksmi. Es atcerējos bambusa ripiņu skaņu, kad tās atsitās pret paplāti, un viņa pirkstu pieskārienu, kad viņš man pasniedza žuji. Atmiņas mani skumdināja, un man vajadzēja sev atgādināt, kāpēc šeit atrodos.

No ministru čukstiem es uzzināju, ka Sjieņs Fens šodien vairākas reizes pārstājis elpot, atdzīvodamies vien no dārdoņas dziļi savās krūtīs. Divi spilveni atbalstīja Debesu dēlu. Viņa acis bija atvērtas, bet tās tikko kustējās. Galms gaidīja, kad viņš runās, bet izskatījās, ka viņš nav spējīgs to darīt.

Lai gan Tun Dži bija dabiskais mantinieks, Cin dinastijas likumā nebija noteikts, ka troni manto pirmdzimtais. Nozīmīgi bija tikai imperatora pēdējie vārdi. Bija īpaša oficiāla kaste, kurā atradās Viņa Augstības testaments. Tomēr viņa teiktais bija spēcīgāks par rakstīto. Daudzi cilvēki uzskatīja, ka nāves tuvums izmaina aizgājēja uztveri, tāpēc viņa vēlmes kastē var nebūt patiesas. Mani uztrauca tas, ko Su Šuņs varēja izdarīt. Savā ļaunprātībā viņš spēja ietekmēt Sjieņa Fena vārdus, un imperators varēja pateikt to, ko nemaz nevēlējās.

Aizritēja vairākas stundas. Gaidīšana turpinājās. Pagalmā izdalīja ēdienu. Simtiem cilvēku tupēja uz papēžiem, ēzdami rīsus no bļodām, lūkodamies tālumā. Tun Dži bija nogarlaikojies un aizkaitināts. Es zināju, ka viņš cenšas būt paklausīgs. Visbeidzot viņam bija gana. Kad teicu, ka jāpaliek, viņam uznāca dusmu lēkme. Viņš izspēra bļodas no cilvēku rokām.

Es sagrābu Tun Dži. “Vēl viens šāds izgājiens, un es tevi ieslodzīšu bišu stropā!”

Tun Dži pieklusa.

Pienāca vakars. Viss ieslīga tumsā, izņemot Burvīgās dūmakas zāli. Tā bija tik spoži izgaismota kā skatuve.

Galms atkal savācās. Vairāki imperatora zīmogi tika iznesti no istabām un izlikti uz gara galda. Tie bija skaisti izgrebti un apkalti. Istabā bija tik kluss, ka varēju dzirdēt, kā sprakšķ sveces.

Dižais sekretārs un zinātnieks Guei Ljans, prinča Guna sievastēvs, bija ģērbies pelēkā tērpā. Viņš torīt bija ieradies no Pekinas, un viņu gaidīja atpakaļ, tiklīdz viņš būs pierakstījis Viņa Augstības pēdējos vārdus. Guei Ljana baltā bārda nokarājās pār viņa krūtīm. Viņš tupēja uz ceļgaliem, turēdams milzīgu rakstāmotu. Ik pa brīdim viņš to iemērca tintē, lai saglabātu mitru. Viņa priekšā bija kaudze rīspapīra. Džou Di stāvēja viņam blakus, paņēmis tintes gabalu, tik lielu kā maza bērna roka, un berza to pret akmeni.

Su Suņa skatiens bija pievērsts zīmogiem. Es gribēju zināt, par ko viņš domā. Ķīnā visi karaliskie dokumenti, sākot no Viņa Augstības, bija derīgi tikai tad, kad tika apzīmogoti ar oficiālu zīmogu virs personīgā paraksta. Zīmogs nozīmēja likumīgu spēku. Pats svarīgākais varēja padarīt visus pārējos dokumentus par nederīgiem. Tas, ka Tun Dži nebija saņēmis tēva solījumu, lai mantotu šos zīmogus, pildīja mani ar izmisumu.

Vai Sjieņs Fens jau bija ceļā uz Debesīm? Vai viņš bija aizmirsis savu dēlu? Vai Su Šuņs bija te, lai redzētu Tun Dži beigas? Su Šuņs lēnām soļoja blakus galdam, uz kura sarindoti zīmogi. Viņš izskatījās tā, it kā tie jau viņam piederētu. Viņš izcilāja katru zīmogu un pārlaida pirkstus pār tā akmens virsmu.

“Ir dažādi veidi, kā izmainīt likteni,” teica Su Šuņs, pacēlis zodu kā prātnieks. “Viņa Augstība droši vien staigā pa savas dvēseles tumšajām zālēm. Es iztēlojos viņu sekojam sarkanai sienai, kustoties lēniem soļiem. Viņš patiesībā nemirst. Viņš pārdzimst. Viņa gars tiecas nevis pēc ķermeņa ar sausiem kauliem, bet pēc purpura nemirstības gaismas.”

Sjieņa Fena ķermenis pēkšņi noraustījās. Tas turpinājās pāris sekunžu, tad norima. Es dzirdēju Nuharu gaudas un redzēju, ka viņa meklē savā tērpā kreļļu virteni.

Pēc māņticības šis varēja būt mirklis, kad mirstošā gars ieiet domu atspulgā.

Es lūdzos, lai Viņa Augstība pasauc Tun Dži. Kas gan cits, ja ne vienīgais dēls aizņem viņa domas?

Ministri sāka raudāt. Daži klanu vecākie pagalmā paģība, un einuhi devās ar krēsliem, lai iznestu viņus ārā.

Es tuvojos Sjieņa Fena gultai, vilkdama Tun Dži sev līdzi.

“Nevienam nav ļauts traucēt garus!” galvenais einuhs Šims man aizšķērsoja ceļu. Pēc viņa mājiena sargi saņēma Tun Dži un mani aiz rokām.

Es pūlējos atbrīvoties.

Spārdīdamies un kozdams Tun Dži pretojās. Sargi aizlauza viņa rokas aiz muguras un iegrūda viņa seju zemē.

“Lūdzu!” es ubagoju galvenajam einuham Šimam.

“Viņa Augstība ir iegrimis pārdomās,” Šims atteicās pakļauties. “Jūs varēsit pie viņa pieiet, kad viņa gars būs atgriezies.”

“Tēti! Tēti!” Tun Dži skaļi sauca.

Ja tas būtu noticis kaut kur citur, visi būtu jutuši līdzjūtību. Bet galms, šķiet, vairs nespēja uzrunāt to, kam kalpoja. Tas bija kļuvis par Su Šuņa galmu. Visi lika savas vēlmes augstāk par imperatora Sjieņa Fena un viņa dēla vēlmēm. Visi dzirdēja Tun Dži, bet neviens nepieteicās palīdzēt.

Ja Viņa Augstība vēlējās kaut ko teikt dēlam, viņam vajadzēja gaidīt Su Šuņa žēlsirdību. Su Šuņam bija pārāk izdevīgi ignorēt imperatoru un netikt sodītam par savu noziegumu. Ja Sjieņs Fens bija dusmīgs, neviens to nezinātu. Pēc dažām minūtēm būtu vienalga, ko viņš nožēlo — viņš to paņemtu līdzi kapā.

Man vairs nebija bail. Es nomērīju atstatumu starp sevi un galveno einuhu Šimu un mērķēju uz viņa vēderu. Mans skatiens koncentrējās uz dzērvi viņa tērpā. Man bija vienalga, vai sevi savainošu vai vēl ļaunāk. Par to runātu. Tas būtu mans protests Su Šuņa teroram. Tun Dži iegūtu tautas līdzjūtību.

Izmantojot galvu kā bomi, es taranēju.

Šims nevis saliecās, bet mani pagrūda un aizrāva prom.

Zaudējusi līdzsvaru, es nespēju apstāties un gāzos tieši virsū sānu kolonnai.

Es aizvēru acis un domāju, ka nu man gals klāt.

Bet mana galva nesašķīda. Es atsitos nevis pret kolonnu, bet gan pret bruņās tērptu vīrieti.

Nogāzusies uz grīdas, redzēju dēlu skrienam pie tēva. Kad paskatījos uz augšu, lai redzētu, kam esmu uzgrūdusies, mani sveicināja Karaliskās gvardes komandieris Juns Lu.

“Tēti! Tēti!” dēls purināja tēvu.

Imperators Sjieņs Fens pa pusei sēdēja, pa pusei gulēja, skatīdamies griestos.

Pienāca Nuharu un apkampa Tun Dži.

Es piecēlos un steidzos pie zēna. Dusmās Su Šuņs viņu atgrūda, pirms viņš atkal varēja pieskarties tēvam.

Bērns izrāva roku no Su Šuņa tvēriena un atbrīvojās. “Tēti! Tēti!”

Imperators Sjieņs Fens pamirkšķināja acis. Lēnām viņš pakustināja lūpas. “Tun Dži, dēliņ...”

Galms pieklusa un ievilka elpu. Karaliskais sekretārs paņēma rakstāmotu.

“Nāc pie manis, Tun Dži!” mirstošā vīra rokas pastiepās no gultas pārklāja apakšas.

“Jūsu Augstība,” panācos uz priekšu, zinot, ka mani varētu par to sodīt. “Vai jūs varētu darīt zināmu galmam savu pēcteci?”

Bija jau par vēlu Su Šuņam pavēlēt mani aizvākt. Šķiet, Sjieņs Fens mani bija sadzirdējis. Viņš centās kaut ko pateikt, taču viņš bija zaudējis balsi. Viņš kādu brīdi cīnījās, tad viņa rokas atkrita. Viņa acis pārgriezās, un viņš sāka elsot.

“Jūsu Augstība!” Es nometos ceļos viņam blakus. Manas rokas ieķērās viņa dzeltenajā satīna palagā. “Žēlojiet savu dēlu, lūdzu!”

Atvērās imperatora mute.

“Tēti! Tēti! Lūdzu, mosties!”

Es apstādināju Tun Dži, lai viņš beidz purināt tēvu.

Sjieņs Fens atkal atvēra acis. Pēkšņi viņš uzspiedās sēdus. Pēc mirkļa viņš iegāzās atpakaļ spilvenos, un viņa acis aizvērās.

“Atstāj savu dēlu bez vārdiem, Sjieņ Fen!” Domādama, ka beigas klāt, es jutu, ka visas manas cerības zudušas. Man vairs nerūpēja tas, ko teicu. “Šeit ir tavs debešķīgi nolādētais dēls. Atstāj viņu! Dodies prom un iznīcini mūs! Es to pieņemšu kā savu likteni, ja tas ir tas, ko tu vēlies. Tun Dži ir tevis cienīgs. Tu esi nežēlīgs tēvs.”

Raudot Tun Dži piespieda seju pie tēva krūtīm.

“Tun Dži,” Sjieņs Fens atkal atvēra acis. Viņa balss, lai gan vārga, bija skaidra. “Dēliņ... atļauj... uz tevi paskatīties. Kā tev iet? Ko es varu darīt tavā labā?”

“Jūsu Augstība,” es teicu, “vai Tun Dži mantos no jums troni?” Sjieņs Fens sirsnīgi pasmaidīja. “Jā, protams, Tun Dži mantos troni.”

“Vai jūs esat izvēlējies titulu viņa valdīšanai?”

“Dzji Sjan,” Viņa Augstība teica ar pēdējo elpas vilcienu.

“Laba pareģojuma laime,” karaliskais sekretārs teica, pierakstīdams vārdus.

Daudzi ir teikuši, ka mana uzņēmība tajā mirklī iemiesojusi sva-, rīgu principu — sievietei izdzīvošana mandžūru galmā pieprasa bezbailību. Viņiem bija taisnība.

Drīz pēc tam, kad ārsts Suņ Bao-tjiens apstiprināja Viņa Augstības nāvi, mēs ar Nuharu pametām zāli. Mēs devāmies uz ģērbtuvi un noņēmām grimu. Es tik ļoti drebēju, ka nevarēju noturēt rokās mazgājamo drānu. Es raudāju, atceroties Sjieņa Fena pēdējos vārdus. Pūles, ar kādām viņš tos izteica, parādīja, ka viņa sirdī ir bijusi mīlestība.

Kad mēs ar Nuharu atgriezāmies, mēs bijām ģērbušās raupjā, baltā maisa drēbē un mūsu mati bija satīti ar baltas drānas lentēm. Mūsu pārģērbšanās deva zīmi visiem, ka mūsu tautā iestājusies pirmā sēru stadija sakarā ar imperatora nāvi.

Su Šuņs nekavējoties pieprasīja tikšanos ar Nuharu un mani. Viņš neņēma vērā mūsu atrunas, kad teicām, ka vēlētos pagaidīt, līdz mūsu satraukums norims. Su Šuņs uzstāja, ka viņam ir jāizpilda mūsu vīram dotais solījums.

Ģērbtuvē mēs ar Nuharu pārrunājām to, kā mums vajadzētu rīkoties ar Su Suņu. Viņa bija izmisusi un teica, ka šobrīd par to nespēj domāt. Es zināju, ka Su Šuņs ir gatavs. Viņš izmantotu tuvojošos apmulsumu, lai iegūtu varu pār galmu. Mums draudēja briesmas tikt aizslaucītām malā.

Kad viņš pienāca pie manis, es runāju atklāti un ierosināju, ka vispirms mums jāatver Viņa Augstības testamenta kaste.

Pieradušam pie sieviešu padevības, Su Šuņam trūka vārdu.

Galms man piekrita.

Bija gandrīz pusnakts, kad tika atvērta kaste. Dižais sekretārs Guei Ljans izlasīja testamentu. Tas bija tikpat mulsinošs kā Viņa Augstības dzīves stils. Bez tā, ka viņš nosaucis Tun Dži par jauno imperatoru, viņš bija izveidojis Reģentu padomi Su Suņa vadībā, lai valdītu parlamentu, līdz Tun Dži sasniegs pienācīgu vecumu. Vai nu nebūdams drošs par savu lēmumu, vai vēloties iegrožot padomes locekļu varu, vai arī izveidojot padomi tikai kā vispāratzītu pavaldonību, imperators Sjieņs Fens bija uzticējis Nuharu un man svarīgus zīmogus — tuntjao, “partnerattiecības”, un jušan, “Karaliskās gribas atspulgs”. Mums bija dota vara apstiprināt Su Suņa ediktus, kas tiks rakstīti Tun Dži vārdā. Nuharu vajadzēs uzlikt tuntjao zīmogu sākumā, un man būs jāuzliek jušan beigās.

Su Suņa vilšanās bija acīm redzama. Ar Sjieņa Fena zīmogiem mūsu rokās viņam ap kaklu tika aplikta ķēde. Vēlāk Su Suņs darīs visu, lai neņemtu vērā šo ierobežojumu.

Es nebiju gaidījusi, ka Sjieņs Fens ir atņēmis varu visiem saviem brāļiem, arī princim Gunām. Tas kropļoja vēsturisko precedentu un šausmināja zinātniekus un klanu pārstāvjus. Viņi sēdēja zāles stūrī, nepārprotami sarūgtināti, un klausījās testamentu.

Man bija aizdomas, ka tas ir Su Suņa darbs. Spriežot pēc Džou Di teiktā, Su Šuņs bija ieminējies Viņa Augstībai par princi Gunu — ka viņš tērē laiku, sadarbojoties ar ārzemniekiem. Acīmredzot Su Šuņs pārliecinājis Viņa Augstību — Guns pārdevis dvēseli barbariem. Tam kā pierādījumu viņš minējis faktu, ka princis nolīdzis darbā ārzemniekus, kas apmāca viņa darbiniekus visās Ķīnas parlamenta jomās, ieskaitot militāro un finanšu jomu. Su Šuņs parādīja Viņa Augstībai prinča Guna reformu plānu, kurā bija ierosināts tuvināt Ķīnas politisko sistēmu Rietumu valdību modeļiem.

* * *

Tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmā gada divdesmit otrā augusta vakarā Džeholu klāja bieza migla. Zari ārpus Burvīgās dūmakas zāles sitās pret logu rāmjiem, radot traucējošu troksni.

Tun Dži bija aizmidzis manās rokās. Viņš nepamodās arī tad, kad ārsts Suņ Bao-tjiens viņu paņēma, lai mēs ar Nuharu varētu nomazgāt mūsu vīra seju ar mitriem zīda dvieļiem. Mēs maigi pieskārāmies Sjieņam Fēnam. Izskatījās, ka nāve viņu atvieglojusi.

“Ir laiks saģērbt Viņa Augstību,” teica galvenais einuhs Šims. “Labāk to darīt tagad, pirms vēl Viņa Augstības ķermenis nav sastindzis.”

Ienāca einuhi ar bēru tērpu, un mēs palocījāmies vīra priekšā un aizgājām.

Aņ-de-hai nesa guļošo Tun Dži, mums izejot no Burvīgās dūmakas zāles.

Es raudāju, domājot, cik šausmīgi, ka Sjieņs Fens nomiris tik jauns.

Nuharu pārtrauca manas domas. “Tev nevajadzēja tā ielauzties. Tu mani padarīji par muļķi Viņa Augstības priekšā.”

“Piedod. Es tā negribēju,” es teicu.

“Tu mani pazemoji, neuzticoties, ka spēšu parūpēties par šo lietu.”

“Tun Dži vajadzēja dzirdēt tēva vārdus, un vairs nebija laika.”

“Ja kādam vajadzēja runāt Tun Dži vārdā, tad tai vajadzēja būt man. Tava rīcība bija pārlieku nepārdomāta, lēdija Jehonala!”

Tas mani aizkaitināja, bet izvēlējos neko neteikt. Es zināju, ka man būs vajadzīga Nuharu, lai uzvarētu karā pret Su Suņu.

Es apskāvu dēlu pirms gulētiešanas. Su Suņam bija grūti samierināties ar faktu, ka esmu atbrīvojusies no iespējas tikt apraktai dzīvai, turklāt man ir piešķirta vara ierobežot viņu mērķa sasniegšanā.

Es biju pārgurusi, bet nespēju atbrīvoties. Mani pārpludināja bēdas par Sjieņu Fenu. Raizes par dēla drošību ielauzās manās grūtsirdīgajās domās. Es atcerējos Juna Lu nepieteikto glābiņu. Vai viņš pieskata Tun Dži un mani? Es nedrīkstēju aizmirst, ka viņš ir Su Suņa padotais. Vai Juns Lu bija daļa no Su Suņa sazvērestības?

Atlaidusies gultā, pārskatīju padomes locekļu sarakstu. Es skaidri atcerējos vīru sejas. Bez Su Suņa tajā bija skoloti vīri, kas nopelnījuši augstākos akadēmiskos grādus, un ministri, kas jau ilgi kalpojuši galmā, ieskaitot Duaņu Hua, Su Suņa pusbrāli, un princi Ji, huligānu, kas vienlaikus bija imperatora Sjieņa Fena pirmās pakāpes brālēns un karaliskais komisārs. Lai gan maz zināju par viņu sasniegumiem, es zināju pietiekami, lai saprastu, ka viņi ir tikpat varaskāri un bīstami kā Su Šuņs.

īpaši pievērsu uzmanību prinča Ji aprakstam. Viņš bija vienīgais radinieks, kam Sjieņs Fens uzticējis varu. Su Šuņs droši vien to būs iečukstējis imperatora ausī, bet kāpēc? Prinča Ji karaliskās asinis, es nodomāju. Su Suņam vajadzēja Ji, lai noslēptu savus ļaunos nodomus.

Nākamajā dienā reģenti, ko Nuharu sauca par “Astoņu bandu”, apciemoja mūs abas. Bija pavisam skaidrs, ka Su Suņs ir bandas galvenais domātājs. Pieņemšanā neviens par lietu nerunāja. Šķita, ka Tun Dži audzināšana un rūpes ir mums pietiekama atbildība. Banda ierosināja noņemt nastu no mūsu pleciem, neiejaucot mūs galma darījumos, kam Nuharu muļķīgi piekrita.

Pēdējais ieradās Su Šuņs. Viņš teica, ka ir ārkārtīgi aizņemts ar notikumiem pie robežas. Es pajautāju, vai viņš neko nav dzirdējis par princi Gunu. Viņš atbildēja, ka neko nezina. Viņš meloja. Aņ-de-hai man ziņoja, ka princis Guns nosūtījis četrus steidzamus dokumentus apstiprināšanai, taču tiem netika pievērsta nekāda uzmanība.

Es atmaskoju Su Suņu attiecībā uz dokumentiem. Sākumā viņš noliedza, ka tos saņēmis. Kad ierosināju izsaukt princi Gunu, viņš atzina, ka dokumenti atrodas kaut kur viņa darbistabā. Viņš man lūdza nejaukties darīšanās, ar kurām man nav nekāda sakara. Viņš uzsvēra, ka mana interese galma lietās ir “cieņas neizrādīšana aizgājušajam imperatoram”.

Es atgādināju Su Suņam, ka neviens edikts neiegūs spēku bez tiem diviem zīmogiem, kas ir pie manis un Nuharu. Mums ar Nuharu jāzina, vai prinča Guna prasības tika apstiprinātas, noliegtas vai aizturētas. Es liku Su Suņam noprast, ka man zināma viņa rīcība, kā viņš uz savu galvu paaugstina un pazemina provinču gubernatorus.

Laikam ejot, saspīlējums starp mani un Su Suņu izauga tik liels, ka mums bija jāizvairās vienam no otra. Es pārāk skaidri sapratu, ka šādi nevar valdīt valsti. Su Šuņs bija radījis un izplatījis baumas, lai attēlotu mani ļaunās krāsās. Lai mani izolētu, viņš centās iegūt Nuharu simpātijas, un es redzēju, ka tas viņam izdodas. Es biju vīlusies, jo nespēju pārliecināt Nuharu par Su Suņa nodomiem.

Ap šo laiku es pamanīju, ka man izkrīt mati. Kādu dienu Aņ-de-hai tos pacēla no grīdas pēc tam, kad frizieris bija aizgājis, un mani tas satrauca. Vai tas bija kādas slimības simptoms?

Es nebiju apgriezusi matus kopš ierašanās Aizliegtajā pilsētā, un tagad tie sniedzās man līdz ceļiem. Frizieris nāca katru rītu, bet, lai cik stipri ķemmētu, mani mati nekad nebija izkrituši. Tagad viņa

ķemme bija pilna ar matu kumšķiem, it kā viņš ķemmētu vilnu. Es neuzskatīju sevi par lepnu, bet, ja tas tā turpināsies, es drīz palikšu bez matiem.

Aņ-de-hai ierosināja nomainīt frizieri un ieteica talantīgu, jaunu einuhu, par kuru viņš bija dzirdējis, vārdā Li Ljieņs-jins. Li īstais vārds bija Četrpadsmit — viņa vecākiem bija tik daudz bērnu, ka viņi izvēlējās nedot bērniem tradicionālākus vārdus. Vārdu Li Ljieņs-jins, kas nozīmē “svaiga lotosa lapa”, viņam pēc kastrēšanas devis kāds budists. Budisti uzskatīja, ka lotosa lapa ir sēdvieta Guanai Jiņai, žēlsirdības dievietei, kas sākotnēji bijusi vīrietis, pēcāk pārtapis par sievieti. Guana Jiņa bija mana mīļākā dieviete, tāpēc man jau no paša sākuma iepatikās Li Ljieņs-jins.

Es viņu paturēju. Tāpat kā Aņ-de-hai, arī Li bija priecīgs un turēja savas bēdas pie sevis. No Aņ-de-hai viņš atšķīrās ar to, ka bija kaulains un nepievilcīgs. Viņam bija ķirbja formas seja, negluda āda, zelta zivtiņas acis, plakans deguns un slīpa mute. Sākumā es nevarēju saprast, vai viņš smaida vai vīpsnā. Par spīti viņa nepievilcīgajam izskatam, viņa mīlīgums iekaroja manu sirdi.

Aņ-de-hai patika vērot, kā Li Ljieņs-jins veido manus matus. Li pārzināja neticami daudz frizūru: zoss asti, noliekušos putniņu, sarullējušos čūsku, augošu vīteni. Ķemmējot viņa rokas bija vienlaikus stipras un maigas. Diezgan dīvaini, bet es nespēju atrast nevienu matu pēc tam, kad viņš bija beidzis. Viņš bija paveicis brīnumus. Es pateicu Aņ-de-hai, ka ņemšu viņu par mācekli. Aņ-de-hai viņam iemācīja pareizi izturēties, un Li Ljieņs-jins izrādījās labs skolnieks.

Pēc daudziem gadiem Li atzinās, ka mani apmuļķojis. “Es slēpu Jūsu Augstības matus piedurknēs,” viņš teica. Tomēr viņš nejutās vainīgs. Tas, ka viņš krāpās, bija darīts manā labā. Viņš domājis, ka mati izkrīt spriedzes dēļ un tas ar laiku pāries. Viņam bija taisnība. Toreiz vēl viņš bija pārāk jauns, lai saprastu, ar ko riskē, man melodams. “Tev varēja nocirst galvu, ja es to būtu uzzinājusi,” teicu. Viņš nolieca galvu un pasmaidīja. Beigās izrādījās, ka viņš ir manas dzīves labākais einuhs uzreiz pēc Aņ-de-hai, un viņš man kalpoja

vairāk nekā četrdesmit gadu.

20

Pienāca ziņa no prinča Guna, lūdzot atļauju ierasties Džeholā uz sēru ceremoniju. Saskaņā ar tradīciju princim Gunām bija jāiesniedz oficiāls pieprasījums, un tronim tas bija jāapstiprina. Lai gan Guns bija Tun Dži tēvocis, viņa kārta bija pakļauta Tun Dži. Zēns bija kļuvis par imperatoru, un princis Guns bija ministrs. Man par pārsteigumu prinča Guna pieprasījums tika noraidīts.

Saimes likums aizliedza Sjieņa Fena atraitnēm tikties ar vīriešu kārtas radiniekiem sēru periodā. Acīmredzot aiz tā stāvēja Su Suņs. Viņš droši vien nobijās, ka tiks apdraudēta viņa vara.

Mēs ar Nuharu praktiski bijām ieslodzītas savās istabās. Man pat nebija ļauts aizvest Tun Dži līdz karstajam avotam. Tajās reizēs, kad izgāju, man sekoja galvenais einuhs Sims. Es jutu, ka princim Gunām vajag zināt, kas te notiek.

Bet princis Guns vienkārši atsauca savu prasību. Viņam nebija citas izvēles. Ja viņš turpinātu uzstāt, Su Šuņam būtu tiesības viņu sodīt par nepakļaušanos imperatora gribai.

Tomēr es biju sarūgtināta, ka princis Guns tik viegli padevies. Tikai vēlāk uzzināju, ka viņš meklējis citu ceļu. Arī viņš uzskatīja Su Suņu par bīstamu. Viņam piekrita un atbalstu sniedza daudzi — klanu pārstāvji, impērijas uzticamie pavalstnieki, reformatori, zināt-nieki un studenti — tie, kas labāk gribētu redzēt varu liberāli domājošā prinča Guna, nevis Su Suņa rokās.

Tun Dži neizrādīja lielu interesi, kad es viņam stāstīju par viņa senčiem. Viņš nevarēja vien sagaidīt mācību stundas beigas, kad varēs tikties ar Nuharu, un tas mani padarīja greizsirdīgu. Es biju kļuvusi vēl stingrāka māte pēc tēva nāves. Tun Dži nepārzināja Ķīnas karti, viņš pat neatcerējās lielāko daļu provinču nosaukumu. Viņš jau bija kļuvis valdnieks, bet viņa lielākā interese bija našķoties ar ogām pūdercukurā un darīt muļķības. Viņam nebija ne jausmas, kāda ir īstā pasaule, un viņš arī nevēlējās uzzināt. Kam tas viņam vajadzīgs, ja pret viņu nepārtraukti izturas kā pret Visuma valdnieku?

Publiski es savu piecus gadus veco dēlu slavināju kā ģēniju, kas izvedīs tautu no nelaimes. Man tas bija jādara, lai izdzīvotu. Jo vairāk cilvēku tic imperatoram, jo stabilāka sabiedrība. Mums atlika vienīgi cerēt. Tomēr aiz slēgtām durvīm es spiedu Tun Dži atbilst viņa lomai. Viņam vajadzēja iespējami ātrāk iemācīties valdīt, citādi Su Suņa vara turpinātu pieaugt.

Es viņam centos iemācīt, kā vadīt pieņemšanu, kā ieklausīties, kādus jautājumus uzdot un — vissvarīgākais — kā pieņemt lēmumus, kas balstīti uz sabiedrisko domu, kritiku un idejām.

“Tev ir jāmācās no saviem padomniekiem un ministriem,” es brīdināju, “jo tu neesi...”

“Tas, kas, manuprāt, esmu,” Tun Dži mani pārtrauca. “Tavās acīs es esmu līdzvērtīgs slapjam purkšķim.”

Es nezināju, vai smieties vai iecirst viņam pļauku. Tāpēc nedarīju neko.

“Kāpēc tu nekad nesaki “Jā, Jūsu Augstība” kā visi pārējie?” dēls man jautāja.

Es pamanīju, ka viņš mani vairs nesauc par māti. Kad viņš mani uzrunāja, viņš mani sauca par Huan-a-pa, kas formāli nozīmē “Karaliskā māte”. Nuharu viņš sauca par mammu, turklāt balsī, kas pārpilna siltuma un sirsnības.

Ja Tun Dži pieņemtu manus noteikumus, es norītu aizvainojumu, jo es no viņa vēlējos tikai to, lai viņš būtu pienācīgs valdnieks. Viņš drīkstēja tulkot manus nodomus, kā viņam tīk. Tas neaizskartu manas jūtas pat tad, ja viņš mani sākumā neieredzētu. Es ticēju, ka nākotnē viņš man būtu pateicīgs.

Bet es nenovērtēju vides ietekmi. Viņš bija kā māla gabals, kas jau izveidots un izcepts, pirms es viņam pieskāros. Tun Dži vāji nolika savus eksāmenus, un viņam bija grūtības ar spēju koncentrēties. Kad viņa skolotājs ieslēdza viņu bibliotēkā, viņš aizsūtīja savus einuhus pie Nuharu, kas nāca viņu glābt. Nosodīja skolotāju, nevis skolnieku. Kad protestēju, Nuharu man atgādināja, ka esmu zemākas kārtas pārstāve.

Aņ-de-hai vienīgais norādīja, ka tam, kas notiek, nav nekāda sakara ar vecāku būšanu. “Jūs darbojaties ar Ķīnas imperatoru, nevis ar savu bērnu, kundze,” viņš teica. “Jūs tagad esat iestājusies pret visu Aizliegtās pilsētas kultūru.”

Man nepatika doma, ka būs jāpiemāna dēls. Bet, ja ar taisnību neko nevar panākt, kas vēl man adicis?

Kad Tun Dži man atnesa nepabeigtu mājasdarbu, es viņu vairs nerāju. Mierīgā balsī es viņam teicu: “Ja vien tu domā, ka esi darījis to no sirds, tad mani tas apmierina.” Viņš bija atvieglots, un viņam vairs nevajadzēja melot. Beigās Tun Dži vēlējās būt kopā ar mani. Mēs spēlējām “pieņemšanu”, “galma zāli” un “kaujas”. Uzmanīgi, klusiņām es centos viņu ietekmēt. Mirklī, kad viņš atklāja manus patiesos nodomus, viņš aizbēga.

“Šeit ir ļaudis, kas vēlas apmuļķot Debesu dēlu,” Tun Dži reiz ieminējās kādas spēles vidū.

Nuharu un galvenais skolotājs Dži Mins vēlējās, lai Tun Dži mācītos izsmalcinātu “imperatora valodu”. Viņi izstrādāja stundas tā, lai Tun Dži koncentrētos uz ķīniešu valodas retoriku, kā arī uz seno Tan dzeju un Sun pantiem, “lai viņš varētu runāt eleganti”. Kad pretojos šai idejai, vēlēdamās pievienot dabas zinības, matemātiku un militāro pamatstratēģiju, viņi bija sarūgtināti.

“Valodas pārvaldīšana tiek uzskatīta par prestižu,” skolotājs Dži Mins aizrautīgi skaidroja. “To var atļauties vien imperators, un tieši tāpēc tas ir jādara.”

“Kāpēc tu vēlies apdalīt mūsu bērnu?” Nuharu man jautāja. “Vai tad Tun Dži kā Debesu dēls nav pietiekami apdalīts?”

“Tā ir lieka laika šķiešana mācīt valodu, kurā nevar sarunāties,” es strīdējos pretī. “Tun Dži nekavējoties ir jāuzzina taisnība par Ķīnu! Mani nesatrauc tas, cik labi viņš ģērbjas, ēd vai saka Džeņ “es” vietā.” Es ierosināju, lai Tun Dži lasa prinča Guna vēstules un līgumu uzmetumus. “Ārzemju karaspēks no Ķīnas pats neaizies. Tun Dži tas ir jāizved.”

“Ir briesmīgi kaut ko tādu likt darīt bērnam,” Nuharu papurināja galvu, ieskandinot visus zvaniņus, kas rotāja viņas galvu. “Tun Dži būs tik pārbijies, ka nekad vairs negribēs valdīt.”

“Tieši tāpēc mēs esam šeit, lai viņam sniegtu atbalstu,” es teicu. “Mēs ar viņu strādāsim tā, lai viņš iemācās kara mākslu karojot.” Nuharu asi palūkojās uz mani. “Jehonala, tu taču man nelūgsi nepakļauties noteikumiem un neņemt vērā senču mācības, vai ne?” Man lūza sirds, redzot, kā manam dēlam māca pārprast realitāti. Viņš nespēja atšķirt faktu no iedomām. Nepatiesi uzskati, kas tika bāzti viņa mazajās smadzenēs, padarīja viņu viegli ievainojamu. Viņš ticēja, ka var pavēlēt debesīm, kad jālīst lietum un kad jāspīd saulei.

Pretēji skolotāja Dži Mina padomam, Nuharu atkārtotiem traucējumiem un Tun Dži novirzei, es dēlam uzspiedu savu gribu, kas viņu no manis attālināja. Mūsu “galma” spēlēs Tun Dži spēlēja imperatoru, bet es — viņa ļauno ministru. Es atdarināju Su Suņu, nesaucot viņu vārdā. Es pat runāju ar Su Suņa ziemeļnieka akcentu. Es gribēju iemācīt dēlam neļauties, lai viņu iebiedē ienaidnieks.

Kad mācību stundas bija galā, nekad nesekoja “paldies” vai “uz redzēšanos”. Kad atpletu rokas un teicu: “Es tevi mīlu, dēliņ!” — viņš mani atgrūda.

Ceremonija, kas atzīmēja Tun Dži oficiālo kāpšanu tronī sākās, kad Sjieņa Fena ķermenis tika ievietots zārkā. Galmā tika izsludināts dekrēts, kas vēstīja jaunu ēru, bet Tun Dži bija jāizdod dekrēts, kas pagodinātu viņa mātes. Ierasti mēs saņēmām daudzus nevērtīgus ziedojumus un dāvanas.

Es zināju, ka Su Šuņs bija uzrakstījis šo pagodināšanas lēmumu. Bet man bija aizliegts to izlasīt, pirms dekrēts tiks izsludināts. Es biju saspringusi un satraukusies, bet neko nevarēju darīt.

Kad izsludināja dekrētu, Nuharu tika godināta kā “Dižās labvēlības imperatore Ci Aņa” un es kā “Svētās labsirdības imperatore Ci Sji”. Visiem, kas pārzināja ķīniešu valodas smalkumus, atšķirība bija acīm redzama — “dižā labvēlība” bija daudz spēcīgāka par “svēto labsirdību”. Lai gan mēs abas bijām pagodinātas kā vienas kārtas imperatores, tautai bija jāsaprot, ka mans stāvoklis nav līdzvērtīgs Nuharu.

Uzsvars, kas tika likts uz Nuharu augstāko prestižu salīdzinājumā ar mani, viņu iepriecināja. Lai gan viņa bija nozīmēta imperatores statusā Sjieņa Fena valdīšanas laikā, tas negarantēja to, ka viņa paturēs šo titulu, kad mainīsies ēra. Galu galā mantinieka māte biju es. Mans jaunais tituls norādīja tautai, ka Tun Dži vērtē Nuharu augstāk par mani — Su Šuņs ieguva to, ko vēlējās.

Vēl vairāk mani satrauca tas, ka Su Šuņs atkal bija izdevis dekrētu bez Nuharu un mana zīmoga un paraksta. Nuharu nevēlējās runāt par šo lietu, jo viņa bija ieguvusi to, ko vēlējās. Bet man tā šķita principa pārkāpšana — Su Šuņs kārtīgi neizpildīja imperatora Sjieņa Fena gribu. Man bija visas tiesības apstrīdēt šo dekrētu. Tomēr, ja es cīnītos, tas dotu Su Šuņam iespēju sabojāt manas attiecības ar Nuharu.

Es pārdomāju šo situāciju un nolēmu neko nedarīt.

Pēc goda nosaukumu izsludināšanas pret Nuharu un mani vajadzēja izturēties līdzvērtīgi. Es pārcēlos no savas istabas uz Brīnišķīgās dūmakas zāles rietumu spārnu, ko sauca par Rietumu siltuma istabu, un tas norādīja ministriem mani saukt par Rietumu istabas imperatori. Nuharu pārcēlās uz Austrumu siltuma istabu, tādējādi viņa tika saukta par Austrumu istabas imperatori.

Tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmā gada otrajā septembrī pirmais oficiālais dekrēts tika formāli publicēts. Tas tautai pasludināja jauno ēru un zēna imperatora stāšanos tronī. Dekrēts iekļāva jaunā imperatora pagodinājumus savām mātēm. Tautai tika piešķirtas desmit brīvdienas, lai to nosvinētu.

Kad valsts uzzināja par Nuharu un mani, Su Šuņs sasauca Reģentu padomes sēdi. Viņš pieprasīja, ka no šā brīža Nuharu un man jāapzīmogo viņa rakstītie lēmumi bez vārda runas.

Šoreiz Su Šuņs aizvainoja arī Nuharu. Uzliesmoja domstarpības Tun Dži un visa galma klātbūtnē.

“Sievietes neiejaucas galma lietās — tāda ir karaliskā tradīcija.” Su Šuņs uzsvēra, ka tas nāks par labu valstij, ja viņa pārvalde mūs apiet. Viņš radīja iespaidu, ka mēs ar Nuharu esam atbildīgas par galma darba kārtības bremzēšanu un ka īpaši es esmu nekārtību veicinātāja.

“Ja mums tiks liegta iespēja piedalīties galma lietās,” Nuharu teica publikai, “kāpēc imperators Sjieņs Fens atstāja šos zīmogus mūsu rokās?”

Pirms Su Šuņam tika dota iespēja atbildēt, es piebalsoju Nuharu. “Imperatora Sjieņa Fena nodoms ir vairāk nekā skaidrs. Divi lielie zīmogi pārstāv līdzsvarotu spriedumu. Viņa Augstība vēlējās, lai mēs strādājām plecu pie pleca. Zīmogi novērstu patvaldību un...” — es pacēlu balsi, runājot pēc iespējas skaidrāk — “...izvairītos no iespējamā terora no kāda reģenta puses. Visi astoņi jūs esat gudri vīri, tāpēc man nav jāatgādina par briesmīgajām pagātnes kļūdām. Esmu pārliecināta, ka neviens nevēlas sekot Ao Pai piemēram, kas iegāja vēsturē kā zemisks cilvēks, jo pārdeva dvēseli, sekojot varaskārei.” Es uzmetu skatienu Su Šuņam, pirms beidzu sakāmo: “Mēs ar imperatori Nuharu esam nolēmušas, ka savas dzīves laikā mēs godināsim saistības ar mūsu vīru.”

Pirms izrunāju pēdējo vārdu, piecēlās Su Šuņs. Viņa olīvkrāsas seja bija tumši nosārtusi. “Sākotnēji es nevēlējos izpaust savas privātās sarunas ar Viņa Augstību, bet jūs man neesat atstājusi citu iespēju, lēdija Jehonala.” Su Šuņs piegāja pie saviem vīriem un skaļi ierunājās. “Imperators Sjieņs Fens saredzēja lēdijas Jehonalas negodīgumu, kad vēl bija dzīvs. Vairākas reizes viņš ar mani runāja par to, ka vēlas ņemt viņu sev līdzi. Ja viņa nebūtu izmantojusi Viņa

Augstības slimību un ietekmējusi viņu mainīt domas, mēs šobrīd spētu darīt savu darbu.”

“Viņa Augstībai vajadzēja uzstāt!” Astoņu banda piekrītoši pamāja.

Es biju tik nikna, ka zaudēju valodu. Es ļoti centos aizturēt asaras. Su Šuņs turpināja, krūtīm cilājoties. “Kāds no senajiem Ķīnas zintniekiem pareģoja, ka Ķīnu iznīcinās sieviete. Cerams, mums nebūs jāpasteidzina šī diena.”

Pārbijies no Su Šuņa sejas izteiksmes, Tun Dži pielēca no troņa. Viņš sākumā metās pie Nuharu, tad pie manis.

“Vai kas noticis?” Tun Dži pajautāja, kad redzēja manu roku drebam. “Vai tev viss kārtībā?”

“Jā, dēliņ,” es teicu. “Man viss kārtībā.”

Bet Tun Dži sāka raudāt. Es pamasēju viņa muguru, lai nomierinātu. Es nevēlējos atstāt iespaidu ne dēla, ne galma priekšā, ka esmu vāja.

“Atļaujiet dalīties domās, kungi,” es teicu saņēmusies. “Pirms jūs pieņemat lēmumu...”

“Stop!” Su Šuņs mani pārtrauca un pagriezās pret galmu. “Lēdija Jehonala tikko pārkāpa iekšējās kārtības noteikumu.”

Es sapratu, uz ko mērķē Su Šuņs. Viņš pret mani izmantos ģimenes noteikumu. “Simt septiņdesmit ceturtais noteikums skan: “Zemākas kārtas karaliskā sieva tiks sodīta, ja viņa runās bez augstāk stāvošas sievas atļaujas.”” Paskatījies uz Nuharu, kas truli blenza, Su Šuņs turpināja: “Baidos, ka man būs jāpilda savs pienākums.” Viņš uzsita knipi. “Sargi!”

Galvenā einuha Šima vadībā iesteidzās vairāki sargi.

“Grābiet ciet Svētās labsirdības imperatori un izvediet viņu, lai sodītu!”

“Nuharu! Mana vecākā māsa!” es saucu cerībā, ka viņa liecinās manā labā. Vienīgais, kas viņai bija jādara, — jāapstiprina, ka man bija viņas atļauja runāt.

Bet Nuharu bija apstulbusi. Viņa cieši raudzījās, it kā nesaprastu, kas notiek.

Sargi sagrāba mani aiz rokām un sāka raut ārā.

“Augstās debesis,” runāja Su Šuņs, lūgdamies Pekinas operas stilā, “palīdziet mums atbrīvoties no ļaunās lapsas, kas apstiprinājusi mūsu senču visļaunākos pareģojumus!”

“Nuharu!” es cīnījos, lai atgrūstu sargus. “Pasaki viņiem, ka tu man atļāvi runāt! Pasaki viņiem, ka esmu imperatore un viņi nevar šādi izturēties pret mani! Lūdzu, Nuharu!”

Su Šuņs piegāja pie it kā sastingušās Nuharu. Viņš pieliecās un čukstēja viņai pie auss. Viņa rokas gaisā zīmēja apļus. Viņa platais augums aizliedza Nuharu skatu uz mani. Biju pārliecināta, ka viņš saka: jo drīzāk mani pakārs, jo labāka būs viņas dzīve. Viņš aprakstīja viņas dzīvi bez sāncenšiem. Dzīvi, kurā valda vien viņas teiktais. Nuharu bija pārāk izbiedēta, lai domātu. Zināju, ka viņa neuzticas Su Šuņam, bet viņa varētu būt nespējīga atteikties no viņa piedāvātās nākotnes vīzijas.

Sargi vilka mani cauri priekšnamam. Tobrīd ikvienam šķita, ka viņš iepīts nepatikšanās. Ja arī bija jautājumi, neviens tos neuzdeva. Vienā mirklī es jau biju pazudusi, turklāt sapratu — es varētu izgaist, pirms vispār kāds atjēdzas.

Cīkstējos, lai atbrīvotos no sargiem. Manas rokas kļuva ļenganas, pēc tam kājas. Kad mans ķermenis tika nosviests uz grīdas, pārplīsa mans tērps un izkrita matadatas.

“Stāt!” Bērna balss caurdūra gaisu. “Šeit runā imperators Tun Dži.” Es biju pārliecināta, ka man rēgojas. Mans dēls nostājās telpas centrā kā pieaudzis cilvēks. Viņa uzvedība man atgādināja viņa tēvu.

“Lēdijai Jehonalai ir tikpat daudz tiesību runāt šajā galmā kā jums, Su Šuņ,” mans bērns teica. “Es pavēlēšu saviem sargiem jūs arestēt, ja jūs nesavaldīsities!”

Bijībā pret Debesu dēlu galvenais einuhs Šims nometās ceļos. Sargi sekoja, tad arī galms, ieskaitot Nuharu un mani.

Telpā kļuva tik kluss kā dīķī. Pie sienām sāka zvanīt pulksteņi. Ilgu laiku neviens neuzdrīkstējās pakustēties. Saules stari iespīdēja caur aizkariem, pārvēršot gobelēnus zeltā.

Stalti stāvēdams, Tun Dži nezināja, ko teikt.

“Celieties,” beidzot bērns ierunājās, it kā atcerēdamies aizmirstu mācību stundas frāzi.

Pūlis piecēlās.

“Es atkāpjos no amata, Jūsu Jaunā Augstība!” Su Šuņs bija atguvies. Viņš noņēma ar pāva spalvām rotāto cepuri un nolika to uz grīdas savā priekšā. “Kas man sekos?” Viņš devās ārā no zāles.

Pārējie Reģentu padomes locekļi saskatījās. Viņi vēroja Su Šuņa cepuri, it kā pirmo reizi redzētu tās dārgakmeņu rotājumus un spalvas.

Princis Ji, imperatora pirmās pakāpes brālēns, izkustējās. Viņš metās pakaļ Su Šuņam, saukdams: “Dižais padomniek, lūdzu! Nav vērts pazemoties bērna iegribas dēļ.”

Mirklī, kad izrunāja šos vārdus, princis Ji saprata, ka pieļāvis kļūdu. “Ko jūs teicāt?” Tun Dži piesita kājas pie zemes. “Jūs esat aizvainojis Debesu dēlu, un Džeņ pavēl jums nocirst galvu! Sargi! Sargi!” Dzirdot Tun Dži vārdus, princis Ji nometās ceļos un spēcīgi atsita galvu pret grīdu. “Es lūdzu Jūsu Augstības piedošanu, jo esmu jūsu tēva brālēns un asinsradinieks.”

Skatīdamies uz vīru, kas atradās uz grīdas ar asiņojošu pieri, Tun Dži pagriezās pret Nuharu un mani.

“Celieties, princi Ji,” beidzot atguvusies, ierunājās Nuharu. “Šoreiz Viņa Augstība jums piedos, bet nākotnē viņš nepieļaus rupjības. Ticu, ka jūs esat guvis mācību. Lai gan Tun Dži vēl ir jauns, viņš tomēr ir Ķīnas imperators. Jūs nedrīkstat aizmirst, ka esat viņa kalps.” Padomes locekļi aizgāja. Tiklīdz Nuharu lika atdot Su Šuņam viņa “aizmirsto” cepuri, dižais padomnieks devās atpakaļ pie darba. Šis incidents vairs netika pieminēts.

Bija nolikts laiks, kad imperatora mirstīgās atliekas tiks nogādātas no Džeholas uz Pekinu, lai viņu apbedītu. Ceremonijas mēģinājumi bija nogurdinoši. Dienas laikā mēs ar Nuharu ģērbāmies baltos tērpos un pagalmā izmēģinājām soļus. Mūsu mati bija rotāti ar baltu ziedu groziem. Mēs veicām neskaitāmas pārbaudes — no tērpiem, kuros ietērpti papira dievi, līdz zirgu rotājumiem; no virvēm, ar ko piesies zārku, līdz zārka nesējiem; no svinīgajiem karogiem līdz sēru mūzikas izvēlei. Mēs pārbaudījām vaska cūkas, kokvilnas lelles, māla pērtiķus, porcelāna jērus, koka tīģerus un bambusa gaisa pūķus. Vakaros mēs pārbaudījām ādas figūru siluetus, kas tiks izmantoti teātra izrādē.

Tun Dži apmācīja pildīt dēla pienākumus. Viņš izmēģināja savus soļus un klanīšanos piecu tūkstošu skatītāju priekšā. Starplaikos viņš izlavījās ārā, lai vērotu karaliskās gvardes parādi, kuru komandēja Juns Lu.

“Vai tu nākošreiz nāksi ar mani?” viņš jautāja.

Tas mani vilināja, bet Nuharu noraidīja Tun Dži domu. “Mums nepienākas parādīties bēru kleitās,” viņa teica.

Pēc saldā ēdiena Nuharu atvainojās un devās dziedāt. Kopš Sjieņa Fena nāves budisms viņu pievilka vēl vairāk. Viņas sienas bija klātas ar gobelēniem, kas attēlo Budu. Ja atļautu, viņa būtu pasūtinā-jusi milzīgu Būdas konstrukciju pieņemšanas zāles vidū.

Mani māca nemiers. Kādu nakti es sapnī pārvērtos par biti, kas iesprostota briestoša lotosa zieda viducī. Pie katra mēģinājuma izrauties lotosa sēklas paukšķēdamas krita ārā kā knupīši. Pamodusies savā priekšā ieraudzīju lotosa sēklu zupas bļodu, bet vāze bija piepildīta ar svaigi plūktiem lotosa ziediem.

“Kā tu zināji, par ko es sapņoju?” es jautāju einuham.

“Es vienkārši zināju.”

“Kāpēc tik daudz lotosu?”

Aņ-de-hai uzmeta man skatienu un pasmaidīja. “Tie piestāv Jūsu Augstības sejas krāsai.”

Sajūtas, kas mani pārņēma, kļuva arvien dziļākas. Es nespēju vairs sev noliegt, ka tās koncentrētas uz Junu Lu. Mani sajūsmināja Tun Dži stāsti. Dzirdot Juna Lu vārdu, mana sirds salēcās. Kad Tun Dži aprakstīja Juna Lu prasmi darboties ar zirgiem, es vēlējos dzirdēt visu sīkumos.

“Tu viņu vēroji no attāluma?” es jautāju dēlam.

“Es pasūtināju priekšnesumu,” viņš atbildēja. “Komandieris bija laimīgs, kad es viņam to pavēlēju. Ak, māt, tev vajadzēja redzēt, kā viņš darbojas ar zirgiem!”

Es centos pārāk daudz nejautāt Tun Dži, jo baidījos, ka Nuharu radīsies aizdomas. Viņai pat domas par kādu citu vīrieti, izņemot mūsu mirušo vīru, bija neuzticības pazīme. Nuharu skaidri paziņoja karaliskajām atraitnēm, ka viņa nevilcināsies ar sodu — saraustīšanu gabalos, ja atklās neuzticību.

Aņ-de-hai gulēja manā istabā un bija liecinieks manam nemieram. Bet viņš nekad par to nerunāja, kā arī nepieminēja no manis dzirdētos izteikumus. Es zinu, ka naktī bieži mētājos un grozījos, it īpaši, kad lija.

Kādā lietainā naktī es jautāju, vai viņš nav manī pamanījis pārvērtības. Uzmanīgi viņš aprakstīja mana ķermeņa pusnakts “celšanos”. Viņš ziņoja, ka esmu iekliegusies miegā, lūdzoties, lai man pieskaras.

Agri iestājās ziema. Septembra rīti bija vēsi, un gaiss bija svaigs un tīrs. Kļavas tikko sāka krāsoties, un es nolēmu aiziet līdz Juna Lu treniņu laukumam. Jo vairāk brīdināju sevi no nepiedienības, jo spēcīgāka kļuva mana vēlme turp doties. Lai attaisnotu savu iziešanu, iepriekšējā vakarā es pastāstīju Tun Dži, ka vēlos viņu aizvest parādīt trusīti ar sarkanām acīm. Tun Dži jautāja, kur tas slēpjas. Es atbildēju: “Krūmos netālu no treniņu laukuma.”

Nākamajā dienai mēs pamodāmies pirms rītausmas. Pēc brokastīm mēs palankīnos devāmies garām ugunīgu krāsu kokiem. Brīdī, kad pamanījām Juna Lu sargus, Tun Dži aizskrēja, un es viņam sekoju.

Taka bija nelīdzena, un nesēji centās, kā varēja, lai palankīnu noturētu vienā līmenī. Es pacēlu aizkaru un palūkojos laukā. Mana sirds sāka pukstēt straujāk.

Aņ-de-hai gāja man blakus. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja noteikt, ka viņš zina manu nodomu un ir ziņkārīgs un sajūsmināts. Mani skumdināja tas, ka Aņ-de-hai vēl domā vīrišķīgas domas.

Protams, ja vērtētu pēc izskata, sievietes uzskatītu, ka Aņ-de-hai ir pievilcīgāks par Junu Lu. Manam einuham bija plata piere, nevainojams zods, un viņa acis bija lielas un spožas — netipiski man-džūram. Lieliski izskolotam galma uzvedībā, viņa stāja vienmēr bija gracioza. Pirms nedēļas viņam palika divdesmit četri gadi, un ar mani viņš bija kopā jau astoņus gadus. Neraksturīgi pārējiem einuhiem, kuru balsis skanēja kā vecām sievām, viņam bija vīrišķīga balss. Es īsti nezināju, vai Aņ-de-hai piemīt vīrieša ķermeniskās vēlmes, bet viņš bija ļoti juteklisks. Jo ilgāk mēs kopā pavadījām laiku, jo vairāk mani satrieca viņa izrādītā ziņkārība par to, kas notiek starp vīrieti un sievieti. Tas bija kļuvis par Aņ-de-hai lāstu.

Rīta miglā es vēroju, kā tiek apmācīta karaliskā gvarde. Simtiem vīru skraidīja un soļoja pa nomīdītiem dubļiem. Viņi man atgādināja sausuma laikā lēkājošus krupjus rīsa laukā. Gaiss bija spirgts, un saule vēl nebija pilnībā uzlēkusi.

“Uzmaniet Tun Dži,” es teicu nesējiem un lūdzu, lai mani izlaiž no palankīna. Manas kurpes samirka rasā, lēnām ejot pa blakus taku. Tad es pamanīju viņu — komandieri, kas sēdēja zirgā. Man vajadzēja mirkli, lai saņemtos.

Viņš nekustīgi sēdēja zirgā, taču lūkojās manā virzienā. Migla starp mums lika viņam izskatīties kā no papīra izgrieztam kareivim. Es tuvojos viņam ar Aņ-de-hai pie sāniem.

Kareivis papliķēja dzīvnieka sānu, un tas rikšoja mūsu virzienā. Es lūkojos uz viņu zem saules lēkta mestajām ēnām.

Brīdī, kad viņš mani atpazina, viņš noslīdēja no zirga un nometās uz zemes. “Jūsu Augstība, Juns Lu ir jūsu rīcībā.”

Es zināju, ka man jāsaka “Piecelieties”, bet mana mēle sastinga. Es pamāju ar galvu, un Aņ-de-hai to iztulkoja: “Jūs drīkstat celties.” Vīrs manā priekšā piecēlās. Viņš bija garāks, nekā es atcerējos. Saules gaisma apspīdēja viņa ķermeni, un viņa seja izskatījās kā cirvītis.

Es nezināju, ko teikt. “Tun Dži vēlējās apciemot mežu,” pēc maza pārtraukuma es teicu, tad piebilda: “Viņš dzenas pakaļ trusim.”

“Tas ir ļoti jauki,” viņš teica, un tad arī viņam pietrūka vārdu.

Es uzmetu skatienu viņa vīriem. “Kā... klājas jūsu karaspēkam?”

“Gandrīz gatavs.” Viņš bija atvieglots, ka atrasta tēma.

“Ko tieši jūs vēlaties panākt?”

“Es strādāju pie vīru izturības. Pašreiz viņi spēj nostāvēt izvietojumā apmēram pusi dienas, bet parāde ar zārku turpināsies piecpadsmit dienu.”

“Vai varu būt droša, ka jūs nepārpūlēsit savus vīrus un sevi?” es vaicāju. Tajā mirklī saklausīju savā tonī maigumu. Es aptvēru, ka tikko esmu pajautājusi to, ko aizliedz etiķete.

Šķiet, viņš to noprata. Viņš paskatījās manī un ātri novērsās.

Es vēlējos atlaist Aņ-de-hai, bet tas nebūtu prātīgi. Tas būtu bīstami, ja kāds mani redzētu vienatnē ar Junu Lu.

“Vai drīkstu lūgt Jūsu Augstības atļauju pārbaudīt, ko dara Tun Dži?” Aņ-de-hai jautāja, lasīdams manas domas.

“Nē, tu nedrīksti.”

Tun Dži bija vīlies — viņš nebija atradis trusi. Kad atgriezāmies pilī, es apsolīju, ka viņš dabūs īpaši viņam veidotu koka trusi. Aņ-de-hai paskaidroja manu vēlmi galma labākajam amatniekam. Vīrs lūdza piecas dienas, lai darinātu trusi. Tun Dži nepacietīgi gaidīja.

Ceturtās dienas vakarā Tun Dži tika pasniegts burvīgi izgrebts koka trusis ar baltu “vilnu”. Mirklī, kad mans dēls to ieraudzīja, viņš tajā iemīlējās. Kopš tā brīža viņš vairs nepieskārās citām rotaļlietām, neņemot vērā to, cik tās smalkas. Koka trusītim bija apburošas slīpēta rubīna acis. Tā apspalvojums bija veidots no kokvilnas un zīda. Visjaukākais bijātās, ka trusim bija aukliņās iekārtas kustīgas kājas. Kad Tun Dži nolika trusi uz zemes, tas lēkāja kā dzīvs.

Pāris nākamās dienas Tun Dži bija pilnībā pārņemts ar trusi. Es tikmēr varēju strādāt ar Nuharu pie galma dokumentiem, ko bija sagādājis Su Šuņs. Mana grīda bija noklāta ar papīra kaudzēm, un man nebija vietas, kur kustēties.

Nuharu drīz vien apnika strādāt kopā ar mani. Viņa sāka meklēt attaisnojošus iemeslus, lai neierastos. Viņa gribēja vadīties pēc senas ķīniešu gudrības — gudrākajam vīram vajadzētu izlikties vis-apmulsušākajam. Viņasprāt, ja mēs tā uzvestos, Su Šuņs mūs liktu mierā: “Apmuļķo un atbruņo viņu, neizmantojot ieroci.” Viņa pasmaidīja, savu vārdu apburta.

Es nesapratu Nuharu iedomas. Mēs varējām apmuļķot pārējos, tikai ne Su Šuņu. Man bija grūtāk tikt galā ar Nuharu nekā ar pašas dēlu. Kad viņa bija nogurusi, viņas labo omu nomainīja dusmu lēkmes. Viņa par visu sūdzējās — par circeņu trokšņošanu, par zupas garšu, par neveiksmīgu dūrienu šuveklī. Viņa uzstāja, lai palīdzu viņai tikt galā ar grūtībām. Es citādi nevarēju, man bija jābūt sirsnīgai un jāpamet darbs. Beigās es viņu nolēmu pasaudzēt, bet ar vienu noteikumu — viņa izlasa manus kopsavilkumus un apzīmogo izejošos dokumentus, ko uzrakstīšu Tun Dži vārdā un pati apzīmogošu.

Katru vakaru Aņ-de-hai man gatavoja tējkannu ar stipru Melnā pūķa tēju, kamēr es strādāju līdz naktij. Noslogojot ar darbiem, Su Šuņs gribēja mani noniecināt galma acīs. Es labprātīgi biju ielikusi galvu cilpā, un tagad viņš bija aizņemts, pārbaudot mezglu. Viņš mani nepazina. Es vēlējos sekmīgi veikt darbu viena iemesla dēļ — lai būtu gatava atbalstīt dēlu. Bet es pārrēķinājos. Kamēr centos stutēt vienu pusi, otru atstāju novārtā. Man nebija ne jausmas, ka karaliskie skolotāji, kas atbildīgi par Tun Dži izglītošanu, ir Su Šuņa draugi. Mana nevainīgā nevērība izrādījās viena no manām lielākajām kļūdām. Es neaptvēru ļaunumu, kas tiek nodarīts Tun Dži, pirms bija par vēlu.

Tolaik es izmisīgi centos paplašināt savu redzesloku. Man pietrūka pārliecības, un es jutos vāji informēta. Dokumentu temati bija pārlieku plaši. Centieni gūt kaut mazāko nojausmu līdzinājās mēģinājumam uzrāpties notaukotā stabā. Tā kā ļoti labi pārzināju valdības lomu, es biju apņēmusies izskaust apkārtējo korupciju. Es centos saskatīt lietu vispārējo būtību, to īsteno skeletu, un visu novērtēt tikai pēc tā vērtības. Vēl es koncentrēju uzmanību, lai iepazītos ar tiem, kam piederēja vara kontrolēt un iespaidot. Es gan iepazinos ar viņu pārskatiem, gan pētīju viņu raksturus, pagātni un attiecības ar viņiem līdzīgajiem un ar mums. Protams, es arī pievērsu īpašu uzmanību viņu atbildēm uz mūsu jautājumiem un pieprasījumiem, ko visbiežāk man piegādāja princis Guns. Man vienmēr ir patikusi opera, bet tas, ar ko es tagad ikdienā sastapos, bija daudz dramatiskāk un dīvaināk.

Es daudz ko uzzināju par cilvēkiem. Kāds dokuments bija nācis no viena no prinča Guna darbiniekiem — angļa Roberta Hārta, Ķīnas muitas pārvaldnieka. Šis vīrs bija manā vecumā, turklāt ārzemnieks, bet viņš bija atbildīgs par trešdaļu mūsu ikgadējo ienākumu. Hārts ziņoja, ka nesen viņš saskāries ar lielu pretestību, ievācot iekšzemes muitas ienākumus. Daudzi ietekmīgi vīri, arī mana mirušā vīra visuzticamākais ģenerālis Dzens Guo-faņs — Galvu Cirtējs Dzens, varonis, kas apspieda taipinu dumpi, — nevēlējās šķirties no savas naudas. Dzens pieprasīja, ka viņa neadiekamās darbības jomai nepieciešams, lai taeli paliek pie viņa, nevis pie centrālās valdības. Viņa grāmatvedība bija atzīta par neskaidru, un Hārts meklēja imperatora norādījumus, vai būtu jāuzspiež ģenerālim prasības.

Su Šuņs piedāvāja savu rīcības plānu uz Hārta ziņojuma pirmās lapas. Viņš gribēja, lai Dzena Guo-faņa lieta tiek izmeklēta, un pieprasīja samaksu. Taču viņš mani neapmuļķoja. Jau kādu laiku Su Šuņs bija vēlējies aizstāt Dzenu ar vienu no saviem piekritējiem.

Es nolēmu paturēt ziņojumu, līdz varēšu satikties ar princi Gunu un apspriest šo lietu. Dzens bija pārāk svarīga persona, lai saglabātu tautas stabilitāti, un, ja tāda ir cena, ar ko man jārēķinās, tad man būs jāaizver acis un tā jāsamaksā. Patiesībā es labāk atļautu Dzenam Guo-faņam paturēt naudu, zinot, ka viņš to izmantos, lai apbruņotu savu armiju, kas beigās mani aizstāvēs, nekā ļautu šai naudai iekrist Su Šuņa rokās, kas to iztērētu sazvērestībās pret mani.

Ziņojums atstāja iespaidu, ka Dzens piedāvājis Hārtam lielu kukuli, lai sadarbotos. Bet Hārts ir palicis pie sava — viņš negraus uzticību savam darba devējam princim Gunām. Kas viņam lika ieņemt tik stingru nostāju? Pēc kādiem principiem un vērtībām viņš audzināts? Es nebiju gaidījusi, ka ārzemnieks varētu būt uzticīgs mūsu dinastijai. Es guvu lielisku mācību. Es vēlējos satikt šo cilvēku. Ja varētu, es viņu iepazīstinātu ar Tun Dži.

Mana prasība satikties ar Robertu Hārtu vispirms tika aizkavēta, tad pārcelta un visbeidzot noraidīta. Galms vienbalsīgi nobalsoja, ka tas būs aizvainojums Ķīnai, ja es “nolaidīšos tik zemu”, lai tiktos ar viņu. Pagāja vairāk nekā četras desmitgades, pirms mēs beidzot satikāmies. Tad es galmam paziņoju, ka nevarēšu mierīgi nomirt, ja nespēšu pateikties vīram, kas man palīdzējis noturēt debesis.

Asins krāsas savvaļas krizantēmas neprātīgi ziedēja. Puķes nokarājās pār manu sētu un noklāja mana pagalma zemi. Nesen saņemtās prinča Guna vēstules satricinātai, man nebija noskaņojuma novērtēt puķes. Vēstulē princis aprakstīja savu dienu. Tā bija rakstīta pēc tam, kad viņš bija nogādājis līgumus ar mirstošā brāļa imperatora Sjieņa Fena parakstu.

“Līdz Aizliegtajai pilsētai mani pavadīja ģenerālis Sens Bao, kas vairs nebija gūstā, un četrsimt jātnieku. Tad es paņēmu tikai divdesmit vīru un iegāju Rituālu pārvaldes galvenajā zālē, lai tiktos ar kolēģi lordu Elginu.” Cauri prinča Guna izvēlētajiem vārdiem es jutu niknumu. “Tā bija pirmā reize, kad iegāju svētajā teritorijā pēc tam, kad ārzemnieki to bija ieņēmuši. Lords Elgins nokavēja trīs stundas. Viņš ieradās divu tūkstošu vīru pavadībā, izrādīdams greznību. Viņš sēdēja purpursarkanā palankīnā, ko nesa sešpadsmit vīru, apzinoties, ka to var atļauties tikai Ķīnas imperators. Es pūlējos būt laipns, lai gan jutos neaprakstāmi pretīgi. Es viegli palocījos un sarokojos ar Elginu ķīniešu stilā. Es pūlējos, un man izdevās noturēt savas emocijas pie sevis.”

Es apbrīnoju viņa pēdējo vārdu gudrību, kas bija adresēti Su Šuņam un galmam: “Ja mēs neiemācīsimies aizturēt savas dusmas un turpināsim uzvesties naidīgi, tas var mūs novest līdz pēkšņai katastrofai. Mums jāiesaka mūsu tautai uzvesties saskaņā ar līgumiem, un mēs nedrīkstam pieļaut, ka ārzemnieki tos kaut mazliet pārkāpj. Ārēji mums jābūt atklātiem un draudzīgiem, bet klusībā jātur viņi pavadā. Tad nākamo gadu laikā, lai gan dažkārt kaut ko pieprasīs, viņi mums nesagādās lielu nelaimi. Mums ļoti svarīgs ir laiks, lai atgūtos.”

Es kārtējo reizi sajutu, ka Tun Dži palaimējies, ka viņa tēvocis ir tik mierīgs. Su Šuņs varēja palielināt savu popularitāti, apstrīdot princi Gunu un saucot viņu par “velna kalpu”, bet kas var būt vieglāks kā ņirgāšanās par citu? Princim Gunām bija nepateicīgs, bet ļoti nepieciešams darbs. Viņa birojs atradās nolaistā budistu templī Pekinas ziemeļrietumos. Tas bija netīrs, drūms, tukšs nams. Viņa darba nasta bija pārmērīgi liela, un viņa pārrunu iznākums bija gandrīz paredzams. Tas noteikti bija neizturami. Summas, kādas ārzemnieki pieprasīja kontribūcijās un reparācijās, bija neaptveramas, daudz lielākas nekā patiesie zaudējumi un militārās izmaksas. Viņa dienas noteikti bija ļaunākas par manējām.

Kad noliku vēstuli, biju tik pārgurusi, ka tūlīt pat aizmigu. Sapņos es pielaidu uguni visām dokumentu kaudzēm savā istabā.

Tā bija mana vājā vieta, ka es ilgojos pēc vīrieša pleca, uz kā atbalstīties. Es to apzinājos un cīnījos pret to, bet manas sajūtas nekur nepazuda. Es centos novērst uzmanību un ieraku sevi darbos. Es lūdzu Aņ-de-hai, lai viņš pagatavo spēcīgāku tēju, un pēc izdzeršanas košļāju lapas. Beidzot man izdevās atbrīvot grīdu no visiem dokumentiem. Es nezināju, vai galma darbs ir palēninājies, jo Su Šuņs nespēja man turēt līdzi, vai arī viņš bija mainījis taktiku un pārstājis sūtīt man dokumentus.

Bez darba, kas mani'vakaros nodarbinātu, es kļuvu nemierīga un ātri aizkaitināma. Bija arī citas lietas, kurām varēju pievērsties, — es varēju lasīt, dzejot vai gleznot. Bet es vienkārši nespēju koncentrēties. Es devos gulēt un lūkojos griestos. Nakts dziļā klusumā man gar acīm pārslīdēja Juna Lu seja un viņa kustības, sēžot zirga mugurā, un es prātoju, kā būtu kopā ar viņu jāt.

“Vai jūs nevēlaties muguras masāžu, kundze?” Aņ-de-hai čukstēja tumsā. Pēc viņa balss varēja pateikt, ka viņš ir bijis nomodā.

Es neko neteicu, un viņš jau bija man blakus. Viņš zināja, ka es neatļautos pateikt “jā”. Bet vēl viņš zināja, ka biju iekritusi agonijai līdzīgā stāvoklī. Kā dabas spēks mana iekāre ies savu ceļu, līdz nebūs apmierināta un iztērēta. Mans ķermenis vēlējās atbrīvoties.

Klusējot Aņ-de-hai mani satvēra. Maigi un lēnām viņš pieskārās maniem pleciem, kaklam, mugurai. Mans ķermenis nomierinājās. Viņš turpināja masēt. Viņa rokas bija visur. Mierinādams un kā sapnī viņš man ausī klusi dziedāja dziesmu:

Viņš nāca caur krāšņu sarkankoku,

Bambusa audzes slējās starp pakalniem.

Templis pusslēpts zaļajos mākoņos,

Tā ieeja bija drupās.

Tukšums manā galvā izpletās. Plūmju ziedi dejoja gaisā kā baltas spalvas.

Aņ-de-hai kļuva sparīgāks mirklī, kad sajuta, ka esmu atdzīvojusies. Viņš dziļi ieelpoja, it kā vēlēdamies sajust manu smaržu.

“Es jūs tik ļoti mīlu, kundze,” einuhs čukstot atkārtoja.

Manas acis redzēja Junu Lu. Viņš mani bija uzsēdinājis savā zirgā. Kā sena mandžūru karotāja sieva es piekļāvos viņa viduklim starp šķindošiem katliem un pannām, kas piestiprināti pie segliem. Mēs abi kustējāmies vienā ritmā. Mēs ceļojām bezgalīgā tuksnesī.

Mans ķermenis nomierinājās kā okeāns pēc vētras.

Neiededzis sveci, Aņ-de-hai izkāpa no gultas. Mitra matu šķipsna iekrita man sejā. Es izgaršoju savus sviedrus.

Mēness gaismā mans einuhs sagatavoja bļodu ar siltu ūdeni. Viņš mani maigi apmazgāja ar dvieli. Viņš to darīja tik rāmi, it kā būtu trenējies to darīt visu savu mūžu.

Es iegrimu mierpilnā miegā.

21

Man tika atsūtīta lēmuma kopija; dekrētu bija rakstījis Su Šuņs princim Gunām Tun Dži vārdā. Tas aizliedza princim Gunām ierasties Džeholā un bija izsludināts bez Nuharu un mana zīmoga. Ārēji princim Gunām bija piešķirts vispagodinošākais uzdevums — apsargāt galvaspilsētu, bet lēmums panāca to, ka tika sarauta saikne starp viņu un mums.

Es devos pie Nuharu un teicu, ka mums jāsazinās ar princi Gunu. Bija lēmumi, ko mēs nevarējām pieņemt, vispirms neapspriežoties ar viņu. Mūsu dzīvība bija briesmās, kopš Su Šuņs mūs atklāti ignorēja. Lai pierādītu teikto, es nolasīju Nuharu lēmuma otro punktu, kurā tika pavēlēts vairākiem Su Šuņam uzticamiem ģenerāļiem pārvākties no Pekinas uz Džeholu. “Vai tu saproti, kas Su Šuņam padomā?” es viņai jautāju.

Nuharu pamāja ar galvu. Viņas spiegs bija ziņojis, ka princis Guns ir sūtījis ziņnešus uz Džeholu, bet neviens no tiem nav mūs sasniedzis.

Tajā pašā rītā mana māsa Žuna piegādāja jaunu informāciju. Princis Čuņs no galma saņēmis pavēli, ko izdevis Su Šuņs, — viņam vairs nebija ļauts brīvi ceļot starp Džeholu un Pekinu. Tāpēc viņš nebija šeit ar sievu. Su Šuņs cieši uzmanīja princi Čuņu. Mūsu vienīgā saikne ar princi Gunu bija pārrauta.

Aņ-de-hai “ausis” Pekinā ziņoja, ka princis Guns aktīvi strādā, lai sapulcinātu pretspēku. Pirms trim dienām viņš bija noorganizējis tikšanos, aizbildinoties ar bēru ceremoniju par godu imperatoram

Sjieņam Fēnam. Bez vadošiem karaliskā klana pārstāvjiem princis Guns bija uzaicinājis ari svarīgus armijas komandierus — ģenerāli Senu Bao, mongoļu kareivi Sen-guo-liņ-dzjiņu un ģenerāli Dzenu Guo-faņu, kas tagad bija arī Aņhuejas provinces vicekaralis. Tāpat princis Guns bija uzaicinājis ārzemju vēstniekus no Anglijas, Francijas, Vācijas, Krievijas, Itālijas un Japānas. Šo ideju bija ierosinājis Roberts Hārts. Jau kādu laiku Hārts bija devis padomus princim Gunām finanšu lietās, tagad viņš bija uzņēmies arī Guna neoficiālā politiskā padomnieka lomu.

“Manuprāt, mums vajadzētu pagaidīt,” Nuharu man teica. “Mums jāļauj izpausties Su Šuņa ļaunajiem nodomiem. Mums vajag laiku, lai pierādītu iedzīvotājiem, ka Su Šuņs nav pelnījis mūsu cieņu. No otras puses, mēs nedrīkstam aizmirst, ka tieši imperators Sjieņs Fens nozīmēja Su Šuņu. Situācija var nākt mums par ļaunu, ja rīkosimies bez galma atbalsta.”

Es centos Nuharu paskaidrot, ka pēdējais dekrēts stingri ierobežo prinča Guna izdzīvošanas iespējas. Ja princis Guns neņemtu vērā Su Šuņu un ierastos Džeholā, viņu apvainotu lēmuma neievērošanā un Su Šuņs viņu apcietinātu mirklī, kad viņš ienāktu pa vārtiem. Bet, ja Guns paliktu Pekinā, Su Šuņs iegūtu laiku, kas viņam nepieciešams, lai pārņemtu galmu savās rokās. Tas bija skaidri un saprotami, ka viņš atrastu iemeslu, lai mūs notiesātu.

“Tu esi traka, lēdija Jehonala,” Nuharu teica. “Su Šuņam nav tiesiska pamatojuma, lai mūs notiesātu.”

“Viņš var tādu izveidot. Ja viņš atļaujas vienpersoniski izdot dekrētus, viņš nevilcināsies, kad pienāks brīdis mūs novākt. Tad viņš centīsies iznīcināt princi Gunu.”

Nuharu piecēlās. “Man jāaiziet pie Sjieņa Fena zārka un jālūdzas. Viņa Augstībai tas jādara zināms, lai viņa gars Debesīs mums palīdzētu.”

Naktssargs trīs reizes sita savas bungas. Bija trīs rītā. Vēl bija dziļa tumsa. Gulēdama gultā, es domāju par to, ko bija teikusi Nuharu.

Patiešām — Su Šuņs bija mūsu vira izvēle. Sjieņs Fens viņam uzticējās. Vai es kļūdījos, apšaubīdama Su Šuņu? Vai tas palīdzētu, ja es izrādītu vēlmi strādāt kopā ar viņu, par spīti mūsu atšķirīgajiem viedokļiem? Galu galā mēs abi bijām mandžūri. Vai mēs necentāmies turēt vienas un tās pašas debesis?

Es nespēju sevi pārliecināt. Mēs ar Nuharu bijām Tun Dži vietas izpildītājas, imperatora Sjieņa Fena nozīmētas. Bet Su Šuņs mūs uzskatīja par tukšu vietu. Mums nebija teikšanas par dekrētiem un ediktiem. Pirms pāris dienām viņš pat bija atteicies izskatīt lēmuma uzmetumu, kam bija dota mūsu atļauja tikt izsludinātam pēc nelielām izmaiņām. Mūsu pavēles un pieprasījumi Tun Dži vārdā izgāja galma hierarhiju un atgriezās bez atbildes, kamēr Su Šuņa sacītais — nekavējoties izpildīts.

Nuharu ierosināja, ka mums pēdējo reizi jāpiedāvā izlīgums ar Su Šuņu. Es piekritu.

Nākamajā rītā, ģērbušās oficiālos tērpos, mēs ar Nuharu izsaucām Su Šuņu uz pieņemšanu jaunā imperatora vārdā. Mēs devāmies uz zāli, kur aiz paneļa atradās Sjieņa Fena zārks. Kamēr mēs gaidījām, Tun Dži uzrāpās uz zārka un nogūlās uz vēdera.

Es vēroju, kā dēls klauvē pie zārka. Viņš čukstus stāstīja tēvam par savu jauno draugu — sarkanacaino trusi. Viņš aicināja tēvu iznākt un paskatīties. “Es paturēšu vāku tavā vietā.”

“Paskaidrojiet, kāpēc lēmums par princi Gunu tika nosūtīts bez mūsu zīmogiem,” pieprasīja Nuharu, kad ieradās Su Šuņs.

Su Šuņs lepni stāvēja savā garajā brūna satīna tērpā ar zelta svītrām apakšmalā. Viņam galvā bija cepure, rotāta ar sarkanu pogu un pārmērīgi greznu pāva spalvu. Viņš noņēma cepuri un turēja to rokās. Viņa galva bija skūta un matu pīne — ieeļļota. Zods bija pacelts tik augstu, ka viņš gandrīz skatījās griestos. Viņš paskatījās uz mums ar puspievērtām acīm. “Galmam ir tiesības izdot steidzamus dokumentus bez jūsu zīmogiem.”

“Bet tas pārkāpj mūsu norunu,” es teicu, cenšoties savaldīt savu niknumu.

“Kā Viņa Jaunās Augstības reģentes,” Nuharu turpināja, “mēs iebilstam pret pēdējā lēmuma saturu. Princim Gunām ir tiesības ierasties Džeholā, lai apraudātu savu brāli.”

“Mēs gribētu, lai prinča Guna vēlme tiek izpildīta,” es uzstāju.

“Labi!” Su Šuņs piecirta kāju. “Ja jūs vēlaties darīt manu darbu — lūdzu! Es atsakos strādāt, ja jūs neiemācīsities novērtēt manu labsirdību!”

Viņš nevīžīgi palocījās un izgāja. Pagalmā viņu sagaidīja padomes locekļi, kurus mēs nebijām uzaicinājušas.

Dokumenti grēdojās kaudzēs, izveidojot manā istabā sienas. Visi prasīja neatliekamu uzmanību. Nuharu nožēloja, ka mēs bijām izaicinājušas Su Šuņu uz kauju.

Es centos nekrist panikā. Caurskatīju dokumentus, kā biju darījusi, strādājot pie imperatora Sjieņa Fena. Man vajadzēja pierādīt Su Šuņam, ka esmu līdzvērtīga šim amatam. Man vajadzēja iegūt cieņu nevis Su Šuņa, bet galma acīs.

Tiklīdz sāku strādāt, es sapratu, ka šis uzdevums man ir par sarežģītu. Su Šuņs bija mani iegāzis.

Daudzas lietas nebija iespējams atrisināt. Ņemot vērā apstākļus, būtu bezatbildīgi pieņemt lēmumu — tas radītu vien netaisnību un nevajadzīgas sāpes. Man pietrūka nepieciešamās informācijas, un mani traucēja to iegūt. Vienā lietā tika apsūdzēts reģionālais gubernators naudas izšķērdēšanā un vairāk nekā divpadsmit slepkavībās. Man bija nepieciešams savākt pierādījumus, un es pavēlēju sākt lietas izmeklēšanu, bet nesaņēmu nevienu ziņojumu. Pēc vairākām nedēļām atklāju, ka mana pavēle nav tikusi pildīta.

Es izsaucu Su Šuņu un lūdzu paskaidrojumu.

Viņš noliedza saistību ar šo lietu un teica, ka viņš par to neatbild. Viņš atsaucās uz tieslietu ministriju. Kad iztaujāju galveno ministru, viņš teica, ka nav saņēmis manu pavēli.

Pienāca vēstules no visas valsts, sūdzoties par lēno galma darbu. Bija skaidrs, ka Su Šuņs visiem licis noprast, ka tā esmu es, kas visu aizkavē. Baumas izplatījās kā lipīga slimība. Es īsti nezināju, cik ļauna kļuvusi situācija, līdz kādu dienu saņēmu atklātu vēstuli no maza ciemata mēra, kas jautāja par manu pagātni un izglītību. Nebija iespējams, ka šis vīrs uzdrošinātos sūtīt šādu vēstuli, ja vien viņu neatbalstītu, teiksim, Su Šuņs.

Kamēr mēroju soļus šurpu turpu savā dokumentiem pārblīvētajā istabā, atgriezās Aņ-de-hai, kas bija aizvedis Tun Dži ciemos pie manas māsas. Viņš bija tik satraucies, ka stostījās: “Džeholas c-ciemā klīst ba-baumas par spoku stāstu. Ļaudis d-domā, ka jūs esat pārdzimusi ļaunā konkubīne, kas ieradusies, lai iznīcinātu impēriju. Runas par to, ka Su Šuņs ir pret jums, dzirdamas visur.” Sapratusi, ka nedrīkstu ilgāk gaidīt, devos pie Nuharu.

“Bet ko lai mēs darām?” Nuharu jautāja.

“Tun Dži vārdā jāizsludina steidzams lēmums par prinča Guna izsaukšanu uz Džeholu,” es atbildēju.

“Vai tas būs derīgs?” Nuharu sāka nervozēt. “Parasti Su Šuņs raksta pavēles un gatavo ediktus.”

“Ar abiem mūsu zīmogiem tas būs derīgs.”

“Kā tu šo lēmumu nogādāsi princim Gunām?”

“Mums kaut kas jāizdomā.”

“Ar Su Šuņa sargsuņiem visapkārt — neviens netiks ārpus Džeholas.”

“Mums jāizvēlas uzticams cilvēks šim uzdevumam,” es teicu,, “un viņam jābūt gatavam mūsu dēļ mirt.”

Aņ-de-hai lūdza viņu pagodināt. Taču par šo rīcību man vajadzēja apsolīt, ka viņam būs ļauts kalpot man visu viņa atlikušo mūžu. Es viņam devu savu vārdu. Es viņam liku saprast — ja viņu notver Su Šuņs, viņam jānorij lēmums un jādara viss, lai izvairītos no atzīšanās.

Kopā ar Nuharu es izstrādāju Aņ-de-hai bēgšanas plāna detaļas. Pirmais solis bija izplatīt baumas Su Šuņa cilvēku vidū. Mūsu mērķis bija vīrs vārdā Liu Jen-šou, pazīstams baumotājs. Mūsu stāsts bija tāds — mēs esam pazaudējušas visietekmīgāko zīmogu,

Sjieņa Fena zīmogu, kuru mēs patiesībā kārtīgi noslēpām. Mēs radījām iespaidu, ka slēpjam taisnību, jo saprotam, ka sods par zīmoga nozaudēšanu ir nāve. Mēs sagudrojām trīs iespējas, kur varētu būt zīmogs. Pirmā iespēja — mēs to bijām pazaudējušas ceļā no Pekinas uz Džeholu; otrā — mēs to bijām nolikušas kaut kur Dižās šķīstības pilī Aizliegtajā pilsētā; un trešā iespēja — mēs to esam atstājušas ar manām rotaslietu kastēm Juaņminjuaņā, tātad to nolaupījuši barbari.

Mūsu baumas turklāt saturēja vēsti, ka imperators Sjieņs Fens vēl pirms savas nāves zinājis — zīmogs ir pazudis, bet viņš bijis pārāk iejūtīgs, lai mūs sodītu. Lai mūs pasargātu, Viņa Augstība Su Šuņam neko par to nebija minējis.

Kā jau mēs gaidījām, Liu Jen-šou pēc neilga laika nogādāja baumas pašam Su Šuņam. Stāsts Su Šuņam likās ticams, jo neviens nebija redzējis vērtīgo zīmogu, kopš mēs pametām Pekinu.

Su Šuņs drīz rīkojās. Viņš nekavējoties pieprasīja ar mums tikšanos, kurā piedalījās viss galms. Viņš paziņoja, ka tikko beidzis rakstīt dekrētu, kas uzrunā tautu sakarā ar zārka pārnešanu, un viņam vajag Sjieņa Fena zīmogu.

Izlikdamās, ka esmu satraukta, izvilku mutautiņu un noslaucīju pieri. “Mūsu abu zīmogi ir līdzvērtīgi Sjieņa Fena zīmogam,” es klusi teicu.

Su Šuņs bija acīm redzami apmierināts. Viņa sejas vaibsti dancoja un vēnas izspiedās no prieka. “Kur ir Sjieņa Fena zīmogs?” viņš jautāja.

Atvainojoties, ka es pēkšņi esmu sajutusies nevesela, mēs ar Nuharu lūdzām, lai pieņemšana tiek pārtraukta.

Su Šuņs turpināja izprašņāt. Viņš pūlējās, līdz beidzot es atzinos, ka Aņ-de-hai pazaudējis zīmogu.

Aņ-de-hai arestēja, sargi viņu izvilka ārā, kamēr viņš kliedza pēc palīdzības. Viņu aizveda nosodīt — ar simt pletnes cirtieniem.

Es baidījos, ka Aņ-de-hai neizturēs ciešanas. Mums par laimi einuham bija lemts izdzīvot — viņam patiešām visur bija draugi.

Vēlāk, kad viņš tika nodots Su Šuņa sargiem, viņa tērps bija skrandās un noklāts ar asinīm.

Es nojautu, ka Su Šuņs mani novēro, tāpēc piespiedu sevi izskatīties ne tikai nesatricināta, bet arī vēsā balsī teicu: “Einuhs to bija pelnījis.”

Aņ-de-hai sejā tika iešļākts ūdens, un viņš atguvās. Galma priekšā mēs ar Nuharu pavēlējām, lai Aņ-de-hai iesloga karaliskajā cietumā Pekinā.

Su Šuņs nevēlējās izlaist Aņ-de-hai no sava redzesloka, bet mēs ar Nuharu uzstājām, ka mums jātiek vaļā no šā nepateicīgā radījuma. Kad Su Šuņs iebilda, mēs teicām, ka mums ir tiesības sodīt savas mājas einuhu bez ierobežojumiem. Mēs devāmies uz zāles attālāko galu pie Sjieņa Fena zārka un skaļi raudājām.

Klanu vecākie pielauza Su Šuņu likt mūs mierā, un viņš kļuva pieļāvīgāks. Bet viņš uzstāja, ka viņa vīri pavadīs Aņ-de-hai uz Pekinu.

Mēs piekritām, un Aņ-de-hai devās ceļā. Starp Aņ-de-hai kurpju zolēm bija noslēpts manis rakstītais lēmums.

Pekinā Su Šuņa vīri nodeva Aņ-de-hai Karaliskās tiesas ministram Pao Juņam un līdz ar viņu arī Su Šuņa slepeno ziņu — par to es uzzināju vēlāk —, ka Aņ-de-hai jānoper līdz nāvei. Nezinādams situāciju, Pao Juņs gatavojās izpildīt Su Šuņa pavēli. Bet, pirms iekustināja pletnes, Aņ-de-hai lūdza ministru tikties ar viņu personīgi.

Aņ-de-hai izņēma manu lēmumu no savas slēptuves.

Pao Juņs bija pārsteigts. Nekavējoties viņš sazinājās ar princi Gunu.

Izlasījis manu lēmumu, princis Guns sapulcināja savus padomniekus. Viņi klausījās Aņ-de-hai ziņojumā par situāciju Džeholā un pārrunāja rīcības plānu līdz vēlai naktij. Secinājums bija vienbalsīgs — jāgāž Su Šuņs.

Princis Guris saprata: ja viņš vilcināsies palīdzēt Nuharu un man, vara ātri vien nonāks Su Šuņa rokās. No šāda zaudējuma neviens vairs neatgūsies, jo viņš un princis Čuņs bija izslēgti no imperatora Sjieņa Fena testamenta.

Pirmais prinča Guna solis bija izvēlēties kādu, kas varētu pārstāvēt viņa ideju galmā pēc iespējas tiesiskākā un loģiskākā ceļā. Guns devās pie Karaliskā personāla priekšnieka, kam viņš lūdza ierosināt, lai mēs ar Nuharu kļūstam par Tun Dži atbildīgajām reģentēm — vienīgajām reģentēm, aizvietojot Su Šuņu, un lai mēs vadītu galmu kopā ar princi Gunu.

Kad ierosinājumu pabeidza, tika izvēlēts uzticams vietējais ierēdnis, kas to iesniedza galmam. Nodoms bija radīt iespaidu, ka ideja nākusi no pavisam zemu stāvošajiem, un tas radīs sarežģījumus Su Šuņam to izmest bez caurskatīšanas. Izmantojot šādu metodi, ierosinājums ieies apritē, un to apskatīs katrs Ķīnas gubernators, pirms tas sasniegs galamērķi — Su Šuņa biroju.

Divdesmit piektajā septembrī, no galvas līdz kājām tērpies baltās kokvilnas sēru drānās, Džeholā ieradās princis Guns. Viņš uzreiz devās uz istabu ar zārku, bet tur viņu aizturēja sargi, kas teica, ka viņam jāgaida, līdz ieradīsies Su Šuņs. Kad parādījās Su Šuņs — to man paziņoja vēlāk —, aiz viņa stāvēja pārējā Astoņu banda.

Pirms princim Gunām tika dota iespēja runāt, Su Šuņs pavēlēja viņu arestēt. Apsūdzība — nepakļaušanās dekrētam.

“Es esmu šeit, jo tiku izsaukts ar jaunu dekrētu,” princis Guns mierīgi paskaidroja.

“Patiešām? Uzrādiet to,” Su Šuņs apmierināti pasmaidīja.

“Kā var būt jauns dekrēts, ja mēs to neesam rakstījuši?” viens no bandas jautāja.

No iekšējās kabatas princis Guns izņēma dekrētu, ko viņam bija nogādājis Aņ-de-hai.

Mazais dzeltenā zīda rullis ar Nuharu un manu zīmogu sanervozēja Su Šuņu un viņa vīrus. Viņi droši vien klusībā sev uzdeva vienu jautājumu: “Kā tas ir ticis ārā?”

Neteicis vairs ne vārda, princis Guns izlauzās caur bandu un iesoļoja telpā.

Ieraudzījis zārku, princis Guns zaudēja savaldību. Viņš sita galvu pret grīdu un raudāja kā bērns. Neviens nebija redzējis tik dziļi satriektu cilvēku mirušā imperatora zārka priekšā. Guns vaimanāja, ka viņš nesaprot, kāpēc Sjieņs Fens nav devis viņam iespēju atvadīties.

Asaras straumēm ritēja pār viņa vaigiem. Viņš droši vien gribēja, lai viņa brālis redz, ka ir kļūdījies. Princis Guns zināja to, ko mēs ar Nuharu nezinājām, — Su Šuņs bija izgāzies jau pirmajā mēģinājumā gāzt Tun Dži dienā, kad viņš nāca pie varas. Dižais padomnieks sūtīja Cjao Ju-jinu, vienu no Astoņu bandas locekļiem, sazināties ar ģenerāli Šenu Bao un ģenerāli Dzenu Guo-faņu militāram atbalstam. Kad Cjao nejauši radīja informācijas noplūdi, Su Šuņs visu noliedza un slepeni atcēla sazvērestību.

Es noklāju savus vaigus ar pūderi un ieslīdēju sēru tērpā. Ievēroju, ka Nuharu seja ir uzburbusi. Parasti viņas āda spīdēja, bet tagad tā bija nespodra un miroņbāla. Asaras bija iezīmējušas divas saraustītas līnijas zem viņas acīm.

Mēs bijām gatavas satikties ar princi Gunu, bet uzzinājām, ka viņš netiek garām galvenajam einuham Šimam, kas atsaucas uz iekšējās kārtības noteikumu, ka sēru laikā karaliskajām atraitnēm neklājas redzēt princi, kas ir vienā vecumā ar viņām.

Princis Guns nometās uz grīdas un lūdza Su Šuņa atļauju tikties ar brāļadēlu Tun Dži.

Es ierosināju Nuharu, ka mums jādodas uz zārka istabu. Mēs saģērbām Tun Dži un devāmies turp. Aiz sienas paneļa varējām saklausīt Su Šuņa un prinča Guna balsis. Su Šuņs uzstāja, ka viņš rīkojas imperatora Sjieņa Fena interesēs.

Satriektais princis nolamājās. “Tas, kurš par sevi domā, ka vējš vienmēr pūš viņam no mugurpuses un mēnessgaisma ir viņam piedurknēs, ir tikai termītu saēsta koka lelle.”

Mani uztrauca prinča Guna oma. Ja viņš turpinās sadusmot Su Šuņu, einuhs varētu apvainot princi karaliskās gribas izpildes traucēšanā.

“Runa ir par manām pirmdzimtības tiesībām, Su Sun!” princis Guns iesaucās.

Su Šuņs iesmējās. Viņš apzinājās savu pārākumu un nesteidzās. “Nē, runa nav par jūsu tiesībām, princi Gun. Runa ir par visstiprākā attaisnojumiem. Imperatora Sjieņa Fena testaments tautā radījis iespaidu, ka jūs esat vāja vista, kas dēj mīkstčaulīgas olas. Es nezinu, kā tieši jums trūkst, bet defekts ir skaidri redzams.”

Galms smējās līdz ar Su Šuņu. Daži klanu vecākie piecirta kāju pie zemes.

“Iedomājaties olu ar mīkstu čaumalu,” Su Šuņs turpināja. “Olas dzeltenums ietīts papīra plānā, baltā čaumalā. O, tā tek. To nevar pārdot un uzglabāt. Mums kā ģimenes locekļiem tā būs jāapēd.”

Smiekli uzšāvās līdz griestiem.

“Su Šuņ,” prinča Guna balss bija bīstami zema. “Es nelūdzu daudz. Es jautāju pēdējo reizi. Es vēlos satikt savas brāļasievas un brāļadēlu.”

“Jūs neiziesit pa tām durvīm.”

Es jutu, ka princim Gunām sāk zust pacietība. Es iztēlojos, kā viņš pagrūž Su Šuņu. Es sagrābu Tun Dži un iečukstēju viņam ausī.

“Imperators aicina savu tēvoci...” Mans dēls atkārtoja manis teikto: “Imperators aicina savu tēvoci princi Gunu ienākt karaliskajā zārka istabā. Imperators dod atļauju princim Gunām satikties ar Viņas Augstībām imperatorēm.”

Dzirdot Tun Dži balsi, izskrēja Li Ljieņs-jins, mans jaunais einuhs. Viņš nometās uz grīdas starp princi Gunu un Su Šuņu. “Augsti godātais dižais padomniek, Viņa Augstība imperators Tun Dži izsauc princi Gunu!”

“Vai kāds no dižajiem padomniekiem vēlētos mani pavadīt uz tikšanos ar Viņa Augstību un Viņas Augstībām?” Princis Guns pagriezās pret Su Šuņu. “Lai jūs būtu droši, ka viss, ko mēs sakām un darām, ir piedienīgi?”

Pirms Su Šuņs spēja atbildēt, princis Ji, laikam sajutis, ka pienākusi viņa kārta runāt, teica: “Dodieties, princi Gun, jūs esat tas, kuru izsauca Viņa Augstība.”

Mēs zaudējām valodu, kad ieraudzījām cits cita baltos tērpus. Tun Dži metās pie sava tēvoča, kas savukārt nometās ceļos un palocījās. Vērojot viņus uz grīdas, mēs ar Nuharu gauži raudājām.

“Šeit nav bijis mierīgi,” Nuharu beidzot teica. “Mēs baidāmies...”

Es viņu atturēju runāt tālāk. Devu mājienu, ka Su Šuņs un viņa vīri aiz sienas noklausās.

Nuharu piekrītoši pamāja un atsēdās savā krēslā.

“Uzaicini mūkus,” es teicu Li Ljieņam-jinam.

Mūku dziedāšanas aizsegā mēs ar princi Gunu apmainījāmies ar informāciju un apspriedām turpmākos plānus. Mēs perinājām pretuzbrukumu Su Šuņam, kamēr Nuharu izklaidēja Tun Dži. Biju šokēta, uzzinājusi, ka Su Šuņs piekukuļojis militāristus. Mēs vienojāmies, ka viņš jālikvidē.

Mani interesēja — ja mēs apcietināsim Su Šuņu, vai tauta mūs atbalstīs? Vai ārzemnieki izmantos radušos haosu un sāks iebrukumu?

Princis Guns jutās pārliecināts, ka saņems nepieciešamo atbalstu, it īpaši, ja galmam tiks pateikta taisnība. Savukārt ar Rietumu spēkiem viņš nepārtraukti sazinājās — informēja ārzemniekus, ka viņš prognozē brīvu sabiedrību Ķīnas nākotnē, un tas nodrošināja viņu solījumu palīdzēt.

Es jautāju princim Gunām viņa domas par taipinu dumpiniekiem. Manuprāt, tie viegli var kļūt par nopietniem draudiem, ja mēs pat uz mirkli atcelsim savu sardzi. Es viņam pateicu, ka — saskaņā ar ziņojumiem no Aņhuejas — taipini apvienojušies ar vietējiem huligāniem un tuvina savus spēkus Šantangas provincei.

Princis Guns mani informēja, ka ģenerāļi Šens Bao un Dzens Guo-faņs jau ir rīkojušies.

Cik uzticami ir ģenerāļi — to es vēlējos uzzināt. Es neuzdrošinājos pieņemt faktu, ka visi izturēsies tā, kā viņiem pieklājas. Es apzinājos Sū Šuņa kukuļdevēja spēku.

“Šens Bao ir gatavs,” princis Guns atbildēja. “Viņš lūdza sadarboties ar Sen-guo-liņ-dzjiņa mongoļu spēkiem. Es viņam to atļāvu. Sen-guo-liņ-dzjiņs ārkārtīgi vēlas pierādīt savu lojalitāti un atgūt sava vārda labo slavu, un šī būs viņa iespēja. Es neesmu pārliecināts par ķīniešiem: ģenerālis Dzens Guo-faņs un ģenerālis Dzuo Dzun-tans vēro mūsu konfliktu ar Su Šuņu kā ķīvēšanos starp mandžūru augstmaņiem. Viņuprāt, prātīgāk ir neiejaukties. Viņi dod priekšroku nogaidīt, līdz parādīsies uzvarētājs.”

“Es nicinu cilvēkus, kas lokās līdzi vējam,” Nuharu teica. Nebiju pamanījusi, ka viņa atkal ienākusi istabā. “Viņa Augstībai bija taisnība — nedrīkst uzticēties ķīniešiem!”

“Ar Dzenu Guo-faņu un Dzuo Dzun-tanu situācija ir mazliet sarežģītāka,” es teicu. “Mums jābūt pacietīgiem un saprotošiem. Ja es būtu ģenerāļu vietā, es darītu tieši tāpat. Galu galā — nevar noliegt Su Šuņa varu, bet, aizskarot viņu, cilvēks riskē ar savu dzīvību. Mēs lūgsim ļaudis novērsties no Su Šuņa, tātad mums jādod ģenerāļiem laiks, lai viņi varētu izsvērt savas domas.”

Princis Guns piekrita. “Dzens un Dzuo vada cīņas pret taipi-niem. Lai gan viņi nav izrādījuši mums savu atbalstu, viņi arī neko nav apsolījuši Su Šuņam.”

“Tad mums jānogaida,” teica Nuharu. “Es vienkārši jūtos neērti, ka mūsu militārie spēki ir ķīniešu rokās. Kad būs sasniegts miers, mums viņus vajadzētu atcelt no amata vai vismaz neļaut viņiem ieņemt augstākos amatus.”

Es nepiekritu, bet neko neteicu. Kā mandžūriete es jutos drošāk, ja mandžūri ieņem augstākos militāros amatus. Tomēr starp prinčiem un klanu pārstāvjiem bija maz talantīgu vīru. Pēc divsimt varas gadiem mēs bijām nolaidušies līdz pagrimumam. Mandžūru augstmaņi gozējās aizgājušās slavas saulītē. Viss, ko viņi zināja, — viņiem ir tiesības uz autoritāti. Laimīgā kārtā ķīnieši vienmēr ar to samierinājušies. Ķīnieši godāja mūsu senčus un apveltīja mūs ar savām lūgšanām. Jautājums — cik ilgi tas turpināsies?

“Es došos prom šovakar,” princis Guns sacīja, “lai gan teicu Su Šuņam, ka palikšu līdz rītdienai.”

“Kas būs šeit, lai mūs aizsargātu, kad pārvietos zārku no Džeholas uz Pekinu?” Nuharu jautāja.

Pazeminājis balsi, princis Guns teica: “Es visu kontrolēšu. Jūsu pienākums ir izturēties pēc iespējas dabīgāk. Neuztraucaties. Princis Čuņs būs tuvumā.”

Princis Guns mūs brīdināja, ka sagaidāmas Su Šuņa dusmas. Viņš gribēja, lai esam gatavas saņemt dokumentu, ko iesniegs provinces tiesas inspektors Dun Jeņ-cuņs. Tas publiskos Su Šuņa trūkumus un nosauks Nuharu un mani par “cilvēku izvēli”. Princis Guns gribēja, lai mēs paturam prātā: kad Su Šuņs būs saņēmis Dun dokumentu, to jau būs apskatījuši valstsvīri visā valstī. Princis Guns neatklāja sīkumus. Es nopratu — viņš baidās, ka Nuharu nespēs turēt ciet muti, ja gadījumā Su Šuņs pajautās.

Mēs šķīrāmies.

Pirms vakariņām Nuharu atnāca uz manu istabu kopā ar Tun Dži. Viņa jutās nedroša un gribēja zināt, vai es neesmu manījusi neko dīvainu. Biju ievērojusi, ka prinča Guna apciemojums licis Su Šuņam kļūt modram. Tika palielināta apsardze ārējam pagalmam, pirms vārtus uz nakti aizslēdza. Es teicu Nuharu, lai viņa iziet ārā un ieelpo lauru lapu smaržu dārzā vai arī aiziet līdz karstajam avotam. Viņa teica, ka nevēlas to darīt. Lai nomierinātu Tun Dži, es paņēmu šuvekli un palūdzu Nuharu, lai viņa apgaismo izšuvumu. Mēs šuvām un pļāpājām, līdz Tun Dži iemiga.

Es lūdzos par prinča Guna drošību. Aizsūtījusi Nuharu un Tun Dži uz savu viesistabu gulēt, devos uz savu gultu. Man bija bail aizvērt acis.

Pēc pāris dienām tika saņemts Dun Jeņ-cuņa dokuments. Su Šuņs vārījās dusmās. Mēs ar Nuharu to izlasījām pēc tam, kad Su Šuņs to negribīgi nodeva mūsu rīcībā. Mēs slepus priecājāmies.

Nākamajā dienā Su Šuņa vīri uzsāka pretuzbrukumu. Tika izmantoti vēsturiski piemēri, lai pārliecinātu galmu, ka mums ar Nuharu būtu jāatkāpjas no reģentu amatiem. Pieņemšanas laikā Su Šuņa vīri cits pēc cita runāja, mēģinot mūs iebiedēt. Viņi aprunāja princi Gunu. Viņi apsūdzēja Dun Jeņ-cuņu par neuzticību un sauca viņu par marioneti. “Mums jānocērt roka, kas rausta auklas!”

Princis Guns gaidīja, ka es klusēšu, bet Su Šuņam veltītie negatīvie apzīmējumi iedarbojās uz galma locekļiem. Būtu liktenīgi ļaut Su Šuņam kavēties pie fakta, ka imperators Sjieņs Fens izslēdzis princi Gunu no sava testamenta. Cilvēki izrādīja ziņkāri par šo iemeslu, un Su Šuņs viņiem klāstīja savu versiju.

Ar Nuharu atļauju es atgādināju galmam, ka Su Šuņs būtu aizkavējis imperatoru Sjieņu Fenu nosaukt Tun Dži par savu pēcteci, ja vien es pati nebūtu piegājusi pie nāves gultas. Su Šuņs bija atbildīgs par saspringtajām attiecībām starp Sjieņu Fenu un princi Gunu. Mums bija stingrs iemesls ticēt, ka Su Šuņs manipulējis ar imperatoru viņa pēdējās dienās.

Dzirdot manus vārdus, Su Šuņs pielēca no savas sēdvietas. Viņš iebelza tuvākajai kolonnai un salauza vēdekli, ko turēja rokā. “Kaut imperators Sjieņs Fens tiktu aprakts kopā ar tevi!” viņš man uzkliedza. “Tu esi maldinājusi galmu un izmantojusi imperatores Nuharu laipnību un vārīgumu. Es apsolīju Viņa Aizgājušajai Augstībai rīkoties taisnīgi. Es vēlētos lūgt Viņas Augstības imperatores Nuharu atbalstu.” Viņš pagriezās. “Vai jūs, imperatore Nuharu, patiešām pazīstat sievieti, kas sēž jums blakus? Vai jūs ticat, ka viņu apmierinātu dalīt reģenta lomu ar jums? Vai viņa būtu laimīgāka, ja jūsu nebūtu? Jums draud lielas briesmas, kundze! Sargājiet sevi no šīs ļaunās sievietes, pirms viņa jūsu zupā ielej indi!”

Tun Dži bija nobijies. Viņš lūdza Nuharu un mani aiziet. Kad teicu “nē”, viņš apčurājās.

Ieraudzījusi urīnu, kas pil no troņa, Nuharu pieskrēja pie Tun Dži.

Einuhi ātri ieradās ar dvieļiem.

Kāds pavecs klana pārstāvis piecēlās un sāka runāt par ģimenes vienotību un saskaņu.

Tun Dži raudāja un kliedza, kad einuhi centās pārvilkt viņa tērpu.

Nuharu raudāja un lūdza atļauju iziet kopā ar Tun Dži.

Vecais klana pārstāvis ierosināja pārtraukt pieņemšanu.

Su Šuņs iebilda. Neapspriedies viņš paziņoja, ka Reģentu padome pārtrauks darbu, ja vien mēs ar Nuharu neizmetīsim Dun Jeņ-cuņa ierosinājumu.

Es nolēmu atkāpties. Bez prinča Guna es nebiju līdzvērtīga Su Šuņam. Man bija nepieciešams laiks, lai nodrošinātu savas attiecības ar Nuharu, bet baidījos kavēties. Sjieņa Fena ķermenis bija gulējis nepārvietots jau vairāk nekā mēnesi. Lai gan zārks bija cieši aiztaisīts, no tā nāca puvuma smaka.

Su Šuņs un viņa banda bija apmierināti. Viņš noraidīja Dun ierosinājumu un piespieda mūs apzīmogot ediktu, ko viņš sagatavojis attiecībā uz Dun Jeņ-cuņa apsūdzību.

Tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmā gada devītajā oktobrī Burvīgās dūmakas zālē notika pieņemšana, kurā pulcējās visi ministri un augstmaņi. Mēs ar Nuharu sēdējām abpus Tun Dži. Iepriekšējā vakarā mēs bijām aprunājušās. Es ierosināju, lai šoreiz vadību pārņem Nuharu. Viņa to atbalstīja, bet viņai bija grūtības izlemt, ko teikt. Mēs mēģinājām, līdz viņa bija gatava.

“Runājot par imperatora ķermeņa pārvešanu uz viņa dzimto vietu,” Nuharu iesāka, “cik tālu mēs esam ar sagatavošanas darbiem? Un ar atvadu ceremoniju no Viņa Augstības gara?”

Priekšā iznāca Su Šuņs. “Viss ir kārtībā, Jūsu Augstība. Mēs gaidām, kad Viņa Jaunā Augstība Tun Dži ieradīsies zārka istabā, lai iesāktu ceremoniju, un pēc tam pils būs gatava pamest Džeholu.” Nuharu pamāja, paskatījusies uz mani, lai pārliecinātos, vai viss iet, kā plānots. “Jūs visi esat grūti strādājuši kopš mana vīra nāves, īpaši Reģentu padome. Mēs nožēlojam, ka Tun Dži ir tik jauns, un mēs ar Jehonalu esam skumju pārņemtas. Mēs lūdzam sapratni un piedošanu, ja neesam spējušas nevainojami pildīt savu pienākumu.” Nuharu pagriezās pret mani, un es noliecu galvu.

“Pirms pāris dienām,” Nuharu turpināja, “starp mums un Re-

*

ģentu padomi bija nelielas nesaskaņas. Mēs nožēlojam notikušo.

Mums ir tādi paši labi nodomi, un tikai tas ir svarīgi. Turpināsim iesākto un apsargāsim karalisko zārku, lai tas droši nonāk Pekinā. Kad šis darbs tiks paveikts, jaunais imperators izsniegs apbalvojumus. Un tagad runās lēdija Jehonala.”

Es zināju, ka man jāpārsteidz galms. “Es vēlētos uzzināt situāciju par drošības jautājumiem ceļojuma laikā. Su Šuņ?”

Negribīgi, tomēr formalitātes saistīts Su Šuņs atbildēja: “Karaliskā procesija tiks sadalīta divās daļās. Pirmo daļu mēs nosaucām par Laimes parādi. Imperatoram Tun Dži un imperatorēm šajā sadaļā tiks sagatavoti krēsli, lai svinētu imperatora Tun Dži kļūšanu par jauno valdnieku. Jūs apsargās piecdesmit tūkstoši mandžūru kareivju — tos vadīs princis Ji. Viņam sekos vēl divas divīzijas. Vienā būs septiņi tūkstoši vīru, kas pārcelti no citām vietām netālu no Džeholas, un viņi atbildēs par Viņa Augstības drošību. Otra divīzija sastāvēs no trīs tūkstošiem Karaliskās gvardes vīru, ko vadīs Juns Lu. Viņu uzdevums būs izpildīt ceremoniālo parādi. Es pats vadīšu šo procesiju ar četriem tūkstošiem vīru.”

“Ļoti labi,” Nuharu bija patīkami pārsteigta.

“Lūdzu, turpiniet ar otro sadaļu,” es pavēlēju.

“Otro sadaļu mēs nosaucām par Skumju parādi,” Su Šuņs turpināja. “Tajā būs imperatora Sjieņa Fena zārks. Desmit tūkstoši vīru un zirgu ir pārvesti no Amūras upes, Džili, Šeņdzjinas un Sjiaņas provincēm. Katras provinces gubernators ir informēts, lai pa ceļam uzņemtu procesiju. Ģenerālis Šens Bao ir izsaukts, lai apsargātu tās vietas, ko mēs uzskatām par nedrošām, piemēram, Dzjiansji un Mijuņa.” Es sajutu problēmu. Kā prinča Guna vīri varēs uzbrukt, ja Su Šuņs var viegli mūs ar Tun Dži notvert gūstā? Ja kaut kas modinās Su Šuņā aizdomas, viņam būs iespēja mums kaitēt. Kā es varēju zināt, vai šāds “atgadījums” jau netiek plānots?

Sirds dauzījās manās krūtīs, kad atkal ierunājos. “Dižā padomnieka sagatavošanas darbi izklausās lieliski. Mani tikai satrauc viens. Vai Laimes parādē būs krāsaini karogi, plaukšķenes, dejotājas un skaļa mūzika?”

“Jā.”

“Un Skumju parādē nekā tamlīdzīga nebūs?”

“Tieši tā.”

“Imperatora Sjieņa Fena garu traucēs trompešu skaņa,” es uzsvēru. “Jautrā mūzika nomāks bēdas, ja abas parādes būs tik tuvu viena otrai.”

“Tiešām,” atbalsoja princis Ji, uzķerdamies uz manas ēsmas. “Imperatores Jehonalas satraukumam ir pamats. Mums vajadzētu nošķirt abas parādes. Tas būtu viegli izdarāms.” Viņš pagriezās pret Su Suņu, kas lūkojās viņā ciešu skatienu. Bet bija jau par vēlu. Prinča Ji mēli nevarēja apstādināt. “Es ierosinu, lai Laimes parāde dodas pirmā, un Skumju parāde tai sekos pēc pāris jūdzēm.”

“Pieņemts!” Es aizvēru vāku, pirms Su Suņam bija dota iespēja pasmaržot, ko vāru savā katlā. “Cik jauka ideja! Lai nu kā, bet mūs ar imperatori Nuharu neapmierina tas, ka mūsu vīrs ceļos viens. Divas nedēļas ir ilgs laiks, lai imperators Sjieņs Fens ceļotu bez pavadoņiem.”

Izmantodams izdevību atkal izrādīties, princis Ji piedāvāja vēl vienu ieteikumu. “Esmu pārliecināts, ka jebkurš no mums labprāt pavadītu Viņa Aizgājušo Augstību. Vai es varu uzņemties šo godu?”

“Es vēlos, lai tas būtu Su Šuņs,” teica Nuharu, un viņai sāka tecēt asaras. “Viņš ir mūsu vīra visuzticamākais cilvēks. Ar Su Šuņu blakus Viņa Augstības debešķīgā dvēsele atdusēsies mierā. Vai jūs pieņemsit manu necilo lūgumu, Su Šuņ?”

“Tas būs man gods, Jūsu Augstība,” Su Šuņs bija redzami neapmierināts.

Es tikko spēju apvaldīt savu sajūsmu. Nuharu nezināja, ko viņa izdarījusi. Viņa bija radījusi nevainojamu situāciju, kas nāks par labu princim Gunām.

“Pateicos, princi Ji,” es teicu. “Jūs noteikti tiksit apbalvots, kad mēs nokļūsim Pekinā.”

Es nebiju gaidījusi, ka man būs dota iespēja izveidot situāciju vēl labāku, bet tas notika pats no sevis. Aizrāvies ar vēlmi mūs apmierināt ari turpmāk vai aiz alkatības, vai arī sava seklā rakstura dēļ, princis Ji piebilda: “Es nevēlos sev glaimot, Jūsu Augstība. Es būšu pelnījis jūsu apbalvojumu, jo ceļojums būs grūts. Es ne tikai esmu atbildīgais par iekšējo galmu, man ir arī milzum daudz militāru pienākumu. Jāatzīst, es jau esmu pārguris.”

Es uztvēru viņa vārdus un izmantoju tos savā labā. “Tātad, princi Ji, mēs ar Nuharu ticam, ka Viņa Jaunā Augstība Tun Dži atradīs citu ceļu. Mēs negribam jūs nomocīt. Kāpēc lai jūs neatstātu savus militāros pienākumus citiem un neuzņemtos vadīt tikai iekšējo galmu?” Princis Ji nebija gatavs, ka es tik ātri reaģēju. “Protams,” viņš atbildēja. “Bet vai jums ir padomā kāds, kas mani varētu aizvietot?” “Jums nav iemesla satraukties, princi Ji.”

“Bet kurš tas būs?”

Es redzēju, ka Su Šuņs panāk uz priekšu, un es nolēmu iemūžināt šo mirkli. “Princis Čuņs pārņems militāro pienākumu,” es teicu, novērsusi skatienu no Su Šuņa. Viņš izskatījās pārāk izmisis, lai runātu, un es baidījos, ka viņš piesaistīs Nuharu uzmanību. “Princim Čuņam vēl nav piešķirts uzdevums.” Es vēroju Nuharu. “Viņš būs nevainojams šim darbam, vai ne?”

“Jā, lēdija Jehonala,” viņa teica.

“Princi Čuņ!” es iesaucos.

“Šeit.” Prinča Čuņa atbilde izskanēja no telpas stūra.

“Vai šis pienākums jūs apmierina?”

“Jā, Jūsu Augstība.” Princis Čuņs palocījās.

Prinča Ji sejas izteiksme izmainījās, izrādot nožēlu par to, ko pats sev nodarījis.

Lai viņu atbalstītu, es teicu: “Tomēr mēs vēlamies, lai princis Ji pārņem pilnu atbildību, kad mēs sasniegsim Pekinu. Viņa Jaunā Augstība nevar iztikt bez viņa.”

“Jā, protams, Jūsu Augstība. Paldies!” princis Ji atkal bija laimīgs. Es pagriezos pret Nuharu. “Tas laikam ir viss šajā pieņemšanā?” “Jā, mums jāpateicas Dižajam padomniekam Su Šuņam par kārtīgi veiktajiem plānošanas darbiem.”

22

Desmitais oktobris bija labvēlīga diena, un Sjieņa Fena zārku uz pleciem nesa simt divdesmit četri nesēji. Aiziešanas ceremonijā mēs ar Nuharu bijām uzvilkušas izsmalcinātas sēru drānas, kas apkārtas ar akmens rotājumiem. Mūsu galvas un plecu rotas, jostas un kurpes kopā svēra vairāk kā divdesmit piecas mārciņas. Zelta pērles karājās manā acu priekšā kā aizkari, un mani auskari bija no nefrīta, kurā bija izgrebts vārds dien — “piemiņā”. Man sāpēja ausis un mugura no visa šā smaguma. Tā kā mums bija izbeigušās ogles, mēs nedēļām nebijām mazgājušās. Man niezēja galva. Eļļa, ko lietoju matiem, piesaistīja putekļus, kas no kasīšanās atradās man zem nagiem. Bija grūti izskatīties cēlai šādos apstākļos.

Nuharu jutās apbēdināta par manām sliktajām manierēm un ar nolūku lika sevi kā piemēru, kuram man būtu jāseko. Es apbrīnoju viņas izturību, ja runa ir par viņas izskatu. Es biju pārliecināta, ka viņa pat uz poda sēž ar taisnu muguru. Es pieņēmu, ka viņa bija tikpat stīva arī Sjieņa Fena gultā. Bet attiecībā uz mīlēšanos imperatoram patika radoša pieeja. Nuharu droši vien viņam piedāvāja stan-dartpozu no Karaliskās istabas aktivitāšu grāmatas un gaidīja, kad viņš piedāvās savu sēklu.

Vienmēr varēja paļauties uz to, ka Nuharu grims ir uzlikts līdz pēdējam sīkumam. Viņai bija divas manikīres, kas bija apmācītas graudu grebšanā un spēja atveidot veselas ainavas un arhitektūras zīmējumus uz viņas nagiem. Vajadzēja palielināmo stiklu, lai pilnībā novērtētu mākslas darbu. Nuharu skaidri zināja, ko vēlas. Zem sēru tērpa viņa turpināja valkāt kleitu, kurā bija nolēmusi mirt. Tā bija tik netīra, ka apkaklītes maliņa bija pelēka no netīrumiem.

Mēs izgājām caur krāsainu saulsargu mežu un paviljonveida zīda teltīm. Mēs pārbaudījām kortežu un dedzinājām vīraku. Beigās mēs lējām vīnu, aicinot zārku ceļā. Procesija bija izvietojusies Džeholas savvaļas takās Lielā Ķīnas mūra virzienā.

Zārks bija klāts ar četrdesmit deviņām krāsas kārtām. Tas bija rožu sarkans, rotāts ar zelta pūķiem. Procesijas sākumā bija ceremonijas sargi. Zārks tika pacelts gaisā uz milzīgas, sarkanas statnes. Tās vidū bija pieskaņota kārts ar deviņu reiz astoņpadsmit pēdu lielu karogu, kas izgreznots ar zelta pūķi, kam no mutes šaujas ārā liesmas. Tur bija arī pāris vara vēja zvanu. Aiz pūķa karoga atradās simts karogu ar stipro dzīvnieku, kā, piemēram, lāču un tīģeru, attēliem.

Aiz karogiem sekoja tukši palankīni, kas paredzēti gariem. Krēsli bija dažādās formās un izmēros un krāšņi izdekorēti. Krēslu apvalki bija veidoti no leoparda ādām. Katram krēslam sekoja milzīgs, dzeltens saulsargs, rotāts ar baltiem ziediem.

Einuhi baltās zīda drānās turēja paplātes ar vīraka degļiem. Aiz viņiem sekoja divi orķestri: viens ar pūšamajiem instrumentiem, otrs ar stīgu instrumentiem un flautām. Kad orķestri sāka spēlēt, gaisā tika izšauta balta papīra nauda, kas krita no debesīm kā sniegpārslas.

Nuharu, Tun Dži un es gājām garām lamām, mūkiem un krāsotiem svinību zirgiem un aitām, pirms iekāpām savos palankīnos. Tibetiešu trompešu skaņa un bungu rīboņa bija tik skaļa, ka nevarēju sadzirdēt pati savu balsi, kad sarunājos ar Tun Dži. Viņš negribēja sēdēt viens, bet es teicu, ka tas jādara formalitātes pēc. Tun Dži uzmeta lūpu un vaicāja pēc sava sarkanacainā trusīša. Laimīgā kārtā Li Ljieņs-jins bija to paņēmis līdzi. Es apsolīju Tun Dži — tiklīdz Nuharu vai es varēsim, mēs pievienosimies viņam.

Lielā Ķīnas mūra pakājē procesija sadalījās divās daļās: pa priekšu Laimes parāde, dažas jūdzes aiz tās sekoja Skumju parāde.

Pēcpusdienā laiks bija mainījies. Sāka līt lietus un kļuva arvien spēcīgāks. Nākamajās piecās dienās mūsu procesija izstiepās arvien garākā kolonnā. Tā vilkās pa dubļiem, kas bija radušies no nemitīgām lietusgāzēm. Pirmo reizi mūžā Nuharu bija zaudējusi kontroli pār savu grimu. Vīlusies viņa vainoja kalpones, kas bija pārāk nogurušas, lai mierīgi noturētu spoguli. Man bija žēl kalpoņu. Loga lieluma spogulis bija pārāk liels un smags.

Izlūki ziņoja — kalnu aizas mudžot no bandītiem. Manu prātu satrauca domas par to, kas varētu notikt nākamajā stundā. Lietus aizsegā varēja uzbrukt jebkurš.

Tā kā karaliskais astrologs bija izskaitļojis visus datumus, nedrīkstēja pieļaut domu par apstāšanos, lai cik slapji kļuva nesēji. Lietus turpināja līt. Es iztēlojos, cik grūti ir einuhiem, kas nesa koka mēbeles. Atšķirībā no fiziski trenētajiem zārka nesējiem, einuhi bija vārīgi mājas augi. Viņi bija pieraduši pie dzīves Aizliegtajā pilsētā, un daudzi no viņiem bija pusaugu vecumā.

Palankīnā es aizmigu un redzēju dīvainu sapni. Es ierados jūrā kā zivs. Peldēdama es devos caurumā, kas atradās alā dziļi jūras dzelmē. Ap cauruma malām bija asi ērkšķi. Mana āda gar ērkšķiem ļoti noskrāpējās, un ūdens ap mani sārtojās. Es varēju dzirdēt pāri slīdošo laivu skaņu no augšas un jutu virpuļojošo straumi. Es mētājos augšup un lejup un cietu neizsakāmas sāpes, cenšoties izvairīties no ērkšķiem.

Rītausmā mani pamodināja Li Ljieņs-jins. “Lietus ir beidzies, kundze, un astrologs teic, ka mēs tagad varam droši atpūsties.” “Vai mēs bijām ūdenī?” es jautāju.

Viņš mirkli klusēja, tad atbildēja: “Ja jūs būtu zivs, kundze, tad jūs izdzīvotu.”

Manu krēslu nolaida, un es izkāpu. Es jutos tā, ka mans ķermenis būtu dauzīts. “Kur mēs esam?”

“Kādā ciematā, ko sauc Pavasara Vilnīši.”

“Kur ir Tun Dži?”

“Viņa Jaunā Augstība ir pie imperatores Nuharu.”

Es devos viņus uzmeklēt. Viņi bija atpalikuši kādu pusjūdzi.

Nuharu pieprasīja, lai nomaina palankīna nesējus. Viņa vainoja nevis slidenos ceļus, bet gan nesējus.

Nuharu teica, ka arī viņa sapņojusi, bet viņas sapnis bija pretējs manējam. Savā sapnī viņa atradusies mierīgā karaļvalstī, un viņas spogulis bijis sienas lielumā. Karaļvalsts bijusi noslēpusies kāda kalna nomaļā vietā. Budists ar līdz zemei garu, baltu bārdu bija viņu aizvedis uz šo vietu. Viņu pielūguši, un visi viņas padotie staigājuši ar baltām dūjām uz galvas.

Pēc mazas niķošanās Tun Dži piekrita pamest Nuharu telts izmēra palankīnu, lai nāktu sēdēt pie manis. “Tikai uz īsu brīdi,” viņš teica.

Es centos neņemt vērā dēla arvien lielāko pieķeršanos Nuharu. Viņš bija viens no nedaudzajiem priekiem, kas man dzīvē atlikuši un kas darīja mani patiesi laimīgu. Tik daudz kas bija mainījies kopš manas ierašanās karaliskajā saimē! No rīta pamostoties, es vairs neteicu: “Es šodien jūtos labi.” Priecīgās dziesmiņas, kas agrāk skanēja manā galvā, bija apklusinātas. Tagad mana prāta pagalmā dzīvoja bailes.

Es sevi pārliecināju, ka tā ir tikai daļa no dzīves ceļa. Jautrība piederējās jaunībai, un tā dabiski izzuda. Es iegūšu briedumu. Līdzīgi kokam manas saknes kļūs spēcīgākas, man novecojot. Es vēlējos sasniegt mieru un laimi pamatīgākā ceļā.

Bet manā pavasarī arvien trūka tauriņu. Skumjākais — es zināju, ka vēl arvien esmu spējīga uz kaisli. Ja Tun Dži būtu manā tuvumā, tauriņi atgrieztos. Es neko citu neņemtu vērā, pat savu vientulību un dziļās ilgas pēc vīrieša. Man bija nepieciešama dēla mīlestība, lai spētu izdzīvot. Tun Dži bija tuvu, ar roku sasniedzams, taču tikpat labi mūs varēja šķirt okeāns. Es darītu visu, lai iegūtu viņa mīlestību. Bet viņš bija apņēmies nedot man šādu iespēju.

Mans dēls mani sodīja par to, ka piespiežu viņu dzīvot pēc saviem principiem. Viņam bija divu veidu sejas izteiksmes, kad viņš uz mani skatījās. Viena līdzinājās svešiniekam, it kā viņš mani nepazītu un viņam nebūtu nekādas vēlēšanās iepazīties. Otrs skatiens bija neticības pilns. Viņš nespēja saprast, kāpēc tieši man jābūt tai, kas viņu izaicina. Viņa skatiens, šķiet, apšaubīja manu eksistenci. Pēc mūsu cīniņiem un strīdiem viņa sejā parādītos smīns.

Dēla spožajās acīs mana vērtība bija mazinājusies. Mana pielūgsme šīs mazās radības dēļ bija mani samazinājusi līdz dejojošam kaulam karaliskajā zupā, kas tikusi vārīta divsimt gadu.

Reiz redzēju, kā mans dēls spēlējas ar Nuharu. Tun Dži pētīja Ķīnas karti. Viņam patika, kad Nuharu nespēja atrast Kantonu. Viņa lūdza izbeigt šo spēli. Viņš izpildīja viņas vēlmi un piedāvāja viņai savas rokas. Viņu piesaistīja viņas vājums. Aizsargājot Nuharu no manis, viņš jutās kā varonis.

Tomēr es nespēju nemīlēt savu dēlu. Es nespēju izvairīties no pieķeršanās. Mirklī, kad Tun Dži piedzima, es zināju, ka viņam piederu. Es dzīvoju, lai viņam klātos labi. Man bija tikai viņš.

Ja man būs jācieš, es nolēmu to pārciest. Es biju gatava darīt visu, lai palīdzētu Tun Dži izvairīties no tēva likteņa. Lai gan Sjieņs Fens bija imperators, viņam bija atņemta vispārējā sapratne par savu dzīvi. Viņu neaudzināja patiesībā, un viņš nomira apjucis.

Pavērusies laukā, redzēju lielus, kukuļiem līdzīgus akmeņus, ko ieskāva biezs zemu krūmu paklājs. Jūdzēm tālu neredzēja neviena jumta. Mūsu bagātīgā parāde izrādījās tikai Debesu acīm. Es zināju, ka man nevajadzētu apvainoties, bet sev neko nespēju izdarīt. Sēdēdama palankīnā, es biju nomākta un sāpināta. Nesēji bija pārguruši, slapji un netīri. Priecīgā mūzika mani nomāca vēl vairāk.

Li Ljieņs-jins staigāja šurpu turpu no mana krēsla līdz Nuharu. Viņš bija ģērbies purpurkrāsas kokvilnas tērpā. Krāsa no viņa cepures straumītēs tecēja gar viņa seju. Li Ljieņs-jins bija iemācījies karaliskā kalpotāja amatu un tagad darbojās gandrīz tikpat labi kā Aņ-de-hai. Es uztraucos par Aņ-de-hai. Princis Čuņs bija teicis, ka viņš esot Pekinas cietumā. Lai papildinātu maldināšanu, Aņ-de-hai bija uzspļāvis sargam, nodrošinot spēcīgāku sodu: viņu ievietoja telpā, kas pilna ar ūdeni, kam pa virsu peld izkārnījumi. Es lūdzos, lai viņš iztur, līdz es viņu sasniegšu. Vēl nevarēju apgalvot, ka ieradīšos Pekinā ar galvu uz pleciem. Bet, ja tā būs, es pati savām rokām atbrīvošu Aņ-de-hai no ķēdēm.

Laimes parāde zaudēja savu formu. Bija grūti noturēt nogurušos zirgus un aitas vienā līnijā. Nesēji pārtrauca savu dziedāšanu. Es varēju dzirdēt vien soļu skaņu, kas sajaucas ar smagu elpošanu. Tun Dži vēlējās izkāpt no palankīna, lai paspēlētos, un es gribēju, kaut varētu to viņam atļaut. Es labprāt redzētu, kā viņš noskrien kādu jūdzi kopā ar Li Ljieņu-jinu. Bet tas nebija droši. Vairākas reizes pamanīju svešas sejas mūsu apsargu tērpos paejam garām. Es gribēju zināt, vai tie bija Su Šuņa spiegi. Mani nesēji tika mainīti katru dienu.

Kad pajautāju savam māsas vīram princim Čuņam par nesēju maiņu, viņš atbildēja, ka tas ir normāli. Nesēji mainījās vietām, lai tulznām uz viņu pleciem būtu laiks sadzīt. Tas mani nepārliecināja.

Lai mani mierinātu, Čuņs runāja par Žunu un viņu mazo dēlu. Viņiem klājās labi, un viņi bija pāris jūdžu iepakaļ. Mana māsa nevēlējās man pievienoties, jo baidījās — kaut kas varētu atgadīties ar manu palankīnu. “Liels koks pievelk stiprāku vēju,” — tādu ziņu viņa man atsūtīja un ieteica, lai uzmanos.

Mēs sasniedzām templi, kas atradās kāda kalna vidū. Bija jau tumšs, un līņāšana bija beigusies. Mums bija jāieiet templī un jālūdzas pie altāriem, un tad jāpārlaiž nakts. Mirklī, kad Nuharu, Tun Dži un es izkāpām no krēsliem, nesēji devās prom ar tukšiem pa-lankīniem. Es pasteidzos un noķēru pēdējo nesēju, un jautāju, kāpēc viņi nepaliek ar mums. Viņš teica, ka viņiem pavēlēts neatstāt pa-lankīnus tuvu templim.

“Ja nu kaut kas atgadās un mums nepieciešams atgriezties savos palankīnos, bet jūs nebūsiet pieejami?” es jautāju.

Nesējs nometās uz zemes un locījās kā idiots. Bet viņš neatbildēja uz manu jautājumu, un nebija jēgas viņam to uzspiest.

“Nāc atpakaļ, Jehonala!” Nuharu sauca. “Esmu pārliecināta, ka mūsu izlūki un spiegi ir pārbaudījuši tempļa drošību.”

Templis bija uzposts par godu mūsu vizītei. Vecais jumts — tīri noslaucīts, un iekšpuse kārtīgi atputekļota. Galvenais mūks bija biezām lūpām, viņš izskatījās lēnprātīgs, un viņam bija apaļi vaigi. “Žēlsirdības dieviete Kuana Jinga bija aprasojusi,” vīrs teica smaidīdams. “Es zināju, ka tā ir Debesu zīme, kas man pavēstīja, ka Jūsu Augstība iegriezīsies. Lai gan templis ir mazs, mana pazemīgā uzņemšana sniedzas no Būdas rokas līdz bezgalībai.”

Vakariņās mums pasniedza karstu ingvera saknes zupu, sojas pupas un kviešu smalkmaizītes. Tun Dži pielipa ar seju pie bļodas. Es arī biju izbadējusies kā vilks. Apēdu visu ēdienu, kas uzlikts uz mana šķīvja, un prasīju vēl. Nuharu nesteidzās. Viņa pārbaudīja katru tērpa podziņu, pārliecinādamās, ka nevienu nav pazaudējusi, un iztaisnoja novītušās puķes uz sava galvas dēlīša. Viņa ēda zupu mazām karotītēm, līdz izsalkums ņēma virsroku. Viņa pacēla bļodu un dzēra kā zemnieks.

Pēc maltītes galvenais mūks mūs pieklājīgi pavadīja līdz istabai un aizgāja. Mēs bijām sajūsmā, kad atklājām keramikas krāsnis blakus gultām. Mēs izlikām savas mitrās drēbes žāvēties. Brīdī, kad Tun Dži atklāja bļodas ar ūdeni, Nuharu no prieka apraudājās, tad nopūtās. “Man laikam būs jāmazgājas pašai, bez kalpoņu palīdzības.” Viņa mudīgi izģērbās. Tā bija pirmā reize, kad es viņu redzēju kailu. Viņas ziloņkaula krāsas augums bija izsmalcināts Debesu mākslas darbs. Viņai bija slaids augums ar āboliem līdzīgām krūtīm un nefrīta gludām, garām kājām. Viņas taisnā mugura izlocījās jutekliskā, apaļā dibenā. Es nodomāju, ka bezformīgie mandžūru sieviešu tērpi ir noziegums.

Kā stirna uz klints, mēness gaismas apspīdēta, Nuharu stāvēja pie bļodas. Viņa lēni mazgājās no galvas līdz kājām. Šis skats paredzēts vien Sjieņa Fena acīm, es nodomāju.

Es pamodos nakts vidū. Nuharu un Tun Dži cieši gulēja. Mani atkal pārņēma aizdomas. Es atcerējos galvenā mūka smaidu — tam trūka sirsnības. Pārējiem mūkiem nebija mierīgās sejas izteiksmes, kas parasti piemīt budistiem. Mūku acis šaudījās uz galveno mūku un ātri atpakaļ, it kā gaidot signālu. Maltītes laikā es pajautāju galvenajam mūkam par vietējiem bandītiem. Viņš teica, ka neko tādu nav dzirdējis. Vai viņš runāja taisnību? Mūsu izlūki apgalvoja, ka šajā apkārtnē esot bandīti. Galvenais mūks šeit droši vien dzīvo daudzus gadus — kā viņš var to nezināt?

Galvenais mūks mainīja tēmu brīdī, kad palūdzu viņu izrādīt templi. Viņš mūs aizveda uz galveno zāli, lai mēs varētu dieviem aizdegt vīraku, un tūlīt pat atveda mūs uz šo istabu gulēt. Kad jautāju par sienu grebumu vēsturi, viņš atkal mainīja tēmu. Viņa mēlei trūka priestera spodrinājuma, kad viņš Tun Dži stāstīja teiksmu par Budu ar tūkstoš rokām. Viņš, šķiet, nebija pazīstams ar kaligrāfijas pamatstiliem, kam es negribēju ticēt, jo mūki visu mūžu pārraksta sūtras. Es viņam jautāju, cik mūku dzīvo templī, un viņš teica, ka astoņi. Kur mēs gūsim palīdzību, ja mums uzbruks bandīti?

Jo vairāk domāju par šo šaubīgo vīru, jo nemierīgāka kļuvu. “Li Ljieņ-jin,” es iečukstējos.

Mans einuhs neatbildēja. Tas bija neierasti. Li Ljieņam-jinam nebija ciešs miegs. Viņš varēja sadzirdēt krītošu lapu aiz loga. Kas viņam noticis? Es atcerējos, ka pēc vakariņām galvenais mūks bija uzaicinājis viņu uz tēju.

“Li... Li Ljieņ-jin!” Es paslējos un ieraudzīju viņu stūrī.

Viņš gulēja kā nosists. Vai kaut kas bijis piejaukts tējai, ko pasniedza galvenais mūks?

Uzvilku tērpu un šķērsoju istabu. Es sapurināju einuhu, bet viņš atbildēja ar skaļu krācienu. Varbūt viņš bija pārāk noguris.

Nolēmu iziet ārā un pārbaudīt pagalmu. Man bija bail, bet vēl bailīgāk bija atrasties neziņā.

Mēness spoži spīdēja. Pagalms izskatījās kā ar sāli piebārstīts. Vējš atnesa lauru lapu smaržu. Tikko iedomājos, cik viss mierīgi, es pamanīju ēnu, kas pieliekusies aiz velvjveida durvīm. Vai tas bija mēness gaismas acu māns? Varbūt tie bija mani nervi?

Es devos atpakaļ uz istabu un aizvēru durvis. Es ierāpos gultā un paskatījos ārā pa logu. Manā priekšā bija koks ar resnu stumbru.

Tumsā stumbrs mainīja formu. Vienu mirkli tas atgādināja vēderu, citu — roku.

Acis mani nemānīja. Pagalmā bija cilvēki. Viņi slēpās aiz kokiem.

Es pamodināju Nuharu un pastāstīju, ko redzu.

“Tu redzi kareivi aiz katra zāles stiebra,” Nuharu sūdzējās, vilkdama drēbes.

Kamēr saģērbu Tun Dži, Nuharu aizgāja modināt Li Ljieņu-jinu. “Kalps laikam ir piedzēries,” viņa teica. “Viņš neceļas.”

“Kaut kas nav kārtībā, Nuharu.”

Es iepļaukāju Li seju, un viņš beidzot pamodās. Kad mēģināja paiet, viņa kājas grīļojās. Mēs bijām šokētas.

“Sagatavojies, būs jāskrien,” es teicu.

“Kur mēs varam doties?” Nuharu krita panikā.

Mēs nepārzinājām apkārtni. Pat ja mēs izkļūsim no tempļa, mēs viegli varam apmaldīties ceļā uz kalnu. Ja mūs nenoķers, mēs varētu nomirt badā. Bet kas notiktu, ja mēs paliktu šeit? Tagad man vairs nebija šaubu, ka galvenais mūks ir Su Suņa vīrs. Man vajadzēja pierunāt nesējus palikt tuvumā.

Kad atvēru durvis, teicu Tun Dži, lai turas pie manis.

Pirmsausmas gaismā varēja saskatīt kalna apveidus. Vējš priedēs izklausījās pēc šalcoša viļņa. Mēs četratā gājām pa gaiteni un izgājām cauri lokveida vārtiem. Mēs gājām pa tik tikko saredzamu taku. “Tā mūs aizvedīs līdz kalna pakājei,” es teicu, lai gan nebiju pārliecināta.

Mēs netikām tālu, līdz izdzirdējām sekotājus.

“Paklau, Jehonala, tu mūs esi ievedusi nepatikšanās,” Nuharu sauca. “Ja būtu palikuši templī, mēs varētu saukt palīgā mūkus.”

Es vilku Nuharu sev līdzi, kamēr Li Ljieņs-jins pūlējās noturēties kājās, nesdams Tun Dži uz muguras. Mēs gājām, cik ātri vien varējām. Pēkšņi taku aizšķērsoja grupiņa maskotu vīru.

“Dod viņiem visu, ko viņi vēlas,” es teicu Nuharu, pieņēmusi, ka tie ir bandīti.

Vīri neizdvesa ne skaņas, tikai sakļāvās tuvāk ap mums.

“Še, ņemiet mūsu rotaslietas,” es teicu. “Ņemiet tās visas un ļaujiet mums iet!”

Bet viri neko no tā nevēlējās. Viņi mums uzklupa un sasēja mūs ar auklām. Viņi iebāza mums mutēs lupatu kumšķus un aizsēja mums acis.

Es atrados džutas maisā, kas piesiets pie mieta, un mani nesa uz vīriešu pleciem. Acu apsējs nokrita, kamēr es cīnījos, taču mana mute vēl arvien bija aizbāzta ar drānu. Es varēju redzēt gaismu caur maisa raupjā auduma šķiedrām. Vīri steberēdami gāja lejup pa kalnu, un man šķita, ka tie vis nav nekādi bandīti, kam būtu stipras kājas, pieradušas pie šīs grumbuļainās zemes.

Es ticēju, ka princis Guns mūs aizsargās, bet izskatījās, ka Su Šuņs bijis viltīgāks. Man nebija iespējas izbēgt, pat ja tāda rastos.

Es ticēju, ka Nuharu ir iespēja izdzīvot, bet vai tāda ir Tun Dži? Cik vienkārši Su Šuņs pārņēma varu! Bez armijas, bez ieročiem, bez izlietām asinīm, tikai pāris vīru, pārģērbušies par bandītiem. Mūsu valdība bija papīra pūķis, kas veidots tikai parādēm. Laba pareģojuma laimes ēra izrādījās joks. Kā tas patiktu imperatoram Sjieņam Fēnam, ka Su Suņs ir atklājis savu patieso seju!

Zari sitās gar maisu. Tumsā centos saklausīt skaņas no Tun Dži. Nekā nebija. Vai mani sodīs ar nāvi? Es neuzdrošinājos neko apsvērt. Ņemot vērā mieta leņķi, varēju noteikt, ka ceļš vairs nav tik stāvs.

Bez brīdinājuma mani nometa pret kaut ko līdzīgu celmam. Mana galva atsitās pret cietu virsmu, un sāpes bija neciešamas. Es dzirdēju vīrus sarunājamies, tad smagu soļu tuvošanos. Mani vilka caur sausām lapām un iemeta, kā man šķita, grāvī.

Drēbes gabals manā mutē bija sasūcies ar siekalām un beidzot izkrita. Es neuzdrošinājos kliegt pēc palīdzības, baidoties, ka viņi neatnāk un nenogalina mani ātrāk. Es centos sagatavoties ļaunākajam, bet mani pārņēma smaga sajūta — es nedrīkstu nomirt, nezinot, kur ir Tun Dži! Es centos pārplēst maisu ar zobiem, bet tas bija bezcerīgi, jo manas rokas bija sasietas aiz muguras.

Sausajām lapām čabot, es dzirdēju soļus. Kāds nāca manā virzienā un apstājās man blakus. Es centos pakustināt kājas, lai novietotu sevi labākā pozīcijā un varētu aizsargāties no maisa iekšpuses, bet arī tās bija sasietas.

Es dzirdēju vīrieša elpu.

“Debesu dēļ, saudzējiet manu dēlu!” es iesaucos un tad aiz bailēm apklusu. Es iedomājos viņa nazi, kas uzšķērž maisu, un vēso metālu, kas ieurbjas manā miesā.

Nekas tāds nenotika. Toties es dzirdēju vēl soļus un metāla ieroču žvadzoņu. Atskanēja apslāpēts kliedziens, tad kaut kas līdzīgs ķermenim uzkrita man virsū.

Mirkli viss bija kluss. Pēc tam tālumā varēja sadzirdēt zirgu dipoņu un vīru klaigas.

Es nespēju izlemt — klusēt vai arī saukt palīgā. Ja nu tie bija Su Suņa vīri, kas atnākuši pārbaudīt, vai esmu jau mirusi? Bet ja tie bija prinča Guna vīri? Kā lai piesaista kāda uzmanību džutas maisam, kas mētājas grāvī zem kāda ķermeņa?

“Tun Dži! Tun Dži!” es iekliedzos.

Pēc brīža nazis pārgrieza maisu, un es ieelpoju saules gaismu.

Nazi turēja Karaliskās gvardes formastērpā ģērbies kareivis. Viņš stāvēja manā priekšā pārsteigts. “Jūsu Augstība!” Viņš metās zemē.

Atbrīvojusies no auklām ap rokām un kājām, es viņam teicu: “Piecelies un saki, kas tevi sūtīja.”

Kareivis piecēlās un norādīja virzienā sev aiz muguras. Dažu jardu attālumā vīrs zirgā pagrieza galvu.

“Jun Lu!”

Viņš nokāpa no zirga un metās ceļos.

“Es gandrīz pārvērtos par spoku!” es iesaucos. “Vai varbūt es jau esmu spoks?”

“Runājiet, tad es zināšu, Jūsu Augstība,” teica Juns Lu.

Es sāku raudāt.

“Jūsu Augstība,” viņš murmināja, “tā ir Debesu griba, ka jūs izdzīvojāt.” Viņš noslaucīja sviedrus no pieres.

Es centos izrāpties no grāvja, bet mani ceļi saļima, un es nogāzos. Viņš saņēma mani aiz rokas.

No viņa rokas pieskāriena es raudāju kā bērns. “Es varēju kļūt par izsalkušu spoku,” es teicu. “Es esmu maz gulējusi, visu dienu neko neesmu ēdusi, neesmu dzērusi ne pilītes ūdens. Es pat neesmu pienācīgi saģērbusies. Manas kurpes ir pazudušas. Ja es būtu satikusi karaliskos senčus, viņi būtu nokaunējušies, mani saņemot.” Viņš notupās man līdzās. “Viss ir beidzies, Jūsu Augstība.”

“Vai aiz tā stāvēja Su Šuņs?”

“Jā, Jūsu Augstība.”

“Kur ir slepkava?”

Juns Lu ar zodu norādīja uz grāvja pusi. Mirušajam vīram seja bija pa pusei dubļos, bet es atpazinu resno augumu. Tas bija galvenais mūks.

Es jautāju, kur ir Tun Dži un Nuharu. Juns Lu man pastāstīja, ka arī viņi ir izglābti un turpina ceļojumu uz Pekinu. Juns Lu jau bija aizsūtījis ziņnešus pie Su Suņa, ka esmu atrasta mirusi, bet paies vairākas dienas, līdz viņu sasniegs šis nepatiesais ziņojums, kas bija daļa no prinča Guna plāna.

Juns Lu mani iecēla karietē un pats pavadīja. Mēs braucām pa īsāko ceļu un ieradāmies Pekinā daudz ātrāk nekā Su Šuņs un viņa procesija.

23

Sagaidījis mani Aizliegtajā pilsētā, princis Guns bija atvieglots, redzot, ka man nekas nekaiš. “Baumas par jūsu nāvi ceļo ātrāk par mūsu ziņnešiem,” viņš teica, mani sveicinot. “Mani mocīja uztraukums.”

Asarām acīs mēs viens otram paklanījāmies.

“Varbūt jūsu brālis tomēr vēlējās, lai mirstu kopā ar viņu,” es teicu, vēl aizvien juzdamās mazliet sāpināta.

“Bet pēdējā mirklī viņš mainīja savas domas, vai ne? Viņš, iespējams, Debesīs būdams, palīdzēja jums izglābties.” Princis Guns apklusa. “Esmu pārliecināts, ka viņš nebija savā prātā, kad iecēla Su Šuņu.” “Taisnība.”

Princis Guns noskatīja mani no galvas līdz kājām, tad pasmaidīja. “Esi sveicināta mājās, svaine. Tev bijis grūts ceļojums.”

“Tev arī,” es teicu, pamanījusi, ka cepure viņam kļuvusi par lielu. Viņš visu laiku ar roku atbīdīja apmali, lai tā neaizsegtu viņa uzacis. “Esmu zaudējis svaru, bet nebiju gaidījis, ka man saruks arī galva.” Viņš smējās.

Kad pajautāju par galveno mūku, princis Guns paskaidroja, ka slepkava bijis pazīstams kā Būdas plauksta, — viņa vara bijusi tik neierobežota kā Būdas plauksta, kas, kā runā, ir spējīga “pārklāt visu”. Folklorā stāstīts — kad Burvju karalis Pērtiķis domā, ka viņš ir izbēdzis pēc tūkstošiem jūdžu nobraukšanas ar ratiem, viņš atklāj, ka nonācis visvarenajā plaukstā. Mana galva bija vienīgā, kuru slepkavam neizdevās pievienot viņa dekoratīvajā kastē.

Mēs ar princi Gunu apsēdāmies, lai izrunātos, — tā sākās mūsu ilgās darba attiecības. Viņš bija vīrs ar plašu perspektīvu, lai gan viņa raksturs gadu gaitā turpināja uzliesmot. Viņš bija audzināts kā Sjieņs Fens un varēja uzvesties tikpat izlutināti un neiecietīgi. Daudzreiz biju spiesta neņemt vērā viņa neiejūtību un egoismu. Viņš negribot mani vairākkārt pazemoja galma priekšā. Es varēju iebilst, bet iestāstīju sev, ka man jāiemācās pieņemt Guna vājības līdz ar viņa tikumiem. Viņa labās rakstura īpašības bija spēcīgākas nekā viņa brālim un ļoti būtiskas. Viņš ņēma vērā realitāti un bija atvērts dažādiem viedokļiem. Šajā mirklī mēs bijām nepieciešami viens otram. Būdams mandžūrs, viņš bija audzināts, ka sievietes vieta ir guļamistabā, bet pavisam viņš mani neignorēja. Bez mana atbalsta viņa darbībai nebūtu tiesiska pamata.

Iepazīstoties tuvāk ar princi Gunu, mūsu attiecības kļuva brīvākas. Es viņam darīju zināmu, ka neesmu ieinteresēta iegūt varu un vēlos vien atbalstīt Tun Dži. Brīnišķīgi, ka mums bija vienāds nākotnes redzējums. Mēs reizēm strīdējāmies, bet vienmēr spējām atrast kopīgu valodu. Lai stabilizētu jauno galmu, mēs kļuvām viens otram par rotājumu.

Glaimojot prinča Guna lepnumam, es iedrošināju viņa entuziasmu un godkāri. Es domāju—ja mēs arNuharu būsim pazemīgas pret viņu, viņš būs pazemīgs pret Tun Dži. Mēs pielietojām konfūciešu ģimenes principus, un abi no tā ieguvām.

Es spēlēju savu lomu, lai gan man bija apnicis katru dienu valkāt šo teatrālo masku. Man vajadzēja izlikties, ka bez galma esmu pilnīgi bezspēcīga. Mani ministri darbojās tikai tad, ja uzskatīja, ka ir mani glābēji. Manas idejas nebūtu tālu tikušas, ja es tās nebūtu pasniegusi kā viņu “piecgadīgā lorda ideju”. Lai spētu vadīt, es iemācījos radīt iespaidu, ka vada mani.

Nuharu, Tun Dži un pārējā Laimes parāde Pekinā ieradās pēc piecām dienām. Kad viņi sasniedza Zenīta vārtus, vīri un zirgi bija tik pārguruši, ka izskatījās kā sakauta armija. Viņu karogi bija saplīsuši, viņu kurpes — nodilušas. Dubļainām, noaugušām sejām palanklnu nesēji vilka savas kājas. Sargi bija kūtri un ārpus ierindas.

Es iztēlojos Su Suņu un viņa Skumju parādi — tai bija plānots ierasties pēc pāris dienām. Sjieņa Fena zārka smagums droši vien ārkārtīgi nospieda nesēju plecus. Su Šuņs noteikti jau saņēmis ziņu par manu nāvi un kāroja pēc iespējas ātrāk nokļūt Pekinā.

Prieks par ierašanos mājās deva Laimes parādei lielu enerģijas lādiņu. Pie Aizliegtās pilsētas vārtiem visa svīta sakārtojās. Vīri iztaisnoja muguras un ienākot lepni izrieza krūtis. Neviens, kā likās, nezināja, kas noticis. Pilsoņi sarindojās abās ieejas pusēs un aplaudēja. Pūlis uzgavilēja, ieraugot karaliskos palankīnus. Neviens nezināja, ka cilvēks manā krēslā neesmu es, bet mans einuhs Li Ljieņs-jins.

Nuharu nosvinēja ceļojuma beigas, trīs reizes ejot vannā. Kalpone ziņoja, ka viņa gandrīz noslīkusi, jo vannā aizmiga. Es apciemoju Zunu un viņas mazo dēlu. Mēs apciemojām māti un brāli. Es uzaicināju māti dzīvot pilī kopā ar mani, kur es par viņu varētu rūpēties, bet viņa atteicās, labāk paliekot tur, kur viņa ir, — klusā mājā kādā mazā ieliņā aiz Aizliegtās pilsētas. Es neuzstāju. Ja viņa dzīvotu ar mani, viņai vajadzētu lūgt atļauju ikreiz, kad viņa vēlētos iziet iepirkties vai apciemot savas draudzenes. Viņas ikdiena tiktu ierobežota viņas istabās un dārzā, un viņai neatļautu gatavot pašai savus ēdienus. Es gribēju pavadīt vairāk laika ar māti, bet man bija jātiekas ar Nuharu sakarā ar mūsu plānu attiecībā pret Su Suņu.

“Ja tās nav labas ziņas, es nevēlos neko dzirdēt,” Nuharu brīdināja. “Smagais ceļojums pamatīgi saīsinājis manu ilgmūžību.”

Es stāvēju pie Nuharu pusizlauztajām durvīm. Ārzemnieki bija visu apkārt redzamo sabojājuši. Spogulis bija saskrāpēts. Viņas zelta grebumi bija pazuduši, tāpat izšuvumi no sienām. Viņas skapji bija tukši, un uz viņas gultas bija vīriešu pēdu nospiedumi. Uz grīdas vēl arvien mētājās stikla lauskas. Viņas mākslas darbu kolekcijas bija pazudušas. Dārzi bija izpostīti. Zivis, putni, pāvi un papagaiļi — visi bija nomiruši.

“Bēdas ir tikai prāta stāvoklis,” Nuharu teica, iemalkodama savu tēju. “Trenējies, un tu jutīsi tikai prieku. Manu nagu skaistums nav izbojāts, jo turēju tos zem aizsargiem.”

Es paskatījos uz viņu un atcerējos, kā viņa dienām ilgi sēdēja palankīnā lietus izmērcētā kleitā. Es zināju, cik tas ir grūti, jo pati biju to piedzīvojusi. Mitrie spilveni lika man justies tā, it kā es sēdētu urīnā. Es nezināju, vai man vajag apbrīnot Nuharu pūles saglabāt pašcieņu. Ceļojuma laikā es gribēju izkāpt no krēsla. Nuharu mani atrunāja. “Tāpēc ir nesēji, lai tevi nestu,” viņa uzstāja. Es paskaidroju, ka man ir apnicis sēdēt ar slapju dibenu: “Man tas kaut kā jāizvēdina!”

Es atcerējos, ka viņa neko neteica, bet pēc viņas sejas izteiksmes skaidri varēja pateikt, ka viņa neatbalsta manu uzvedību. Viņa bija šokēta, kad beidzot nolēmu izkāpt un gāju plecu pie pleca ar nesējiem. Viņa man paziņoja, ka jūtas aizvainota, un tas lika man atgriezties palankīnā.

“Neskaties uz mani tā, it kā tu būtu atklājusi jaunu zvaigzni pie debesīm,” viņa teica, kārtojot frizūru. “Atļauj man tev pavēstīt kādu budistu mācību — lai kaut ko patiesi iegūtu, tev tas nedrīkst piederēt.”

Man tas neko neizteica.

Viņa nožēlā pakratīja galvu.

“Ar labu nakti, un kārtīgi atpūties, Nuharu!”

Viņa pamāja ar galvu. “Atsūti pie manis Tun Dži, esi tik laba.” Es izmisīgi gribēju pavadīt nakti kopā ar dēlu pēc tik ilgas šķiršanās. Bet es pazinu Nuharu. Ja runa bija par Tun Dži, valdīja viņas griba. Man nebija izredžu. “Vai es drīkstu viņu šurp atsūtīt pēc tam, kad viņš nomazgāsies?”

“Labi,” viņa teica, un es devos prom.

“Necenties kāpt augstu, Jehonala,” no aizmugures atskanēja viņas balss. “Apskauj Visumu un apskauj to, kas nāk pie tevis. Nav jēgas cīnīties.”

Atstājis mani pabeigt pēdējo daļu dekrētam, kas izvirza apsūdzību pret Su Suņu, princis Guns devās no Pekinas uz Mijuņu. Ciems atradās piecdesmit jūdžu no galvaspilsētas, un tā bija procesijas pēdējā apstāšanās vieta. Bija plānots, ka Su Šuņs un Sjieņa Fena zārks ieradīsies Mijuņā agrā pēcpusdienā.

Junam Lu tika pavēlēts atgriezties pie Su Suņa un būt viņa tuvumā. Su Šuņs pieņēma, ka viss notiek tā, kā viņš plānojis, un ka es — viņa lielākais šķērslis — esmu novākta.

Kad procesija sasniedza Mijuņu, Su Šuņs bija piedzēries. Viņš bija tik ļoti sajūsmināts, ka jau bija sācis to nosvinēt kopā ar sava kabineta vīriem. Bija manītas vietējās prostitūtas, kas skraidīja ap zārku un zaga rotājumus. Kad Su Šuņs sasveicinājās ar ģenerāli Šenu Bao pie Mijuņas vārtiem, viņš paziņoja par manu nāvi ar milzīgu sajūsmu.

Saņēmis vēsu atbildi no Šena Bao, Su Šuņs palūkojās apkārt un pamanīja princi Gunu, kas stāvēja netālu no ģenerāļa. Su Šuņs pavēlēja Šenam Bao aizvākt princi Gunu, bet Šens Bao nekustējās.

Su Šuņs pagriezās pret Junu Lu, kas stāvēja aiz viņa. Arī Juns Lu nekustējās.

“Sargi!” Su Šuņs iesaucās. “Sagūstiet nodevēju!”

“Vai jums ir dekrēts, kas to atļauj?” jautāja princis Guns.

“Dekrēts ir mans vārds,” atbildēja Su Šuņs.

Princis Guns soli atkāpās, un ģenerālis Šens Bao un Juns Lu pagāja uz priekšu.

Su Šuņam sāka ataust gaisma. “Neuzdrošinieties! Mani iecēla Viņa Augstība. Es esmu imperatora Sjieņa Fena griba!”

Karaliskās gvardes vīri izveidoja apli ap Su Šuņu un viņa vīriem.

Su Šuņs iekliedzās: “Es jūs visus pakāršu!”

Pēc prinča Guna signāla Šens Bao un Juns Lu saņēma Su Šuņu aiz rokām. Su Šuņs pretojās un sauca palīgā princi Ji.

Atskrēja princis Ji kopā ar saviem sargiem, bet Juna Lu vīri viņiem aizšķērsoja ceļu.

Princis Guns no piedurknes izvilka dzelteno dekrētu. “Katrs, kurš uzdrošināsies nepakļauties imperatora Tun Dži pavēlei, tiks sodīts ar nāvi.”

Kamēr Juns Lu atbruņoja Su Suņa vīrus, princis Guns nolasīja to, ko es biju uzrakstījusi: “Imperators Tun Dži pavēl, lai nekavējoties tiktu apcietināts Su Šuņs. Su Šuņs ir atzīts par vainīgu mēģinājumā gāzt varu.”

Iesprostots būrī uz riteņiem, Su Šuņs atgādināja cirka briesmoni, kad Skumju parāde beidza ceļu no Mijuņas uz Pekinu. Sava dēla vārdā es informēju visu rajonu un provinču gubernatorus par Su Šuņa arestu un viņa atlaišanu no amata. Es teicu princim Gunām, ka ir ļoti svarīgi gūt morālu atbalstu. Man vajadzēja uzzināt, kā jūtas mani gubernatori, lai atgūtu stabilitāti. Ja bija neskaidrības, es gribēju tās nekavējoties izkliedēt. Aņ-de-hai man palīdzēja ar šo uzdevumu, lai gan viņš bija izlaists no Karaliskā cietuma tikai pirms dažām dienām. Viņš bija ievīstīts apsējos, bet laimīgs.

Komentāri attiecībā uz Su Šuņa arestu plūda no visas Ķīnas. Es biju ļoti atvieglota, jo vairākums gubernatoru mani atbalstīja. Tos, kuri šaubījās, es iedrošināju vaļsirdībai. Es darīju zināmu, ka vēlos, lai pret mani izturas pilnīgi patiesi, neņemot vērā, cik ļoti tas varētu būt pretrunā ar manu personīgo viedokli par Su Šuņu. Es gribēju, lai gubernatori zina, ka esmu gatava uzklausīt un ļoti gribu, lai, pieņemot lēmumu par Su Šuņa sodīšanu, tiktu ņemti vērā viņu ieteikumi.

īsi pēc tam divi dižie sekretāri, kas pārstāvēja civilo tiesu un sākotnēji bija Su Šuņa nometnē, apsūdzēja Su Šuņu. Tad arī ģenerālis Dzens Guo-faņs un ķīniešu ministri un gubernatori izrādīja man savu atbalstu. Es viņus saucu par “uz sētas sēdētājiem”, jo viņi bija uzmanīgi novērojuši abas puses, pirms kaut kur iesaistījās. Dzens Guo-faņs kritizēja Su Šuņa “prāvo vēsturisko nepiemērotību”. Sekodami Dzenam, pieteicās arī ziemeļu provinču gubernatori. Viņi izsacīja savus iebildumus par to, ka Su Šuņs ignorējis princi Gunu, un ierosināja visu varu piešķirt imperatorei Nuharu un man.

Tiesas process sākās brīdī, kad Su Šuņs ieradās Pekinā. To vadīja princis Guns. Su Šuņs un pārējie no Astoņu bandas tika atzīti par vainīgiem valsts apvērsumā, kas bija viens no desmit Cin likuma pārkāpumiem, nākamais aiz dumpja. Vēl Su Šuņu apsūdzēja noziegumos pret ģimeni un sabiedrības tikumu. Dekrētā, ko biju sacerējusi, es viņu nosaucu par “riebīgu, nepiedodamu un nelabojamu”.

Princim Ji tika “piešķirta” virve un viņam “atļāva” pakārties. Viņu pavadīja uz īpašu istabu, kur atradās sija un ķeblis. Istabā bija kalpotājs, kas palīdzētu Ji uzkāpt uz ķebļa, ja gadījumā viņa kājas negribētu klausīt. Kalpotājam vajadzēja arī izsist ķebli no prinča Ji kājapakšas, kad viņa galva būs jau cilpā.

Man kļuva nelabi, piespriežot šādu sodu, bet sapratu, ka man nav izvēles.

Nākamajās dienās vairākiem Su Šuņa sabiedrotajiem — arī galvenajam einuham Šimam — tika atņemta vara un tituli. Šimam uzlika sodu nopērt viņu līdz nāvei, bet es iebildu viņam par labu. Es teicu galmam, ka uzskatu — jaunajai ērai jāsākas ar žēlsirdību.

Su Šuņa dēliem nocirta galvu, bet es pasargāju viņa meitu, mīkstinot likumu viņas gadījumā. Viņa bija apķērīga meitene, kas man reiz kalpoja kā bibliotekāre. Pretēji savam tēvam viņa bija labsirdīga un atturīga. Lai gan nevēlējos turpināt mūsu draudzību, jutu, ka viņa pelnījusi dzīvot. Visi Su Šuņa einuhi tika sodīti ar nāvi noperot. Viņi, protams, bija grēkāži, bet terors bija nepieciešams, lai apliecinātu oficiālo nostādni.

Pašam Su Šuņam tiesnesis piesprieda nāvi, saraustot gabalos. Bet es uzstāju, ka sods jāmīkstina. “Lai gan Su Šuņs pilnībā pelnījis šādu sodu,” vēstīja mans dekrēts tautai, “mēs nedrīkstam lemt par visbargāko soda mēru. Tāpēc, apliecinot žēlsirdību, mēs viņam piespriežam tūlītēju galvas nociršanu.”

Trīs dienas pirms soda izpildes Su Šuņam Pekinas rajonā, kur dzīvoja daudzi viņam uzticamie, izcēlās dumpis. Viņi sūdzējās, ka Su Šuņs ir imperatora Sjieņa Fena izvēlēts ministrs. “Ja Su Šuņs ir tik netikumīgs un pelnījis tik bargu sodu, vai mums būtu jāapšauba Viņa Aizgājušās Augstības gudrība? Vai arī mums jātur aizdomās kāds, kas neievēro Viņa Augstības gribu?”

Juns Lu apspieda dumpi. Es pieprasīju, lai princis Guns un Juns Lu nodrošina Su Šuņa nāvessoda izpildi. Es uzsvēru, ka mums jābūt īpaši piesardzīgiem, jo mandžūru karotāji ir jau agrāk atbrīvojuši nosodītos, tā uzsākot dumpi.

Princis Guns maz pievērsās manām raizēm. Viņa acīs Su Šuņs jau bija miris. Ticēdams, ka viņu pilnībā atbalsta tauta, princis Guns ierosināja pārcelt soda izpildes vietu no dārzeņu tirgus uz lielāku mājlopu tirgu — vietu, kur var izvietoties desmittūkstoš cilvēku pūlis.

Jūtoties nemierīga par plāniem, nolēmu izmeklēt bendes pagātni. Es aizsūtīju Aņ-de-hai un Li Ljieņu-jinu, lai viņi to izdara, un viņi ātri atgriezās ar uztraucošām ziņām. Bija pierādījums, ka bende jau ir uzpirkts.

Vīrs, kuram galms uzticēja nocirst Su Šuņa galvu, bija iesaukts par Vienkrekšķi — viņš pildīja savu darbu ar neizsakāmu ātrumu. Man nebija ne jausmas, ka tā ir tradīcija — piekukuļot bendi. Lai gūtu peļņu, šīs šaušalīgās profesijas pārstāvji, sākot no bendes un beidzot ar cirvja asinātāju, strādāja saskaņoti.

Ja notiesāto ielika cietumā, ar viņu apietos nožēlojami, ja viņa ģimene nesamaksātu kārtīgu kukuli pareizajiem cilvēkiem. Piemēram, tiktu izdarītas neredzamas, neatklājamas traumas kauliem un saitēm, atstājot ieslodzīto kroplu uz visu mūžu. Ja cietumnieks bija nosodīts ar mokošu nāvi, sadalot gabalos, bende varēja izpildīt sodu deviņu dienu garumā, izgrebjot viņu līdz skeletam, kamēr viņš vēl elpo. Ja bende bija apmierināts ar kukuli, viņa nazis nekavējoties iedurtos sirdī, izbeidzot ciešanas, pirms tās vēl sākušās.

Es uzzināju, ka galvas ciršanas gadījumos ir vairāki pakalpojuma līmeņi. Notiesātā ģimene un bende apsēstos un kopīgi vienotos. Ja bende nebūtu apmierināts, viņš nocirstu galvu un ļautu, lai tā aizripo. Ar mācekļu palīdzību, kas būtu noslēpušies pūlī, galva “pazustu”. Līdz brīdim, kad ģimene nepiegādātu naudu, galva netiktu “atrasta”.

Pēc tam ģimenei būtu jāmaksā ādminim, lai tas piešuj galvu pie ķermeņa. Ja bendem samaksāts pietiekami, viņš izdarītu tā, lai galva paliktu pie ķermeņa, saistīta ar ādas gabalu. Šādu mērķi bija grūti sasniegt, un Vienkrekšķis tika uzskatīts par īpaši talantīgu šajā jomā.

Es lūdzu Junu Lu iztaujāt Vienkrekšķi manā vietā. Es pati savām ausīm gribēju dzirdēt, kā viņš gatavojas nocirst Su Šuņam galvu. Es pati vēlējos runāt ar Vienkrekšķi, bet likums to aizliedza. Tāpēc novēroju Vienkrekšķi aiz salokāmas paneļa sienas.

“Vārdi sakapāt vai nokaut ir nepareizi, ja runa ir par manu darbu,” Vienkrekšķis iesāka pārsteidzoši maigā tonī. Viņš bija vīrs ar mazu galvu, plecīgas miesas būves un ar īsām, druknām rokām. “Pareizais vārds būtu šķelt. Tieši to es daru. Es šķeļu. Es turēšu nazi atmuguriski pie kāta — ar neaso pusi tuvu savam elkonim, asmeni izvēršot uz āru. Kad saņemšu pavēli sākt, ieduršu nazi tieši Su Šuņa kakla aizmugurē. Vairums cilvēku, sagaidot nāvi, nav spējīgi paši nostāvēt uz kājām brīdī, kad tiek atvesti pie manis. Deviņiem no desmit ir grūtības nomesties ceļos taisni. Tāpēc mans palīgs liks vīra pleciem iztaisnoties, sagrābjot viņu aiz bizes. Es stāvēšu aiz Su Šuņa, mazliet pa kreisi, tā, lai viņš mani neredz. Patiesībā es viņu sākšu vērot no brīža, kad viņš tiks uzvests uz paaugstinājuma. Es izpētīšu viņa kaklu, lai atrastu vietu, kur durt.”

“Kad sākšu, es uzsitīšu pa viņa labo plecu ar kreiso roku. Jāuzsit ir pavisam viegli — viņš būs pietiekami nervozs. Mērķis ir viņu satraukt, lai viņa kakls izstieptos, un es nekavējoties izkustināšu savu elkoni. Asmens iedursies tieši starp viņa mugurkaula skriemeļiem. Un tad es grūdīšu nazi pa kreisi līdz galam, un, pirms asmens iznāks ārā, es pacelšu kāju un pasperšu ķermeni, lai tas nokrīt uz priekšu. Man būs jāsper ātri, citādi manas drēbes nošķīdīs ar asinīm, un manā profesijā to uzskata par neveiksmi.”

Pienāca Su Šuņa nāvessoda izpildes diena. Vēlāk Juns Lu man pateica, ka viņš savas dzīves laikā nav redzējis tik daudz cilvēku pie kāda nāvessoda. Ielas bija pārpildītas, arī jumti un koki. Bērni bija piepildījuši kabatas ar akmeņiem. Viņi dziedāja svētku dziesmas. Cilvēki spļāva uz Su Šuņu, kad viņa būris brauca garām. Kad viņš ieradās soda izpildes vietā, viņa seja bija noklāta ar siekalām un āda — akmeņu saskrambāta.

Vienkrekšķis iztukšoja alkohola pudeli, pirms uzkāpa uz paaugstinājuma. Viņš nespēja noticēt, ka nocirtis galvu Su Šuņam, jo agrāk viņš bija saņēmis pavēles no Su Šuņa, lai sodītu citus.

Su Šuņs savu kļūdu pats nosauca par “laivu, kas apgāzusies notekūdeņos”. Viņš kliedza smejošajā pūlī, ka “imperatori un karalisko svaini princi Gunu vieno baudkārs romāns”. Pēc īsa brīža Su Šuņa galva noripoja kā parastam noziedzniekam.

Mani šausmināja šis nāvessods. Tēli, ko aprakstīja Juns Lu, spilgti ainojās manā galvā. Aņ-de-hai teica, ka es sapņos esot skaļi kliegusi — es vēloties vien dzemdēt duci bērnu un dzīvot zemnieces dzīvi. Aņ-de-hai teica, ka pa sapņiem mans kakls nepārtraukti svaidījies, it kā izvairoties no asmens.

Su Šuņa neaptveramā bagātība tika sadalīta augstmaņu vidū kā kompensācija par apvainojumu, ko viņi izcietuši. Nakts laikā mēs ar Nuharu bijām kļuvušas bagātas. Viņa iegādājās rotaslietas un drēbes, savukārt es samaksāju spiegiem. Mēģinājums mani noslepkavot bija satricinājis manu drošības sajūtu. No pāri palikušās naudas es nopirku Su Šuņa operas trupu. Manā vientuļajā karaliskās atraitnes dzīvē opera kļuva par mierinājumu.

Galms nobalsoja un izvirzīja priekšlikumu, ko es iesniedzu Tun Dži vārdā, paaugstinot Junu Lu un Aņ-de-hai. No šā brīža Juns Lu ieņēma augstāko posteni Ķīnas armijā. Viņš bija atbildīgs ne tikai par Aizliegtās pilsētas drošību, bet arī par visas valsts drošību. Viņa jaunais tituls bija Karalisko spēku virspavēlnieks un Karaliskās saimes ministrs. Aņ-de-hai tika piešķirts galvenā einuha Šima amats. Viņš ieguva galma ministra otro kārtu, kas bija augstākais, ko einuhs var sasniegt.

Pēc visas šīs kņadas man vajadzēja pāris dienu miera. Es ielūdzu Nuharu un Tun Dži man pievienoties Vasaras pilī, kur mēs vizinājāmies laivās pa Kanmingas ezeru, prom no drupām, ko atstājuši iebrucēji. Sēru vītolu ieskautā ezera virsma bija klāta ar ziedošiem lotosiem. Pēc vasaras ražīgie lauki atgādināja lauku ainavu uz dienvidiem no Jandzī upes, mana dzimtā ciema Vuhu apkaimi.

Tun Dži uzstāja, ka grib palikt Nuharu lielajā laivā, kas bija pilna ar viesiem un laika kavētājiem. Es sēdēju atsevišķā laivā, pie airiem sēdēja Aņ-de-hai un Li Ljieņs-jins. Mani pilnībā pārņēma skata burvība. Es jutos tik atvieglota, ka manas raizes, šķiet, beidzot izgaisušas. Es biju agrāk apmeklējusi Vasaras pili daudzas reizes, bet vienmēr kopā ar Dižo imperatori lēdiju Dzjinu. Viņa tik ļoti man krita uz nerviem, ka man pat nebija nojausmas, kā īsti izskatās pils.

Sākotnēji tā bijusi galvaspilsēta Ziemeļu Sun dinastijai divpadsmitajā gadsimtā. Gadu gaitā dažādu dinastiju imperatori teritorijā pievienojuši neskaitāmus paviljonus, torņus, pagodas un tempļus. Juaņ dinastijas laikā tika paplašināts ezers, kas kļuva par daļu no karaliskās ūdens padeves. Tūkstoš četrsimt astoņdesmit astotajā gadā Min dinastijas imperatori, ko bija apbūris dabas skaistums, sāka pie ezera celt karalisko rezidenci. Tūkstoš septiņsimt piecdesmitajā gadā imperators Cjiens Luns nolēma dubultot ainavu, ko viņš tā apbrīnoja ap Rietumu ezeru Handžou un no Sudžou uz dienvidiem. Viņam vajadzēja piecpadsmit gadu, lai uzbūvētu tā saukto “poētiskā šarma ciematu”. Dienvidnieciskais arhitektūras stils tika precīzi atdarināts. Kad viss bija pabeigts, pils bija pārvērtusies par garu, dzīvu ruļļa gleznu, kas ataino nepārspētu skaistumu.

Man patika staigāt pa Garo promenādi, kas bija pārsegts gaitenis, sadalīts divsimt daļās. Es sāku no Mēness uzaicinājuma vārtiem austrumos un beidzu pie Desmit pēdu akmens paviljona. Kādu dienu, kad apstājos atpūsties pie Izkliedēto mākoņu vārtiem, es iedomājos par lēdiju Juņu un viņas meitu princesi Žunu. Lēdija Juņa man bija aizliegusi runāt ar viņas meitu, kamēr bija dzīva. Es redzēju meiteni tikai izrādēs un dzimšanas dienās. Es atcerējos, ka viņai ir slaids deguns, plāna mute un mazliet smails zods. Viņas sejas izteiksme bija izklaidīga un sapņaina. Es gribēju zināt, kā viņai iet un vai viņai ir pateikts par tēva nāvi.

Meiteni pie manis atveda. Viņa nebija mantojusi savas mātes skaistumu. Viņa bija ģērbusies pelēkā satina kleitā un izskatījās nožēlojami. Viņas sejas vaibsti nebija mainījušies, un viņas ķermenis bija tievs kā miets. Viņa man atgādināja apsalušu baklažānu, kas apstājies augt. Viņa neuzdrošinājās apsēsties, kad viņu uzaicināja to darīt. Viņas mātes nāve droši vien meta pastāvīgu ēnu uz viņas raksturu. Viņa bija princese, imperatora Sjieņa Fena vienīgā meita, bet viņa izskatījās kā nelaimīgs bērns.

Bet ne jau tikai tas, ka viņai bija Sjieņa Fena asinis, ne arī mana vainas apziņa par viņas mātes ļauno likteni bija noteicošais. Es vēlējos šai meitenei dot iespēju. Es droši vien jau sajutu, ka Tun Dži izaugot radīs vilšanos, un es pati gribēju uzaudzināt bērnu, lai redzētu, vai spēju kaut ko izmainīt. Kaut kādā ziņā princese Žuna piedāvāja man mierinājumu pēc tam, kad es pazaudēju Tun Dži.

Lai gan princese Žuna bija Tun Dži pusmāsa, galms neļāva viņai dzīvot pie manis, ja vien es viņu oficiāli neadoptēju, tāpēc es to izdarīju. Viņa izrādījās tā vērta. Sākotnēji nobijusies un kautrīga, ar laiku viņa atlaba. Es viņu audzināju, cik vien spēju. Manā pilī viņai bija ļauts skraidīt apkārt, lai gan viņa tik tikko izmantoja savas brīvības iespējas. Viņa nelīdzinājās Tun Dži, kam bija vitāli nepieciešami piedzīvojumi. Tomēr viņa labi satika ar manu dēlu, un viņa kalpoja kā balsts viņam. Vienīgais, ko es no viņas prasīju — lai viņa apmeklē skolu. Pretēji Tun Dži viņai patika mācīties, un viņa bija izcila skolniece. Skolotāji nepārtraukti viņu slavēja. Viņa uzplauka savos pusaudzes gados un vēlējās kaut ko sasniegt. Es viņu ne vien iedrošināju, bet arī nodrošināju viņu ar iespējām.

Princese Žuna pārvērtās par skaistuli apmēram piecpadsmit gadu vecumā. Viens no maniem ministriem ierosināja, lai es viņu izprecinu kādam Tibetas cilts vecākajam — “kā bija ieplānojis viņas tēvs imperators Sjieņs Fens,” — ministrs man atgādināja.

Es noraidīju ierosinājumu. Lai gan mēs ar lēdiju Juņu nekad nebijām draudzenes, es gribēju to darīt viņas labā. Viņa bija stāstījusi par savām bailēm, ka viņas meita tiks izprecināta “mežonim”. Es pateicu galmam, ka princese Žuna ir mana meita, un tas atkarīgs no manis, nevis no galma, kā tiks nolemta viņas nākotne. Precības Tibetā es nomainīju ar nosūtījumu pie prinča Guna. Es gribēju, lai Žuna iegūst privātu izglītību un iemācās angļu valodu. Kad viņa būs pabeigusi, es gribētu, lai viņa kļūst par manu sekretāri un tulku. Galu galā — var pienākt diena, kad man būs personīgi jārunā ar Anglijas karalieni.

24

Sagatavošanās darbi mana vīra apbedīšanai beidzot bija pabeigti. Tie ilga trīs mēnešus un prasīja deviņu tūkstošu strādnieku darba, lai uzbūvētu īpašu ceļu, pa kuru aiznest zārku līdz karaliskajām kapenēm. Nesēji, kas visi bija viena auguma un svara, dienām un naktīm trenējās, lai izkoptu savu gaitu. Kapenes atradās Džili provincē, netālu no Pekinas. Katru rītu uz bieza dēļa, kas svēra tikpat, cik zārks, tika novietots galds un krēsls. Uz galda tika novietota bļoda ar ūdeni. Ierēdnis pārrāpās pār nesēju pleciem un apsēdās krēslā. Viņa pienākums bija vērot ūdeni bļodā. Nesēji trenējās soļot tik līdzeni, kamēr ūdens vairs neizlija no bļodas.

Juna Lu pavadībā mēs ar Nuharu devāmies ceļojumā, lai pārbaudītu kapenes. Oficiāli vietu sauca par Mūžības svētīto zemi. Zeme bija cieta kā akmens un apsarmojusi. Pēc ilgā ceļa es izkāpu no palankīna ar stīvām rokām un pārsalušām kājām. Saules nebija. Mēs ar Nuharu bijām ģērbušās parastās, baltās sēru drānās. Mūsu kakli bija kaili, aukstajā gaisā neaizsargāti. Vēja pūsti putekļi sitās pret mūsu ādu. Nuharu nevarēja sagaidīt, kad dosimies atpakaļ.

Skats mani aizkustināja. Sjieņs Fens atdusēsies pie saviem senčiem. Viņa kapenes atradās vienā no divām apbedīšanas vietām — viena bija uz austrumiem, otra uz rietumiem no Pekinas. Kapenes piekļāvās kalniem, augstu priežu ieskautas. Platais, svinīgais ceļš bija bruģēts ar marmoru, un gar tā malām slējās milzīgi izgrebta akmens ziloņi, kamieļi, grifi, zirgi un kareivji. Pēc kādiem simt jardiem, ejot pa marmora ceļu, mēs ar Nuharu sasniedzām paviljonu, kurā atradās Sjieņa Fena zelta satina troņi un dzeltenās, pūķiem rotātās drānas. Tās tiks izliktas apskatei ikgadējā upurēšanas dienā. Sjieņa Fena mauzolejam būs savi kalpotāji un apsargi, — tādi bija arī viņa senču mauzolejam. Džili gubernators tika nozīmēts par atbildīgo svētvietas aprūpē, tāpat viņam bija jānodrošina tās nošķirtība, ierobežojot tai pieeju.

Mēs iegājām kapenēs. Augšējo daļu, kas bija kupolveidīga, sauca par Dārgumu pilsētu. Tā bija izgrebta no cieta akmens. Apakšējā daļā atradās pašas kapenes. Abi stāvi bija savienoti ar kāpnēm.

Lāpas gaismā mēs varējām apskatīt iekšpusi. Tā bija milzīga lodveida telpa apmēram sešdesmit pēdu diametrā. Viss bija veidots no balta marmora. Telpas vidū atradās akmens guļvieta, kas balstījās pret izgrebtu astoņpadsmit pēdu platu piemiņas plāksni. Sjieņa Fena zārks apbedīšanas ceremonijas dienā tiks uzlikts uz šīs guļvietas.

Abpus imperatora Sjieņa Fena akmens guļvietai atradās seši mazāki zārki. Tie bija rožu krāsā un izgrebti ar feniksiem. Mēs ar Nuharu saskatījāmies, sapratušas, ka divi no tiem ir domāti mums. Uz paneļiem bija izgrebti mūsu vārdi un tituli: Šeit atdusas Viņas mātišķā un labvēlīgā imperatore Jehonala un Šeit atdusas Viņas mātišķā un mierpilnā imperatore Nuharu.

Aukstais gaiss iesūcās manos kaulos. Manas plaušas pildīja pazemes smārds.

Juns Lu ieveda galveno arhitektu. Ap sešdesmit gadu vecais vīrs bija tievs un maza auguma, gandrīz kā bērns. Viņa acīs atspoguļojās inteliģence, un viņš paklanījās tik cēli, kā to varētu izdarīt tikai galvenais einuhs Šims. Es pagriezos pret Nuharu, lai pārliecinātos, vai viņa grib ko teikt. Viņa papurināja galvu. Es teicu, lai vīrs pieceļas, un tad jautāju, kāpēc viņš izvēlējies tieši šo vietu.

“Es izvēlējos vietu, balstoties uz fen šuei un divdesmit četru kalnu virzienu aprēķiniem,” viņš atbildēja. Viņa balss bija skaidra un ar nelielu dienvidu akcentu.

“Kādus instrumentus jūs izmantojāt?”

“Kompasu, Jūsu Augstība.”

“Ar ko izceļas šī vieta?”

“Saskaņā ar maniem aprēķiniem, kā ari citu, ieskaitot galma astrologus, šeit ir ceļojusi zemes elpa. Viduspunkts apkopo Visuma vitalitāti. To uzskata par pienācīgu vietu, kur rakt Zelta alu. Tieši šeit vidū...”

“Kas atradīsies līdzās Viņa Augstībai?” iejaucās Nuharu.

“Blakus Viņa Augstības iecienītajām zelta un sudraba sūtrām, grāmatām un manuskriptiem būs arī gaismas laternas.” Arhitekts norādīja uz diviem milzīgiem traukiem, kas stāvēja abpus gultasvietai.

“Kas tur ir iekšā?” es jautāju.

“Augu eļļa un kokvilnas deglis.”

“Vai tās degs?” Nuharu piegāja paskatīties tuvāk.

“Protams.”

“Es domāju — cik ilgi?”

“Mūžīgi, Jūsu Augstība.”

“Mūžīgi?”

“Jā, Jūsu Augstība.”

“Šeit ir mitrs,” es teicu. “Vai šeit neiesūksies ūdens un visu ne-appludinās?”

“Vai tas nebūtu šausmīgi!” Nuharu izsaucās.

“Esmu izveidojis drenāžas sistēmu.” Arhitekts mums parādīja, ka gultasvieta ir nedaudz slīpa, jo galvgalis ir augstāks par kājgali. “Ūdens nopilēs izkaltajā kanālā un iztecēs ārā.”

“Un kā ar drošību?” es jautāju.

“Te ir trīs lielas akmens durvis, Jūsu Augstība. Katrām durvīm ir divi marmora paneļi, un tās apkaltas ar varu. Kā jūs šeit redzat, zem durvīm, kur saskaras abi paneļi, atrodas izkalta pusarbūza formas bedre. Pret bedri apmēram trīs pēdu attālumā es novietoju akmens bumbu. Sliede, pa kuru bumbai ripot, ir jau izrakta. Kad apbedīšanas ceremonija būs beigusies, ar garkātaina āķa palīdzību, kas ievietots spraugā, bumba tiks pavilkta uz bedres pusi. Kad bumba iekritīs bedrē, durvis būs slēgtas uz visiem laikiem.”

Mēs uzdāvinājām galvenajam arhitektam imperatora Sjieņa Fena kaligrāfijas rulli, un vīrs aizgāja. Nuharu nepacietīgi vēlējās doties prom. Viņa nevēlējās pagodināt arhitektu vakariņās, uz kurām mēs bijām solījušas ierasties. Es viņu pārliecināju, ka ir svarīgi turēt solījumu. “Ja mēs viņu gandarīsim, viņš nodrošinās, ka Sjieņs Fens atdusas mierā,” es teicu. “Turklāt mums šeit būs jāatgriežas bēru dienā, un mūsu ķermeņi šeit tiks aprakti, kad mēs nomirsim.”

“Nē! Es šeit vairs neatgriezīšos!” Nuharu iesaucās. “Es nevaru izturēt, ka man jāredz pašai savs zārks.”

Es saņēmu viņas roku savējā. “Es arī to nevaru.”

“Tad ejam.”

“Tikai paliksim uz vakariņām, mīļā māsa.”

“Kāpēc tev mani ir jāpiespiež, Jehonala?”

“Mums jāiegūst arhitekta pilnīga uzticība. Mums viņam jāpalīdz pārvarēt bailes.”

“Bailes? Kādas bailes?”

“Agrākos laikos karalisko kapeņu arhitektu bieži ieslēdza kopā ar zārku. Karaliskā ģimene uzskatīja, ka viņš vairs nav derīgs pēc tam, kad pabeidzis savu darbu. Dzīvi palikušie imperators un imperatore baidījās, ka vīru var piekukuļot kapeņu zagļi. Mūsu arhitekts, iespējams, baidās par savu dzīvību, tāpēc mums viņam jāliek justies uzticamam un drošam. Mums jādara viņam zināms, ka mēs viņu cienīsim un viņš necietīs. Ja mēs to nedarīsim, viņš var izrakt slepenu eju, lai nomāktu savas bailes.”

Negribīgi Nuharu palika, un arhitekts bija gandarīts.

Kad mēs ar Nuharu atgriezāmies Pekinā, princis Guns ierosināja, ka mums nekavējoties jāizziņo jaunā valdība. Es nedomāju, ka esam gatavas. Su Šuņa nāvessods bija izraisījis līdzjūtību noteiktās vietās. Fakts, ka mēs bijām saņēmuši mazāk apsveikuma vēstuļu, nekā cerēts, uztrauca mani.

Cilvēkiem vajadzēja laiku, lai mums uzticētos. Es teicu princim Gunām, ka mūsu likumam jābūt vairākuma atbalstītam.

Mums vismaz vajadzēja radīt iespaidu par to, lai varētu kļūt morāli tiesiskiem.

Lai gan princis Guns bija nepacietīgs, viņš piekrita pēdējo reizi pārbaudīt politiskos ūdeņus. Mēs paņēmām ģenerāļa Šena Bao rakstīta priekšlikuma kopsavilkumu, kas bija adresēts visu provinču gubernatoriem un ierosināja “trīs kāju ķebli” — mēs ar Nuharu kā reģentes un princis Guns kā imperatora galvenais padomdevējs vadībā un valdībā.

Princis Guns ierosināja, lai mēs pieņemam balsošanas metodi. Šī doma bija tīri rietumnieciska. Viņš mūs pārliecināja piekrist, jo tas bija galvenais veids, kā Eiropas valstis nodrošina savu valdību tiesiskumu. Mēs atļautu, lai balsis ir anonīmas,—to vēl nebija darījis neviens valdnieks Ķīnas vēsturē. Es piekritu, lai gan nedroša par iznākumu. Priekšlikums tika izdrukāts un izplatīts kopā ar vēlēšanu biļeteniem.

Mēs satraukti gaidījām rezultātus. Diemžēl puse gubernatoru neatbildēja, bet ceturtā daļa izsacīja vēlmi pārvēlēt Tun Dži reģentus. Neviens neieminējās par prinča Guna atbalstu valdībā. Guns saprata, ka par zemu novērtējis Su Šuņa ietekmi.

Klusums un noraidošā attieksme ne tikai nostādīja mūs neērtā situācijā, bet arī sapostīja piemērota laika izvēli — mūsu uzvara pār Su Šuņu bija kļuvusi rūgta. Cilvēkiem kļuva neveiksminieka žēl. Līdzjūtīgi komentāri sāka plūst no visiem Ķīnas stūriem, un tas, ļoti iespējams, varētu novest līdz dumpim.

Es zināju, ka mums jārīkojas. Mums jāmaina taktika un jādarbojas noteikti. Mans ierosinājums — Nuharu un man ar zvērestu jāapliecina, ka pirms savas nāves mūsu aizgājušais vīrs personiski iecēlis princi Gunu kā vecāko padomdevēju Tun Dži. Apmaiņā pret šo izgudrojumu princis Guns ierosinās galmam, lai Nuharu un es valdām kopā ar viņu. Viņa ietekmei vajadzētu iedrošināt cilvēkus balsot par mums.

Princis Guns piekrita plānam.

Lai paātrinātu rezultātu, es apmeklēju cilvēku, ko vēlējos satikt jau kopš Su Šuņa krišanas, — sešdesmit piecus gadus veco zinātnieku Dzjanu Dai — sabiedrisko darbinieku ar labiem kontaktiem un dedzīgu Su Šuņa kritiķi. Su Šuņs tik ļoti neieredzēja zinātnieku, ka viņš godājamajam vīram bija atņēmis visus galma titulus.

Kādā patīkamā dienā mēs ar Dzjanu Dai satikāmies viņa noplukušajā hutuna dzīvoklī. Es viņu uzaicināju uz Aizliegto pilsētu, lai viņš kļūtu par Tun Dži galveno skolotāju. Pārsteigtais un glaimotais vīrs un visa viņa ģimene metās pie manām kājām.

Nākamajā dienā Dzjans Dai uzsāka kampaņu manā labā. Stāstīdams visiem, ka viņš ir nozīmēts par Tun Dži galveno skolotāju, viņš arī piebilda, cik es esmu gudra un spējīga atpazīt īstu talantu. Viņš uzsvēra, cik esmu bijusi patiesa un dedzīga, pieņemot darbā tādus vīrus kā viņš, kas kalpotu jaunajai valdībai. Pēc tam pagāja tikai pāris nedēļu, lai politiskais vējš kļūtu labvēlīgs.

Galms saskaitīja balsis, un mēs uzvarējām.

Trīsdesmitajā novembrī, simt dienu pēc Sjieņa Fena nāves, Tun Dži valdīšanas tituls tika nomainīts no Laba pareģojuma laimes uz Atgriešanos pie kārtības. Tieši Dzjans Dai piešķīra Tun Dži varai jauno epitetu. Vārds “kārtība” būs redzams un tiks izrunāts katru reizi, kad zemnieks paskatīsies savā kalendārā.

Mūsu paziņojumā, ko rakstīju es un noslīpēja Dzjans Dai, mēs uzsvērām, ka tā nav ne Nuharu, ne mana izvēle valdīt. Kā reģentēm mums bija pienākums palīdzēt Tun Dži, bet mēs aizrautīgi gaidām dienu, kad atstāsim šo amatu. Mēs lūdzām tautas sapratni, atbalstu un piedošanu.

Pārmaiņas radīja lielu prieku. Visi Aizliegtajā pilsētā gaidīja brīdi, kad varēs nomainīt sēru drānas. Visā simt dienu ilgajā sēru periodā visi bija tērpušies tikai baltā. Tā kā vīriešiem nebija ļauts skūties, tie izskatījās kā novecojuši eremīti — ar pinkainām bārdām un spalvām, kas līda ārā no deguna un ausīm.

Nedēļas laikā Garīgās audzināšanas zāle tika izberzta tik tīra, ka spīdēja un laistījās. Zāles vidū tika novietots trīs reiz deviņas pēdas liels sarkankoka galds, pārklāts ar dzeltena zīda galdautu, kas bija izšūts ar pavasara ziediem. Aiz galda atradās pāris polsterētu zelta krēslu, kas bija domāti mums ar Nuharu. Mūsu sēdvietu priekšā atradās caurspīdīgs dzeltena zīda priekškars, kas karājās no griestiem. Tas bija simbolisks žests un norādīja uz to, ka ne jau mēs esam valdnieces, bet gan Tun Dži. Tun Dži tronis tika novietots centrā mums priekšā.

Tās dienas rītā, kad bija paredzēta pie varas nākšanas ceremonija, vairākumam vecāko ministru tika atļauts ierasties Aizliegtajā pilsētā vai nu ar palankīnu, vai zirga mugurā. Ministri un ierēdņi bija ģērbušies burvīgos kažokādas tērpos, kas rotāti ar dārgakmeņiem. Kaklarotas un cepures ar pāva spalvām vizēja no dimantiem un vērtīgiem akmeņiem.

Bez piecpadsmit desmitos Tun Dži, Nuharu un es izgājām no mūsu pilīm. Palankīnos mēs devāmies uz Visaugstākās saskaņas pili. Asa pletnes skaņa paziņoja par mūsu ierašanos. Pagalms, lai gan pilns ar tūkstošiem cilvēku, bija pavisam kluss — varēja saklausīt tikai nesēju soļus. Mani pārņēma atmiņas par savu pirmo ierašanos Aizliegtajā pilsētā, un man vajadzēja apspiest asaras.

Sava tēvoča prinča Čuņa pavadībā Tun Dži pirmo reizi iegāja zālē kā Ķīnas imperators. Pūlis unisonā nokrita ceļos un paklanījās.

Aņ-de-hai, ģērbies savā zaļajā, priežu attēliem rotātajā tērpā, gāja man blakus. Viņš nesa manu pīpi — smēķēšana bija mans jaunais hobijs, kas palīdzēja atslābināties. Es atcerējos, ka pirms dažām dienām vaicāju, ko viņš visvairāk vēlas, — es gribēju viņu apbalvot. Viņš mulsi atbildēja, ka vēlētos apprecēties un adoptēt bērnus. Viņš ticēja, ka viņa amats un bagātība piesaistītu paša izvēlētās sievietes un ka viņš pavisam nepazaudēs savu vīrišķību.

Es nezināju, vai man viņš būtu jāatbalsta. Es sapratu viņa šķērso kaisli. Ja es nedzīvotu Aizliegtajā pilsētā, es būtu sev atradusi mīļāko. Līdzīgi viņam es fantazēju par tuvību un baudu. Es ņēmu ļaunā, ka esmu atraitne un esmu novesta gandrīz līdz vājprātam no vientulības. Mani aizturēja vienīgi bailes tikt pieķertai, kā arī nevēlēšanās riskēt ar Tun Dži nākotni.

Es apsēdos blakus Nuharu un aiz sava dēla. Turot zodu gaisā, es pieņēmu klanīšanos no galma locekļiem, valdības un karaliskajām ģimenēm, sākot ar princi Gunu. Princis izskatījās skaists un jauneklīgs, stāvot blakus sirmajiem, baltbārdainajiem vecākajiem ierēdņiem. Viņam tikko bija palikuši divdesmit astoņi gadi.

Es uzmetu skatienu Nuharu, un kārtējo reizi mani pārsteidza viņas burvīgais profils. Viņa bija savā jaunajā zelta kleitā ar feniksiem, un viņai bija pieskaņota frizūra un auskari. Viņa eleganti nolieca galvu un pacēla zodu, smaidot visiem, kas pie viņas pienāca. Viņas jutekliskās lūpas veidoja klusinātu skaņu: “Celieties.”

Man tas viss tik ļoti nepatika kā Nuharu. Es domās aizlidoju pie Vuhu ezera, kur biju peldējusies kā maza meitene. Es atcerējos ūdens maigo vēsumu un brīvības sajūtu, dzenoties pakaļ meža pīlēm. Tagad es biju visspēcīgākā sieviete Ķīnā, taču mans gars bija iesprūdis pie tā tukšā zārka ar vēsā akmenī izcirsto vārdu un titulu.

Manā sentimentā piedalījās vēl kāda dvēsele. Es pamanīju Junu Lu vērojam mani no zāles stūra. Pēdējā laikā es biju pārāk aizņemta ar Su Suņa ēnu, lai atļautu savām domām aizpeldēt pie Juna Lu. Tagad, sēdēdama tronī, es redzēju viņa sejas izteiksmi un sajutu viņa iekāri. Es jutos vainīga, tomēr nespēju apturēt savu vēlmi, lai viņš pievērstu man uzmanību. Mana sirds flirtēja ar viņu, kamēr es sēdēju, ārēji neko neizrādīdama.

Princis Guns paziņoja pieņemšanas beigas. Pūlis telpā izrādīja mums ar Nuharu cieņu, kad mēs piecēlāmies. Es jutu, ka Juna Lu acis man seko. Es neuzdrošinājos atskatīties.

Tonakt, kad Aņ-de-hai nāca pie manis, es viņu atgrūdu. Es biju vīlusies un pati sev likos pretīga.

Aņ-de-hai sita savu seju ar abām rokām, līdz es viņam pavēlēju izbeigt. Viņa vaigi uztūka kā ceptas smalkmaizītes. Viņš teica, ka nevar izturēt manas ciešanas. Un viņš uzstāja, ka saprot, ko es tagad pārdzīvoju. Viņš pateicās Debesīm, ka viņš ir einuhs, un pauda, ka viņa dzīve paredzēta, lai justu līdzi manām neizmērojamām bēdām.

“Tur noteikti nav lielas atšķirības, kundze,” viņš murmināja. Tad viņš pateica kaut ko negaidītu. “Ir iespēja sevi apmierināt, kundze. Ja es būtu jūsu vietā, es steigtos, lai atrastu atrunu.”

Es sākumā neizpratu, par ko viņš runā, bet tad sapratu. Es pacēlu roku un iecirtu viņam spēcīgu pļauku. “Nelieti!”

“Lūdzu, kundze!” Einuhs izstiepa kaklu, it kā būtu gatavs vēl vienai pļaukai. “Sitiet mani, cik vēlaties, kundze. Es teikšu, kas man sakāms. Rīt sāksies oficiālā apbedīšanas ceremonija. Imperatore Nuharu jau ir atteikusies braukt. Tun Dži arī ir atļauts nebraukt, jo laiks ir pārāk auksts. Jūs būsit vienīgā, kas pārstāvēs ģimeni un izpildīs atvadu ceremoniju pie kapenēm. Cilvēks, kas jūs pavadīs, būs komandieris Juns Lu!” Viņš apklusa, skatīdamies manī ar priekā starojošām acīm. “Ceļojums līdz kapenēm,” viņš čukstēja, “ir ilgs un vientuļš. Bet to var padarīt patīkamu, kundze.”

Es devos pie Nuharu, lai pārliecinātos par to, ko Aņ-de-hai man bija teicis. Es lūdzos, lai viņa pārdomā un lai dodas kopā ar mani uz kapenēm. Viņa atteica, paskaidrojot, ka ir aizņemta ar savu jauno aizraušanos — kolekcionēt Eiropas kristālu. “Paskaties, cik apburoši ir šie kristāla koki!” Viņa norādīja uz istabu, kas bija pilna mirguļojošu lietu — stikla koki plecu augstumā, stikla krūmi ceļgala augstumā ar viscaur sakarinātiem zvaniņiem. Kaste pēc kastes, pods pēc poda bija pildīts ar stikla puķēm. No griestiem karājās sudrabotas stikla bumbas, aizvietodamas ķīniešu laternas. Nuharu uzstāja, lai paņemu vienu un pakarinu to savā pilī. Es zināju, ka nekarināšu to pie sienas vai savā dārzā. Es gribēju atgūt savus putnus un zivis. Es gribēju, lai pāvi mani ik rītu sveicinātu un baloži lidotu virs mana jumta ar piekārtām vēja stabulēm un zvaniņiem pie kājām. Es jau biju sākusi sava dārza restaurāciju, bet Aņ-de-hai — apmācīt jaunos papagaiļus. Viņš tos bija nosaucis priekšgājēju vārdos: Zinātnieks, Dzejnieks, Tan priesteris un Konfūcijs. Viņš samaksāja meistaram, lai tas izgrebj koka pūci, ko draiskulīgi nosauca par Su Suņu.

Es atgriezos pilī sarkaniem vaigiem no pastaigas sniegā. Es nekad nebiju jutusies tik viegli ievainojama. Es vēlējos, lai notiek tas, kas nedrīkstēja notikt. Es nevarēju paskatīties uz savām sajūtām no malas. Man bija bail stāties pretī savām domām. Visu nakti es centos izgrūst dīvainos tēlus no savas galvas. Es biju klints galā. Viens solis, un es nokritīšu, un mans dēls būs spiests man dāvāt virvi. Mana sirds gaidīja, kas varētu notikt ceļā uz kapenēm, bet mana galva vilka mani atpakaļ pie dēla.

Manas domas padarīja ceļojumu ļoti garu. Mani pildīja bailes un izmisums. Juns Lu izvairījās no manis pat tad, kad mēs pa nakti apstājāmies provinču gubernatoru savrupmājās. Viņš sūtīja savus kareivjus, kas mani sargāja, un lūdza viņu atvainot, kad pieprasīju viņa klātbūtni.

Tas mani aizvainoja. Ja mēs zinājām, ka viens otram patīkam un mums aizliegts pat dibināt attiecības, mums abiem būtu vieglāk atzīt savas jūtas. Mēs spētu pavērst situāciju uz labo pusi vai vismaz atbrīvoties no modrības. Es sapratu, ka runāt par šādām sajūtām būtu grūti, — mēs varējām vien dalīties sāpēs.

Es biju vīlusies, ka man nav dota iespēja izrādīt viņam savu pateicību un apbrīnu. Galu galā — viņš man izglāba dzīvību. Mani aizvainoja viņa attālināšanās, un tas bija dīvaini, ka viņš tik ļoti mazināja savu lomu manā glābšanā. Viņš man skaidri lika saprast, ka nebūtu rīkojies citādi, ja džutas maisā būtu bijusi Nuharu. Pēc viņa paaugstināšanas amatā viņš man atgrieza žuji, ko biju viņam sūtījusi. Viņš teica, ka nav to pelnījis, un lika man domāt, ka esmu sevi padarījusi par muļķi. Viņš deva mājienu, ka reiz starp mums bijis pievilkšanās mirklis, bet no viņa puses tas ir izgaisis.

Sēžot palankīnā, man bija pārāk daudz laika, ko veltīt savām domām. Es jutu, ka manī mīt divas dažādas būtnes. Viena bija saprātīga. Šī būtne apjēdza, ka jāmaksā par to, kur tagad esmu, un ka man klusībā jāizcieš sava atraitnība, līdz nomiršu. Šī būtne centās mani pārliecināt, ka, esot Ķīnas valdniecei, tas nesīs zināmu gandarījumu. Otra — nesaprātīgā — būtne nepiekrita. Tā jutās pilnīgi iesprostota. Viņa mani uzskatīja par vistrūcīgāko sievieti Ķīnā, nabagāku par zemnieci.

Es nespēju ne piekrist, ne nepiekrist abām savām pusēm. Es nedomāju, ka man būtu ļauts apkaunot imperatoru Sjieņu Fenu, tomēr es arī nedomāju, ka ir godīgi likt man pavadīt atlikušo dzīvi noslēgtībā un vientulībā. Es atkal un atkal sevi brīdināju ar vēsturiskiem piemēriem, kad karalisko atraitņu norunātās tikšanās ir beigušās ar nežēlīgu sodu. Es katru nakti iztēlojos, ka mani sarausta gabalos. Bet Juns Lu palika manā prātā.

Es centos apvaldīt savas jūtas, kā vien spēju. No Aņ-de-hai un Li Ljieņa-jina es uzzināju, ka Junam Lu nav nekādu romantisku pieķeršanos, lai gan savedējas ir klauvējušas pie viņa durvīm. Es domāju, ka spētu darīt labāk, un pārliecināju sevi, ka, ieņemot savedējas lomu, atbrīvotos no sāpēm. Man vajadzēja spēt viņā raudzīties ar vienmērīgu sirds ritmu, jo Tun Dži izdzīvošana bija atkarīga no mūsu savstarpējās saskaņas.

Es izsaucu princi Čuņu un Junu Lu uz savu telti. Mans svainis ieradās mazliet ātrāk, un es viņam apjautājos par mazo dēlēnu un manas māsas Žunas veselību. Viņš sāka raudāt un pateica, ka mans mazais māsasdēls ir miris. Viņš vainoja sievu un teica, ka mazulis nomiris no sliktas ēdināšanas. Es tam nespēju noticēt, bet tad aptvēru, ka tā varētu būt taisnība. Manai māsai bija dīvainas domas attiecībā uz ēdienu. Viņa neticēja, ka bērns jābaro, “līdz tas kļūst līdzīgs resnvēderainam Budam”, tāpēc viņa nekad neļāva zīdainim pilnīgi paēst. Neviens nesaprata, ka tas ir Žunas garīgās kaites dēļ, līdz zīdaiņa vecumā nomira divi citi viņas dēli.

Princis Čuņs lūdza mani kaut ko darīt, lai apstādinātu Žunu, jo viņa atkal bija stāvoklī. Es apsolīju, ka palīdzēšu, un piedāvāju viņam iedzert mazliet jamsa vīna. Mūsu sarunas vidū ieradās Juns Lu. Viņš bija ģērbies formastērpā, un viņa zābaki bija dubļaini. Viņš klusu apsēdās un paņēma jamsa vīna kausu. Es viņu vēroju, turpinādama sarunāties ar princi Čuņu.

Mūsu saruna pārgāja no bērniem pie vecākiem, no imperatora Sjieņa Fena līdz princim Gunām. Mēs runājām, cik labi viss izvērties, par mūsu laimi, triumfējot pār Su Suņu. Es gribēju apspriest turpmākos uzdevumus — taipinu nenokārtoto situāciju, līgumus un pārrunas ar ārvalstu spēkiem, bet princis Čuņs sāka garlaikoties un žāvājās.

Juns Lu sēdēja man tieši pretī. Es skatījos, ka viņš izdzer piecus kausus vīna. Viņa seja bija kļuvusi tumši sarkana, bet viņš ar mani nerunāja.

“Juns Lu šķiet pievilcīgs pat vīriešu acīs,” Aņ-de-hai tonakt teica, maigi ievīstīdams mani segās. “Es apbrīnoju jūsu gribasspēku, kundze. Bet mani mulsina jūsu rīcība. Kāds no tā labums, ka jūs radāt iespaidu par savu vienaldzību pret viņu?”

“Man patīk viņa klātbūtne, un tas ir viss, ko varu atļauties,” es teicu. Es lūkojos telts griestos, apzinoties, ka priekšā ir smaga nakts. “Es nesaprotu,” einuhs teica.

Es nopūtos. “Saki, Aņ-de-hai, vai šī paruna ir patiesa — ja kāds nepārtraukti trin dzelzs stieni, tad stienis pārvērtīsies par adatu?” “Es nezinu, no kā ir veidotas cilvēku sirdis, kundze, tāpēc man jāteic, ka neesmu drošs.”

“Es mēģinu sevi pārliecināt, ka pasaulē vēl ir citas interesantas lietas bez... cenšanās iegūt neiespējamo.”

“Rezultāts būs dzīšanās pakaļ nāvei.”

“Jā, kā naktstauriņš, kuru pievelk liesma. Jautājums ir tāds — vai es varu rīkoties citādi?”

“Mīlestība savā būtībā ir indīga. Bet bez mīlestības nevar dzīvot.” Viņa balss bija stingra un pārliecināta. “Tā ir piespiedu atdošanās.” “Man bail, ka šī nebūs vienīgā reize, kad ieskatīšos mūžam mainīgajā ciešanu upē.”

“Tomēr jūsu sirds negrib sevi aizsargāt.”

“Vai tad kādu var aizsargāt no mīlestības?”

“Patiesībā jūs nevarat aizmirst Junu Lu.”

“Mīlēt var dažādi.”

“Arī jūs esat viņa sirdī, kundze.”

“Lai Debesis viņu žēlo!”

“Kā jūs sevi mierināsit?” Aņ-de-hai jautāja.

“Es domāju kļūt par viņa savedēju.”

Einuhs bija šokēts. “Jūs esat traka, kundze!”

“Citas izejas nav.”

“Bet kā ar jūsu sirdi, kundze? Vai jūs vēlaties noasiņot līdz nāvei? Ja es varētu kļūt bagāts, vācot jūsu asaras no grīdas, es savā bagātībā pārspētu Dzenu Guo-faņu!”

“Manas alkas pāries, kad viņš būs aizņemts. Es sevi piespiedīšu. Palīdzot viņam, es palīdzēšu pati sev.”

Aņ-de-hai nolieca galvu. “Jums viņš ir pārāk vajadzīgs, lai...” “Es...” nespēju atrast vārdus, lai pabeigtu teikumu.

“Vai jūs esat domājusi, ko darīt, ja viņš atnāktu, teiksim, šonakt, pusnaktī, piemēram?” einuhs vaicāja pēc maza klusuma brīža.

“Ko tu runā?”

“Zinot, ko vēlas jūsu sirds, kundze, zinot, ka te ir droši, ka mēs neatrodamies Aizliegtajā pilsētā, es varētu krist kārdinājumā — tā sacīt, es varētu viņu uzaicināt uz šejieni.”

“Nē! Tu to nedarīsi.”

“Ja spēšu sevi savaldīt. Ja es jūs tik ļoti nemīlētu.”

“Apsoli man, Aņ-de-hai! Apsoli, ka tu to nedarīsi!”

“Tad sitiet mani. Jo es alkstu atkal ieraudzīt jūsu smaidu. Varbūt es jums liekos traks, bet man tas jāizsaka. Es gribu jūsu mīlestības izpausmi tikpat ļoti, cik vēlos atgūt savu vīrišķību. Es vienkārši nevaru ļaut šādai izdevībai paslīdēt garām.”

Es šurpu turpu soļoju pa telti. Es zināju, ka Aņ-de-hai ir taisnība un man kaut kas jādara, pirms mani nepārņem pati situācija. Nebija grūti saskatīt, kur aizvestu manas alkas pēc Juna Lu — pie sapņa par Tun Dži sakāves.

Es pasaucu Li Ljieņu-jinu. “Sadabū laika kavētājas no vietējā tējas namiņa,” es teicu.

“Jā, kundze, tūlīt.”

“Pusnakts dejotājas,” Aņ-de-hai teica, pārliecinādamies, ka viņa māceklis sapratis, ko es domāju.

Li Ljieņs-jins palocījās. “Es zinu labu vietu ceturtdaļjūdzi no šejienes, Persiku ciematā.”

“Nekavējoties aizsūti trīs viņu labākās meitenes pie Juna Lu,” es teicu, tad piebildu, “saki, ka tā ir dāvana no manis.”

“Jā, Jūsu Augstība.” Einuhs aizgāja.

Es pacēlu aizkaru un vēroju, kā Li Ljieņs-jins pazūd naktī. Es jutu, ka mani pārņem neizturams smagums. Mans vēders, šķiet, pildījās ar akmeņiem. Nekas nebija palicis pāri no meitenes, kas bija ieradusies Pekinā vasaras rīta blāvajā gaismā pirms desmit gadiem. Viņa bija naiva, uzticīga un zinātkāra. Viņa bija pārpilna jaunības un siltu jūtu, gatava izmēģināt dzīvi. Gadi Aizliegtajā pilsētā bija izveidojuši apvalku ap viņu, un šis apvalks bija kļuvis cietāks. Vēsturnieki viņu aprakstīs kā nežēlīgu un bez sirds. Tā runāja, ka viņas dzelzs griba ir viņu izpestījusi no vairākām krīzes situācijām.

Kad pagriezos, Aņ-de-hai manī skatījās samulsušu skatienu.

“Es esmu tāda pati kā visi,” es teicu. “Nebija vietas, kur es spētu patverties.”

“Jūs izdarījāt neiespējamo, kundze.”

Nākamajā dienā vēja nebija. Saules stari plūda caur plāniem mākoņiem. Es atrados palankīnā, un manas domas bija nomierinājušās. Es ticēju, ka tagad spēšu domāt par Junu Lu citādi. Es jutos mazāk apspiesta. Mana sirds pieņēma padarīto un pakāpeniski cēlās no gruvešiem. Pēc ilga laika es pirmo reizi sajutu, ka mani pārņem cerība. Es kļūšu par sievieti, kas piedzīvojusi visļaunāko, un tāpēc vairs ne no kā cita nebūs jābaidās.

Tomēr mana sirds ietiepīgi glabāja atmiņā veco, kas kļuva skaidrs brīdī, kad sadzirdēju zirga dipoņu blakus savam krēslam. Vienā mirklī mans prāts saskārās ar pazīstamo trakumu, izkropļojot manu gribu.

“Labrīt, Jūsu Augstība!” Tā bija viņa balss.

Satraukums un prieks mani paralizēja. Mana roka pati no sevis pacēla aizkaru. Viņa seja bija loga rāmī. Viņš bija tērpies savā lieliskajā svētku formastērpā un stalti sēdēja zirgā.

“Man patika jūsu dāvana,” viņš teica. “Tas bija ļoti smalkjūtīgi no jūsu puses.” Viņš izskatījās tumsnējāks. Viņa lūpas bija sausas, un viņa acis nebija priecīgas.

Biju apņēmusies pārvarēt savas jūtas, tāpēc atbildēju: “Man prieks.”

“Vai jūs gaidāt mani sakām, ka saprotu jūsu ziedošanos un esmu pateicīgs?”

Es gribēju teikt “nē”, bet manas lūpas nepakustējās.

“Jūs esat cietsirdīga,” viņš teica.

Es zināju — ja atmaigšu, kaut mazliet, ilgi nebūs jāgaida, līdz zaudēšu kontroli.

“Jums ir laiks atgriezties pie saviem pienākumiem.” Es nolaidu aizkaru.

Aizskanot viņa zirga dipoņai, es raudāju.

Es atcerējos Nuharu vārdus: “Sāpes dara labas lietas. Tās mūs sagatavo mieram.”

Nākamajā rītausmā mēs ieradāmies pie Sjieņa Fena kapenēm. Es gaidīju trīs stundas, līdz pienāca mirklis nolikt zārku vietā. Man brokastīs pasniedza putru. Tad trīs mūki vicināja savus vīraka kociņus un apļoja ap mani. Biezie dūmi mani smacēja. Spēlēja bungas un mūzika, un vējš kropļoja skaņu. Ainava bija kaila un plaša.

Nesēji grūda zārku ar saviem pleciem arvien tuvāk kapenēm. Es sēdēju uz ceļiem un lūdzos, lai Sjieņa Fena gars gūst mieru nākamajā dzīvē. Divsimt daoistu mūku, divsimt tibetiešu lamu un divsimt budistu dziedāja. Viņu balsis bija dīvaini saskanīgas. Es paliku ceļos altāra priekšā, līdz pārējie bija izpildījuši savas pēdējās ardievas imperatoram Sjieņam Fēnam. Es zināju, ka man nav jātur ļauns prāts uz Aņ-de-hai, kas man blakus stāstīja soli pa solim, ko man darīt, bet es tomēr gribēju, lai viņš aizveras.

Man bija jāpaliek pēdējai vienatnē kopā ar Viņa Augstību, pirms kapenes tiks aizvērtas uz visiem laikiem.

Galvenais arhitekts atgādināja ministriem, ka visam jānotiek laikā. Aprēķini pieprasīja — kapenes jāaizver dienvidū, kad saule nemet ēnu. “Citādi vitālā, debešķīgā enerģija sāks izsūkties.”

Es gaidīju savu kārtu, kamēr skatījos uz cilvēkiem, kas nāca iekšā un gāja ārā no kapenēm. Mani ceļgali kļuva jēli, un man briesmīgi pietrūka Tun Dži. Es gribēju zināt, ko viņš dara un vai Nuharu garastāvoklis ir mainījies. Viņa nebija savā ādā todien, kad uzzināja, ka visas viņas rozes ir beigtas, — barbari bija izrakuši augu saknes, meklējot “apraktos dārgumus”. Arī viņas mīļākā papagaiļa Meistara A-mi-tuo-fo kauli tika atrasti dārzā. Putns bija īpašs, jo mācēja dziedāt budistu skaitāmo pantu A-mi-tuo-fo.

Manas domas pievērsās Žunai. Es nebiju pārliecināta, ka saruna palīdzēs viņai tikt galā ar dēla nāvi. Žuna pārāk ātri nobijās, un es viņu nevainoju par viņas viedokli, ka Aizliegtā pilsēta ir briesmīga vieta, kur audzināt bērnus. Es vienīgi varēju lūgties, lai jaunā grūtniecība viņai atnestu cerību.

Aņ-de-hai šodien uzvedās dīvaini. Viņš nesa sev līdzi lielu kokvilnas maisu. Kad pajautāju, kas tur iekšā, viņš teica, ka viņa mētelis. Es nesapratu, kāpēc viņam ir jāņem līdzi mētelis, ja no apvāršņa līdz apvārsnim stiepās vien zilas debesis.

Cilvēki, kas atstāja kapenes, mani ielenca. Viņi sastājās rindā, lai mani paklanoties godinātu. Katrs vairākas minūtes paklanījās, ar pieri skarot zemi. Pāris vecāko ministru bija gandrīz akli, un viņiem bija grūti staigāt. Viņi nepieņēma manu piedošanu un uzstāja, ka viss jāizpilda pēc protokola. Neviens nejautāja, vai esmu nogurusi vai izsalkusi.

Temperatūra sāka celties. Manas rokas un ķermenis sajuta siltumu. Visiem, šķiet, jau bija gana, un visi bija gatavi doties atpakaļ. Tomēr etiķete bija jāievēro. Cilvēku rinda manā priekšā turpināja augt. Tā stiepās no ieejas vārtiem līdz akmens paviljonam. Ar acs kaktiņu es redzēju, ka nesēji savā starpā joko un sargi izskatās garlaikoti. Zirgi spārdījās. Tuksneša vējš nesa ķēmīgas, svilpjošas skaņas no tāluma. Kad saule bija virs mūsu galvām, daudzi ministri atbrīvojās un attaisīja apkaklīšu pogas. Viņi sēdēja uz zemes, gaidot, kad kapenes tiks aizvērtas.

Beidzot galma galvenais astrologs paziņoja, ka viss sagatavots. Mani pieveda pie kapenēm, kamēr Aņ-de-hai bija iegājis pirms manis visu pārbaudīt.

Astrologs teica, ka man jārīkojas vienai—saskaņā ar paražu. “Viņa Augstība ir gatavs pēdējam pasaulīgajam mirklim kopā ar jums.”

Mani pēkšņi pārņēma bailes, un vēlējos, kaut šeit ar mani būtu Juns Lu.

“Vai... kāds var nākt kopā ar mani?” es jautāju. “Vai Aņ-de-hai var palikt?”

“Nē, baidos, ka nevar, Jūsu Augstība.” Galvenais astrologs paklanījās.

Aņ-de-hai iznāca, paziņodams, ka viss iekšā ir gatavs.

Man trīcēja kājas, bet es piespiedu sevi kustēties.

“Jūsu Augstība,” es dzirdēju arhitektu saucam, “lūdzu, iznāciet pirms dienvidus.”

Tunelis šķita garš un šaurs. Kaut kas bija citādi nekā toreiz, kad mēs ar Nuharu bijām šeit ieradušās. Es dzirdēju atbalsojamies savus soļus. Varbūt tas bija jaunais iekārtojums un gobelēni. Parādījās milzīgs zelta galda pulkstenis. Es prātoju, kāpēc Viņa Augstībai nepieciešams pulkstenis. Es maz zināju par aizkapa dzīvi, bet tas, ko šeit redzēju, liecināja par to, ka ir nepieciešamība pēc daudzām lietām.

Veroties apkārt, manu skatu piesaistīja kāds gobelēns. Tas attēloja tukšas būdas kalnainā apvidū. Skaista sieviete bija atbalstījusies pret savu cjiņ. Persiku ziedi visā krāšņumā bija redzami caur apaļo logu aiz viņas. Pavasara vitalitāte nesaskanēja ar jaunās sievietes melanholiju. Viņa acīmredzot gaidīja savu vīru vai mīļāko. Viņas kailās kājas bija zīme, kas norāda viņas ilgas pēc viņa. Pārsteidzoši, bet viņas kājas bija sasietas.

Gaisma no eļļas trauka radīja saldu smaržu un oranžus starus. Tie deva siltumu sarkanajām mēbelēm. Stūrī uz galda atradās kārtās salikti dekoratīvie spilveni, segas, palagi un spilveni. Skats bija aicinošs — kā guļamistaba. Es redzēju pazīstamo galdu un krēslu, ko bija lietojis Sjieņs Fens. Augstā krēsla atzveltne bija izgrebta ar lilijām. Es atcerējos, ka uz tās vienreiz pakāru savu kleitu, kamēr pārlaidu nakti kopā ar viņu.

Mans skatiens atdūrās pret tukšo zārku ar manu vārdu. Tas bija novietots tieši blakus Sjieņa Fena zārkam, it kā es jau būtu mirusi un apglabāta tajā — tā, kā bija vēlējies Su Šuņs, tā, kā Viņa Augstība gandrīz pavēlēja, tā, kā varēja pagriezties mana dzīve. Šī būs mana mūžīgā atdusas vieta, prom no saules, prom no pavasara, prom no Tun Dži un no Juna Lu.

Man vajadzēja liet asaras. To gaidīja no imperatores. Tieši tāpēc mani atstāja vienu. Bet man nebija asaru. Ja man tās būtu, tad tās būtu par mani. Jo mana dzīve bija tas pats, kas būt apraktai dzīvai. Manai sirdij bija aizliegts svinēt savu pavasari. Tā nomira vakar, kad aizsūtīju Junam Lu tās ielasmeitas. Meitene vārdā Orhideja no Vuhu nekad nebūtu ko tādu darījusi.

Es nebiju tik drosmīga, cik gribētu. To laikam Aņ-de-hai bija sapratis. Es biju parasta sieviete un mīlēju Junu Lu.

Es nezināju, cik ilgi jau atrados kapenēs. Man nekārojās iziet un atgriezties gaismā. Es neatrastu dzīvi, pēc kuras es ilgotos ārpasaulē. Smiekli, ko reiz pazinu, bija apklusuši. Es pat nevarēju ieskatīties Junam Lu acīs. Kāda jēga iziet?

Dienvidū durvis uz ārpasauli tiks aizslēgtas uz mūžu. Dīvaini, bet manas bailes tagad bija zudušas. Šeit bija savāds miers, ērti un silti kā mātes miesās. Mani atviegloja doma, ka visas manas raizes beigtos, ja es paliktu šeit. Man vairs nevajadzēs miegā cīnīties un pamostoties no Aņ-de-hai uzzināt, ka esmu miegā kliegusi. Man nevajadzēs nolaisties līdz līmenim, ka mani mierina einuhs. Es varētu atvadīties no Juna Lu šeit, kapenēs, un būtu miers no sāpēm un agonijas. Es pārvērstu traģēdiju komēdijā. Vairs neviens man neliktu atkal ciest. Komiskā puse būtu tā, ka mani cienītu, jo es brīvprātīgi pavadītu imperatoru Sjieņu Fenu uz nākamo dzīvi. Vēsture slavētu manu tikumu, un šeit uzceltu templi, lai nākamo paaudžu konkubīnes varētu mani pielūgt.

Es skatījos uz durvīm un arbūzveidīgo bedri, un uz akmens bumbu, kas bija gatava ripot.

Mans zārks bija klāts ar baltiem ceriņiem. Es devos apskatīties, vai tas atvērts. Tas bija ciet, un es to nespēju atvērt. Kāpēc viņi to aizslēguši? Paneļi nebija izgrebti manā gaumē. Feniksu kustības bija drūmas, raksts pārāk rosīgs, krāsa pārāk spilgta. Ja es būtu māksliniece, es tam būtu pievienojusi eleganci un garu. Es liktu putniem lidot un puķēm ziedēt.

Es pamanīju kaut ko, kas šeit neiederējās. Tas bija Aņ-de-hai mētelis. Viņš to bija izklājis šeit. Manas domas iztraucēja šī pasaulīgā lieta. Kāpēc Aņ-de-hai to bija atstājis šeit?

Es dzirdēju steidzīgus soļus un vīrieša ātro elpu.

Es nebiju droša, vai šī skaņa nav manas iedomas.

“Jūsu Augstība,” Juna Lu balss sauca, “ir dienvidus!”

Nespējis laikus apstāties, viņš atsitās pret mani, uzgrūžot mani uz Aņ-de-hai mēteļa.

Mēs skatījāmies viens uz otru, un tad viņa lūpas bija uz manējām.

“Šis ir mans zārks,” man izdevās pateikt.

“Tieši tāpēc esmu uzdrošinājies...” Viņa karstā elpa atsitās pret manu kaklu. “Nevar būt grēks aizņemties mirkli no jūsu nākamās dzīves.” Viņa rokas pārslīdēja manai kleitai, bet tā bija pārāk cieši aizpogāta.

Manas kājas kļuva vājas, un es jutu, ka sāku zaudēt samaņu. Es dzirdēju baložus debesīs sūtām lejā vēja stabuļu mūziku.

“Ir dienvidus,” es dzirdēju sevi sakām.

“Un mēs esam jūsu kapenēs,” viņš teica, ieurbdams savu seju manās krūtīs.

“Ņem mani.” Es apviju savas rokas ap viņu.

Viņš atgrūdās, smagi elpodams. “Nē, Orhidej.”

“Kāpēc? Kāpēc ne?”

Viņš nepaskaidroja, bet turpināja mani atraidīt.

Es viņam lūdzos. Es teicu, ka nevēlos nevienu citu vīrieti. Man vajadzēja viņa līdzcietību un žēlastību. Es gribēju, lai viņš mani iegūst.

“Ak, Orhidej, manu Orhidej,” viņš nepārtraukti murmināja.

Skaļš troksnis atskanēja no tuneļa sākuma. Tā bija akmens vārtu skaņa.

“Arhitekts ir pavēlējis tos aizvērt!” Juns Lu pielēca kājās un steidzās uz izeju, vilkdams mani sev līdzi.

Mani pārņēma bailes iziet. Manā prātā griezās atmiņas no dzīves, kādu biju dzīvojusi. Pastāvīgie pūliņi piedienīgi izskatīties, izlikšanās, smaidi, kas mijas ar asarām. Garās bezmiega naktis, vientulība, kas apslēpj manu garu un pārvērš mani īstā spokā.

Juns Lu vilka mani no visa spēka. “Nāc, Orhidej!”

“Kāpēc tu to dari? Es tev neesmu vajadzīga.”

“Tu esi vajadzīga Tun Dži. Tu esi vajadzīga dinastijai. Un es... ” Pēkšņi — it kā salūzis — viņš apklusa. “Es gaidu, kad varēšu ar jums turpmāk strādāt, Jūsu Augstība, visu atlikušo mūžu. Bet, ja jūs vēlaties palikt, es būšu šeit kopā ar jums.”

Nometusies ceļos un ieraudzījusi viņa asarām pilnās acis, es pārtraucu cīkstēties.

“Vai mēs būsim mīļākie?” es jautāju.

“Nē.” Viņa balss bija neskaidra, bet ne vārga.

“Bet tu mani mīli?”

“Jā, mana kundze. Mana elpa, katrs mans elpas vilciens ir apliecinājums mīlestībai.”

Es izgāju gaismā un dzirdēju trīs dārdošus trokšņus, kas mums sekoja. Tā skanēja akmens bumbas, kas ieripoja savās vietās.

Mirklī, kad parādījos pūļa priekšā, ministri metās ceļos un trakoti sita savas pieres pret zemi. Viņi vienbalsīgi sauca manu vārdu. Tūkstošiem vīru, kas izpletušies kā milzīgs vēdeklis pusjūdzes garumā. Viņi bija sajaukuši manus pūliņus palikt iekšā ar manu uzticību Viņa Augstībai imperatoram Sjieņam Fēnam. Mana tikumība viņos iedvesa bijību.

Bija viens cilvēks, kas nemetās ceļos. Viņš stāvēja kādus piecdesmit jardus nostāk.

Es atpazinu viņa priežu attēliem rotāto tērpu. Viņš droši vien gribēja zināt, kas noticis ar viņa mēteli.

PATEICĪBAS

Paldies manam vīram Loidam Lofthausam, Sandrai Dijkstrai un Sandras Dijkstras literārās aģentūras komandai, Antonam Milleram un Hjūtona Miflina komandai, kā arī Ķīnas Vēstures muzejam, Ķīnas Nacionālajai bibliotēkai, Sanhajas muzejam un Aizliegtās pilsētas muzejam Pekinā.

PAR AUTORI

Enčī Mina dzimusi 1957. gadā Šanhajā. Bērnībā viņa bija Sarkanās Gvardes priekšzīmīga biedre. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa tika nosūtīta strādāt skarbos apstākļos sabiedriskā saimniecībā, no kurienes Mao kundzes palīgi viņu vēlāk izpestīja, un viņa kļuva zvaigzne Ķīnas propagandas filmu rūpniecībā. Pēc Mao nāves 1976. gadā Enčī Mina krita nežēlastībā un pameta Ķīnu, 1984. gadā emigrēja uz ASV un tagad dzīvo Kalifornijā. Iemantojusi slavu ar atmiņu grāmatu Sarkanā acālija. Imperatore Orhideja ir viņas ceturtais romāns.

Content

Mina Enčī Imperatore Orhideja

Aizliegtā pilsēta

Priekšvārds

Imperatore Orhideja

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

24

PATEICĪBAS

PAR AUTORI