de Sent-Ekziperī Antuāns

Cilvēku zeme

Antuāns de Sent-Ekziperī

Cilvēku zeme

Anrī Gijomē, mans biedri, tev es veltiju šo grāmatu.

Zeme ļauj mums uzzināt pašiem par sevi vairāk nekā visas grāmatas. Jo tā mums pretojas. Cilvēks atklāj sevi, kad mērojas spēkiem ar šķēršļi. Lai to pieveiktu, viņam vajadzīgs darba rīks. Vajadzīga ēvele vai arkls. Zemnieks, apstrādādams zemi, pamazām izvilina dabai dažu labu noslēpumu, un patiesība, ko viņš atklāj, top vispārēja. Tāpat lidmašīna, kas ir darba rīks gaisa sakaru līnijās, tuvina cilvēku visām sensenajām problēmām.

Man vēl arvien acu priekšā mana pirmā lidojuma nakts Argentīnā, tumša nakts, kurā gluži kā zvaigznes vientulīgi mirgoja retas, līdzenumā izkaisītas guntiņas.

Tumsas okeānā ikviena no tām bija zīme cilvēka apziņas brīnumam. Pie šā pavarda cilvēki lasīja, pārdomāja, šķetināja vaļsirdīgas valodas. Citā mājā varbūt centās urbties izplatījumā, nomocījās gar aprēķiniem par Andromedas miglāju. Tur — mīlēja. Tālu cita no citas laukos spīdēja uguntiņas un visas prasīja sev barību. Pat visnecilākās, pat dzejnieka, skolotāja, namdara uguntiņa. Un šo dzīvo zvaigžņu vidū cik daudz aizdarītu logu, nodzisušu zvaigžņu, aizmigušu cilvēku!

Vajag mēģināt rast saskari. Vajag lūkot sazināties ar vienu otru no šim uguntiņām, kas deg līdzenumā tālu cita no citas.

I  LĪNIJA

Tas notika 1926. gadā. Es, jauns pilots, nule kā biju iestājies darbā Latekoēra sabiedrībā, kas vēl pirms «Aeropostale» un «Air-France» uzturēja gaisa sakarus starp Tulūzu un Dakāru. Tur es mācījos amatu. Tāpat kā citiem biedriem, man bija jāiztur pārbaudes laiks, kāds paredzēts visiem jaunajiem, pirms tiem ir gods vadīt pasta lidmašīnas. Izmēģinājumā lidojumi, lidojumi starp Tulūzu un Perpiņjanu, garlaicīgas meteoroloģijas mācības ledainā angārā. Mēs dzīvojām bailēs no Spānijas kalniem, ko vel nepazinām, un godbijībā pret vecajiem.

Šie vecie, kad sastapām viņus restorānā, bija nīgri, turējās mazliet savrup un no augšienes dāļāja mums savus padomus. Un, kad dažkārt kāds no viņiem lietū izmirkušā ādas vamzī ar nokavēšanos atgriezās no Alikantes vai Kasablankas un viens otrs no mums bikli iejautājās par lidojumu, viņu strupās atbildes tādās vētras dienās uzbūra mums teiksmainu pasauli, kas bija pilna cilpu, lamatu, negaidīti uznirstošu, klinšainu šķautņu un viesuļvirpuļu, kuri spētu izraut ciedras ar visām saknēm. Melni pūķi sargāja ieleju vārtus, zibeņu kūļi vainagoja kalnu kores. Vecie ar gudru ziņu prata uzturēt mūsos cieņu. Tomēr laiku pa laikam dažs no viņiem neatgriezās, palikdams cienījams uz mūžu mūžiem.

Tāpat atceros, kā reiz atgriezās Biri, kas vēlāk nositās Korbjēros. Vecais pilots apsēdās mūsu vidū no sasprindzinājuma vēl salīkušiem pleciem un, nebilzdams ne vārda, sāka gausi ēst. Tas bija vakarā pēc vienas no tām aizlijušajām dienām, kad debesis visas līnijas garumā klāj mākoņi, kad pilotam visi kalni šķiet valstāmies zaņķī kā no ķēdes norāvušies lielgabali, kas vagoja seno laiku burinieku klāju. Es paskatījos uz Birī un, norijis siekalas, beidzot iedrošinājos pajautāt, vai lidojums bijis grūts. Sarauktu pieri, noliecies pār šķīvi, Biri mani nedzirdēja. Lidojot sliktā laikā vaļējās lidmašīnās, pilots, lai labāk redzētu, izliecās ārpus aizsargstikla, un pēc tam viņam vēl ilgi ausīs skanēja vēja svelpās. Beidzot Birī pacēla galvu, it kā sadzirdējis manu jautājumu, it kā ko atcerēdamies, un piepeši sāka skaļi smieties. Dzidrie smiekli mani pārsteidza, jo Birī smējās reti; šie spējie smiekli padarīja gaišu viņa nogurumu. Nekādu citu paskaidrojumu par savu uzvaru viņš nedeva, bet, galvu nodūris, klusēdams turpināja gremošanu. Taču piesmēķētajā restorānā starp sīkajiem ierēdņiem, kas šeit stiprinājās pēc nožēlojamiem dienas pūliņiem, es šai biedrā ar sagumušajiem pleciem saskatīju neparastu dižciltību; zem raupjās ārienes pavīdēja eņģelis, kas bija uzvarējis pūķi.

Beidzot pienāca vakars, kad arī mani iesauca direktora kabinetā. Viņš vienkārši sacīja:

— Jūs startēsiet rīt.

Es paliku stāvam, gaidīdams, kamēr mani atlaidīs. Bet, brīdi klusējis, viņš piebilda:

— Vai jūs zināt noteikumus?

Tai laikā uz motoriem nevarēja paļauties tā kā mūsdienās. Bieži gadījās, ka tie bez kāda brīdinājuma, ar apdullinošu plīstošu trauku šķindoņu mūs pēkšņi pameta likteņa varā. Tad atlika cerēt uz Spānijas klinšainās zemes garozas žēlastību, kas nesolīja patvērumu. «Ja motorā kas plīst, mēs teicām — ak vai! — ar lidmašīnu drīz vien notiek tas pats.» Bet vienu lidmašīnu var aizstat ar citu. Par visu svarīgāk ir akli neuzskriet klintīm. Tāpēc, piedraudot ar visbargākajiem sodiem, mums bija aizliegts kalnainā apvidū lidot virs mākoņu segas. Avārijas gadījumā pilots, ieslīgdams baltajās pakulās, varēja uzdurties neredzamām kalnu smailēm.

Un tāpēc tai vakarā kāda rāma balss vēl pēdējo reizi atgādināja noteikumus:

— Lidot uz Spāniju pēc kompasa virs mākoņiem ir ļoti jauki, ļoti eleganti, tomēr . . .

Un vēl rāmākā balsī:

— ... tomēr atcerieties: zem mākoņu jūras... ir mūžība.

Un pēkšņi mierīgā, tik vienādā un vienkāršā pasaule, kas atklājas, kad paceļamies virs mākoņiem, ieguva manās acīs jaunu nozīmi. Tās rāmums izrādījās slazdi. Es iedomājos milzīgās, baltās lamatas tur, lejā, zem manām kājām. Tur apakšā nevaldīja, kā varētu likties, ne ļaužu trauksme, ne kņada, ne pilsētu dzīvīgā dima, bet vēl pilnīgāks klusums, vēl dziļāks miers. Baltā gleja man kļuva par robežu starp reālo un nereālo, zināmo un nezināmo. Un es jau nojautu, ka viss, ko mēs redzam, gūst jēgu tikai tad, ja uz to raugās caur kādas kultūras, civilizācijas vai aroda prizmu. Arī kalnieši pazīst mākoņu jūras. Tomēr viņi tur nepamana šo teiksmaino aizkaru.

«<>

Iziedams no kabineta, jutu bērnišķīgu lepnumu. Citurīt arī es būšu atbildīgs par pasažieriem atbildīgs par Āfrikas pasta lidmašīnu. Taču manī bija arī liela pazemība. Jutos nepietiekami sagatavots. Spānijā bija maz patvēruma iespēju. Baidījos, ka, draudot avārijai, nezināšu, kur meklēt līdzena lauka drošību. Noliecies pār sausajam kartēm, veltīgi pūlējos atrast man vajadzīgos norādījumus; tāpēc ar lepnuma un bikluma pilnu sirdi devos pavadīt šo kaujas priekšvakaru pie sava drauga Gijomē. Gijomē šos ceļus bija pārstaigājis pirms manis. Gijomē zināja ne vienu vien āķi, kas atslēdza mums Spānijas vārtus. Es gribēju, lai Gijomē mani iesvaida amatā.

Redzēdams mani ienākam, viņš pasmaidīja:

— Es jau zinu jauno vēsti. Vai esi apmierināts?

Viņš piegāja pie skapīša, paņēma pudeli portvīna

un glazēs un, vēl vienmēr smaidīdams, atgriezās:

— Tas mums jāapslaka. Gan redzēsi, viss būs labi.

Viņš izstaroja paļāvību — kā spuldze gaismu. Dažus gadus vēlāk mans draugs pārspēja pasta lidojumu rekordu virs Andu Kordiljeriem un Dienvidatlan-tijas. Bet tovakar, sēdēdams pie lampas uzrotītām krekla piedurknēm un sakrustotām rokām, viņš man uzsmaidīja vislabvēlīgāko smaidu un vienkārši sacīja: «Būs reizes, kad negaisi, migla, sniegs tev sagādās pamatīgas galvassāpes. Tad atceries tos, kas 'to visu pieredzējuši pirms tevis, un saki sev: tas, ko izdevies veikt citiem, vienmēr ir veicams.» Es tomēr atritināju kartes un lūdzu viņu kopā ar mani paskatīties lidojuma maršrutu. Un, noliecies lampas gaisma par karti plecu pie pleca ar vecāko biedru, atguvu skolas gadu mieru.

Cik tā bija neparasta ģeografijas stunda! Gijomē man neko nemācīja par Spāniju, viņš padarīja Spāniju par manu draudzeni. Gijomē nerunāja par hidrogrāfiju, nedz iedzīvotājiem, nedz lopu skaitu. Viņš nestāstīja par Gvadiksu, bet par trim apelsīnu kokiem kāda lauka malā Gvadiksas tuvumā: «Piesargies no tiem, atzīmē uz kartes ...» Un trīs apelsīnu koki uz manas kartes turpmāk ieņēma vairāk vietas nekā Sjeranevada. Viņš nerunāja par Lorku, bet gan par kādu parastu fermu Lorkas tuvumā. Par dzīvi šai fermā. Par tās saimnieku. Un saimnieci. Un šie divi cilvēki kaut kur tūkstoš pieci simti kilometru tālumā kļuva bezgala nozīmīgi. Noenkurojušies savā kalna nogāzē zem savām zvaigznēm, viņi, līdzīgi bāku sargiem, allaž bija gatavi sniegt ļaudīm palīdzīgu roku.

Tā mēs izvilkām no aizmirstības, no neaptverama tāluma daudz ko tādu, kas nav zināms nevienam ģeografam pasaulē. Jo ģeogrāfus interesē vienīgi Ebra, kas dzesē slāpes lielam pilsētām, nevis strautiņš, kas, paslēpies zālē rietumos no Motrilas, padzirda kādas pārdesmit puķes. «Sargies no strautiņa, tas bojā lauku ... Atzīmē arī to uz kartes.» Protams! Motrilas čūskulēnu es neaizmirsīšu! Viņš izskatījās tik niecīgs, labi, ja ar savu liego čaloņu spēja savaldzināt dažas vardes, taču gulēja, pievēris tikai vienu aci. Izstiepies zem zāles šai debešķīgajā nolaišanās vietā, viņš man uzglūnēja no divtūkstoš kilometru tālienes. Pie pirmās izdevības viņš mani pārvērstu liesmu kūlī. ..

Tikpat noteikti man bija gaidāma sastapšanās ar trīsdesmit cīņai gatavotiem auniem, kas ganījās kalna nogāzē un varēja ik brīdi uzbrukt. «Tu domā, ka nora ir brīva, un te pēkšņi trīsdesmit auni metas tev zem riteņiem .. .» Uz tik nodevīgu draudu es atbildēju ar pārsteiguma smaidu.

Un lampas gaismā Spānija uz manas kartes pamazām pārvērtās pasaku zemē. Es atzīmēju ar krustiņiem patvēruma vietas un slazdus. Atzīmēju fermu, trīsdesmit aunus, strautiņu. Noteiktā vietā iezīmēju avju gani, kam ģeogrāfi nebija pievērsuši uzmanību.

Atvadījies no Gijomē, jutu, ka man vajag paklaiņot aukstajā ziemas vakarā. Uzsitu mēteļa apkakli un jaunas degsmes pilns iejuku gājējos, kas neko no visa tā nezināja. Lepns uz savu noslēpumu es soļoju svešu ļaužu drūzmā. Sie nejēgas mani nepazina, bet, gaismai ataustot, viņi līdz ar pasta maisu kravu uzticēs man savas rūpes un centienus. Viņi nodos manās rokās savas cerības. Tā, ievīstījies mētelī, es soļoju viņu vidū kā aizgādnis, bet viņi ir nenojauta manu gādību.

Viņi arī neuztvēra zīmes, ko man raidīja nakts. Jo sniega vētra, kas varbūt kaut kur brieda un taisījās sarežģīt manu pirmo lidojumu, skāra mani līdz sirds dziļumiem. Zvaigznes dzisa cita pēc citas. Kā lai šie dīkie gājēji to pamanītu? Vienīgi man tika uzticēts noslēpums. Man paziņoja ienaidnieka pozicijas pirms kaujas ...

Taču tik svarīgos signālus es saņēmu, iedams gar apgaismotiem skatlogiem, kuros margoja Ziemsvētku dāvanas. Tur šķita naktī izlikti visi zemes labumi, un es izbaudīju atteikšanās lepno reibumu. Es biju karotājs, kam draudēja briesmas. Ko gan man nozīmēja mirdzošie kristāli, svētku vakara rota, lampu abažūri, grāmatas? Ap mani jau skalojās miglas pielijušās debesis, es, pasta līnijas pilots, jau kodu lidojuma nakšu rūgtumā.

Bija trešā rīta stunda, kad mani pamodinaja. Ar strauju grūdienu atdarīju slēģus, ievēroju, ka pilsētā līst, un dziļā nopietnībā saģērbos.

Pusstundu vēlāk, sēdēdams uz savas mazās ceļa somas, es savukārt uz lietū zvīļojošās ietves gaidīju, kad mani uzņems omnibuss. Tik daudzi biedri pirms manis savā iesvaidīšanas dienā ar mazliet nomāktu sirdi bija izjutuši tās pašas gaidas. Beidzot, grabēdams kā veci dzelži, ielas stūrī parādījās šis seno dienu satiksmes līdzeklis, un es, tāpat kā citkārt mani biedri, izmantoju tiesības iespiesties uz soliņa starp miegaino muitas ierēdni un dažiem kantoristiem. Omnibusā oda pēc pelējuma, pēc iestādes putekļiem, vecas kancelejas, kurā iestieg cilvēka dzīve. Ik pēc puskilometra omnibuss apstājās, lai uzņemtu vēl kādu darbvedi, vēl kādu muitas ierēdni vai inspektoru. Snaudošie braucēji iekāpēja sveicienu atņēma ar neskaidru ņurdoņu, un jaunais pasažieris, kā nekā iekārtojies, ar! tūlīt aizsnaudās. Tā bija skumīga kratīšanās pa Tulūzas nelīdzeno bruģi, un, iejucis ierēdņu barā, līnijas pilots sākumā no tiem nemaz neatšķīrās ... Garām slīdēja laternu stabi, un lidosta tuvojās, un vecais, ļodzīgais omnibuss vairs bija tikai pelēcīga kūniņa, no kuras cilvēks izkāps pārveidots.

Katrs biedrs tādā rītā ir jutis, ka viņā zem ievainojama apakšnieka čaulas, kurš vēl pakļauts inspektora nīgrumam, dzimst cilvēks, kas būs atbildīgs par Spānijas un Āfrikas pastu, dzimst tas, kurš trīs stundas vēlāk, zibeņiem liesmojot, uzbruks Ospitalē pūķim ... un četras stundas vēlāk, to uzvarējis, ar pilnām tiesībām pats brīvi izlems, vai lidot ar līkumu pār jūru, vai doties tiešā uzbrukumā Alkoja masīvam; dzimst tas, kuram būs darīšanas ar negaisu, kalniem un okeānu.

Gluži nemanāms svešo pasažieru vidū — katrs hicdrs tādā rītā zem Tulūzas ziemas drūmajām debesīm ir jutis, kā viņā aug valdnieks, kas piecas stundas vēlāk, atstājis aizmugurē ziemeļu lielu un sniegus, atraidījis ziemu, samazinās motora apgriezienus un sāks tuvoties zemei pilnā vasaras briedumā Alikantes spožajā saulē.

Vecā omnibusa vairs nav, bet tā askētisms, tā neērtums vēl dzīvo manā atmiņā. Tas labi simbolizēja nepieciešamo sagatavošanos mūsu aroda skarbajiem priekiem. It viss tur norisa ar pārsteidzošu atturību. Atceros, ka trīs gadus vēlāk no sarunas, kurā netika pārmīti ne desmit vārdi, es tur uzzināju par lidotāja Lekrivēna nāvi; viņš bija viens no daudzajiem līnijas biedriem, kuri kādā miglainā dienā vai naktī atstāja dienestu uz mūžu.

Arī toreiz bija trešā rīta stunda, omnibusā valdīja tāds pats klusums, kad mēs dzirdējām tumsā neredzamo direktoru sakām inspektoram:

— Lekrivēns šonakt Kasablankā nav nosēdies.

— Tā! — inspektors atsaucās. — Tā?

Un, iztraucēts no sapņa, viņš lūkoja pamosties, lai pierādītu savu centību, un piebilda:

— Jā? Viņam nav izdevies tikt cauri? Vai viņš griezies atpakaļ?

No omnibusa dziļuma atskanēja vienkārša atbilde: «\'ē.» Mēs gaidījām turpinājumu, bet viss palika klusu. Un, jo vairāk sekundu aiztecēja, jo skaidrāks kļuva, ka šim «nē» vairs nesekos neviens cits vārds, ka šis «nē» ir galīgs, ka Lekrivēns ne tikai nav nosēdies Kasablankā, bet ka viņš nekad nekur vairs nenosēdīsies.

Un tā arī es torīt, sava pirmā lidojuma rītausmā, biju pakļauts mūsu aroda rituālam un, raugoties pa omnibusa logu uz spožo bruģi, kurā atspīdēja ielu laternas, jutu, ka man zūd paļāvība. Lietus peļķēs vējš uzvirmoja platus palmu zarus. Un es domāju: «Manā pirmajā pasta lidojumā .. . patiešām ... man neveicas.» Pacēlu acis pret inspektoru: «Laiks būs slikts?» Inspektors pievērsa logam gurdu skatienu. «Tas vēl neko nepierāda,» viņš beidzot norūca. Un es sev jautāju, pēc kādām zīmēm tad nosakāms slikts laiks. Gijomē iepriekšējā vakarā ar vienu vienīgu smaidu bija izdzēsis visus nelabos paredzējumus, ar kādiem mūs nomocīja vecie, tomēr man atausa atmiņā: «Ja tādam, kas nepazīst uz līnijas katru akmentiņu, gadās iekļūt sniega vētrā, tad man viņa žēl... patiesi žēl! Vecajiem vajadzēja saglabāt savu prestižu, un viņi kratīja galvu un uzlūkoja mūs ar mazliet nomācošu līdzjūtību, it kā nožēlodami mūsu nevainīgo naivumu.

Un patiešām — cik daudziem no mums šis omnibuss nebija devis pēdējo patvērumu? Sešdesmit biedriem, astoņdesmit? Kādā lietainā rītā viņus bija vedis tas pats nerunīgais šoferis. Paskatījos apkārt: tumsā spīgoja spoži punkti, cigaretes iegailējās līdzkop pārdomām. Cik daudzus no mums šie ceļa biedri bija izvadījuši pēdējā gaitā?

Man gadījās uztvert arī klusā balsī risinātas, vaļsirdīgas sarunas. Tās skāra slimības, naudu, sīkās mājas rūpes. Sīs sarunas atklāja tā pelēkā cietuma sienas, kurā cilvēki bija paši sevi ieslodzījuši. Un piepeši es skatīju vaigu vaigā likteni.

Vecais kantorist, mans ceļa biedri omnibusā, neviens nekad nav pamudinājis tevi bēgt no tava cietuma, un tu tāpēc neesi vainojams. Tu esi cēlis savu mieru, aizmūrēdams, kā to dara termīti, katru gaismas spraugu. Tu esi saritinājies savā sīkpilsoņa drošībā, savā rutīnā, provinces dzīves smacīgajos rituālos, tu esi uzbēris nožēlojamu aizsargvalni pret vējiem un jūras paisumu un bēgumu, un zvaigznēm. Tu nevēlies, lai tevi satrauktu lielas problēmas, pietiekami grūti tev bijis aizmirst, ka esi cilvēks. Tu nebūt neesi klejojošas planētas apdzīvotājs, tevi nenodarbina jautājumi, kam nav atbildes, — tu esi Tulūzas sīkpilsonis. Neviens nav tevi sagrābis aiz pleca un sapurinājis tad, kad vēl nebija par vēlu. Tagad māli, no kā tu esi veidots, ir izkaltuši, sarepējuši un neviens vairs nespēs atmodināt snaudošo muziķi, dzejnieku vai zvaigžņu pētnieku, kas varbūt iesākuma dzīvoja tevī.

Es vairs nesūdzos par lietus brāzmām. Mana aroda burvība atver man pasauli, kur pēc pāris stundām bezbailīgi došos pretim melniem pūķiem un zilu zibeņu matiem rotātām kalnu korēm, — pasauli, kur es, naktij iestājoties, atbrīvots lasīšu savu ceļu debesu spīdekļos.

Tādas bija mūsu amata kristības, un mēs uzsākām lidojumus. Visbiežāk tie norisinājās bez starpgadīju-jumiem. Kā profesionāli ūdenslīdēji mēs mierīgi ienirām savas valstības dziļumos. Šodien tā ir labi izpētīta. Lidotājs, mehāniķis un radists vairs nedodas riskantā dēkā, bet ieslēdzas laboratorijā. Viņi vadās pēc rādītājbultu spēles, nevis pēc slīdošām ainavām. Tur, ārā, slienas tumsā tīti kalni, taču tagad tie vairs nav kalni, bet neredzami spēki, kuru tuvošanās jāaprēķina. Radists spuldzes gaisma rāmi pieraksta skaitļus, mehāniķis izdara atzīmes kartē, un lidotājs koriģē virzienu, ja kalni ir novirzījušies sāņus, ja virsotnes, ko viņš gribējis apbraukt no kreisas puses, slepenība izvērsušās viņa priekšā tiešā frontē.

Dežurējošie radisti uz zemes visi vienlaikus rūpīgi ieraksta savās burtnīcās to, ko diktē viņu biedrs: «Laiks — nulle četrdesmit. Kurss — 230. Uz borta viss kārtībā.»

Tā šodien cilvēki veic lidojumus. Viņi nemaz nejūt, ka atrodas kustībā. Viņi ir tālu — gluži kā naktī uz jūras — no jebkura pieturas punkta. Vienīgi motori piepilda šo apgaismoto istabu ar trīsām, kas to pārveido pašā būtībā. Vienīgi laiks rit. Vienīgi ciparnīcās, radiospuldzēs un rādītājbultās noris kādi neredzami alķīmiski procesi. Ar katru mirkli šīs noslēpumainās svārstības, klusinātie vārdi, sasprindzināta uzmanība tuvina brīnumu. Un, kad laiks ir klāt, pilots var droši piespiest pieri pie lidmašīnas loga stikla. No Nebūtības ir dzimis zelts: tas mirgo lidlauka ugu nīs.

Un tomēr mums visiem ir gadījies, ka divu stundu lidojuma attālumā no aerodroma pēkšņi kāda īpaša atskārsme liek izjust tādu tālumu, it ka mēs atrastos Indijā, — tādu tālumu, no kura nav ccribu atgriezties.

Tā jutās Mermozs, kad pirmoreiz hidroplānā pārlidoja Dienvidatlantiju un pievakare tuvojas Potonu-aras apgabalam. Viņš redzēja priekšā ar katru mirkli ciešāk sak|aujamies viesuļvētras astes, gluži kā mūri ceļamies; tad satumsa nakts, apslēpdama ienaidnieka gatavošanos. Un stundu vēlāk, izkļuvis zem mākoņiem, viņš šķita nonācis pasakainā karaļvalstī.

Kā melni tempļa pīlāri no jūras slējās bieži ūdens viesuļstabi, kas likās nekustīgi. Galos piebilduši, tie balstīja zemo, tumšo vētras velvi, bet caur velves plaisām krita gaismas strēles, un starp pīlāriem spīdēja pilnmēness, apmirdzēdams salto juras klonu. Un Mermozs turpināja ceļu caur šim neapdzīvotajām drupām, dodamies no gaismas strēlēs uz gaismas strēli, līkumodams ap milzu pīlāriem, kur droši vien krāca gaisā paceltais ūdens; četras stundas viņš virzījās gar mēness plūsmām uz tempļa izeju. Aina bija tik aizraujoša, ka, beidzot pārlidojis Potonuāru, Mermozs atskārta, ka viņam nemaz nav bijis bail.

Atceros ari kādu 110 tiem brīžiem, kad zūd reālās pasaules robežas: tonakt Sahāras lidlauki bija nepareizi nopeilējuši mūsu atrašanās vietu, un viņu radio-gramas mūs smagi maldināja — radiotelegrafistu Neri un mani. Kad, ieraudzījis miglas plaisas dziļumā paspīdam ūdeni, es strauji pagriezu lidmašīnu pret krastu, mēs nezinājām, cik ilgi jau esam lidojuši virs atklātas jūras.

Mēs nebijām droši, ka sasniegsim krastu, jo varēja pietrūkt degvielas. Ja ari tiktu malā, pēc tam vēl jāatrod nolaišanās vieta. Tas bija laiks, kad mēness riet. Bez ziņām par leņķi mēs, kas bijām jau kurli, pamazām kļuvām akli. Mēness dzisa kā blāvi plēnējoša ogle miglā, kas līdzinājās sniegotai kāpai. Ari debesīs virs mums savilkās mākoņi, un tālāk mēs lidojām starp miglu un mākoņiem — pasaulē, kurā nebija nedz gaismas, nedz vielas.

Lidlauki, kas mums atbildēja, nespēja noteikt mūsu atrašanās vietu: «Atrašanās vieta nezināma... Atrašanās vieta nezināma ...» — jo mūsu balss šķita na-kam no visurienes un ne 110 kurienes.

Un piepeši, kad mums jau sāka zust cerības, pie apvāršņa priekšā pa kreisi parādījās spožs punkts. Mani pārņēma brāzmains prieks, Neri pieliecās man, un es dzirdēju, ka viņš dzied. Tas varēja būt tikai lidlauks, lidlauka starmetis, jo Sabāra naktī visa tinas tumsā, izveidodama milzīgu, mirušu klajumu. Gaisma uzdzirkstīja, tad nodzisa. Mēs bijām uzņēmuši kursu uz kādu rietošu zvaigzni, kas īsu brīdi iemirdzējās pie apvāršņa starp miglas slāni un mākoņiem.

Mēs redzējām paspīdam vēl citas uguntiņas un slepenā cerībā ņēmām kursu uz katru no tām pēc kārtas. Un, kad uguntiņa nenodzisa, mēs izdarījām vis-pēdējo mēģinājumu. «Redzam uguni,» Neri ziņoja Sisnerosas lidlaukam. «Nodzēsiet un trīsreiz iededziet savu starmeti!» Sisnerosa nodzēsa un atkal iededza starmeti, bet nežēlīgā gaisma, ko neizlaidām no acīm, pat neietrīsējās — neuzpērkamā zvaigzne.

Kaut gan degviela gāja uz beigām, mēs katrreiz uzķērāmies uz zelta āķa, katrreiz likās — tā patiešām ir starmeša gaisma, tas ir lidlauks un dzīvība, tad atkal bija jāmaina zvaigzne.

Un tad mēs jutām, ka esam apmaldījušies izplatījumā starp simtiem mums nesasniedzamu planētu, apmaldījušies, meklēdami vienīgo īsto, mūsējo, to vienīgo planētu, uz kuras ir mums tuvās ainavas, draudzīgās mājas, mīļie cilvēki.

Vienīgo planētu, uz kuras... Attēlošu jums ainu, kas man parādījās iedomās, kaut gan tas jums varbūt liksies bērnišķīgi. Taču arī vislielākajās briesmās nepagaist cilvēka prasības — un es jutu slāpes un izsalkumu. Ja atradīsim Sisnerosu, varēsim turpināt ceļu ar pilnu degvielas krājumu un agrā rīta dzestrumā sasniegsim Kasablanku. Darbs beidzies! Mēs ar Neri dosimies uz pilsētu. Tur var uzmeklēt kafejnīcas, kas atvērtas jau līdz ar ausmu . . . Neri un es — mēs apsēdīsimies pie galdiņa un šeit pilnīgā drošībā, smiedamies par aizvadīto nakti, iebaudīsim karstus radziņus un kafiju ar pienu. Neri un es — mēs saņemsim rita dāvanu, ko dos mums dzīve. Arī veca zemniece sasniedz savu dievu tikai caur svētbildi, naivu medaļu, lūgšanas krellēm: uz mums jārunā vienkāršā valodā, lai mēs saprastu. Tā man viss dzīvesprieks bija sakopots pirmajā karsta un smaržīgā dzēriena malkā — piena, kafijas un labības sajaukumā, kas cilvēku ved sakaros ar klusām ganībām, eksotiskām plantācijām un nobriedušām druvām, ved sakaros ar visu zemi. Tik daudzu zvaigžņu vidū tikai viena spēj radīt un sniegt mums smaržīgā dzēriena kausu rītausmas azaidam.

Taču nepārvaramais attālums starp mūsu kuģi un apdzīvoto zemi arvien pieauga. Visas pasaules bagātības ietvēra viens puteklītis, kas bija pazudis starp zvaigznājiem. Un astrologs Neri, pūlēdamies to pazīt, vēl arvien neatlaidīgi raidīja jūgšanas zvaigznēm.

Pēkšņi viņa dūre pagrūda mani aiz pleca. Uz zīmītes, par ko vēstīja dunka, es izlasīju: «Viss kārtībā, nupat uztveru lielisku ziņu ...» Un es ar pukstošu sirdi gaidīju, kamēr viņš man pārrakstīs tos dažus vārdus, kas mūs glābs. Beidzot saņēmu šo debesu dāvanu.

Tā nāca no Kasablankas, kuru bijām atstajuši iepriekšējā vakarā. Pārraidē aizkavējusies, vēsts negaidot sasniedza mūs divtūkstoš kilometru tālumā — starp mākoņiem un miglu maldāmies virs jūras. To

7 — Antuāns de Sent-Ekziperī sūtīja valdības pārstāvis Kasablankas lidostā. Es lasīju: «Sent-Ekziperī kungs, esmu spiests ziņot uz Parīzi un prasīt, lai uzliek jums sodu. Startējot no Kasablankas lidlauka, jūs izdarījāt pagriezienu pārāk tuvu angāriem.» Taisnība, biju izdarījis pagriezienu pārāk tuvu angāriem. Taisnība arī tas, ka šā cilvēka amats bija skaisties. Lidostas kantori es būtu lēnprātīgi uzklausījis pārmetumu, bet tas sasniedza mūs šeit, kur tam nevajadzēja mūs sasniegt. Seit — miglas blīvā, starp pārāk retajam zvaigznēm un draudošo jūru — tas bija nevietā. Mēs turējām savās rokas mūsu likteņus, pasta un mūsu kuģa likteni, mums nenācās viegli vadīt stūri tā, lai paliktu dzīvi, un šis cilvēks izgāza pār mums savas sīkās dusmas. Taču mēs nebūt nenoskaitāmies, Neri un es — mēs abi izjutām spēju, gavilējošu prieku. Seit noteicēji bijām mes, valdības ierēdnis mums to lika atskārst. Vai šis kapralis jau no mūsu uzšuvēm vien nebija pamanījis, ka esam paaugstinati par kapteiņiem? Viņš iztraucēja mūsu sapni, kad mēs dziļā nopietnībā mērojam simt soļus no Lielā Lāča uz Strēlnieku un atpakaļ, kad vienīgais pietiekami plaša vēriena notikums, kas spēja sagadāt mums raizes, bija mēness nodevība.

Planētai, no kuras šis cilvēks mums sevi atgādināja, bija tikai viens vienīgs tiešs pienākums — paziņot mums precīzus skaitļus, lai mēs varētu aprēķināt savu atrašanās vietu šeit, starp zvaigznēm. Skaitļi bija nepareizi. Citādi planētai pagaidām pienāktos klusēt. Un Neri man rakstīja: «Labāk būtu, ja viņi neniekotos, bet palīdzētu mums nokļūt kaut kur...» «Viņi» nozīmēja visas zemeslodes tautas ar to parlamentiem, senātiem, floti, armiju un valdnie-kiern. Un, pārlasījuši telegramu, ko sūtīja neprātis, kurš gribēja ar mums izrēķināties, uzņēmām kursu uz Merkūru.

Mūs izglāba visdīvainākā nejaušība: pienāca brīdis, kad, atmetis cerību jebkad sasniegt Sisnerosu, es pagriezu lidmašīnu perpendikulāri krastam un nolēmu nemainīt kursu, kamēr izbeigsies degviela. Tādejādi vēl bija kaut cik izredžu nenogrimt jūrā. Diemžēl, māņu starmeši bija aizvilinājuši mani diezin kur. Diemžēl, arī biezā migla, kura mums nāksies ienirt pašā nakts vidū, mazināja izredzes sasniegt zemi bez katastrofas. Taču man nebija izvēles.

Mūsu stāvoklis bija tik skaidrs, ka es tikai necerīgi paraustīju plecus, kad Neri pabāza man zīmīti ar ziņu, kas vēl pirms stundas būtu mūs glābusi: «Sis-nerosa mēģina noteikt mūsu atrašanās vietu. Sisne-rosa norāda: divi simti sešpadsmit — aptuveni...» Sisnerosa vairs nebija pazudusi tumsā, Sisnerosa atklājās, kļuva taustāma un aizsniedzama tur, pa kreisi no mums. Jā, bet cik tālu? Mēs ar Neri īsi apspriedāmies. Par vēlu. Abi bijām vienis prātis. Dzīdamies pēc Sisnerosas, mēs riskējām nesasniegt krastu. Un Neri atbildēja: «Degviela atlikusi vienai stundai; turam iepriekšējo kursu uz deviņdesmit trīs.»

Pa to laiku lidlauki pamodās cits pēc cita,, Mūsu sarunā iejaucās Agadīras, Kasablankas, Dakāras balsis. Šo pilsētu radiostacijas bija sacēlušas trauksmi lidostās. Lidostu priekšnieki bija brīdinājuši biedrus. Un pamazām viņi sapulcējās ap mums ka ap sirdzēja gultu. Veltīga atsaucība, tomēr atsaucība. Neauglīgi padomi, taču tik aizkustinoši!

Un tad pēkšņi atskanēja Tulūzas balss — Tulūzas, kas atradās pašā līnijas galā, pazudusi kaut kur četri tūkstoši kilometru tālumā. Tulūza uzreiz un bez kāda ievada noprasīja: «Vai lidmašīna, kuru vadāt, nav F... (Esmu piemirsis imatrikulāciju.) Jā. — Tad jums degvielas pietiek vēl divām stundām. Sās lidmašīnas benzīna tvertne nav standarttipa. Ņemt kursu uz Sisnerosu.»

* *

*

Tā katra aroda prasības pārveido un padara bagā-taku pasauli. Nebūt nav vajadzīga tamlīdzīga nakts, lai līnijas pilots senpazīstamās ainavās saskatītu jaunu jēgu: vienmuļā aina, kas nogurdina pasažieri, lidmašīnas apkalpei šķiet pavisam citāda. Mākoņu blāķi, kas savelkas pie apvāršņa, lidotājam nav tikai dekorācija, tie brīdina viņa muskuļus, izraisa problēmas. Jau viņš ar tiem rēķinās, tos mēro, runā ar tiem skaidru valodu. Un tur, vēl tālumā, kalna smaile. Kādu seju tā rādīs? Mēnesnīcā tā būs ērts pieturas punkts. Bet, ja pilots lidos tumsā, ar grūtībām labodams novirzi un īsti nezinādams savu atrašanās vietu, tad kalna smaile pārvērtīsies spridzeklī un piepildīs ar draudiem visu nakts tumsu, tāpat ka viena vienīga straumju nēsāta, peldoša mīna sabojā visu jūru.

Arī okeānus lidotājs skata citām acīm. Vienkāršiem ceļotājiem vētra paliek nemanāma: raugoties no tik liela augstuma, bangām nav reljefa un šļakatu vēdekļi izliekas nekustīgi. Pār ūdens virsmu klājas lielas, svēdrojuma un dzīslojuma izmargotas, it kā salā sastingušas palmu lapas. Taču lidmašīnas apkalpe pēc tām spriež, ka šeit nosēsties uz ūdens neiespējami. Viņiem šis palmu lapas šķiet līdzīgas lielām, indīgām puķēm.

Un pat tad, ja lidojums ir veiksmīgs, pilots, vadīdams lidmašīnu kādā līnijas posmā, nekad nav tikai vienkāršs skatītājs. Debesu un zemes krāsas, vēja pēdas uz jūras, mijkrēšļa zeltitie mākoņi neizraisa viņā apbrīnu, bet gan pārdomas. Lidzīgi zemniekam, kas apstaigā savus tīrumus un pēc neskaitāmām zīmēm paredz, kāds būs pavasaris, paredz salnas draudus, lietus tuvošanos, arī profesionāls lidotājs lasa zīmes, kas vēstī sniegu, miglu vai jauku nakti. Mašīna, kas sākumā šķita pilotu attālinām no dabas, viņu vēl ciešāk saista ar lielajām dabas problēmām. Plašaja tiesas namā, ko veido vētras padebeši, pilots viens aizstāv savu lidmašīnu pret trim pirmatnējām dievībām: kalniem, jūru un negaisu.

II BIEDRI

1

Nedaudzi biedri, to skaitā Mermozs, likuši pamatus franču aviolīnijai no Kasablankas uz Dakāru pāri vēl nepakļautajai Saharai. Tā laika motori bija neizturīgi, un tā pec kādas avarijas Mermozs nokļuva mauru rokās. Viņi neuzdrošinājās lidotāju nogalināt, bet paturēja gūstā un pēc piecpadsmit dienām, saņēmuši izpirkuma maksu, atbrīvoja. Un Mermozs turpināja pasta lidojumus virs tā pašā''apvidus.

Kad atklāja Amerikas aviolīniju, Mermozam, kas

vēl joprojām bija mūsu avangarda lidotājs, uzdeva izpētīt posmu starp Buenosairesu un Santjāgo un pēc tilta pār Sahāru mest tiltu pār Andiem. Viņam uzticēja lidmašīnu, kuras maksimālais augstums bija pieci tūkstoši divsimt metru. Kordiljeru virsotnes paceļas līdz septiņi tūkstoši metru augstumam. Un Mermozs izlidoja meklēt aizas. Pieveicis smiltis, Mermozs devās uzbrukumā kalniem, stāvajām smailēm, kas vējā planda savus sniega autus, palsajai pirms-negaisa dūmakai, kura ietin visu apkārtni, gaisa vērpetēm, kas ir tik spēcīgas, ka, iekļūstot tanīs starp divām klinšu grēdām, lidotājs spiests lauzties uz priekšu tikpat kā ar nazi rokā. Mermozs devās kaujā, nepazīdams pretinieku, nezinādams, vai pēc tādas sadursmes var palikt dzīvs, Mermozs «mēģināja» citu labā.

Galu galā, tā «mēģinādams», viņš kādu dienu nokļuva Andu gūstā.

Četrtūkstoš metru augstumā viņš bija avarējis uz neliela laukumiņa ar kraujām sienām; divas dienas Mermozs līdz ar mehāniķi velti nopūlējās tikt no turienes projām. Viņi bija gūstā. Tad viņi izmēģināja pēdējo līdzekli: pagrieza lidmašīnu pret aizu, iedarbināja motoru un, mašīnai pāris reižu smagi palecoties uz nelīdzenās zemes, gāzās bezdibenī. Kritienā lidmašīna beidzot ieguva vajadzīgo ātrumu un sāka atkal klausīt stūrei. Mermozs uzņēma augstumu, lai pārlidotu kādu kori, sasniedza to un jau pēc septiņu minūšu ilga lidojuma, atkal nonācis kļūmīgā stāvoklī, ūdenim plūstot no visām nakts salā pārsprāgušajām radiatora caurulēm, ieraudzīja zem spārniem Cīles līdzenumu — gluži kā apsolīto zemi.

Nākamajā dienā viņš sāka visu no jauna.

Kad Andi bija pamatīgi izlūkoti un pārlidojuma tehnika sīki izstrādāta, Mermozs uzticēja šo līnijas posmu savam biedram Gijomē un pats sāka izlūkot nakti.

Mūsu lidlaukos vēl nebija iekārtots apgaismojums, un tumšajās naktīs, sagaidot Mermozu, nolaišanās skrejceļu iezīmēja trīs benzīna signāluguņu vājā gaisma.

Viriam ar io pietika. Ceļš lidojumiem naktī bija atklāts.

Kad nakts bija piejaucēta, Mermozs ķērās pie okeānā. Un 1931. gadā pirmo reizi pasts tika nogādāts 110 Tulūzas uz Buenosairesu četru dienu laika. Atceļā sabojājās eļļas vadi un Mermozs bija spiests nolaisties bangojošā Dienvidatlantijā. Kāds kuģis izglāba viņu pašu, pastu un pārējo komandu.

Tā Mermozs dzina pirmo vagu smilšu, kalnu, nakts un jūras plēsumā. Ne vienu reizi vien viņš gandrīz aizgāja bojā smiltīs, kalnos, nakti un jūrā. Taču atgriezās, lai atkal no jauna dotos ceļā.

Un tad, pēc divpadsmit darba gadiem kārtējo reizi pārlidojot Dienvidatlantiju, viņš īsā radiogramā paziņoja, ka izslēdz pakaļējo labo motoru. Pēc tam iestājās klusums.

Ziņa nelikās satraucoša, un tomēr, kad klusums ieilga jau desmit minūtes, visas līnijas radiostacijas no Parīzes līdz Buenosairesai uzsāka bažu pilnu dežūru. Ja ikdienas dzīvē desmit minūšu nokavēšanās nenozīmē neko, tad pasta aviācijā tai ir milzīga nozīme. Sai mirušajā laika sprīdī ietverts kāds vēl nezināms notikums. Nesvarīgs vai bēdīgs — tas ir jau norisinājies. Liktenis pasludinājis savu spriedumu, un šis spriedums ir negrozāms: kāda dzelžaina vara likusi lidmašīnai nolaisties uz jūras vai arī to satriekusi. Bet spriedums nav zināms lietn, kas gaida.

Kurš no mums nepazīst arvien vairāk un vairāk gaistošas cerības, ik brīdi vairāk nomācošu klusumu, līdzīgu nedziedināmai slimībai? Mēs joprojām cerējām, tad aizritēja stundas un pamazām viss kļuva par vēlu. Bija jāsaprot, ka biedri vairs neatgriezīsies, ka viņi atdusas tai pašā Dienvidatlantijā, kuras debesis tik bieži bija vagojuši. Mermozs tik tiešām šķīrās no mums, paveicis savu darbu, līdzīgi pļāvējam, kas, rūpīgi sasējis beidzamo kūlīti, apguļas savā druvā.

Ja kāds no biedriem ta nomirst, viņa nāve it kā iekļaujas mūsu aroda ritmā un sākumā varbūt nesāp mums tik ļoti, kā citāda nāve. Mēs zinām, viņš ir tālu projām, pārcelts uz savu pēdējo lidlauku, taču vēl neizjūtam viņa prombūtni tik skaudri, kā sajustu dienišķās maizes trūkumu.

Patiesībā mēs esam pieraduši ilgi neredzelies. Jo mūsu līnijas biedri ir izkaisīti pa visu pasauli — no Parīzes līdz Čīles Santjāgo, mazliet vientuļi un atšķirti cits no cita — kā sargkareivji, kas nepārmij savā starpā ne vārda. Vienīgi nejaušība ļauj vienā vai otrā lidlaukā sastapties mūsu lielās aroda ģimenes izkaisītajiem locekļiem. Uz vienu vienīgu vakaru mēs pulcējamies ap galdu Kasablankā, Dakārā vai Buenosairesā un pēc ilgiem klusēšanas gadiem atsākam pārtrauktās sarunas, pārcilājam vecās atmiņas. Pēc tam atkal ceļā. Zeme tāpēc ir reizē tuksnesīga un krāšņa. Krāšņa ar saviem noslēpumainajiem, apslēptajiem dārziem, kuri tik grūti sasniedzami, bet uz kurieni allaž, agri vai vēlu, mūs aizved mūsu darbs. Dzīve varbūt attālina mūs no mūsu biedriem, neļauj daudz par viņiem domāt, taču kaut kur viņi ir — lai arī mēs nezinām, kur, — mūsu klusie un aizmirstie, bet tik uzticamie biedri! Un, ja mūsu ceļi krustojas, viņi brāzmainā priekā sapurina mūs aiz pleciem. Protams, mēs esam pieraduši gaidīt... Tomēr pamazām mēs apjaušam, ka nekad vairs nedzirdēsim biedra dzidros smieklus, ka šis dārzs mums slēgts uz visiem laikiem. Tikai tad mūs pārņem īstas sēras, kas nav sirdi plosošas, bet mazliet rūgtas.

Nekad nekas mums neaizstās pazaudēto līdzgaitnieku. Vecus draugus cilvēks nespēj sev radīt. Nav tādu dārgumu, kas atsvērtu tik daudz kopīgu atmiņu, tik daudz kopā pavadītu grūtu brīžu, tik daudz strīdu, izlīgumu, tik daudz brāzmainu jūtu. Tādu draudzību nevar uzcelt no jauna. Stādot ozolu, ir veltīgi cerēt, ka drīz vien tā lapotne dos pavēni.

Tā aizrit dzīve. Sākumā mēs bijām bagāti, no gada gadā stādījām kokus, bet pienāk brīdis, kad laiks izposta mūsu darbu un iznīcina birzi. Cits pēc cita biedri atrauj mums savu paēnu. Un mūsu sērām piejaucas slepenas skumjas par to, ka novecojam.

Tāda ir mācība, ko esam guvuši 110 Mermoza un ciliem. Jebkurš arods varbūt ir dižens pirmām kārtām ar to, ka vieno cilvēkus: pasaulē ir tikai viena patiesa greznība, un tā ir cilvēku savstarpējo attieksmju krāšņums.

Strādādami tikai materiālo labumu dēļ, mēs paši ceļam sev cietumu. Vientuļi mēs ieslēdzamies tajā ar savu mānīgo naudu, kas nespēj sniegt neko tādu, kā dē| būtu vērts dzīvot.

Atgriežoties pie atmiņām, kas manī saglabājušās visdzīvākās, apsverot sava mūža nozīmīgās stundas, man katrā zinā jāatzīst, ka labākās biiušas tās, ko nekāda bagātība man nespētu sagādāt. Mermoza draudzība nav nopērkama: nevar nopirkt biedru, kuru ar mums uz mūžu saista kopīgi pārbaudījumi.

Un lidojuma nakts ar simttūkstoš zvaigznēm, tās skaidrums, nedaudz stundu ilgā vara pār pasauli nav pērkama par naudu.

Un pēc grūta pārlidojuma pasaule jaunā skatījumā — koki, puķes, sievietes, smaidi, kuros staro rītausmā atgūtā dzīve, visu sīko lietu saskaņa, kas mums top dāvināta, — tas viss nav nopērkams par naudu.

Nedz ari naidīgu cilšu vidū pārlaista nakts, kas ataust man atmiņā.

Mēs, trīs «Aēropostale» lidmašīnu komandas, vakaram krēslojot, bijām spiestas nolaisties Riodeoro piekrastē. Vispirms nosēdās mūsu biedrs Rigels, kura motoram bija lūzis klanis: kāds cits biedrs — Burgā nolaidās, lai uzņemtu avarējušās lidmašīnas ekipāžu, taču arī viņam sīks bojājums liedza pacelties. Beidzamais nosēdos es, bet tad iau sāka tumst. Mēs nolēmām glābt Burgā lidmašīnu un, lai to kārtīgi izlabotu, sagaidīt ausmu.

Pirms gada mūsu biedrus Guru un Erablu, kas bija cietuši avāriju tieši šeit. nogalināja nepakļautās nomadu ciltis. Mēs zinājām, ka arī pašreiz trīssimt durkļu stipra vienība atrodas kaujas nometnē kaut kur Bojadoras tuvumā. Triju lidmašīnu nosēšanās, kas bija redzama jau no tālienes, varbūt sacēla viņos trauksmi, un sākās nomoda stundas, kas varēja būt mūsu beidzamās.

Mēs iekārtojāmies uz nakti. Izcēluši no bagāžas telpas piecas sešas preču kastes, mēs tās iztukšojām un salikām lokā, katras kastes dibenā, it kā sargbūdas dziļumā, aizdedzām tieviņu, no vēja tikpat kā neaizsargātu svecīti. Tā tuksneša vidū, uz planētas kailās garozas, atšķirti no visiem — kā pirmajos gados pēc pasaules radīšanas, — mēs uzcēlām cilvēku ciemu.

Sapulcējušies uz mūsu ciema galvenā laukuma — nelielā smilšu apļa, pār kuru no kastēm krita trīsoša gaisma, mēs gaidījām. Gaidījām ausmu, kas mūs glābs, vai arābus. Un nezin kāpēc šai naktij bija Ziemsvētku noskaņa. Mēs pārstāstījām atmiņas, jokojām un dziedājām.

Mēs izjutām vieglu pacilātību, kādu rada izdevušies svētki. Un tomēr bijām bezgala nabagi. Vējš, smiltis, zvaigznes. Trapistu mūkiem piemēroti, nežēlīgi apstākļi. Bet uz šīs nespodri apgaismotās galddrānas seši vai septiņi cilvēki, kam vairs nepiederēja nekas pasaulē, izņemot atmiņas, dalījās neredzamās bagātībās.

Beidzot mēs bijām satikušies. Cilvēki var ilgi soļot līdzās, ieslēgušies savā klusumā vai arī pārmīdami vārdus, kas neko neizsaka. Bet pienāk briesmu stunda. Tad cilvēki plecu pie pleca balsta cits citu. Viņi atklāj, ka pieder pie vienas kopienas. Dvēsele kļūst plaša, ielūkojoties citu apziņā. Ar platu smaidu cilvēks raugās pats uz sevi. Viņš ir līdzīgs atbrīvotam cietumniekam, ko pārsteidz jūras bezgalība.

Gijomē, sacīšu dažus vārdus par tevi, taču negribu tevi apgrūtināt, pārspīlēti uzsvērdams tavu drosmi un amata prasmi. Nē, es gribētu attēlot pavisam ko citu, izstāstīdams tavu skaistāko piedzīvojumu.

Ir kāda īpašība, kam nav vārda. Varbūt saukt to par «nopietnību», lai gan apzīmējums nav pilnīgs. Jo šī īpašība neizslēdz vissaulaināko jautrību. Tā piemīt namdarim, kas, paņēmis vajadzīgo kluci, kā līdzīgs līdzīgu noskata to, aptausta, mērī un bez mazākās paviršības pamatīgi apsver, kur tas varētu noderēt.

Man reiz gadījās lasīt stāstu, kurā cildināts tavs piedzīvojums, Gijomē, un es gribu nokārtot vecus rēķinus, izlabodams tā radīto aplamo priekšstatu par tevi. Šai stāstā tu metājies ar gavroša asprātībām, it kā drosme nozīmētu vislielāko briesmu brīdī un pat savā nāves stundā pazemināties līdz skolas zeņķa zobgalībām. Tevi nevarēja pazīt, Gijomē. Tev nav vajadzības izsmiet pretinieku, pirms dodies uzbrukumā. Sastapdamies ar bargiem negaisa padebešiem, tu spried: «Tuvojas bargs negaiss.» Tu sagaidi to un mērojies ar to spēkiem.

Tev, Gijomē, es rakstu šeit savu atmiņu liecību.

Kopš piecdesmit stundām tu biji pazudis, ziemas laikā pārlidodams Andus. Atgriezies no Patagonijas vidienas, es Mendosā pievienojos pilotam Delcjam. Piecas dienas mēs abi, katrs ar savu lidmašīnu, pārmeklējām kalnu grēdojumu, taču veltīgi. Ar divām lidmašīnām nepietika. Mums šķita, ka pat simt eskadriju simt gados nespētu izlūkot milzīgo kalnu masīvu, kura virsotnes paceļas līdz septiņi tūkstoši

metru augstumam. Bijām zaudējuši visas cerības. Pat kontrabandisti, laupītāji, kas par pieciem frankiem ir ar mieru izdarīt noziegumu, neuzdrošinājās riskēt un atteicās vadīt glābšanas karavānas pa kalnu kraujām. «Mēs riskētu ar dzīvību,» viņi sacīja. «Ziemā Andi neatdod savus upurus.» Kad mēs ar Deleju nosēdāmies Santjāgo, arī Clles lidotāju virsnieki ieteica mums meklēšanu pārtraukt. «Ir ziema. Ja arī jūsu biedrs palicis dzīvs pēc lidmašīnas nogāšanās, viņš nebūs izturējis nakti. Nakts tur, augšā, pārvērš cilvēku ledus gabalā.» Un, kad es atkal slīdēju starp Andu kalnu sienām un milzu pīlāriem, man šķita, ka vairs nemeklēju tevi, bet sniega katedrāles klusumā stāvu sardzē pie tava šķirsta.

Beidzot septītajā dienā, kad starplaikā starp divi lidojumiem patlaban brokastoju kādā Mendosas restorānā, pēkšņi kāds atgrūda durvis un sauca tikai divus vārdus:

— Gijomē... dzīvs!

Un visi, kas to dzirdēja, gluži sveši cilvēki, apskāva cits citu.

Desmit minūtes vēlāk es jau biju pacēlies gaisā, paņemdams līdzi divus mehāniķus, Lefevru un Abrī. Četrdesmit minūtes vēlāk nosēdos uz lielceļa, nezin pēc kā pazīdams automobili, kurā tevi veda nezin kurp Sanrafaelas virzienā. Tā tik bija atkalredzēšanās! Mēs visi raudājām, žņaudzām tevi savās skavās: tu biji dzīvs, augšāmcēlies, un šo brīnumu biji darījis tu pats. Tad tu izrunāji pirmo sakarīgo teikumu, kurā skanēja apbrīnojams cilvēka lepnums: «Tici man, to, ko es izturēju, nekad neviens zvērs nebūtu izturējis.»

Vēlāk tu mums izstāstīji nelaimes gadījumu.

Plosījās vētra, kas divās diennaktis pārklāja ar piecus metrus biezu sniega kārtu Andu nogāzes Ciles pusē, debesis ar zemi jaucās kopā, un «Pan-Air» amerikāņu piloti griezās atpakaļ. Tu tomēr startēji, cerēdams atrast spraugu padebešos. Tu atradi to, novirzoties mazliet uz dienvidiem, un iekriti lamatās. Lidodams ap seši tūkstoši piecsimt metru augstumā virs seštūkstoš metru augsta mākoņu klāja, kam dūrās cauri tikai dažas visstāvākās kalnu smailes, tu uzņēmi kursu uz Argentīnu.

Lejupnesošās gaisa strāvas dažkārt rada lidotājos dīvainu satraukumu. Motors darbojas nevainojami, bet lidmašīna grimst. Lai saglābtu augstumu, lidotājs uzrauj mašīnas purngalu gaisā, lidmašīna zaudē ātrumu un kļūst «mīksta», joprojām grimst. Nu pilotu sagrābj bažas, ka mēģinājis pacelties pārāk krasi; viņš atlaiž stūri un ļauj sevi novirzīt pa labi vai pa kreisi, lai dabūtu aizmugurē kādu labvēlīgu kalna virsotni, kas uztver vēju — kā tramplīns, bet lidmašīna tomēr grimst vēl dziļāk, šķiet, ka visas debesis bruktu lejā. Un lidotājs jūtas ierauts sava veida kosmiskā katastrofā. Nekur vairs nav patvēruma. Velti viņš mēģina griezties atpakaļ, lai sasniegtu tās gaisa joslas, kas balstīja lidmašīnu stingri un blīvi kā pīlārs. Pīlāra vairs nav. Viss jūk un irst, un vispārējā sabrukumā lidmašīna slīd pretim mākonim, kas gurdi kāpj, līdz uzraušas lidmašīnas augstumā un aprij to.

«Mākonis jau gandrīz bija mani iežņaudzis,» tu mums stāstīji, «taču nebiju vēl drošs par iznākumu. Virs mākoņiem, kas liekas noturīgi tā vienkāršā iemesla dēļ, ka vienā un tai pašā augstumā nemitīgi atjaunojas, mēdz būt lejupnesošās gaisa strāvas. Viss ir tik dīvains tur augšā, kalnos...»

Un kas par mākoņiem!

«Virpuļa sagrābts, es palaidu vaļā stūri un pieķeros sēdeklim, lai mani neizsviestu no kabīnes. Grūdieni bija tik spēcīgi, ka siksnas iegriezās man plecos un tik tikko nepārtrūka. Turklāt aizledojušais žiroskops neļāva noteikt apvārsni, un lidmašīna gluži kā cepure noripoja no seštūkstoš līdz trīstūkstoš piecsimt metru augstumam.

Trīsarpus tūkstoš metru augstumā pēkšņi pamanīju līmenisku, melnu blīvu; ta ļāva man lidmašīnu līdzsvarot. Melnais plankums bija ezers, ko es pazinu: Lagūna Diamante. Zināju, ka tas atrodas piltuvvei-dīga ieplakā, kuras viena mala ar vulkānu Maipu paceļas līdz seštūkstoš deviņsimt metriem. Kaut gan biju atbrīvojies no mākoņiem, mani padarīja aklu biezās sniegputeņa vērpetes, un es nevarēju tikt prom no lagūnas, nesadragājot lidmašīnu pret kādu no piltuves sienām. Trīsdesmit metru augstumā riņķoju virs ezera, kamēr izbeidzās degviela. Pēc divu stundu ilga karuseļa lidojuma nosēdos, un lidmašīna apmeta kūleni. Kad izrausos no kabīnes, vētra mani nogāza gar zemi. Piecēlos kājās, tā mani atkal nogāza. Atlika vienīgi palīst zem lidmašīnas un izrakt sniegā patvertni. Tur, apsedzies ar pasta maisiem, nogaidīju veselas četrdesmit astoņas stundas.

Kad vētra bija rimusi, devos ceļā. Gāju piecas dienas un četras naktis.»

Bet kas no tevis bija palicis pāri, Gijomē? Mēs gan tevi atradām, bet tu biji apsvilis, sasalis ragā, sarucis kā večuks! Tai pašā vakarā es tevi lidmašīnā aizvedu uz Mendosu, kur balti palagi klājās pār tevi kā balzams, taču nespēja dziedināt. Tevi mocīja pārgurušais ķermenis, un tu svaidījies un grozījies gultā, pat miegā neatrazdams tam vietu. Tavs ķermenis vēl nespēja aizmirst klintis un sniegu. To pēdas vēl bija tevī. Es vēroju tavu nomelnējušo, uztūkušo seju, kas līdzinājās pārbriedušam, iedauzītam auglim. Tu izskatījies ļoti neglīts un nožēlojams, jo biji zaudējis spējas rīkoties ar saviem skaistajiem darba rīkiem: tavas rokas palika stīvas, un, kad tu apsēdies uz gultas malas, lai būtu vieglāk elpot, tavas apsaldētās kājas nokarājās nejutīgas kā divi atsvari. Tu vēl arvien biji ceļā, vēl arvien elsoji, un, kad, meklēdams mieru, pagriezies pret spilvenu, vesela virkne tēlu, kas nepacietīgi drūzmējās zemapziņā, sāka slīdēt tev caur smadzenēm. Un tēli kustējās nepārtrauktā virknē, ko tu nespēji apturēt. Un neskaitāmas reizes tu atsāki cīņu pret ienaidniekiem, kas atkal un atkal cēlās augšām no pīšļiem.

Es dzirdīju tevi ar dažādiem zāļu novārījumiem:

— Dzer, vecais!

— Zini, visvairāk mani pārsteidza tas, ka...

Līdzīgi cīņā uzvarējušam bokserim, ko pamatīgi

apzīmogojuši smagie pretinieka sitieni, tu allaž no jauna pārdzīvoji savu dīvaino dēku. Atsevišķos, saraustītos teikumos tu centies no tās atbrīvoties. Un, klausoties tavu stāstu tonakt, es redzēju, kā tu gāji četrdesmit grādu salā — bez pārtikas, bez alpīnista kapļa, bez virvēm rāpies pāri aizām čotrtukstoš piecsimt metru augstuma, līdz asinīm nobrāžot pēdas, ceļgalus un delnas, virzījies gar stāvām klinšu sienām. Pamazām zaudēdams asinis, spēku un saprātu, tu devies uz priekšu ar skudras neatlaidību; griezies atpakaļ, lai apietu šķērsli, ik pēc kritiena atkal piecēlies. Tev gadījās uzkāpt nogāzēs, aiz kuru kraujas sākās bezdibenis, taču iu ne mirkti neļāvies atpūtai, jo tad tu no sniega gultas vairs nebūtu piecēlies.

Un patiešām, kad tu paklupi, tev vajadzēja tūlīt rausties kājās, lai nepārvērstos akmenī. Sals padarīja arvien stingākus locekļus, un, ja tu pēc kritiena lieku brīdi atpūties, pamirušie muskuļi atteicās klausīt.

Tu pretojies vilinājumiem. «Sniega cilvēkam zūd pašaizsardzības instinkts,» tu man sacīji. «Nogājis divas, trīs, četras dienas, viņš vēlas vairs tikai gulēt. Arī es to vēlējos. Bet sacīju sev: mana sieva — ja viņa domā, ka esmu dzīvs, — tic, ka es eju. Biedri domā, ka es eju. Visi man uzticas. Un es bušu nelietis, ja neiešu tālāk.»

Un tu gāji un ar kabatas naža asmeni katru dienu mazliet vairāk paplašināji kurpju izgriezumu, lai tajās ieautos tavas apsaldētās, uztūkušās kājas.

Es uzklausīju tavu neparasto atzīšanos:

«Redzi, sākot ar otro dienu, visgrūtākais bija piespiest sevi nedomāt. Pārāk lielas bija manas ciešanas, pārāk bezcerīgs mans stāvoklis. Es nedrīkstēju par to domāt, lai nezaudētu drosmi iet tālāk. Diemžēl, smadzenes nepakļāvās kontrolei, tās strādāja kā turbīna. Taču es vēl varēju izraudzīties tam tēlus. Ļāvu tām darboties, novirzīdams domāšanu uz kādu filmu, kādu grāmatu. Un filmas vai grāmatas epizodes cita pēc citas brāzās caur manu apziņu. Tad domas atkal atgriezās pie pašreizējā stāvokļa. Nenovēršami. Un es tās atkal novirzīju uz citām atmiņām ...»

Taču, vienreiz paklupis, gulēdams sniegā uz vēdera, tu atteicies piecelties. Tu biji līdzīgs bokserim, kas, pēc trieciena zaudējis visu cīņas kāri, dzird it ka svešā pasaulē krītam sekundes citu aiz citas — 11dz pat desmitajai, kas ir izšķirīgā.

«Esmu darījis visu, ko spēju, nav taču vairs cerību, kāpēc man tik stūrgalvīgi paildzināt šīs mocības?» Tev vajadzēja tikai aizvērt acis, lai pasaulē iestātos miers. Lai izgaistu no pasaules klintis, ledus un sniegs. Tik tikko pievērt brīnumainos plakstus, lai nebutu vairs ne belzienu, ne kritienu, ne smeldzošo sāpju muskuļos, ne svelainā sala, ne dzīvības smaguma, kas jāvelk kā jūga vērsim smagi piekrauti rati. Jau tu juti, kā aukstums, pārvērties indē, līdzīgi morfijam, vieš tevi svētlaimi. Dzīvība patvērās kaut kur pie pašas sirds. Kaut kas maigs un dārgs bija saplacis un paslēpies tevī dziļi dziļi. Tava apziņa pamazām pameta tālu aiz sevis šo ķermeni, kas, līdzīgs ar sāpēm pārsātinātam dzīvniekam, jau ieguva marmora vienaldzību.

Pat tava sirdsapziņa aprima. Mūsu saucieni vairs tevi neaizsniedza vai, pareizāk sakot, pārvērtās par saucieniem sapnī. Tu laimīgs atbildēji uz tiem, sapnī sperdams garus, raitus soļus, kas bez pūlēm pavēra tev līdzenumu brīnišķīgos plašumus. Cik viegli tu slīdēji pasaule, kas bija kļuvusi tev tik vēlīga! Gijomē, nenovīdīgais, tu nolēmi liegt mums savu atgriešanos!

Pašpārmetumi ceļas no tavas zemapziņas dziļumiem. Sapnim pēkšņi piejaucās noteikti apjēgumi. «Es domāju par sievu. Mana apdrošināšanas polise paglābs viņu no trūkuma. Jā, bet polise...»

Pazušanas gadījumā nāvi tiesiski atzīst tikai pēc četriem gadiem. Sī spējā atskārsme izdzēsa visus citus tēlus. Tu gulēji izstiepies uz kraujas, sniegainas nogāzes. Iestāsies vasara, un tavs līķis kopā ar dubļiem novelsies lejā kādā no kalna neskaitāmajām plaisām. Tu zināji to. Bet tu zināji ari, ka piecdesmit metru tālāk tavā priekšā slienas stāva klints. «Domāju — ja uzrausīšos kājās, varbūt man izdosies to sasniegt. Un, ja es ar visu augumu piespiedīšos akmenim, vasarā mani atradis.»

Piecēlies tu nogāji divas naktis un trīs dienas.

Taču tu nedomāji, ka aiziesi tālu.

«Pēc daudzām zīmēm noskārtu, ka tuvojas gals. Ik pēc pēris stundām man bija jāapstājas, lai vēl drusku dziļāk iešķeltu kurpju virsu, noberzētu ar sniegu uzpampušās kājas vai vienkārši lai atpūtinātu sirdi. Taču beidzamajās dienās man sāka zust atmiņa. Jau labu laiku soļojušam man piepeši atausa gaisma: apstājoties cs vienmēr biju kaut ko aizmirsis. Pirmo reizi — cimdu, un tādā aukstumā tas bija nopietns zaudējums. Biju nolicis to sev priekšā un aiziedams nepaņēmis līdz. Tad aizmirsu pulksteni. Pēc tam — kabatas nazi. Pēc tam — kompasu. Ar katru apstāšanos kļuvu nabagāks...

Vienīgais glābējs ir solis, ko tu sper. Vēl viens solis. Vienmēr viens un tas pats solis tālāk...»

«Tici man — to, ko es izturēju, nekad neviens zvērs nebūtu izturējis.» Man ienāca prātā šie vārdi, par kuriem cēlākus nezinu, — vārdi, kas parāda cilvēka vietu pasaulē, ceļ viņu godā un īsteno viņa patieso diženumu. Beidzot tu iemigi, tava apziņa izslēdzās, taču pamostoties tā atkal atdzims tavā salauzītajā, izmocītajā, sala svilinātajā ķermenī un no jauna valdīs pār to. Tātad ķermenis ir tikai labs darba rīks, ķermenis ir tikai kalps. Tu, Gijomē, prati arī izteikt lepnumu par šo labo darba rīku.

«Trīs dienas nepārtraukti iet... bez ēšanas... Vari iedomāties, ka trešajā dienā mana sirds vairs nestrādāja visai spēcīgi... Kad es patlaban rāpos uz priekšu gar stāvu krauju virs bezdibeņa, izgrebdams klintī bedrītes, kur atbalstīt dūres, mana sirds pēkšņi sadumpojās. Te apstājas, te atkal iepukstas. Te gadās pārsitieni. Jūtu: ja tā klusēs vēl brīdi ilgāk, es atlaidīšu rokas. Sastingstu un ieklausos sevi. Nekad, vai dzirdi, nekad lidmašīnā neesmu juties tik cieši sais-tits ar motoru kā šais dažās minūtēs vienots ar savu sirdi. Es sacīju tai: «Saņemies, papūlies vel drusku... Mēģini pukstēt vēl...» Tā bija laba sirds. Apklusa, bet katrreiz atkal atsāka darboties. Ja tu zinātu, kā es lepojos ar savu sirdi!»

Mendosas istabā, kur es par tevi biju nomodā, tu beidzot iekriti bezatelpas miegā. Un es domāju: ja kāds runātu par viņa drošsirdību, Gijomē paraustītu plecus. Taču nodevīgi pret Gijomē būtu arī cildināt viņa pazemību. Tādai viduvējībai viņš stāv pāri. Ja viņš parausta plecus, tad tāpēc, ka ir gudrs un zina: ja cilvēks reiz ierauts pašā notikumā, viņš vairs nebaidās. Vienīgi nezināmais iedveš bailes. Bet, ja kāds ar to sadūries, tas viņam vairs nav nezināms. It īpaši, ja to vēro ar gaišredzīgu nopietnību. Gijomē drosme visupirms ir viņa taisnīguma sekas.

Un tomēr viņa īstenā vērtība meklējama citur. Viņa lielumu rada atbildības izjūta. Viņš jūtas atbildīgs par sevi pašu, par pasta kravu, par biedriem, kas uz viņu cer. Viņa rokās ir to sāpes un prieks. Atbildīgs par visu jauno, ko ceļ tur lejā dzīvie, kuru darbā arī viņam jāpieliek plecs. Pat drusku atbildīgs par visas cilvēces likteni, par cik to veido arī viņa darbs.

Viņš ir no tiem plašas dabas cilvēkiem, kas līdzīgi kupliem kokiem uzņemas pasargāt plašumus ar savu lapotni. Būt cilvēkam tieši nozīmē būt atbildīgam. Tas nozīmē izjust kaunu par postu, kas, šķiet, nav no mums atkarīgs. Tas nozīmē lepoties ar uzvaru, ko guvuši mūsu biedri. Tas nozīmē apzināties, ka, nolikdami vietā savu akmeni, mēs palīdzam celt pasauli.

Tādus ļaudis dažkārt grib pielīdzināt toreadoriem vai spēlmaņiem. Mēdz cildināt nāves nicināšanu, ko viņi izrāda. Jāsmejas par lādu nāves nicināšanu. Ja tā nesakņojas labprātīgā atbildībā, tad tā ir tikai gara nabadzības vai jauneklīgas nenosvērtības zīme. Es pazinu kādu jaunu pašnāvnieku. Nezinu vairs, kādas mīlas bēdas bija pamudinājušas viņu rūpīgi iešaut sev lodi taisni sirdī. Nezinu, kādam literāram vilinājumam viņš bija padevies, pirms tam uzvilkdams baltus cimdus, taču atceros, ka šī skumjā parāde izraisīja manī nožēlojamu, nevis cildenu iespaidu. Tātad aiz piemīlīgās sejas šai vīrieša galvaskausā nav bijis nekā, itin nekā. Varbūt vienīgi kādas mazas muļķa skuķes tēls, kura ne ar ko neatšķiras no citām meitenēm.

Pretstatā šim nevarīgajam liktenim atceros īstu cilvēka nāvi. Kāda dārznieka nāvi, kurš man sacīja: «Ziniet... kad cilāju lāpstu, reizēm man lija sviedri. Kaulu sāpes padarīja stīvu manu kāju, un es lādēju šo verga darbu. Jā, bet šodien man gribētos rakt, rakt zemi. Rakt taču ir tik jauki! Cilvēks jūtas tik brīvs, kad rok zemi! Un kas gan tagad apgriezīs manus kokus?» Viņš atstāja iekopjamu zemi. Atstāja vēl neiekoptu planētu. Mīlestība viņu saistīia ar visām pasaules zemēm un visiem pasaules kokiem. Viņš bija augstsirdīgais, devīgais, dižais zemes kungs! Viņš, tāpat kā Gijomē, bija drosmīgs cilvēks, kad radīšanas vārdā cīnījās pret nāvi.

III LIDMAŠĪNA

Un kas par to, Gijomē, ka tavas darba dienas un naktis aizrit, lūkojoties manometros, izlīdzinot lidmašīnas gaitu pēc žiroskopiem, ieklausoties motoru elpā, balstoties ar plecu pret piecpadsmit tonnām metala, — problēmas, kas tevi nodarbina, galu galā ir cilvēka problēmas, un vienā rāvienā ar pilnām tiesībām tu aizsniedz kalnieša dižciltības līmeni. Tikpat labi kā dzejnieks tu proti priecāties par pirmajām rītausmas vēstīm. Cik bieži tu no grūto nakšu bezdibeņa dzīlēm neesi ilgojies ieraudzīt gaismas bālo staru kūli, kas austrumos izlaužas no melnās zemes! Cik reižu brīnumainais avots nav lēnām atkusis tavā priekšā un tevi dziedinājis, kad tev jau šķita, ka būs jāmirst.

Rīkošanās ar sarežģītiem instrumentiem nav padarījusi tevi par sausu tehniķi. Manuprāt, tie, kurus biedē mūsu tehnikas progress, neatšķir mērķi no līdzekļa. Patiešām, tas, kurš cīnās par tehnikas attīstību, cerēdams vienīgi uz materiāliem labumiem, negūst neko tādu, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Bet mašīna nav mērķis. Lidmašīna nav mērķis, tā ir darba rīks. Tāds pats darba rīks kā arkls.

Ja mums liekas, ka mašīna samaitā cilvēku, tad varbūt tāpēc, ka mums trūkst pietiekamas atkāpes, lai spriestu par mūsu pieredzēto, tik straujo pārvērtību sekām. Kas gan ir simts gadu mašīnas vēstures, salīdzinot ar divsimttūkstoš gadu ilgo cilvēka vēsturi? Mēs tikko esam paguvuši iedzīvoties ainavā ar ogļraktuvēm un elektrostacijām. Mēs tikko sākam iekārtoties jaunajā mājā, ko neesam pat vēl beiguši celt. Viss ap mums tik ātri pārvērties: cilvēku attieksmes, darba apstākļi, paražas. Pat mūsu atziņu pasaule satricināta pašos pamatos. Jēdzieni—šķiršanās, prombūtne, attālums, atgriešanās, lai gan vārdi palikuši tie paši, vairs neizsaka to pašu saturu. Lai uztvertu šodienas pasauli, mēs lietojam valodu, kas radīta vakarējai pasaulei. Un pagājušo laiku dzīve šķiet vairāk atbilstam māsu dabai vienīgi tāpēc, ka tā vairāk atbilst mūsu valodai.

Katrs jauns progress izdzen mūs mazliet tālāk ārpus nule iegūto paradumu loka, un mēs patiesi esam emigranti, kas vēl nav nodibinājuši savu tēviju.

Mēs visi esam jauni mežoņi, ko vēl sajūsmina jauniegūtās rotaļlietas. Vai citādi izskaidrojama tieksme sasniegt arvien lielāku lidmašīnu ātrumu? Tā tur mašīna spēj pacelties augstāk, lidot ātrāk. Mēs aizmirstam, kalab liekam tai traukties. Pati traukšanās uz laiku kļūst svarīgāka par mērķi. Un tāpat ir ar visu citu. Koloniju karavīram, kas palīdz likt kādas impērijas pamatus, dzīves jēga ir iekarot. Kareivis nicina kolonistu. Bet vai iekarojumu mērķis nebija kolonijas dibināšana, lai iekārtotu kolonistu? Un tā, progresa iejūsmināti, mēs nokalpinājām cilvēkus dzelzceļu būvē, rūpnīcu celtniecībā, naftas avotu urbšanā. Uz brīdi bijām aizmirsuši, ka ceļam to visu, lai tas kalpotu cilvēkiem. So iekarojumu laikā mūsu morāle bija kareivja morāle. Tagad pienācis laiks ķerties pie kolonijas labiekārtošanas. Jāpadara dzīvs jaunais nams, kam vēl trūkst savas sejas. Vienam dzīves patiesība bija celt, otram tā ir apdzīvot.

Nav šaubu, ar laiku mūsu nams kļūs cilvēkam aizvien apdzīvojamāks. Pat mašīna — jo vairāk tā pilnveidosies, jo skaidrāk iezīmēsies tās uzdevums, nevis mašīna pati. Šķiet, ka visas cilvēka rūpaliskās pūles, visi aprēķini, visi rasējumi garajās nomoda naktīs galu galā uzskatāmā plāksnē noved tikai pie vienkāršības, it kā būtu vajadzīga vairāku paaudžu pieredze, lai pamazām attīrītu kādas kolonas, kuģa korpusa vai lidmašīnas fizelāžas aprises, līdz tās iegūst krūts vai pleca līniju pirmatnējo skaidrību. Šķiet, ka inženieru, rasētāju, plānotāju darbs tātad ir nogludināt, nolīdzināt formas, padarīt vieglāku atsevišķu mezglu, līdzsvarot spārnu, līdz tas izgaist pats par sevi un nav vairs pie lidmašīnas rumpja piestiprināts spārns, bet pilnīgi nobriedusi, no sava apvalka beidzot atbrīvota forma, kaut kas līdzīgs negaidīti uznirušam, noslēpumaini saliedētam kopumam, kas rada poēmai. Šķiet, pilnība sasniegta nevis tad, kad vairs nav ko pielikt, bet gan tad, kad vairs nav ko atņemt. Savas attīstības nobeigumā mašīna kļūst nemanāma.

Tādējādi izdomas pilnība robežojas ar izdomas trūkumu. Un, kā instrumentā pamazām izzudis redzamais mehānisms, līdz mūsu rokās nonāk gluži dabisks priekšmets — kā vilnu nogludināts olis, tikpat apbrī-noiamā kārtā, arvien biežāk izmantodami mašīnu, mēs palēnām aizmirstam, ka tā ir mašīna.

Kādreiz mums bija darīšana ar veselu sarežģītu rūpnīcu, bet šodien mēs aizmirstam, ka motors griežas. Tas beidzot atbilst savam uzdevumam griezties, tāpat kā sirds pukst, un mēs taču ari sirdij nepievēršam uzmanību. Darba rīks vairs nesaista mūsu uzmanību. Darba rīks palīdz mums atkal atrast senu seno dabu, kas tuva dārzniekam, jūras braucējam vai dzejniekam.

Dodoties lidojumā, pilots saskaras ar ūdeni, ar gaisu. Kad motori iedarbināti, kad hidroplāns jau vago jūru, tā korpuss dun kā gongs pret smagajiem ūdens šļakstiem, un cilvēks seko šai darba norisei pēc drebām, ko jūt krustos. Viņš jūt, ka sekundi pēc sekundes, pieaugot ātrumam, lidmašīnā raisās kāds spēks. Viņš jūt šais piecpadsmit tonnās vielas briestam gatavību lidojumam. Pilots satver rokās stūri, un viņa saujas saņem šo spēku it kā dāvanu. Un, kopš viņam šī dāvana dota, vadības sviras metala daļas kļūst par cilvēka varas vēstnešiem. Kad spēks nobriedis, pilots ar kustību — liegāku, nekā noplūcot ziedu, — atdala lidmašīnu no ūdeņiem un paceļ gaisos.

IV LIDMAŠĪNA UN PLANĒTA

I

Lidmašīna, protams, ir mašīna, bet arī lielisks izziņas līdzeklis. Tā mums palīdzējusi atklāt zemes īsto seju. Tik tiešām, ceļi gadsimtiem ilgi mūs maldinājuši. Mēs esam līdzīgi karalienei, kas vēlējusies apraudzīt savus pavalstniekus un uzzināt, vai tie priecājas par viņas valdīšanu. Lai karalieni apmānītu, galminieki izlikuši gar ceļa malām dažas skaistas dekorācijas un noalgojuši ļaudis, kam bijis jādejo. Izņemot šauro vadītāju pavedienu, valdniece no savas valsts nekā neredzējusi un tā ir neuzzinājusi, ka lauku plašumos badā mirstošie viņu nolād.

Tā arī mēs savā laikā gājām pa līkumotajiem ceļiem. Tie izvairās no neauglīgām zemēm, klintīm, smiltājiem, tie iztop cilvēka vajadzībām un vijas no avota uz avotu. Tie aizved lauciniekus no rijām līdz labības druvām, rītos sagaida pie kūts sliekšņa vēl miegaino ganāmpulku un aizvada uz lucernas laukiem. Tie savieno vienu ciemu ar otru, jo viena ciema ļaudis precas ar otra ciema ļaudīm. Un, ja kāds ceļš tomēr uzdrīkstas šķērsot tuksnesi, tas met līkumu likumus, lai atspirdzinātos oāzēs.

Ceļu līkumi mūs maldinaja kā saudzīgi meli, un, savos ceļojumos skatīdami tik daudz apūdeņotu zemju, tik daudz augļu dārzu, tik daudz pļavu, mēs ilgi saglabājām mānīgo priekšstatu par sava cietuma skaistumu. Mēs ticējām, ka mūsu planēta ir valga un irdena.

Taču mūsu redze paasinājās un mēs guvām nežēlīgu atziņu. Lidmašīna mācīja mums iepazīt taisnu līniju. Līdzko pacēlušies gaisā, mēs pametam ceļus, kas novirzās uz dzirdītavām un kūtīm vai vijas no pilsētas uz pilsētu. Brīvi no iemīļotās kalpības, neatkarīgi no avotiem mēs lizņemam kursu uz mūsu tālajiem mērķiem. Tikai tad, no taisnvirziena trajektorijas augstumiem, mēs atklājam planētas pamatus, klinšu, smilšu un sāls slāni, kur līdzīgi sūnai drupu dobumos tikai vietumis uzdrošinās zelt dzīve.

Un mēs kļūstam par fiziķiem un biologiem un pētījam civilizācijas, kas rotā ielejas un dažviet, kur klimats tām labvēlīgs, brīnumaini sakuplo gluži kā parki. Mēs spriežam par cilvēku visuma mērogā, kad vērojam viņu pa lidmašīnas iluminatoriem it kā caur zinātnieka lupu. Tā mēs no jauna pārlasām savu vēsturi.

2

Pilotam, kas dodas Magelāna jūras šauruma virzienā, mazliet dienvidos no Riogalego jālido pār senu lavas izplūduma kārtu. Līdzenumu sloga atdzisusi lava divdesmit metru biezumā. Pēc tam lidotājs sastop vēl otru tādu kārtu, tad trešo, un tālāk jau katra pauguriņa, katra pāris simt metru augsta uzkalniņa nogāzē ir savs krāteris. Nekas te neatgādina lepno Vezuvu — haubiču rīkles atveras tieši līdzenumā.

Šodien te valda klusums. Tas pārsteidz un liekas griezīgs mierīgajai ainavai, kur reiz neskaitāmi vulkāni vēmuši uguni un atsaukušies cits citam ar savām pazemes milzu ērģelēm. Un cilvēks lido pār mēmu zemi, ko rotā melni šļūdoņi.

Bet tālāk vēl senāki vulkāni jau tērpušies zeltainā maurā. Kāds koks reizēm aug to dobumā kā puķe vecā podā. Vakara mijkrēšļa gaismā līdzenums izskatās krāšņs kā parks ar iekoptiem zālājiem un gandrīz jau nemanāmiem pauguriem ap kādreizējo vulkānu milzu rīklēm. Aizcilpo zaķis, aizlido putns, dzīve ir ieguvusi savā īpašumā jaunu planētu, debesu spīdekli beidzot pārklāj labā zemes mīkla.

Ceļa galā, mazliet pirms Puntas Arēnas, drūzmējas pēdējie krāteri. Gluds mauriņš savieno vulkānu līknes:’ tagad tie ir rāmi un jauki. Mīkstā linu sega aizsedz katru plaisu, zeme ir līdzena, ar nolaidenām nogāzēm, un negribot aizmirstas to izcelšanās. Mau-rājs izdzēš drūmās zīmes no pakalnu nogāzēm.

Tad ieraugām pilsētu, kas atrodas vistālāk zemeslodes dienvidos: tai pacelties ļāvusi nejaušība — mazliet dubļu starp pirmatnējo lavu un dienvidu ledājiem. Cik brīnumaina šķiet cilvēka klātbūtne šeit — tik tuvu melnajām, sastingušajām straumēm! Dīvaina sastapšanās! Nav zināms, kā un kāpēc šis ceļinieks iegriezies dārziem jau gatavajā vietā, kur dzīve iespējama tik neilgi — vienu ģeoloģisko laikmetu, vienu svētītu dienu starp daudzām citām dienām.

Nolaidos rēnā pievakarē. Punta Arēna! Atspiedies pret strūklaku, vēroju jaunas meitenes. Divus soļus no viņu piemīlības es vēl dziļāk izjūtu cilvēka noslēpumu. Pasaulē, kur dzīvība tik viegli piekļūst dzīvībai, kur vēja gultā puķes sajaucas ar puķēm, kur gulbis pazīst visus gulbjus, vienīgi cilvēki ceļ savu vientulību.

Kādu attālumu starp cilvēkiem rada viņu garīgā pasaule! Jaunas meičas sapņi nošķir viņu no manis, kā man piekļūt viņai? Ko es varu zināt par meiteni, kas, acis nodūrusi, uzsmaidīdama pati sev, lēniem soļiem atgriežas mājās un ir jau pilna izdomu un burvīgu melu? No sava mīļotā domām, balss un klusēšanas viņa pratusi radīt sev valstību, un tagad, izņemot mīļo, viņai visi šķiet mežoņi. Es jūtu, ka meiča ieslēgusies savā noslēpumā, savos paradumos un savas atmiņas dziedošajās atbalsīs, ir tālāk no manis, nekā būtu, ja atrastos uz citas planētas. Tikai vakar dzimusi no vulkāniem, zālājiem vai jūras sāļajiem ūdeņiem, viņa šodien ir jau pa pusei dieviete.

Punta Arēna! Es atbalstos pret akas malu. Vecītes nak šurp smelt ūdeni; no viņu dzīves sūrutna iflarl |auts redzēt tikai šās kalpoņu kustības. Piekļāvis pakausi mūrim, kāds bērns raud klusumā; no viņa manā atmiņā paliks tikai mūžam neapmierināma, skaista bērna tēls. Esmu svešinieks. Es nezinu nekā. Viņu valstībā man neiekļūt.

Cik niecīgas ir dekorācijas, kurās noris cilvēku naida, draudzības un līksmes lielā spēle! No kurienes gan cilvēki smeļ šo tieksmi pēc mūžības, ja uzdrīkstas apmesties uz vēl remdenas lavas, kur viņu nākamību jau apdraud smiltis un sniegi? Viņu civilizācija ir tikai vārs zeltījums, ko nodzēš vulkāna izvirdums, jauna jūra, smilšu viesulis.

Pilsēta šķiet balstāmies uz īstas grunts, kas liekas dziļa un auglīga augsne, kā Bosas apvidū. Mēs aizmirstam, ka dzīve kā šeit, tā citur ir greznība un ka nekur zem cilvēka soļiem nav īsti dziļas zemes kārtas. Kilometrus desmit no Puntas Arēnas es zinu dīķi, kas to pierāda. Nīkulīgu kociņu un zemu būdu ielenkts, niecīgs kā lāma fermas pagalmā — tas neizskaidrojamā kārtā ir pakļauts paisumam un bēgumam. Mierīgajā apkārtnē, kur aug niedres un bērni rotaļājas, dīķa gauso elpošanu augām dienām un naktīm nosaka īpaši likumi. Zem gludā līmeņa, zem nekustīgā ledus, zem vienīgās vecās laivas to ietekmē mēness enerģija. Uz melno masu dziļumos iedarbojas jūras straumju vērpetes. Visapkārt — un līdz pat Magelāna jūras šaurumam — zem puķu un zāles plānās virskārtas noris dīvainas pārvērtības. Pilsētas pievārtē, kur ļaudis domā esam savās mājās un drošībā uz cilvēku zemes, simt metru platā peļķē sit jūras pulss.

Mēs apdzīvojam klejojošu planētu. Laiku pa laikam, pateicoties lidmašīnai, mums atklājas tās izcelšanās: ar mēnesi saistīta lāma norāda uz apslēptu radniecību, bet esmu redzējis arī citas pazīmes.

Sahāras piekrastē starp Džabī zemesragu un Sisne-rosu vietvietām iznāk pārlidot augstienes, kuru forma atgādina nošķeltu konusu un kuru platums svārstās 110 dažiem simtiem soju līdz trīsdesmit kilometriem. To augstums ir pārsteidzoši vienāds — trīssimt metru. Vienāds ir ne tikai pakalnu virsmas līmenis, tie visi ir vienā un tai pašā nokrāsā, sastāv no vieniem un tiem pašiem iežiem, veido vienu un to pašu klinšaino reljefu. Kā sena tempļa kolonas, kuras vienīgās vēl slienas no smiltīm, iezīmēdams sagruvušās velves pēdas, tā šie vientuļie pīlāri liecina par plašu plakankalni, kas tos kādreiz vienojusi.

Pirmajos gados pēc līnijas Kasablanka—Dakāra atklāšanas, kad tehniskās ierīces vēl bija neizturīgas, avāriju dēļ vai arī meklējot un glābjot avāriju cietušos biedrus, mums bieži nācās nosēsties naidīgu cilšu apdzīvotos apvidos. Smiltis tur mānīgas: tās liekas stingras un tomēr ir staignas. Un senie sāls lauki, kas šķiet cieti kā asfalts un dobji dun zem papēžiem, dažkārt ielīkst zem lidmašīnas riteņiem. Baltā sāls garoza pārsprāgst, un apakšā rēgojas melns, smirdīgs rāvājs. Tāpēc, ja apstākļi atļāva, mēs labāk izraudzījāmies plakankalnu līdzeno virsmu, kas nekad neslēpa lamatas.

Drošību deva rupjā, graudainā smilts, ko veidoja milzums vissīkāko gliemežvāku. Plakankalnes virspusē tie vēl bija veseli, bet, jo zemāk pa šķautni, io smalkāki un salipuši vienā masā. Vissenākajā noslāņojumā, pie paša masīva pamata, jau bija radies tīrs kaļķakmens.

Gadījās, ka tai laikā, kad dumpīgās ciltis bija notvērušas un turēja gūstā biedrus Rēnu un Serru, es nolaidos uz viena no šiem drošajiem pakalniem, lai izsēdinātu mauru sūtni; un, pirms viņu pametu, mēs abi devāmies meklēt ceļu, pa kuru viņš varētu nokāpt lejā. Taču paugurs visos virzienos beidzās ar klinšainu krauju, kas smagās krokās stāvi krita bezdibenī. Tikt projām no šejienes bija neiespējami.

Un tomēr es nepacēlos tūlīt gaisā, lai meklētu citu nosēšanās laukumu, bet uzkavējos šeit. Es izjutu varbūt bērnišķīgu prieku, atstādams savas pēdas zemē, ko vēl nekad neviens — nedz zvērs, nedz cilvēks nebija aptraipījis. Neviens arābs nespētu mesties triecienā uz šo cietoksni. Nekad neviens eiropietis nebija pētījis šo vietu. Manas kājas mina no mūžu-mūžiem neskartas smiltis. Es biju pirmais, kas ļāva tecēt no vienas saujas otra gliemežvāku putekļiem kā dārgai zelta straumei. Pirmais, kas iztraucēju šo klusumu. Šeit, it kā uz peldoša polārā ledus kalna, kas no laiku laikiem nav izaudzējis nevienu zāles stiebru, es biju, gluži kā vēju atnesta sēkla, pirmais dzīvības apliecinājums.

Jau mirdzēja kāda zvaigzne, un es to vēroju. Domāju par to, ka šī baltā virsma simtiem tūkstošu gadu bijusi dāvāta vienīgi zvaigznēm. Neaptraipīts galdauts, kas izklāts zem skaidrām debesīm. Un pēkšņi man sirds iepukstējās straujāk, it kā nojaušot lielu atklājumu — metrus piecpadsmit vai divdesmit tālāk es ieraudzīju uz baltā galdauta melnu oli.

Zem manam kājām bija trīssimt metru bieza gliemežvāku blīva. Šis milzu slānis pats par sevi neapšaubāmi pierādīja, ka te nevar būt nekādu akmeņu. ļ Iespējams — vienīgi pašos zemzemes dziļumos slē-ļ pas krami, kas radušies lēnu zemeslodes pārvērtību gaitā, bet kāds brīnums gan vienam no tiem ļāvis 1 uznirt līdz šai pārāk jaunajai virskārtai? Ar puk- ] stošu sirdi pacēlu savu atradumu: ciets, melns, ļ akmens dūres lielumā, smags kā metāls, pēc apveida 1 kā asara.

Uz galdauta, kas izklāts zem ābeles, nokrīt āboli, uz galdauta, kas izklāts zem zvaigznēm, var nokrist tikai zvaigžņu putekļi, — nekad neviens meteorits tik skaidri nav pierādījis savu izcelšanos.

Un, pacēlis galvu, es, gluži dabiski, domāju, ka no debesu ābeles augstumiem jābut kritušiem vēl citiem augļiem. Es tos atradīšu tieši tai vietā, kur tie nokrituši, jo simtiem tūkstošu gadu neviens nav varējis tos aiztikt un tie nevar ari sakust ar citiein iežiem. Un es tūlīt devos pārbaudīt savu minējumu.

Tas bija pareizs. Mana atradumu kolekcija pieauga — gandrīz pa akmenim no hektāra. Tie visi izskatījās pēc sastingušas lavas. Tie visi bija cieti kā melnais dimants. Un, šai īsajā laika sprīdī iekļaudams neskaitāmus gadu simteņus, es no sava zvaigžņu pluviometra augstumiem aizgrābts raudzījos, kā lēni līst uguns lietus.

4

Bet visbrīnišķīgākais bija tas, ka šeit, uz planētas apaļās muguras starp magnētisko audeklu un zvaigznēm, šis lietus varēja atstaroties cilvēka apziņā kā spogulī. Uz iežu kaudzes sapņi ir brīnums. Un es atceros kādu sapni...

Reiz biju spiests nolaisties biezas smilšu kārtas klātā apvidū un gaidīt ausmu. Zeltaino pauguru gaišās nogāzes bija atsegtas mēnesim, un tumšās no-kalnes slējās augšup lidz pat gaismas šķirtnei. Tuksnesīgajā jomā, kura es iemigu, mijās mēness gaisma un ēnas. Te valdīja pārtraukta darba miers un slazdu klusums.

Kad pamodos, neredzēju neko citu kā vienīgi naksnīgo debesu muldu, jo gulēju uz pakalna kores krustā izplestām rokam, ar seju pret šo zvaigžņu igvātu. Es vēl nesapratu, kas tie par dziļumiem, un mani pārņēma reibonis, jo starp mani un šīm dzīlēm nebija ne sakņu, pie kā pieturēties, ne jumta, ne koka zara. No visa atraisītam man bija jāiegrimst tajās kā nirējam.

Taču es nekritu. Atklāju, ka no pakauša līdz papēžiem esmu saistīts pie zemes. Izjutu ko līdzīgu mierinājumam, ļaudams tai savu svaru. Zemes pievilkšanas spēks man šķita varens kā mīlestība.

Jutu, ka zeme balsta manus krustus, satur mani, paceļ un nes naksnīgajā izplatījumā. Atklāju, ka mans augums piekļāvies debesu ķermenim ar spēku, kāds pagriezienos piekļauj mašīnas sēdeklim, izbaudīju šo brīnumaino atbalstu, tā stingrumu, drošību un samanīju zem sevis sava kuģa izliekto klāju.

Pārlieku skaidri apzinājos, ka tieku nests, un nemaz nebrīnītos, ja dzirdētu no zemes dzīlēm atskanam ar pūlēm atkal iekustināto vinču žēlabas, veco, sazvēlu-šos burinieku vaidus, jaunā ceļā vilkto baržu spalgo, stiepto kliedzienu. Taču zemes dziļumā valdīja klusums. Un es atkal jutu plecos harmonisko, neatslābstošo, mūžam vienādo pievilkšanas spēku. Kā svina balasts notur jūras dibenā mirušo galernieku stāvus, tā es biju cieši saistīts ar savu tēvzemi.

Un es pārdomāju stāvokli: biju pazudis tuksnesī un apdraudēts, kails starp smiltīm un zvaigznēm; pārāk tāls klusums mani šķīra no manas dzīves poliem. Es zināju, — lai tos sasniegtu, būs vajadzīgas dienas, nedēļas un mēneši, ja vien kāda lidmašīna mani neatradīs ātrāk, ja vien arābi jau rītdien mani nenogalinās. Šeit man vairs nepiederēja nekas pasaulē. Biju mirstīgais, kas apmaldījies starp smiltīm un zvaigznēm un apzinās savu vienīgo prieku — elpot...

Un tomēr biju pilns sapņu.

Tie cēlas klusu kā avota ūdeņi, un sākumā es nesapratu, kas tas par maigumu, kurš mani apņem. Nebija ne balsu, ne tēlu, tikai kādas klātbūtnes, kādas ļoti tuvas un pa pusei jau uzminētas draudzības izjūta. Tad es sapratu un aizvērtām acīm ļāvos atmiņu burvībai.

Kaut kur bija parks, kurā auga brūnogles un liepas, un veca māja, ko es mīlēju. Nebija svarīgi, vai tā ir tālu vai tuvu, nebija svarīgi, ka tā nespēja mani sasildit, nedz dot man pajumti, jo šeit tā bija tikai sapnis: pietika ar to, ka ta pastāv, lai tās klātbūtne piepildītu manu nakti. Es vairs nebiju smilšainā krastā izsviests ķermenis, es pratu orientēties, biju šās mājas bērns pilns atmiņu par tās smaržām, tās priekštelpu vēsumu, pilns balsu, kas tajā bija skanējušas. Pat varžu kurkstēšana mārkos mani šeit sasniedza. Man bija vajadzīgas šīs tūkstoš zīmes, lai pazītu pats sevi, lai atskārstu, kā visa trūkums rada tuksneša izjūtu, lai atrastu jēgu šim klusumam, ko veido tūkstoš apklusumu, kad pat vardes norimušas.

Nē, es vairs negulēju starp smiltīm un zvaigznēm. Apkārtējā ainava vairs neatbalsojās manī. Tagad es atklāju pirmsākumu mūžības izjūtai, ko manī bija likusies viešam apkārtne. Garā skatīju mājas lielos, svinīgos skapjus. Tos paverot, atklājās sniegbaltu drānu kaudzes. Tos paverot, atklājās spodra vēsuma krājumi. Vecā guvernante ka pele tekalēja no skapja pie skapja, nemitīgi pārbaudīdama, atlocīdama, salocīdama un pārskaitīdama izmazgāto vc|u, un, tiklīdz pamanīja tajā padiluma pazīmi, kas apdraudēja mājas mūžīgumu, izsaucas: «Mans dievs, kāda nelaime!» — un tūdaļ steidzās pie lampas, lai, samocīdama acis, atjaunotu šo altarsegu audus, salāpītu šīs trejmastnieku buras, lai kalpotu kaut kam lielākam nekā viņa pati — kādam dievam vai kuģim.

Esmu parada tev lappusi, manas mājas labais gars! Atgriezdamies no pirmajiem ceļojumiem, es atradu tevi ar adatu rokā, līdz ceļiem iegrimušu baltajos audeklos, ar katru gadu sirmāku un krunkaināku, kamēr tavas rokas vēl arvien gādāja palagus bez krokām mūsu miegam, galdautus bez vīlēm mūsu azaidiem, kamēr tās gatavoja mums šos kristālā un gaismas svētkus. Uzmeklēju tevi tavā veļas istaba, atsēdos tev pretim un stāstīju par pieredzētajām nāves briesmām, lai tevi aizkustinātu, lai atvērtu tev acis uz pasauli, lai tevi samaitātu. Tu teici, es neesot pārvērties. Jau puikas gados esot plēsis kreklus — ai, kāda nelaime! — un nobrāzis ceļgalus. Un atgriezies mājās, lai pārsietu skrambas, kā nupat. Tad nē jel, nē, labais gars! Es taču neesmu pārradies no parka biezokņa, bet no pasaules viņas malas un atnesis līdzi vientulības spīvo smaržu, smilšu viesuli, tropu mēnesnīcas spožumu! Protams, tu man teici, zēni jau palaikam skraida, lauž kaklu un iedomājas, ka ir varen stipri vīri. Tad nē jel, nē, labais gars, esmu raudzījies tālāk par šo parku! Ja tu zinātu, cik niecīga ir tā paēna! Tā pazūd starp zemes smiltājiem, granīta klintīm, mūžamežiem un purviem. Vai tu maz zini, ka ir vietas, kur cilvēki, otru sastapdami, tūlīt ceļ šauteni pie pleca? Vai tu maz zini, ka ir tuksneši, kur ledainās naktīs jāguļ bez pajumtes, bez gultas, bez palagiem ...

— Mežonis! — tu man sacīji.

Man neizdevās iedragāt viņas pārliecību, tāpat kā nebūtu izdevies satricināt baznīcas kalpa ticību. Un es nožēloju viņas pieticīgo likteni, kas padarīja viņu aklu un kurlu...

Taču tai nakti Sahārā, kails starp smiltīm un zvaigznēm, es atzinu, ka viņai taisnība.

Nezinu, kas manī notiek. Smagums mani tur pie zemes, kaut tik daudz zvaigžņu velk uz savu pusi. Kāds cits pievilkšanas spēks liek man atgriezties manī pašā. Es jūtu savu svaru, kas mani saista ar tik daudz lietām! Mani sapņi ir reālāki par smilšu kāpām, par mēnesnīcu, par visu šo apkārtni. Brīnumainākais nav tas, ka māja dod mums patvērumu vai siltumu, nedz arī, ka mums pieder tās sienas, bet gan — ka tā palēnām nogulsnējusi mūsos šo maiguma devu, izveidojusi dvēseles dziļumos noslēpumaino smagmi, no kuras kā avota ūdeņi riešas sapņi...

Mana Sabāra, manu tuksnesi, tevi apbūrusi kāda vilnas vērpēja!

OĀZE

Esmu jums tik daudz stāstījis par tuksnesi, ka, pirms runāju par to vēl, man gribētos aprakstīt kādu oāzi. Ta, kura ainojas man atmiņā, nebūt nav pazudusi kaut kur Sahāras smiltājos. Bet lidmašīnai piemīt vēl kāda brīnumaina spēja — iegremdēt jūs tieši pašā noslēpuma serdē. Jūs bijāt biologs, kas pa iluminatoru peti cilvēcīgo skudru pūzni, vienaldzīgi vērojat pilsētas līdzenumā, no kurām kā stari uz visām pusēm ved ce|i, kas, līdzīgi artērijām, baro tas ar lauku sulām. Bet manometra rādītājs ietrīsējās, un zaļais zāles kušķis tur, lejā, kļūst vesela pasaule. Jūs esat mauriņa gūsteknis snaudoša parkā.

Attālums nemēro tālumu. Tepat kāda dārza žogs var ieslēgt vairak noslēpumu nekā Ķīnas mūris, un klusums aizsargā mazas meitenes dvēseli labāk nekā smilšu vaļņi Sahāras oāzes.

Pastāstīšu par kadu īslaicīgu nosēšanos kaut kur pasaulē. Tas bija Argentīnā, Konkordijas tuvumā, bet varēja būt ari jebkur citur: noslēpums sastopams visur.

Biju nolaidies uz kāda lauka, un man nenāca ne prātā, ka piedzīvošu pasaku. Ne vecais «Fords», kurā es braucu, ne lēnīgais laulatais pāris, kas mani uzņēma, nelikās nekas neparasts.

— Jūs pārnakšņosiet pie mums ...

Bet tad aiz ceļa pagrieziena mēnesnīcā atklājās koku puduris un aiz kokiem — māja. Cik savāds nams! Smagnējs, masīvs, gandrīz kā citadele. Teiku pils, kas, līdzko biju garām lievenēm, solīja tikpat mierīgu, drošu un aizsargātu patvērumu kā klosteris.

Tad parādījās divas meitenes. Kā divi tiesneši uz aizliegtas karaļvalsts sliekšņa viņas mani bargi nopētīja: jaunākā uzmeta lūpu un uzsita par grīdu ar lunkanu vicu. Kad bijām sapazīstināti, viņas, nesacīdamas ne vārdu, ar ziņkāru izaicinājumu pasniedza man roku un pazuda.

Viņu uzvešanās mani uzjautrināja un apbūra. Viss norisa tik vienkārši, klusu un pazagšus, it kā izrunājot noslēpuma pirmo vārdu.

— Nudien, tīrie mežonēni! — tēvs tikai noteica.

Un mēs gājām iekšā.

Paragvajā man vienmēr patikuši zobgalīgie asni, kas spraucas starp lielpilsētas bruģakmeņiem un 110 neredzamā, bet tuvā mūžameža nāk paraudzīties, vai pilsēta vēl cilvēku rokās, vai nav jau laiks pastumt nost visus šos akmeņus. Man patika šāds panīkums, kas apliecina vienīgi pārāk lielu bagātību. Tomēr šeit es jutos pārsteigts.

Te viss bija pusbrucis, laikazobs visur bija atstājis burvīgas pēdas, tā ka māja atgādināja vecu, aiz vecuma šur tur ieplaisājušu, apsūnojušu koku vai koka solu, uz kura kopš paaudžu paaudzēm sēdējuši mīlnieki. Paneļi bija nodeldēti, durvju aplodas ķirmju sagrauztas, krēsli izļodzījušies. Labots te netika nekas, toties cītīgi spodrināts. Viss bija tīrs, vaskots, mirdzošs.

Viesistabai tas piešķīra neparastu izteiksmīgumu, kā grumbas vecas sievietes sejai. Es apbrīnoju visu: spraugas sienās, plaisas griestos, taču visvairāk parketu, kas vietām bija iegruvis, citur līgojās kā laipa, bet visur laistījās ievaskots un nospodrināts. Dīvaina māja: nekas tajā nepauda ne mazāko nevīžību vai nolaidību, bet gan ārkārtīgu cieņu. Nav šaubu, ar katru gadu pieauga tas burvība, ar katru gadu kļuva bagātāka tās izteiksme, valdzinošāka tās draudzīgā atmosfēra un, starp citu, bīstamāks ceļojums, lai nokļūtu no viesistabas ēdamistabā.

— Uzmanīgi!

Tur bija bedre. Man aizrādīja, ka tādā var viegli lauzt kāju. Neviens neBija vainīgs, ka te ir bedre: to darīja laiks. Sai jebkura aizbildinājuma nicināšanai bija dižciltīgs vēriens. Man neteica: «Mēs varētu likt aiztaisīt šos caurumus, esam taču pārtikuši diezgan, bet...» Man neteica arī — un tā būtu patiesība: «Mums ir nomas līgums ar pilsētu uz trīsdesmit gadiem. Par remontu jāgādā pilsētai. Kad abas puses ietiepjas...» Nevienam nenāca prātā neko paskaidrot, un tik dabiska attieksme mani sajūsmināja. Labi, ja dzirdēju kādu ieminamies:

— Ja, ir jau te drusku paputējis...

Taču tas tika sacīts tik nevērīgā tonī, ka, jādomā, mani draugi par to visu daudz nebēdāja. Un vai maz var iedomāties veselu brigādi mūrnieku, namdaru, galdnieku un apmetēju, kas ar saviem darba rīkiem nopulgotu šo pagājību un nedēļas laikā pārtaisītu par jums gluži svešu māju, kurā jūs justos kā atnācis viesos? Par māju bez noslēpumiem, bez klusiem nostūriem, bez caurumiem grīdā, bez slepeniem apakšzemes pagrabiem — gandrīz kā rātsnama svētku zāli?

Nav brīnums, ka abas meitenes pazuda kaut kur šai mājā ar tik daudz slepenām ejām. Un kādiem gan jābūt bēniņiem, kad jau viesistaba biia pilna ar bēniņu dārgumiem! Kad varēja noiaust, ka no jebkura sienas skapīša, to paverot, izbirtu nodzeltējušu vēstuļu saiņi, vecvectēva laiku kvītis un žūksnis atslēgu, kuru bija vairāk nekā visā mājā slēdzeņu un no kurām neviena, protams, nederētu nevienam durvīm. Brīnišķīgi nevajadzīgas atslēgas, kas mulsina prātu un vedina sapņot par pazemes ejām, apraktām lādēm un zelta naudu.

— Vai neiesim pie galda?

Mēs gājām pie galda. Ejot no istabas istabā, es ieelpoju kā vīraku vecu grāmatu smaržu, kas atsver visas pasaules smaržas. Visvairāk man patika lampu pārnešana. Tās bija īstas, smagas lampas, ko nesa no vienas telpas otrā, kā manas agrīnās bērnības gados, un kas sašūpoja uz sienām brīnišķīgas ēnas. Līdz ar tām sakustējās gaismas pušķi un melni palmu zari. Kad lampas bija noliktas vietā, gaišā liedaga apli sastinga un tiem apkārt jozās plaša tumsas josla, kur manīja dziedru plaisāšanu.

Abas meitenes atkal parādījās tikpat noslēpumaini, tikpat klusu, kā bija pagaisušas, un svinīgi apsēdās pie galda. Jādomā, viņas bija pabarojušas savus suņus un putnus, atvērušas logu pret skaidro nakti un vakara vējā sajutušas stādu smaržu. Tagad, atlocīdamas servjetes, viņas paslepen uzmanīgi vēroja mani un sprieda, vai ierindot mani savu mājas dzīvnieku skaitā vai ne. Jo viņām piederēja arī iguāns, mangusts, lapsa, pērtiķis un bites. Tie visi dzīvoja kopā un lieliski satika, veidodami jaunu paradīzi zemes virsū. Viņas valdīja pār visām dzīvām radībām, apburdamas tās ar savām mazajām rokām, barodamas, dzirdīdamas un stāstīdamas tām stāstus, kuros klausījās visi, sākot ar mangustu un beidzot ar bitēm.

Un es jau paredzēju, ka abas spriganās meitenes liks lietā visu savu asprātību un atjautu, lai izteiktu ātru, slepenu un galīgu spriedumu par iepretim sēdošo vīriešu dzimtes pārstāvi. Bērnībā manas māsas tā novērtēja ar atzīmēm ciemiņus, kas pirmoreiz sēdēja pie mūsu galda. Un, kad saruna aprāvās, pēkšņi klusumā atskanēja: «Trīs ar mīnusu!»

Šā izsauciena burvību izjutām tikai mēs — manas māsas un es.

Mana pieredze šai spēlē darīja mani drusku nemierīgu. Jo sevišķi mani mulsināja apziņa, ka mani tiesneši ir tik viedi. Tiesneši, kas prata atšķirt blēdīgu zvēru no vientiesīga un prata noteikt pēc lapsas pēdām, vai tā ir labā oma vai ne, tikpat dziļi pazina ari cilvēka dvēseles noskaņas.

Man patika meiteņu vērīgās acis un taisnais prāts, bet es vēlējos, kaut viņas labak mainītu spēli. Tikmēr nekrietnā kārtā, aiz bailēm no «trīs ar mīnusu», pasniedzu viņam sāli, ielēju vīnu, taču katrreiz, kad pacēlu acis, manī raudzījās neuzpērkamu tiesnešu lēnīgā nopietnība.

Teikt glaimus būtu veltīgi: godkāre viņām bija sveša. Godkāre, bet nevis skaistais pašlepnums, un viņas bez manas palīdzības domāja par sevi labāk, nekā es jebkad uzdrošinātos sacīt. Man pat neienāca prātā izmantot sava aroda ietekmi, jo ne jau lidotāja drosme vien vajadzīga, lai uzrāptos līdz pašiem augšējiem platānas zariem — gluži vienkārši pārbaudīt, kā jaunā perējuma putnēniem aug spalvas, gluži vienkārši pateikt draugiem labdienu.

Un abas manas klusās laumas visu laiku tik vērīgi uzmanīja, kā es ēdu, tik bieži man gadījās uztvert viņu pazagšos skatienus, ka es pārtraucu tērzēt. Iestājās klusums, un šai klusumā pa parketu kaut kas svelpjoši nošņāca, pagaldē nočabēja, tad aprima.

Neizpratnē pacēlu acis. Tad jaunākā māsa, acīm redzot apmierināta ar pārbaudi, taču izmantodama vēl pēdējo piedauzības akmeni, iecirta maizes rikā savus mežonēna zobus un paskaidroja man pavisam vienkārši un vaļsirdīgi, kaut gan ne bez cerības apstulbināt barbaru, ja es tāds izrādītos:

— Tās ir odzes.

Un apmierināta apklusa, it kā ar šo paskaidrojumu vajadzētu pietikt katram, kas nav pārāk liels nejēga. Māsa parlaida man zibenīgu skatienu, lai spriestu par manu pirmo satraukumu, un abas nolieca pār šķīvi vismaigāko un nevainīgāko seju pasaulē.

— Ak tā ... Odzes ...

Sie vārdi man paspruka. Kaut kas bija izslīdējis man starp kājām, piedūries stilbiem, un tās bijušas odzes...

Par laimi, es pasmaidīju. Turklāt nepiespiesti: citādi viņas tūlīt būtu to uztvērušas. Smaidīju tāpēc, ka biju priecīgs, tāpēc, ka šī māja patiešām man iepatikās ar katru brīdi vairāk, un arī tāpēc, ka vēlējos uzzināt ko tuvāk par odzēm. Vecaka masa nāca man talka:

— Viņam ir midzenis caurumā zem galda.

— Ap desmitiem vakarā viņas pārrodas, — jaunākā piebilda. — Dienu viņas medī.

Es savukārt slepus vēroju meitenes, viņu atjautību, apslāpētos smieklus mierīgajās sejās. Un apbrīnoju viņu karalisko varu.

Šodien es ļaujos sapņiem. Tas viss bija tik sen. Kas noticis ar abām laumām? Bez šaubām, viņas ir apprecējušās. Bet vai tādēļ pārvērtušās? Nav nieka lieta kļūt no meitenes par sievieti. Ko viņas dara jaunā mājā? Vai viņām vēl arvien tikpat tuvi savvaļas augi un čūskas? Viņām bija kaut kas kopīgs ;ir visumu. Taču pienāk diena, kad meitenē pamostas sieviete un sapņo beidzot kādam piešķirt piecnieku. Piecnieks nomāc sirdi. Tad uzrodas kāds nejēga. Pirmo reizi mūžā vērīgās acis kļūdās un apveltī viņu ar mānīgu krāsu spožumu. Ja nejēga runā vārsmās, viņu uzskata par dzejnieku. Domā, ka viņš saprot caurumotā parketa jaukumu, ka viņam tīk man-gusti. Domā, ka viņam glaimo uzticība, ar kādu odze aizlokās pagaldē starp viņa kājām. Un meitene atdod viņam savu sirdi, kas ir mežonīgs dārzs, — viņam, kurš mīl vienīgi iekoptus parkus. Un nejēga aizved princesi verdzībā.

VI TUKSNESĪ

1

Tamlīdzīgi prieki mums bija liegti, kad mēs, Sabaras līnijas piloti, smilšu gūstekņi, nedēļām, mēnešiem un gadiem ilgi, inajās neatgriezdamies, lidojām 110 forta uz fortu. Tuksnesī velti meklēt tādas oāzes: dārzi un meitenes — kāda teiksma! Protams, tālu tālu, tur, kur, reiz beiguši darbu, mēs varēsim atkal atsākt dzīvi, mūs gaidīja tūkstošiem jaunu meiteņu. Protams, tur, starp mangustiem un grāmatām, viņas pacietīgi izkopa sev smaržām bagātas dvēseles. Protams, viņas kļuva arvien skaistākas...

Taču es zinu, kas ir vientulība. Trīs gadi tuksnesī man likuši iepazīt tās garšu. Te nemāc šausmas par jaunību, kas dilst akmeņainajā ainavā, nē, te liekas, ka tālu no mums noveco visa pasaule. Koki ir nesuši aug|us, laukos nobriedusi labība, sievietes kļuvušas skaistas. Bet gadalaiki mijas, jāstcidz atgriezties .. j Bet gadalaiki mijas, un mēs paliekam aizturēti tālumā... Un zemes veltes slīd caur pirkstiem kā tuksneša kāpu smalkā smilts.

Cilvēki parasti nejūt laika plūsmu. Viņi dzīvo pagaidu mierā. Toties mēs to jutām pat tad, kad bijām izkļuvuši no mūžam nerimstošajiem pasāta vējiem un sasnieguši lidlauku. Mēs bijām līdzīgi ātrvilciena pasažierim, kuru apdullina naktī klaudzošo riteņu troksnis un kurš pēc uguntiņu saujām, kas pašķīst aiz vagona loga, uzmin, ka garām aiztraucas lauki ar saviem ciematiem un burvīgiem nostūriem, no kuriem viņš neko nespēj paturēt sev, jo atrodas ceļā. Arī mūsos vēl drebēja satraukums, ausīs šalca lidojuma troksnis, mēs jutāmies ceļā, lai gan ap mums jau skalojas lidlauka miers. Arī mēs apjautām, ka cauri vēju strāvām mūsu sirdspuksti nes mūs pretī nezināmai nākotnei.

Dumpīgās ciltis vērta tuksnesi vēl skarbaku. It kā gonga sitieni sašķēla Džabī raga naktis stundas ceturkšņos: sargkareivji no posteņa uz posteni skaļi sasaucās, kā paredzēts reglamentā. Džabī raga spāniešu forts, kam visapkārt klaiņoja naidīgie nomadi, tādējādi izsargājās no draudošām, bet neredzamām briesmām. Un mēs, šā aklā kuģa pasažieri, klausījāmies, kā drīz šeit, drīz tur paceļas brīdinājuma saucieni un riņķo virs mums līdzīgi jūras putniem.

Un tomēr mēs mīlējām tuksnesi.

Ja sākumā tas ir tikai tukšums un klusums, tad tāpēc, ka neatklājas tādiem, kas mīl to uz vienu dienu. Pat jebkurš mūsu pašu zemes ciemats jau slēpjas no mums. Ja mēs tā dēļ neatteiksimies no pārējās pasaules, ja neiekļausimies tā tradīcijās, paradumos un ķildās, mēs nekad neuzzināsim to, kas padara šo ciemu citiem par dzimteni. Vēl vairāk — divus soļus no mums cilvēks noslēdzies klostera celles mūros un dzīvo tur pēc mums svešiem likumiem; šis cilvēks patiešām ir pacēlies Tibetas tuksneša vientulībā, ir aizgājis tik tālu, ka nekad ne ar kādu lidmašīnu mums tur nenokļūt. Ko līdz apmeklēt viņa celli? Tā ir tukša. Cilvēka valstība ir viņā pašā. Tuksnesi neveido ne smiltis, ne tuaregi un pat ne ar šautenēm bruņoti mauri.

Bet šodien mēs sajutām slāpes. Un tikai šodien mēs atklājām, ka mums jau seti pazīstamā aka staro pār plašumiem. Sieviete, arī neredzama, spēj apburt visu māju. Akas vara sniedzas tālu, tāpat kā mīlestība.

Sākumā smiltis liekas tukšas, bet pienāk diena, kad, baidīdamies no dumpiniekiem, mēs tajās saskatām tā milzīgā mēteļa krokas, kurā tinas uzbrukums. Arī tas pārveido smiltis.

Mēs esam pieņēmuši spēles noteikumus, spēle mūs pārrada pēc savas līdzības. Sahāra parādās mūsos pašos. Tai tuvoties nenozīmē apmeklēt oāzes; tai tuvoties nozīmē padarīt avotu par mūsu dievību.

2

Jau pirmajā lidojumā es iepazinu tuksneša garšu. Nuatšota forta tuvumā mēs — Rigels, Gijomē un es — cietām avāriju. Sis mazais atbalsta punkts Mauritānijā toreiz bija tikpat atšķirts no dzīves kā vientuļa saliņa jūrā. Tajā nocietinājušies dzīvoja kāds vecs seržants ar piecpadsmit senegaliešiem. Viņš saņēma mūs kā debesu sūtņus:

— Kāda bauda ar jums runāt... Ak, kāda bauda!

Tā viņam patiesi bija bauda — viņš raudāja.

— Pusgada laikā jūs esat pirmie... Ik pēc sešiem mēnešiem te pienāk apgāde. Reizēm to atved leitnants, reizēm kapteinis. Pēdējoreiz tas bija kapteinis ...

Mēs vel jutāmies gluži apdulluši. Divu stundu lidojumā no Dakāras, kur jau gatavo mums pusdienas, salūst gultnis, un mūsu liktenis mainās. Mēs tēlojam parādības no viņpasaules vecam, raudošam seržantam.

— Dzeriet! Kā es priecājos, ka varu jums piedāvāt vīnu! Padomājiet tikai! Kad kapteinis brauca šeit garām, man pat vairs nebija ar ko viņu pacienāt.

Esmu par to jau stāstījis kādā grāmatā, taču tas nav izdomāts. Seržants sacīja:

— Beidzamo reizi es nevarēju pat sadzert ar kapteini... Un man bija tāds kauns, ka lūdzu, lai mani nomaina.

Sadzert! Sadzert krietnu guldzienu ar vīru, kas, sviedriem pārplūdis, nolec no kamieļa muguras! Pusgadu ir dzīvots šā brīža dēļ. Jau mēnesi iepriekš tikuši spodrināti ieroči, tīrītas forta telpas no pagraba līdz bēniņiem. Un, jūtot svētītā mirkļa tuvošanos, vairākas dienas no terases augšas nenogurstoši ir vērots apvārsnis, lai pamanītu putekļu mākoni, kurā tīts parādīsies mobilais vads no Ataras.

Bet vīna vairs nav, nevar nosvinēt svētkus. Nevar sadzert. Un cilvēks jūtas apkaunots...

— Kaut viņš ātrāk atgrieztos. Es viņu gaidu...

— Un kur viņš patlaban ir, seržant?

Seržants rāda uz smiltīm:

— Kas to lai zina? Viņš ir visur, mūsu kapteinis!

Arī šī nakts nav izdomāta, nakts, ko pavadīju uz

forta terases sarunās par zvaigznēm. Nebija nekā cita ko uzmanīt. Tur jau tas visas redzēja mirdzam, tapat kā no lidmašīnas, tikai nekustīgas.

Kad nakts ir pārak skaista, lidojot cilvēks aizmirstas, atlaiž stūri un lidmašīna pamazām nosveras uz kreiso pusi. Šķiet, ka tā vēl ir līmeniskā stāvoklī, kad zem labā spārna parādās kāds ciems. Bet tuksnesī nav ciemu. Tad varbūt zvejas flotile jura?Taču Sahāras platuma grādos zvejas flotiļu nav. Kas tad? Tad pilots pasmaida par savu alošanos. Viņš pamazām iztaisno lidmašīnu. Un ciems atkal ir sava vieta. Nokritušais zvaigznājs atkal piekārts pie vairoga. Ciems? Jā. Zvaigžņu ciems. Bet no forta terases redzams vienīgi tuksnesis — it kā sasalis, ar sastingušiem smilšu viļņiem. Zvaigznāji piekarināti stingri. Un seržants runā par tiem:

— Nedomājiet! Virzieni man nesajūk... Kurss uz šo zvaigzni — taisni uz Tunisu!

— Vai tu esi no Tunisas?

— Nē. Bet mana māsīca.

Ilgs klusums. Taču seržants neuzdrīkstas mums neko slēpt:

— Reiz es došos uz Tunisu...

Protams, ne jau soļojot taisni uz šo zvaigzni. Ja vien kādā pārgājienā izsīkusi aka viņu nepametīs murgu dzejas varā ... Tad saplūdīs kopā zvaigzne, māsīca un Tunisa. Tad sāksies tas aizrautīgais ceļš, kas vienīgi nezinātājam liekas ciešanu pilns.

— Es reiz lūdzu kapteinim atvaļinājumu . .. šīs māsīcas dēļ. Un viņš man atbildēja...

— Ko tad viņš atbildēja?

— Viņš atbildēja: «Pasaule ir pilna māsīcu.» Un, tā kā tas iznāk tuvāk, aizsūtīja mani uz Dakāru.

— Vai māsīca bija skaista?

— Tā, kas Tunisā? Un kā vēl! Tā bija gaišmate...]

— Nē, tā no Dakāras?

Seržant, mēs gandrīz tevi noskūpstījām par tavu mazliet sapīkušo un grūtsirdīgo atbildi:

— Tā bija melnā ...

Ko tev, seržant, nozīmēja Sabāra? Dievu, kas mūžam ir ceļā pie tevis. Un aiz piectūkstoš kilometriem smilšu — skaistas, gaišmatainas māsīcas maigumu.

Un tuksnesis mums? Visu to, kas dzima mūsos. Visu, ko uzzinājām paši par sevi. Tajā naktī ari mēs bijām iemīlējušies kādā māsīcā un kādā kapteinī ...

3

Portetjena, kas atrodas uz nepakļauto apgabalu robežas, nav nekāda pilsēta. Tajā ir tikai neliels forts, angārs un koka baraka mūsu lidmašīnu apkalpēm. Taču visapkārt plešas tik bargs tuksnesis, ka Portet-jena, par spīti tās ieroču.vājumam, ir gandrīz neieņemama. Lai tai uzbruktu, jāšķērso tāda smilšu un svelmes josla, ka dumpinieki to sasniegtu galīgā bezspēkā, kad jau sen izbeigušies visi ūdens krājumi. Tomēr, cik sen vien ļaudis atceras, vienmēr kaut kur no ziemeļu puses kāda nemiernieku grupa ir ceļā uz Portetjenu. Katrreiz, kad kapteinis, forta komandieris, atnāk pie mums izdzert glāzi tējas, viņš uz kartes parāda, kurp tā virzās, tā, it kā stāstītu pasaku par daiļo princesi. Taču dumpinieku rindas nekad neno* nāk līdz fortam, tās izsīkst smiltīs gluži kā upe, un mēs tās saucam par regu vienībām. Patronas un granātas, ko vakaros mums izsniedz vadība, stāv neaiztiktas kastēs gultas kajgalī. Un mums nav cita ienaidnieka, pret ko cīnīties, kā vienīgi klusums, jo visupirms mūs aizsargā mūsu niecība. Un lidlauka priekšnieks dienu un nakti griež gramafonu, kas šeit, tik tālu no dzīves, runā uz mums jau pa pusei aizmirstā valodā un uzurda mūsos bezmērķa grūtsirdību, kas dīvainā kārtā līdzīga slāpēm.

Šodien mēs vakariņojām fortā un kapteinis ļāva mums papriecāties par savu dārzu. Patiešam, viņam atsūtītas no Francijas trīs kastes ar īstu zemi, kas vesta četrtūkstoš kilometru tālu. Tajā zaļo trīs lapas, ko mēs noglaudām ar pirkstu galiem kā dārgakmeņu rotu. Kapteinis par tām saka: «Tas ir mans parks.» Un, kad saceļas smilšu viesulis, kas visu nokaltē, parku nones pagrabā.

Mēs dzīvojam kilometru no parka un pēc vakariņām mēness gaismā atgriežamies uz savu baraku. Mēnesnīcā smiltis ir rožainas. Mēs apzināmies, cik daudz kā mums šeit trūkst, bet smiltis ir rožainas. Tad sargkareivja sauciens atkal atjauno asu izjūtu pasauli. Visa Sahāra bīstas mūsu ēnu un vaicā mums, kas mēs tādi, jo dumpinieku vienības ir ceļā.

Sargkareivja kliedzienā skan visas tuksneša balsis. Tuksnesis vairs nav tukša māja: mauru karavāna elektrizē nakti.

Varētu likties, ka esam drošībā. Un tomēr! Slimības, negadījumi, nemiernieki — cik daudz draudu ložņa ap mums! Cilvēks virs zemes ir mērķis daudziem neredzamiem strēlniekiem. Senegaliešu sargkareivis kā pravietis mums to atgādina.

Mēs atbildam: «Franči!» — un paejam garām melnajam eņģelim. Un uzelpojam brīvāk. Kādu dižumu mums atdod šie draudi... Tie vēl ir tik tāli, tik nenoteikti, tos vājina tik plaši smilšu klaji, tomēr pasaule vairs nav tā pati. Tuksnesis atgūst savu krāšņumu. Kāda dumpinieku vienība, kas kaut kur virzas uz priekšu un nekad nenonāks galā, padara tuksnesi dievišķīgu.

Patlaban pulkstenis ir vienpadsmit vakara. Lika atgriežas no radiostacijas un pavēstī, ka divpadsmitos sagaidāma lidmašīna no Dakāras. Uz borta viss kartībā. Desmit minūtes pēc pusnakts pasts būs par-krauts manā lidmašīnā un es izlidošu uz ziemeļiem. Uzmanīgi skujos spoguļa lauskas priekšā. Laiku pa laikam, aptinis puķainu dvieli ap kaklu, pieeju pie durvīm un raugos kailajās smiltīs: laiks ir labs, bet vējš norimst. Atgriežos pie spoguļa. Pārdomāju. Ja norimst vējš, kas nemainīgi pūtis mēnešiem ilgi, tad dažkārt tas sagandē visas debesis. Un tagad es sapošos: rezerves lampas pie jostas, altimetrs, zīmuļi. Aizeju pie Neri, kas šonakt būs mans radists. Ari viņš skujas. Jautāju: «Vai viss kārtībā?» Šimbrīžam viss kārtībā. Sagatavošanās lidojumam ir visvieglākā. Te kaut kas nosprakšķ: pret manu lampu atsitas spāre. Pašam nezinot, kāpēc, tā man iedzeļ sirdī.

Vēlreiz izeju laukā un skatos: viss ir dzidrs. Kāpa laukuma malā atdalās pret debesīm skaidri kā dienā.

Tuksnesi valda kārtīgas mājas klusums. Bet tagad manai lampai uzduras zaļš tauriņš un divas spāres. Mani atkal pārņem kādas nenoteiktas jūtas — it ka prieks, it kā bailes, — tās mostas pašos apziņas dziļumos, vēl mulsas, tikko jaušamas. Uz mani kāds runā 110 bezgalīga tāluma. Vai tas ir instinkts? Izeju vēlreiz laukā: vējš pilnīgi norimis. Joprojām ir dzestrs. Taču esmu ticis brīdināts. Es uzminu, man šķiet, uzminu to, kas gaidāms: vai man taisnība? Nedz debesis, nedz smiltīs neesmu saskatījis nekādu zirni, bet divas spāres un zaļš tauriņš ir runājuši uz mani.

Uzkāpju kāpas virsotnē un apsēžos ar seju pret austrumiem. Ja man taisnība, tad «tas» ilgi nekavē-sies. Kas gan spārēm meklējams šeit, simtiem kilometru tālu no tuksneša vidienes oāzēm? Liedagā izskalotas drumslas liecina, ka jiirā plosās ciklons: tā šie kukaiņi man vēstī, ka tuvojas smilšu vētra; tā, nakdaina no austrumiem, aizslaucījusi zaļos tauriņus no tālajām palmu birzīm. Tās viļņu šļakatas jau skārušās mani. Un svinīgs kā pierādījums un svinīgs kā smagi draudi, un svinīgs ka vētras vēstnesis ceļas austrumu vējš. Ta dvaša mani tikko aizskar. Es esmu pēdējā robeža, ko nolaiza viļņu mēles. Divdesmit metrus aiz manis neiedrebetos neviena bura. Tikai reizi, tikai vienu vienīgu reizi dedzinošais vējš mani apskāva, un tā glāsts šķita kā miris. Taču es labi zinu, ka pēc dažiem mirkļiem Sahara, ievilkusi elpu, nopūtīsies otrreiz. Un nepaies ne trīs minūtes, kad vēja flaga uz mūsu angāra sāks plīvot. Un nepaiēs ne desmit minūtes, kad debesis bus pilnas smilšu. Drīz mēs pacelsimies šais liesmās, kas brāzmo no tuksneša.

TaČn ne tas tnani satrauc. Man ir mežonīgs prieks, ka esmu no pusvārda sapratis kādu slepenu valodu, ka esmu uzgājis kadas pēdas — kā pirmatnējais cilvēks, kam tikko uztveramas šalkas pavēstīja nākotni, — un pēc spāres spārnu vezieniem nojautis tuksneša dusmas.

4

Tuksnesi mums iznāca saskarties ar nepakļautajiem arābiem. Viņi iznira 110 mums aizliegto apvidu dzi|umiem, kurus mēs pārlidojam, iedrīkstējās parādīties Sisnerosas vai Džabī fortos, lai nopirktu cu-kurgalvas vai tēju, un atkal pazuda sava noslēpumainība. Sais saskares brīžos mes mēģinājām dažus no viņiem pieradināt.

Ja tie bija ietekmīgi vadoņi, mēs dažreiz ar direkcijas atļauju paņēmām viņus līdzi lidmašīnā, lai parādītu viņiem pasauli. Vajadzēja izdzēst viņos augstprātību, jo viņi nogalinaja gustekņus dnzak aiz nicinājuma nekā aiz naida. Sastapdami inūs fortu tuvumā, viņi pat nelamājās, tikai novērsās un nospļāvās. Šī lepnība sakņojās maldīgā savas varas apziņā. Cik daudzi no viņiem, sapulcinājuši armiju ar trīssimt durkļiem, man nav sacījuši: «Jusu laime, ka līdz Francijai ir vairāk nekā simt dienu gājuma...»

Tā mēs viņus vizinājām, un gadījās, ka trīs arābu vadoņi apmeklēja nepazīstamo Franciju. Šie trīs bija no vienas cilts ar tiem vīriem, kas, pavadījuši reiz mani uz Senegali, raudāja, kad ieraudzīja kokus.

Kad es vēlāk iegriezos viņu teltīs, viņi slavēja muzikholus, kur kailas sievietes dejo ziedu vidū. Šie cilvēki nekad nebija redzējuši ne koku, ne avotu, ne rozi, vienīgi pēc korāna viņi zināja, ka ir dārzi, kuros tek strauti, jo tāda tur tēlota paradīze. Sī paradīze un tās skaistās gūsteknes jānopelna ar rūgtu nāvi smiltīs no nodevīgas lodes pēc trīsdesmit gadiem ciešanu. Taču dievs viņus krāpj, jo neprasa no fran-čiem, kam doti visi šie dārgumi, ne slāpes, ne nāvi kā izpirkuma maksu. Un tālab vecie vadoņi tagad |aujas sapņiem. Un talab, vērodami Sabāru, kas tuksnesīga plešas ap viņu teltīm un līdz pat nāvei sola tik niecīgus priekus, viņi vaļsirdīgi atzīstas savās slepenākajās domās.

— Zini... franču dievs... Viņš ir daudz devīgāks pret frančiem nekā arābu dievs pret arābiem.

Dažas nedēļas pirms tam viņi bija pārstaigājuši Savoju. Gids aizveda viņus pie augsta ūdenskrituma, kas atgādināja no daudzām strūklām savītu kolonu un smagi dunēja.

— Nobaudiet, — viņš tiem sacīja.

Tas bija saldūdens. Odens! Cik dienu jāiet šeit, tuksnesī, lai atrastu tuvāko aku, un, ja tā sasniegta, cik stundu jārok smilts, kas to piepilda, lai piekļūtu netīrām, ar kamieļa urīnu sajauktām duļķēm! Odens! Sisnerosā, Džabī ragā, Portetjenā mazie maurēni nelūdz naudu, bet ar konservu kārbu rokās mango ūdeni:

— Dod drusciņ ūdens, dod...

— Ja būsi rātns...

Tikai ūdeni, kas ir zelta vērts, — ūdeni, kura lāse izšķiļ no smilts zāles asna zaļo dzirksti. Ja kaut kur nolijis lietus, Sahāru atdzīvina liela kustība. Veselas ciltis dodas ceļā meklēt zāli, kas augs kaut kur trīssimt kilometru tālāk... Un skopais ūdens, no kura jau desmit gadus ne lāse nebija nolijuši Portetjenā, tur, Savojā, šalca un dunēja, it kā 110 ieplīsušas cisternas šļāktu ārā visas pasaules ūdens krājumi.

— Dosimies tālāk, — aicināja pavadonis. Bet viņi nekustējās:

— Ļauj munis vēl...

Viņi klusēja. Nopietni, mēmi viņi vēroja svinīgo mistēriju. Tas, kas ar tādu spēku gāzās no kalna iekšienes, bija pati dzīvība, cilvēku asinis. Ar ūdeni, kas iztecēja vienā sekundē, varētu atdzīvināt veselas karavānas, kuras, aiz slāpēm apreibušas, bija uz visiem laikiem iegrimušas sālsezeru un mirāžu bezgalībā. Seit izpaudās dievs: nevarēja taču pagriezt viņam muguru. Dievs atvēra savas slūžas un parādīja savu varenību. Trīs arābi palika nekustīgi stāvam.

— Vairāk te nav ko redzēt. Nāciet...

— Jāpagaida.

— Kas jāpagaida?

— Beigas.

Viņi gribēja sagaidīt brīdi, kad dievs pagurs 110 sava neprāta. Dievam ātri sametas žēl, viņš ir skops.

— Bet šis ūdens plūst jau tūkstoš gadu!

Tāpēc tovakar viņi neatsāka valodas par ūdenskritumu. Pastāv brīnumi, ko labāk noklusēt. Labāk pat pārāk daudz par tiem nedomāt, citādi cilvēks vairs nesaprot neko. Citādi jāsāk šaubīties par dievu...

— Franču dievs, redzi...

Bet es pazīstu labi savus mežonīgos draugus. Viņu ticība ir satricināta, viņi ir samulsuši un gatavi pakļauties. Viņi sapņo par to, ka franču intendantūra apgādās viņus ar miežiem un mūsu karaspēks Sahārā nodrošinās viņiem mierīgu dzīvi. Un ir taisnība, ka pakļāvušies viņi materiālā ziņā daudz iegūtu.

Taču visi trīs viņi ir E1 Marnuna — Trarzas emīra cilmes. (Varbūt kļūdīgi atceros viņa vārdu.)

Es pazinu E1 Mamunu, kad viņš bija mūsu vasalis. Par izdarītajiem pakalpojumiem viņam bija piešķirti oficiāli pagodinājumi, gubernatori viņu apdāvināja, ciltis cienīja, šķiet, viņam netrūka nekā no rokām taustāmām bagātibām. Bet kādu nakti, kad ne mazākā zīme to neļāva paredzēt, viņš nogalināja virsniekus, ko pavadīja tuksnesī, paņēma kamieļus, šautenes un pievienojās nepakļautajām ciltīm.

Tādu pēkšņu sacelšanos parasti sauc par nodevību, kaut gan tā ir reizē varonīga un izmisīga bēgšana,— jo vēlāk vadonim jādzīvo kā trimdiniekam tuksnesī,— īslaicīga slava, kas nodziest ka raķete pēc pirmās sadursmes ar Ataras mobilo vadu.

Un tomēr tas pats, kas ar E1 Mamunu, notika ar daudziem arābiem. Ar gadiem cilvēks kļūst vecāks. Un novecodams viņš sāk apcerēt. Kādu vakaru viņš atskārš, ka ir nodevis islama dievu, ka aptraipījis savu roku, ar kristiešu roku spiedieniem apzīmogodams to maiņu, kurā viņš zaudējis visu.

Un patiesi — ko gan viņam deva mieži un mierīga dzīve? Izbijušais karavīrs, kas vēlāk kļuvis par ganu, tagad atceras, ka viņš reiz dzīvojis Sabāra, kur katra smilšu kroka pilna apslēptu draudu, — Sahārā, kur nometni naktī apsargā uz priekšu izvirzīti slēpņi, kur tumsā pie ugunskura uzklausītās vēstis par ienaidnieka pārvietošanos liek straujāk pukstēt sirdij. Viņš atceras garšu, ko saiūt uz lūpām atklātā jūrā un ko cilvēks, reiz izbaudījis, nekad neaizmirst.

Tagad viņš bez slavas klīst pa nomierinātiem apgabaliem, kas vairs ne ar ko nevaldzina. Tikai tagad Sahāra viņam ir tuksnesis.

Varbūt viņš pat cienīja virsniekus, kurus gatavojās nogalināt. Taču mīlestība uz allahu ir pirmajā vietā.

— Ar labu nakti, E1 Mamun!

— Lai dievs tevi sargā!

Ar seju pret zvaigznēm, izstiepušies smiltīs gluži kā uz plosta, virsnieki ietinas savās segās. Zvaigžņu jums lēnām griežas, visas debesis rāda laiku. Pretim smiltīm liecas mēness, kam allaha gudrība liek atgriezties nebūtībā. Kristīgie drīz aizmigs. Vēl dažas minūtes, un mirdzēs vienīgi zvaigznes. Un tad — lai nopulgotās ciltis atgūtu savu kādreizējo varenumu, lai atkal sāktos vajāšana, kas vienīgā piešķir smiltīm spožumu, — atskanēs vājš kristīgo kliedziens, kad viņus noslīcinās viņu pašu miegā... Vēl nedaudz sekundu, un no neizlabojamā dzims jauna pasaule...

Un jaukie leitnanti tiek nonāvēti miegā.

5

Šodien Džabī ragā Kemals un viņa brālis Mujans mani uzaicināja ciemos un es dzēru tēju viņu teltī. Mujans, aizvilcis zilo sejsegu pāri lūpām, klusēdams mani vēro un saglabā skaudru atturību. Vienīgi Kemals laipni un goddevīgi tērzē ar mani:

— Mana telts, mani kamieļi, manas sievas un vergi — viss ir tavs.

Mujans, nenovērsdams acu no manis, pieliecas brālim, pasaka dažus vārdus un atkal klusē.

— Ko viņš teica?

— Viņš teica: «Bonafū nolaupījis R’Geibam tūkstoš kamieļu.»

Es nepazīstu kapteini Bonafū, Ataras kamielnieku vienības virsnieku. Bet man zināma viņa leģendārā slava arābu vidū. Tie runā par viņu ar dusmām, taču savā ziņā kā par kādu dievu. Viņa tuvums piešķir smiltīm vērtību. Šodien atkal viņš nez no kurienes pēkšņi parādījies uz dienvidiem ejošo ncpak|auto cilšu aizmugurē, nolaupījis simtiem kamieļu, un arābi, lai glābtu savu mantu, ko domāja drošībā esam, bijuši spiesti griezties atpaka| un doties pret Bonafū. Ar savu ercenģeļa parādīšanos izglābis Ataru, viņš tagad uzcēlis nometni uz augstas kaļķakmens plakankalnes un paliek tur lepni stāvam — kā jebkuram paņemama izpirkšanas maksa, un viņa spožums ir tik liels, ka veselas ciltis dodas pretī viņa zobenam.

Mujans uzlūko mani vēl bargāk un atkal kaut ko saka.

— Ko viņš teica?

— Viņš teica: «Rīt mēs dosimies karagājienā pret Bonafū. Trīssimt durkļu.»

Es jau kaut ko nojautu. Pēc tā, ka pēdējās trīs dienas ved kamieļus uz aku, pēc nemitīgās spriedelēšanas, dedzīgās rosmes. Liekas, kāds neredzams burinieks tiek saposts braucienam. Un vējš, kas aizdzīs to selgā, jau pūš. Bonafū dēļ ik solis uz dienvidiem kļūst par soli, kas tuvina slavai. Un es vairs neprotu atšķirt, vai tādā gājienā ir vairāk naida vai mīlestības.

Tā ir greznība — tik lielisks ienaidnieks, ko nogalināt. Tur, kur viņš parādās, tuvējās ciltis saloka teltis, savāc kamieļus un bēg, trīcēdamas aiz bailēm sastapt viņu aci pret aci, kamēr mīlestībai līdzīgs reibonis pārņem tālākās ciltis. Vīri izraujas no telšu miera, sievu skavām, laimīgā miega un atklāj, ka nekas pasaule nespej atsvērt divu mēnešu novārdzinošu gājienu uz dienvidiem, dedzinošas slāpes un smilšu viesu|us, kas jāpārlaiž sakņupušiem uz ce|iem, lai tad rītausmā negaidīti uzbruktu Ataras eskadronam un, ja dievs vēlēs, nogalinātu kapteini Bonafū.

Bonafū ir spēcīgs, — Kemals atzīst.

Tagad es zinu viņu noslēpumu. Tāpat kā vīrieši sapņo par ilgotās sievietes vienaldzīgajiem soļiem pastaigā un visu nakti grozās un svaidās, jo tos ievaino un svc|, un pat sapnī nedod mieru viņas vienaldzīgā gaita, tā arābus nomoka Bonafū tālie ce|i. Apiedams pret viņu raidītās vienības, šis kristīgais arābu drēbēs ar saviem divsimt mauru pirātiem ir ielauzies nepakļautajos apvidos tik tālu, ka tur pēdīgais no viņa paša vīriem, brīvs no franču viskundzības, varētu atmosties no kalpības un nesodīts ziedot viņu savam dievam uz akmens altāra; tik tālu, ka tur šos vīrus savalda vienīgi viņa paša ietekme un pat viņa vājums biedē. Un šonakt viņš vienaldzīgi iet un iet aizmigušo vīru murgos, un viņa soļi atbalsojas pašā tuksneša sirdī.

Mujans, pārdomās iegrimis, vēl arvien nekustīgi sēž telts dziļumā kā zila granīta bareljefs. Spīd vienīgi viņa acis un sidraba duncis, kas vairs nav rotaļlieta. Cik Joti viņš pārvērties, kopš pievienojies dumpiniekiem! Kā vēl nekad viņš apzinās savu dižciltību un iznīcina mani ar savu nicināšanu; jo viņš dosies tur augšā pret Bonafū, līdz ar ausmu celsies ceļam, un viņu dzīs naids, kas pēc visām pazīmēm līdzinās mīlestībai.

Vēlreiz viņš pieliecas brālim, kaut ko čukst un raugās manī.

— Ko viņš teica?

— Viņš teica, ka šaušot uz tevi, ja sastapšot tālu no forta.

— Kāpēc?

— Viņš saka: «Tev ir lidmašīnas un radio, tev ir Bonafū, bet tev nav patiesības.»

Nekustīgs savā zilajā burnusā ar sastingušajām krokām Mujans mani tiesā:

— Viņš saka: «Tu ēd salātus, līdzīgi kazām, un cūkga|u, līdzīgi cūkām. Tavas sievietes bez kauna rāda seju.» Viņš pats to redzējis. Viņš saka: «Tu nekad nelūdz dievu.» Viņš saka: «Ko tev dod tavas lidmašīnas, radio, tavs Bonafū, ja tev nav patiesības.»

Un es apbrīnoju šo arābu, kas neaizstāv savu brīvību, jo tuksnesī cilvēks ir vienmēr brīvs, kas neaizstāv mantu, ko rūsa un kodes ēd, jo tuksnesis ir kails, bet aizstāv kādu apslēptu karaļvalsti. Smilšu viļņu klusumā Bonafū kā vecs korsārs ved savu vadu, un, pateicoties viņam, šī Džabī raga nometne vairs nav dīku ganu mājvieta. Bonafū auka triecas gar tās sāniem, un viņa dēļ vakaros teltis tiek ciešāk savilktas kopā. Cik klusums dienvidos ir mocošs: tas ir Bonafū klusums! Un vecais mednieks Mujans vēja šalkās dzird viņa'soļus.

Kad Bonafū atgriezīsies Francijā, viņa ienaidnieki nebūt par to nepriecāsies, bet skums pēc viņa, it kā viņa aizbraukšana būtu laupījusi tuksnesim vienu no tā poliem un dzīvei savu daļu valdzinājuma, un tie jautās man:

— Kāpēc tavs Bonafū aizbrauc?

— Es nezinu ...

Gadiem ilgi Bonafū licis uz spēles savu dzīvību pret viņu dzīvībām. Viņu likumus padarījis par saviem.

Gu|ut atbalstījis galvu pret viņu akmeņiem. Mūžīgās vajāšanas laikā, tāpat kā viņi, iepazinis bībeliskās naktis no zvaigznēm un vēja. Un tagad ar savu aizbraukšanu Bonafū parāda, ka ši spēle nav bijusi ? viņam galvenais. Viņš nepiespiests atstāj galdu. Un arābiem, kam nu atliek spēlēt vieniem pašiem, zūd ticība dzīves jēgai, ticība dzīvei, kas vairs neaizrauj vīrus ar miesu un dvēseli. Un tomēr viņi grib kap- fl teiniin ticēt:

— Tavs Bonafū taču atgriezīsies?

— Nezinu.

Viņš atgriezīsies, arābi domā. Eiropas spēles — nedz bridžs garnizonā, nedz paaugstinājumi, nedz  sievietes — viņu vairs neapmierinās. Zaudētā dižciltība nedos viņam mieru, viņš atgriezīsies tur, kur katrs solis liek straujāk pukstēt sirdij — kā solis  pretim mīlestībai. Viņam liksies, ka dzīve šeit bijusi  tikai dēka un ka galveno atradīs tur, taču ar riebumu  viņš atskārtīs, ka vienīgās īstās bagātības viņam piederējušas šeit, tuksnesī: smilšu burvība, nakts, klusurns, zvaigžņu un vēju dzimtene. Un, ja Bonafu  kādudien atgriezīsies, vēsts par to jau pirmajā naktī  izplatīsies starp nepakļautajām ciltīm. Arābi zinās,  ka kaut kur Sahārā savu divsimt pirātu vidū guĻ Bonafū. Tad viņi klusu vedīs kamieļus uz aku. Sagādās miežu krājumus. Pārbaudīs šauteņu aizslēgus,  Un viņus vadīs šis naids vai šī mīlestība.

6

— Paslēp mani lidmašīnā uz Marakešu...

Katru vakaru Džabī arābu nolaupītais vergs noskai-tīja man savu īso lūgsnu. Pēc tam, izdarījis visu, kas viņa spēkos, lai dzīvotu, viņš apsēdās, kājas sakrusto» jis, un gatavoja man tēju. Tagad, — uzticējies, kā viņam līkas, vienīgajam arstam, kas varētu viņu dziedināt, palūdzies vienīgo dievu, kas varētu viņu glābt, — viņš veselu dienu bija mierigs. Tagad, noliecies pār ūdens katliņu, viņš atsauca atmiņa savas dzīves necilās ainas: Marakešas melno zemi, rožainās mājiņas, visnepieciešamākās mantas, kas viņam bija atņemtas. Viņš nedusmojās ne par manu klusēšanu, ne arī par to, ka vilcinājos atdot viņam dzīvi: es nebiju cilvēks, tā kā viņš, bet spēks, kas jāiedarbina, kaut kas līdzīgs ceļavējam, kurš reiz celsies pār viņa likteni.

Taču es biju tikai vienkāršs pilots, uz dažiem mēnešiem iecelts par lidlauka priekšnieku Džabī raga, un visa mana bagātība bija spāniešu fortam pieslejusies baraka, bet barakā — mazgājamā bļoda, krūze ar sāļu ūdeni un pārlieku īsa gulta. Es neloloju maldīgu savas varas apziņu.

— Redzēsim, veco Bark...

Visus vergus sauc par Barkiem, arī viņu sauca Barku. Lai gan jau četrus gadus gūstniecībā, viņš vēl nebija samierinājies ar savu likteni: viņš atcerējās, ka bijis reiz karalis.

— Bark, ko tu darīji Marakešā?

Marakešā, kur droši vien vēl tagad dzīvoja viņa sieva un trīs bērni, viņam bijis lielisks amats:

— Es biju lopu dzinējs, un mani sauca — Moha-meds!

Turienes kaidi viņu aicināja talka:

— Man pārdodami vērši, Mohamed. Atdzen tos no kalniem.

Vai arī:

— Līdzenumā man ganās tūkstoš aunu, aizdzen tos uz kalnu ganībām.

Un Barks, bruņojies ar olīvkoka zizli, valdīja pār ganāmpulkiem un vadīja to pārcelšanos. Viņš vienīgais bija atbildīgs par avju tautu un, aizturēdams žiglākās, kad bija gaidāma jēriņu atskriešana, un paskubinādams gausas, soļoja, vispārējas uzticības un paklausības ieskauts. Viņš vienīgais zināja, uz kādu apsolīto zemi tie dodas, vienīgais prata lasīt ceļu zvaigznēs un bagāts zināšanām, kas nav dotas avīm, vienīgais noteica atpūtas un dzirdīšanas stundas. Un, kad viņš naktī stāvēja aizmigušā ganāmpulka vidū, viņu pārņēma maigums pret tik lielu vājumu 1111 neziņu, un, iegrimis vilnā līdz ceļiem, Barks — dziednieks, pravietis un karalis — aizlūdza par savu tautu.

Kādu dienu arābi viņu bija uzrunājuši:

— Nāc mums līdz pēc lopiem dienvidos.

Jāiet bija ilgi, un, kad pēc trim dienām, virzoties pa stāvām kalnu takām, bija sasniegta nepakļauto zemju robeža, viņu vienkārši sagrāba ciet, nokristīja par Barku un pārdeva verdzībā.

Es pazinu arī citus vergus. Katru dienu gāju dzert tēju arabu teltīs. Tur, kailām kājām atlaidies uz garspalvaina ādas paklāja, kas ir nomada vienīgais greznums un uz kā viņš dibina savu mājokli, es baudīju dienas ritumu. Tuksnesi jūt, kā aiztek laiks. Saules svelmē katra gaita ved pret vakaru, pretī svaigajam vējam, kas apskalos locekļus un nomazgās visus sviedrus. Saules svelmē zvēri 1111 cilvēki dodas uz šo lielo dzirdītavu tikpat nenovēršami kā pretī nāvei. Tādēļ arī bezdarbība nekad nav neauglīga. Un katra diena liekas skaista ka ceļi, kas ved uz jūru.

Es viņus pazinu, šos vergus. Viņi ienāk telti, kolīdz pavēlnieks izvilcis no dārgumu lādes ogļu pannu, tējas katliņu un kausiņus. Lāde ir pilna bezjēdzīgu mantu: tur ir piekaramie slēdži bez atslēgām, puķu vāzes bez puķēm, spogulīši par trim sū, veci ieroči, kas šeit, kailajos smilšu klajos, liek domāt par bojā gājuša kuģa krastmalā izskalotajām drazām.

Tad vergs klusu piebāž ogļu pannu ar sausiem stiebriņiem, uzpūš liesmu, piepilda tējas katliņu. Veikdams šos pienākumus, kas būtu pa spēkam mazai meitenei, viņš sasprindzina muskuļus, ar kuriem varētu izcelt ciedru ar visām saknēm. Viņš ir lēnīgs. Viņu aizrauj tāda spēle: gatavot tēju, kopt kamieļus, ēst. Dienas svelmē būt ceļa uz nakti un zem kailo zvaigžņu saltā mirdzuma ilgoties pēc dienas svelmes. Laimīgas ir ziemeļu zemes, kur gadalaiki sacer teiksmas: vasara — teiksmu par sniegu, bet ziema — teiksmu par sauli; bēdīgas ir tropu zemes, kuru sutā tikpat ka nekas nemainās, taču laimīga arī Sahāra, kur diena un nakts šūpo cilvēku no vienas cerības otrā.

Reizēm melnais vergs, notupies durvju priekša, bauda vakara vēju. Lempīgajā gūstekņa ķermenī vairs neraisās atmiņas. Labi, ja viņš atceras brīdi, kad viņu nolaupīja, — sitienus, kliedzienus, cilvēka rokas, kas viņu iegrūda pašreizējā tumsā. Kopš tās stundas viņš grimst kada dīvainā miegā, kļuvis it kā akls, jo viņam atņemtas Senegales lēnās upes vai Dienvidmarokas baltās pilsētas, kļuvis it kā kurls, jo viņam atņemtas tuvinieku balsis. Sis melnais nav nelaimīgs, viņš ir kroplis. Reiz ierauts nomadu dzīves ritumā, saistīts ar to klaiņojumiem, uz mūžu iepīts cilpās, kuras tie met tuksneša smiltīs, ko gan viņš varētu saglabāt kopīgu ar pagātni, ar mājām, sievu un bērniem, kas viņam mirušaki par mirušajiem.

Cilvēki, kas ilgi dzīvojuši no kādas lielas mīlestības un kam tā laupīta, reizēm pagurst no savas vientuļās dižciltības. Viņi pazemīgi tuvojas dzīvei un gūst laimi gluži necilā mīlestībā. Viņiem liekas jauki atsacīties, kalpot un iekļauties visu lietu mierā. Par verga lepnumu kļūst viņa kunga kvēlojošā ogļu panna.

— Še, ņem! — dažreiz pavēlnieks saka gūsteknim.

Tā ir stunda, kad kungs top labs pret vergu, jo pagaist gurdums, dedzinošā svelme, un viņi abi plecu pie pleca ieiet vakara dzestrumā. Un kungs sniedz vergam kausiņu tējas. Un gūsteknis pateicības pārpilns ir gatavs par šo tējas malku skūpstīt sava kunga ceļus. Vergus nekad neiekaļ važās. Tās nav vajadzīgas! Vergs ir uzticīgs! Viņš saprātīgi atsakās no gāztā nēģeru karaļa dižciltības un ir vairs tikai laimīgs gūsteknis.

Un tomēr reiz viņu atbrīvos. Kad viņš būs par vecu, lai atstrādātu sava ēdiena vai drēbju vērtību, viņam dāvās neierobežotu brīvību. Trīs dienas viņš velti staigās no telts uz telti, piesolīdams savus pakalpojumus, ar katru dienu kļūdams nespēcīgāks, un trešās dienas beigās tikpat prātīgi nogulsies smiltīs. Esmu Džabī redzējis, kā mirst kaili vergi. Arābi turpat tuvumā vēroja viņu ilgo agoniju, taču bez nežēlības, un mazie arābēni rotaļājās blakus tumšajam vrakam un ik rītu joka pēc skrēja paskatīties, vai tas vēl kustas, tomēr neviens nesmējās par veco kalpu. Tāda bija dabiskā kārtība. It kā viņam kāds būtu sacījis: «Tu esi iabi strādājis, tev ir tiesības uz miegu, ej gulēt.» Arvien vel izstiepies smiltis, viņš sajuta badu — tikai kā reiboni, nevis kā netaisnību, kas vienīgā nomoka. Pamazam viņš sajaucās ar zemi. Saule viņu izkaltēja, zeme — uzņēma. Trīsdesmit gadu darba, pēc tam tiesības uz miegu un zemi.

Pirmo, kuru redzēju tā mirstam, es nedzirdēju gaužamies: viņam taču nebija par ko gausties. Uzminēju viņā nenoteiktu samierināšanos, ar kādu apmaldījies kalnietis, kad speķi izsīkuši, noguļas sniegā, ietinas savos sapņos un sniega. Tās nebija viņa ciešanas, kas man sapēja. Es tām pat lāgā neticēju. Bet līdz ar cilvēka nāvi mirst nezināma pasaule, un es sev jautāju, kādi teli viņā iet bojā, kādas Senegales plantācijas, kadas Dienvidmarokas baltās pilsētas pamazām nogrimst aizmirstībā. Kā man uzzināt, vai šai melnajā gūzmā izdziest tikai nožēlojamas rūpes — par lēju, kas jāgatavo, par lopiem, kas jāved uz aku . . . vai miegā laižas verga dvēsele, vai, atmiņu uzplūda atmodināts, cilvēks mirst visā savā diženumā. Galvaskausa cietie kauli man šķita līdzīgi vecajai dārglietu lādei. Es nezināju, kādi krāsaini zīdi, kādas svētku ainas, kādas agrāko laiku atliekas, tik nederīgas, tik nevajadzīgas šeit, tuksnesī, bija tajā paglābušās pēc kuģa bojā ejas. Lāde bija te — aizslēgta un smaga. Es nezināju, kāda da|a pasaules saira cilvēkā beidzamo dienu milzu miegā, saira šai apziņā un miesā, kas pamazām atkal kļuva par tumsu un zemi.

— Es biju lopu dzinējs, un mani sauca — Moha-meds...

Melnais gūsteknis Barks bija pirmais no man zināmajiem vergiem, kas pretojās. Tas vēl būtu nieks, ka ;n abi bija nopulgojuši viņa brīvību, vienā dienā padarījuši viņu virs zemes kailāku par jebkuru jaunpie-dzimušo. Dievs palaikam uzsūta vētru, kas vienā stunda noposta cilvēka ražu. Taču mauri daudz nopietnāk apdraudēja viņa personību nekā viņa mantu. Un Barks nesamierinājās, kamēr tik daudzi citi gūstekņi būtu gluži mierīgi |avuši sevī nomirt nabaga lopu dzinējam, kas visu gadu grūti strādājis, lai nopelnītu dienišķo iztiku.

Barks neaprada ar kalpību, kā dažkārt gaidot noguris cilvēks aprod ar pieticīgu laimi. Viņš negribēja gūt verga prieku 110 vergu kunga labsirdības. Viņš saglabāja zudušajam Mohamedam to mājokli, ko Mo-hameds reiz bija apdzīvojis viņa sirdī. Tas bija skumjš mājoklis, tālab ka tukšs, bet neviens cits to neapdzīvos. Barks līdzinājās nosirmojušam parka sargam, kas ar zaļi aizaugušajās alejās klusuma skumjās mirst aiz uzticības.

Viņš nesacīja: «Esmu Mohameds ben Lahusins,» bet «Mani sauca — Mohameds,» — un sapņoja par to dienu, kad šis aizmirstais cilvēks augšāmcelsies un ar savu augšāmcelšanos vien padzīs verga veidolu sevi. Dažreiz nakts klusumā atgriezās visas viņa atmiņas ar bērnības dziesmas pilnskanīgumu. Arābu tulks mums stāstīja: «Nakts vidū viņš runāja par Marakešu un raudāja.» Vientulībā tāda pagātnes atgriešanās nevienam neiet secen. Otrs Mohameds pamodās viņa bez kāda brīdinājuma, izstaipījās viņa paša locekļos, meklēja sev pie sāniem sievu — šai tuksnesī, kur nekad neviena sieviete netuvojās Bar-kam, klausījās strūklakas čalās — šeit, kur nekad nav uzurdis neviens avots. Un Barks aizvēra acis un ticēja, ka dzīvo baltā mājā, par kuru katru nakti uzlec viena un tā pati zvaigzne, — šeit, kur ļaudis dzīvoja rupjas vadmalas mājokļos un dzinās pakaļ vējam. Pārpilns senā maiguma jūtu, kas tagad bija noslēpumainā kārtā atdzīvojušās, it l<ā to pols būtu tuvu, Barks uzmeklēja mani. Viņš gribēja man sacīt, ka ir gatavs, ka viņa maigums ir gatavībā un, lai to izdāvātu, vajag tikai atgriezties mājās. Pietiktu ar vienu manu mājienu. Un Barks smaidīja un skaidroja man, cik veikli visu var nokārtot, jo man, bez šaubām, tas vēl nebija ienācis prātā:

Rīt ir pasta diena. Tu paslēp mani lidmašīnā, kas dosies uz Agadiru ...

— Nabaga veco Bark!

Mēs taču dzīvojām nepakļauto cilšu vidū. Kā mēs varējām palīdzēt viņam bēgt? Dievs vien zina ar kādu slaktiņu arābi jau nākamajā dienā atriebtu zādzību un apvainojumu. Es gan ar lidlauka mehāniķu Lo-berga, Maršala un Abgralla palīdzību biju mēģinājis Barku atpirkt, taču arābiem ne tik bieži gadījās sastapt eiropiešus, kam vajadzīgs vergs. Viņi prasīja pārmērīgi augstu cenu.

— Tas maksas divdesmit tūkstoši franku.

— Vai tu par mums ņirgājies?

— Paskaties, cik viņam spēcīgas rokas...

tin tā pagāja mēneši.

Galu galā arābi kļuva piekāpīgāki, un ar draugu palīdzību, kuriem biju rakstījis uz Franciju, es spēju nopirkt veco Barku.

Tirdznieciskās sarunas vien bija ko vērts. Tās ilga veselu nedeļu. Mēs līgām, sasēdušies aplī smiltīs, — piecpadsmit arābi un es. Laupītājs Zin-Uld-Rhatari, kas bija īpašnieka un ari mans draugs, slepus rhan palīdzēja:

— Pārdod viņu, tik un tā tu viņu pazaudēsi, •-Zin-Uld-Rhatari runāja, kā biju samācījis. — Viņš ir slims. Sākumā slimība nav redzama, bet tā sēž iekšā. Un kādu dienu cilvēks pēkšņi uzpamst. Mudīgi pārdod viņu francūzim.

Biju apsolījis komisijas naudu vēl otram bandītam — Radži, ja viņš palīdzēs man noslēgt pirkšanas līgumu, un Radži kārdināja īpašnieku:

— Par naudu tu nopirksi kamieļus, šautenes un lodes. Tu varēsi pievienoties dumpiniekiem un karot pret frančiem. Tu pārvedīsi no Ataras trīs četrus pavisam veselus jaunus vergus. Pārdod nost šo veci!

Un Barku pārdeva. Uz sešām dienām es viņu ieslēdzu mūsu barakā, jo citādi, ja viņš pirms lidmašīnas pienākšanas būtu klaiņojis apkārt, arābi būtu viņu atkal saķēruši un pārdevuši tālāk.

Taču es viņu atbrīvoju no verdzības. Arī tā bija skaista ceremonija. Atnāca Marabū, viņa agrākais īpašnieks, un Ibrahims, Džabi kaids. Šie trīs laupītāji, kas divdesmit metru aiz forta mūra labprāt būtu pārgriezuši Barkam rīkli — tikai prieka pēc, lai izspēlētu ar mani ļaunu joku, — viņu sirsnīgi apskāva un parakstīja oficiālu aktu.

— Tagad tu esi mūsu dēls.

Pēc likuma viņš tagad bija arī mans dēls.

Un Barks apskāva visus savus tēvus.

Līdz aizbraukšanas stundai Barks dzīvoja mūsu barakā tīkamā gūstniecībā. Neskaitāmas reizes dienā mums vajadzēja viņam attēlot, cik viegls būs ceļojums: 110 lidmašīnas viņš izkāps Agadira un turpai lidlaukā saņems autobusa biļeti līdz Marakešai. Barks spēlēja brīvu cilvēku, kā bērns spēlē svešu zemju pētnieku, — iztēlojās ce|u uz dzīvi, autobusu, jaužu pūli, pilsētas, ko atkal ieraudzīs...

Maršala un Abgralla vārdā mani uzmeklēja Lo-bergs. Nedrīkstēja pieļaut, ka, izkāpis no lidmašīnas, Barks mirst badā. Bieori man iedeva viņa vajadzībām tūkstoš franku: tādējādi Barks varēs sameklēt darbu.

Un man ienāca prātā labdarības biedrību vecās dāmas, kas «dod žēlsirdības dāvanas», pasniedz divdesmit franku un prasa par to pateicību. Lobergs, Maršals un Abgralls, lidmašīnas mehāniķi, iedeva tūkstoš franku, bet nevis kā žēlsirdības dāvanu, un vēl mazāk viņi gaidīja pateicību. Viņus nevadīja arī līdzjūtība, kā vecās dāmas, kas sapņo par laimi. Viņi vienkārši palīdzēja cilvēkam atgūt tā cilvēcīgo cieņu. Tāpat kā es, viņi pārlieku labi zināja, ka pēc tam, kad atgriešanās reibums būs pāri, pirmā uzticamā draudzene, ko Barks sastaps, būs nabadzība un ka nepaies ne trīs mēneši, kad viņš jau mocīsies kaut kur uz dzelzceļa, lauzdams ārā gulšņus. Viņš jutīsies vēl nelaimīgāks nekā tuksnesī pie mums. Taču Barkam bija tiesības būt viņam pašam savējo vidū.

— Nu, veco Bark, brauc un esi cilvēks!

Lidmašīna drebēja, gatava pacelties. Pēdējo reizi Barks noliecās pār Džabī bezmēra grūtsirdību. Divsimt arābu bija sapulcējušies pie lidmašīnas, lai redzētu, kādu seju rāda vergs uz dzīves sliekšņa. Ja gadītos avārija, viņi to kaut kur tālāk no jauna sagrābtu.

I ii mēs mājām atvadas mūsu piecdesmitgadīgajam jaundzimušajam, mazliet satraukti par to, ka uzdrīkstamies viņu sūtīt pasaulē.

— Ardievu, Bark!

— Nē.

— Kā tā — nē?

— Nē. Es esmu Mohameds ben Lahusins.

Pēdējās vēstis par viņu mēs dabūjām no arāba Abdaliaha, kas, paklausot mūsu lūgumam, bija Bar-kam palīdzīgs Agadirā.

Autobuss atgāja tikai vakarā, un Barkam bija brīva vesela diena. Sakuma viņš, ne vārda nebilzdams, tik ilgi klaiņoja pa pilsētiņu, ka Abdallahs, jauzdams viņa nemieru, sāka bažīties:

— Kas tev ir?

— Nekas...

Pārlieku plaša bija Barkam pēkšņā vaļa, un viņš vēl neapjauta savu atdzimšanu. Viņš gan izjuta mulsu laimi, taču citādi nebija nekādas atšķirības starp vakarējo un šodienas Barku. Tomēr kopš šā brīža viņš ar tādām pašām tiesībām kā citi baudīja sauli un varēja apsēsties šeit, zem arābu kafejnīcas nojumes. Viņš apsēdās un pasūtīja tēju Abdallaham un sev. Pirmo reizi viņš rīkojās kā pavēlnieks: jaunat-gūtajai varai būtu vajadzējis viņu pārveidot. Taču apkalpotājs bez mazākā pārsteiguma ielēja tēju, it kā tas nebūtu nekas neparasts. Ieliedams tēju, viņš nenoģida, ka godina brīvu cilvēku.

— Iesim citur, — Barks sacīja.

Viņi uzkāpa Kasbā, kas paceļas pār Agadiru.

Mazās berberu dejotājas pienāca viņam klāt. Tās izrādīja tik daudz ierasta maiguma, ka Barkam šķita — viņš atdzīvosies: pašām nezinot, tās uzņems viņu dzīvē. Satvērušas Barku aiz rokas, tās piedāvāja viņam tēju — mīļi, taču tāpat, kā būtu piedāvājušas jebkuram citam. Barkam gribējās pastāstīt par savu atdzimšanu. Dejotājas liegi smējās. Tās priecājās par viņu, jo viņš bija priecīgs. Un Barks piebilda, lai tām būtu ko brīnīties: «Esmu Mohameds ben Lahusins.» Bet tas viņas nepārsteidza. Katram cilvēkam ir savs vārds, un no tālienes atgriežas daudzi ...

Un Barks aizvilka Abdallahu atpaka] uz pilsētu. Viņš klaiņoja gar ebreju bodītēm, raudzījās uz jūru un domāja, ka var iet, kurp tīk, vienalga, uz kuru pusi, domāja par to, ka ir brīvs... Bet šī brīvība viņam šķita rūgta: visupirms tā atklāja, cik ļoti viņam trūkst saišu ar pasauli.

Tad garām gāja kāds bērns, un Barks noglāstīja viņam vaigu. Bērns uzsmaidīja. Tas nebija kungu dēls, ko paijā un glauda. Tas bija vārgs puisēns, kam Barks dāvāja glāstu. Un viņš pasmaidīja. Un šis bērns atmodināja Barku, un vārgā bērna de|, kam bija vajadzējis pasmaidīt, Barks jutās pasaulē kaut cik vairāk nozīmīgs. Viņš sāka kaut ko nojaust un tagad devās uz priekšu lieliem soļiem.

— Ko tu meklē? — Abdallahs jautāja.

— Neko, — Barks atteica.

Aiz ielas pagrieziena uzdūries bērnu pulciņam, kas rotaļājās, viņš apstājās. Tātad šeit. Klusēdams viņš tos uzlūkoja. Tad pazuda ebreju veikaliņos un atgriezās ar pilnām rokām dāvanu. Abdallahs noskaitās:

— Muļķi, pietaupi savu naudu!

Taču Barks neklausījās. Svarīgi viņš pamāja katram. Un mazās roķeles stiepās pēc rotaļlietām, rokas sprādzēm un zeltā izšūtām tupelītēm. Un ik bērns, saņēmis savu mantiņu, aizbēga kā mežonēns.

Uzzinājuši par notikumu, atskrēja citi Agadiras bērni, un Barks tos apdāvināja ar zelta tupelītēm. Kad vēsts sasniedza vēl citus mazuļus Agadiras apkaimē, tie cēlās un kliegdami drāzās pie melnā dieva, un, ieķērušies viņa noskrandušajās verga drēbēs, pieprasīja savu daļu. Barks sevi izputināja.

Abdallaham šķita, ka viņš aiz prieka sajucis prātā. Bet man šķiet, ka Barks to nedarīja, lai dalītos prieka pārmērā.

Viņš taču bija brīvs, un viņam piederēja pašas galvenās vērtības: tiesības tikt mīlētam, tiesības doties uz ziemeļiem vai dienvidiem un nopelnīt maizi ar savu darbu. Kam viņam šī nauda... tagad, kad viņš skaudri kā izsalkumu izjuta vajadzību būt cilvēkam cilvēku vidū, biit saistītam ar citiem cilvēkiem pasaulē. Agadiras dejotājas bija izturējušās mīļi pret veco Barku, bet viņš bija no tām šķīries tikpat viegli kā sastapies, viņš tām nebija vajadzīgs. Arābu kafejnīcas apkalpotājs, ielas gājēji — visi cienīja viņā brīvu cilvēku, visi vienlīdz dalījās ar viņu saulē, taču arī no tiem neviens nebija izrādījis vajadzību pēc viņa. Barks bija brīvs, tik bezgala brīvs, ka vairs nejuta savu smagumu uz zemes. Viņam trūka cilvēku savstarpējo attieksmju svara, kas sapin gaitu, trūka asaru, ardievu, pārmetumu, prieku — visa tā, ko cilvēks ar katru tikko manāmu kustību saudzē vai saplosa, trūka to neskaitāmo saišu, kas cilvēku vieno ar citiem un padara smagu. Bet uz Barku jau gūlās tūkstoš jaunu cerību slogs.

Un Barka valdīšana sākas šai saulrieta spožumā pār Agadiru, šai dzestrumā, kas tik ilgi viņam bija nozīmējis vienīgo laipnību ko gaidīt, vienīgo paspārni. Un, kad tuvojās aizbraukšanas stunda, Barks soļoja, bērnu paisuma apskalots, kā citkārt avju vidū, vilkdams pasaulē savu pirmo vagu. Jau rit viņš atgriezīsies tuvinieku nabadzībā un būs atbildīgs par vairāk dzīvībām, nekā viņa vecās rokas varbūt spēs pabarot, bet jau tagad viņš bija šeit atguvis savu īsto svaru. Līdzīgi ercenģelim, kas, būdams pārāk viegls, lai dzīvotu ļaužu dzīvi, ar gudru ziņu iešuvis jostā svinu, Barks spēra smagus soļus, jo viņu turēja pie zemes tūkstoš bērnu, kam tik ļoti vajadzēja zelta tupelīšu.

7

Tāds ir tuksnesis. Korāns, kas ir tikai spēles noteikumi, pārvērš tā smiltis par īpašu valstību. Sahāras dziļumos, kas citādi būtu tukši, noris kāda slepena luga, kura saviļņo cilvēku kaislības. īsto tuksneša dzīvi neveido cilšu pārceļošana, ganību meklēšana, bet šī spēle, kas vēl nav galā. Kāda būtiska atšķirība starp pakļautajām smilšu kāpām un nepakļautajām! Un vai tas nav attiecināms uz visiem cilvēkiem? Pārvērstais tuksnesis vedina mani atcerēties bērnu dienu rotaļas, tumšo un zeltaino parku, kurā mēs bijām nometinājuši dievus, karaļvalsti bez robežām, kas mums bija ietverta šai nekad pilnīgi neiepazītajā, nekad pilnīgi neizpētītajā kvadrātkilometrā. Mēs radījām noslēgtu civilizāciju, kur soļiem bija īpaša skaņa, kur visam bija sava, nekur citur neatkārtojama nozīme. Kas palicis pāri no mūsu parka tagad, kad esam pieauguši un dzīvojam pēc citiem likumiem?

Kas palicis no bērnības ēnu pilnā, burvīgā, drīz ledainā, drīz kveldējošā parka, kad, tur atgriezušies, gandrīz vai bezcerīgi ejain gar tā zemo, pelēko akmeņu mūri un brīnāmies, ka tik šaurā iežogā ieslēgta valstība, kas mums bija bezgalīga. Un mēs saprotam, ka šai bezgalībā vairs neatgriezīsimies, jo tad vajadzētu atgriezties rota]ā, nevis parkā.

Bet nepakļautu cilšu vairs nav. Džabī ragā, Sisne-rosā, Puerto Kansado, Sagetelhamrā, Dorā, Smarrā vairs nav noslēpumu. Apvāršņi, pret kuriem traucāmies, nodzisuši cits pec cita — tā kukaiņi zaudē krasu, notverti miklu delnu slazdā. Taču tos, kas pēc šiem apvāršņiem tiecās, nevadīja ilūziju rotaļa. Mēs nepievīlāmies, traukdamies pēc atklājumiem. Tāpat kā nepievīlās «Tūkstoš un vienas nakts» sultāns, kas dzina pēdas tik netveramam guvumam, ka daiļās gūsteknes rītausmā cita pec citas izdzisa viņa rokās, no pirkstu tikko jaušamā pieskāriena zaudējušas savu spārnu zeltu. Mūs baroja smilšu burvība. Citi varbūt urbs tur naftas akas un tirgodamies kļūs bagāti. Bet viņi būs nākuši par vēlu. Jo aizliegtās palmu birzis vai neskartie gliemežvāku putekļi jau dāvājuši mums savu visdārgāko daļu — tie varēja sniegt tikai vienu aizrautības stundu, un šo stundu esam dzīvojuši mēs.

Tuksnesis? Man reiz bija ļauts piekļūt tā serdei. 1935. gadā, lidodams uz Indoķīnu, atguvos Ēģiptē pie Lībijas robežām, iestidzis smiltīs kā glejā, un man šķita, ka būs jāmirst. Pastāstīšu par to.

TUKSNEŠA SIRDĪ

I

Tuvojoties Vidusjūrai, ce|ā sastapu zemus mākoņus. Nolaidos līdz divdesmit metriem. Lietus strūklas sašķīst pret vēja stiklu, un šķiet, ka jūra kūp. Ar milzīgām pūlēm mēģinu kaut ko saredzet, lai neuzgrūstos kāda kuģa mastam.

Mehāniķis Andrē Prevo aizkūpina man cigaretes.

— Kafiju?

Viņš pazūd lidmašīnas aste un atgriežas ar termosa pudeli. Dzeru. Laiku pa laikam uzsitu knipi pa gāzes sviru, lai motoram uzturētu divi tūkstoši simt apgriezienu. Pārlaižu acis ciparnīcām: mani pakļautie ir paklausīgi, katra bulta savā īstajā vietā. Paskatos uz jūru, no kuras lietu ceļas garaiņi gluži ka no lielas bļodas ar karstu ūdeni. Ja es britu hidroplānā, man nepatiktu, ka jūra ir tik «krokota». Vadu parasto lidmašīnu. Lai tā krokota vai ne, es nevaru uz tās nosēsties. Un nezin kāpēc tas manī rada pavisam aplamu drošības izjūtu. Jūra ir daļa no pasaules, kas nav mana. Avārija mani šeit neskar, tā man nevar pat draudēt: es neesmu gatavots jūrai.

Pēc pusotras stundas lidojuma lietus mitējas. Mākoņi vēl arvien ir ļoti zemu, taču caur tiem jau atplaiksnī gaisma kā plats smaids. Tāda gausa vīk-šanās uz jauku laiku mani apbur. Uzminu, ka mums virs galvas tikai plāna kārta baltu pūku. Novirzos sāņus, lai izvairītos no lietus padebeša: vairs nav nekādas vajadzības doties tajā iekšā. Un tad mākoņos atveras pirmā plaisa ...

Vēl neredzējis, es to nojaušu, jo pamanu priekšā

uz jūras garu stigu pļavas krāsā, it kā oāzi sulīgā, spožā zaļumā, kas atgādina miežu laukus, kuri Dien-vidmarokā lika man iesmelgties sirdij, kad, atgriežoties no Senegales, biju nolidojis trīstūkstoš kilometru pār smilšu klajiem. Arī šeit man ir sajūta, it kā mēs tuvotos apdzīvotam apvidum, un mani pārņem prieks. Pagriežos uz Prevo pusi:

— Tas nu ir garām, viss kārtībā!

— Jā, viss kārtībā.

Tunisa. Kamēr uzņemam degvielu, parakstu dokumentus. Brīdī, kad izeju no kantora, dzirdu troksni, kas atgādina plunkšķienu ūdenī. Skaņa ir dobja, bez atbalss. Man tūlīt nāk prātā, ka reiz jau esmu dzirdējis līdzīgu troksni: garāžā notika eksplozija. Sis aizsmakušais kāsus toreiz nonāvēja divus cilvēkus. Atskatos uz ceļu, kas aizvijas gar lidlauku: kūp putekļi. Tur sadūrušās divas steidzīgas automašīnas un pēkšņi kā ledū iekaltas sastingušas uz vietas.

Ļaudis skrien turp, citi steidzas pie mums:

— Piezvaniet... Ārstu ... Galva ...

Man sažņaudzas sirds. Novakares rāmajā gaismā liktenim izdevies negaidīts trieciens. Sagrauts kāda skaistums, saprāts vai dzīvība ... Tā laupītāji zogas pa tuksnesi, un neviens nedzird viņu līganos soļus smiltīs. Nometnē spēji uzbrāzmo īsa uzbrukuma kņada. Tad atkal viss iegrimst zeltainā klusumā. Tas pats miers, tas pats klusums... Manā tuvumā kāds runā par galvaskausa lūzumu. Bet es nevēlos neko zināt par šo stingo, asiņaino pieri, pagriežu ceļam muguru un dodos pie lidmašīnas. Tomēr sirdī paliek draudu jausma. Drīz vien es atkal dzirdēšu šo pašu troksni. Kad ar divsimt septiņdesmit kilometru ātrumu stundā uzaršu melno plakankalni, es atkal pazīšu aizsmakušo kāsu, likteņa dobjo ieklepošanos, kas gaidījis mūs tur priekšā.

Ce|ā uz Bengazi'

2

Ceļā. Vēl divas stundas dienas gaismas. Esmu jau nolicis pie malas tumšās acenes, kad tuvojos Tripoli-tānijai. Un smiltis zeltojas. Mans dievs, cik šī planēta ir tuksnesīga! Vēl lieku reizi man šķiet, ka tikai laimīgu nejaušību sagadīšanās radījusi upes, koku paēnu un Jaužu mājokļus. Kāda milzu daļa klinšu un smilšu!

Tas viss mani tomēr neskar, es dzīvoju lidojuma pasaulē. Jūtu satumstam nakti, kurā var ieslēgties kā svētnīcā, kurā ar neatliekamu ritu noslēpumu cilvēks ieslēdzas apcerē bez glābiņa. Viss pasaulīgais jau dziest un drīz izgaisīs. Palsa gaisma vēl baro ainavu, taču daļa no tās jau izgaro dūmakā. Un es nezinu, tik tiešām nezinu neko labāku par šo stundu. Tie, kas izjutuši lidojuma neizskaidrojamo aizrautību, mani sapratīs.

Pamazām atsakos no saules. Atsakos no zeltainajiem plašumiem, kas būtu mani uzņēmuši avārijas gadījumā... Atsakos no pieturas punktiem, kas mani būtu vadījuši. Atsakos no kalnu siluetiem, kas ļautu man izvairīties no šķēršļiem. Es dodos iekšā naktī. Es kuģoju. Ar mani vairs ir tikai zvaigznes...

Pasaule gausi mirst. Gaisma pamazām izsīkst. Palēnām sakūst debesis ar zemi. Zeme ceļas augšup un liekas izplūstam kā garaiņi. Pirmās zvaigznes trīs it kā zaļā ūdenī. Vēl ilgi jāgaida, lidz tās pārvērti-sies cietos dimantos. Vēl ilgi jāgaida, līdz varēšu noskatīties krītošu zvaigžņu klusajas rotaļās. Dažkart pašā nakts vidū esmu redzējis tik daudz dzirksteļu šaudāmies, ka man šķita, it kā zvaigžņu augstumos plosītos negants vējš.

Prevo izmēģina bortugunis un rezerves spuldzes. Mēs ievīstām spuldzes sarkanā papīrā.

— Vēl biezāk...

Viņš aptin vēl vienu kārtu, nospiež slēdzi. Gaisma joprojām ir pārāk spilgta. Kā fotogrāfā darbnīcā, tā aizplīvuros arējās pasaules blāvo attēlu. Tā iznīcinās vārās aprises, kas reizēm naktī vēl ieskauj apkārtējos priekšmetus. Tiktāl jau ir satumsis. Bet tā vēl nav īsta tumsa. Spīd mēness sirpis. Prevo pazūd lidmašīnas aizmugurē un atgriežas ar sviestmaizi. Applūkāju vīnogu ķekaru. Neesmu izsalcis. Man negribas ne ēst, ne dzert. Nejūtu ne mazākā noguruma. Liekas, es varētu tā lidot desmitiem gadu.

Mēness pazudis.

Melnā nakti dzirdam Bengazi signālus. Bengazi atdusas tik biezas tumsas dziļumos, ka to nerotā ne mazākā atblāzma. Pamanu pilsētu tikai tad, kad esmu to sasniedzis. Meklēju pēc aerodroma, bet jau iedegas nolaišanās laukuma sarkanās uguntiņas. Ugunis iezīmē, tumsā melnu taisnstūri. Apmetu loku. Pret debesīm pavērstā starmeša gaismas strūkla kāpj taisni augšup kā uguns kūlis, pagriežas un noklāj pār lidlauku zeltainu ceļu. Vēlreiz apmetu loku, lai iegaumētu visus kavēkļus. Šis lidlauks ir lieliski sagatavots lidmašīnu uzņemšanai naktī. Samazinu gāzi un sāku nirt it kā melnā ūdenī.

Kad nosēžos, pulkstenis rāda vienpadsmito stundu

ļjec vietējā laika. .Stūrēju uz starmeša pusi. Virsnieki un kareivji, par kuriem laipnāku vairs nevar būt, drīz parādās starmeša asajā gaismā, drīz atkal pazūd tumsā. Uzrādu dokumentus, sākam uzņemt degvielu. Divdesmit minūtēs viss būs nokārtots, lai turpinātu lidojumu.

— Apmetiet virs mums loku, citādi mēs nezināsim, vai pacelšanās noritējusi gludi.

Ceļā.

Pa zeltaino, gaismas noklāto stigu ripoju pretim gludajam skrejceļam. Mana «Simuna» tipa lidmašīna, lai arī ar pārslodzi, viegli atraujas no zemes labu gabalu pirms izmantojamā laukuma beigām. Starmetis man seko un traucē izdarīt pagriezienu. Beidzot tas atstajas: viņi uzminējuši, ka tas mani apžilbina. Izdaru vertikālu pusapgriezienu, kad starmetis atkal iesitas man sejā, taču tūlīt novēršas un raida citā virzienā savu garo zelta strēli. Sai uzmanībā jūtama ārkārtīga pieklājība. Un tagad es pagriežu lidmašīnu uz tuksnesi.

Meteoroloģiskās ziņas no Parīzes. Tunisas un Bengazi vēstī par ceļavēju ar ātrumu trīsdesmit līdz četrdesmit kilometru stunda. Aplēšu, ka varēšu lidot ap trīssimt kilometru stundā. Ņemu kursu pa labi, uz tā segmenta vidu, kas savieno Aleksandriju un Kairu. Tādējādi izvairīšos no aizliegtās piekrastes joslas un, neraugoties uz iespējamo, man nezināmo novirzi, pamanīšu pa labi vai pa kreisi vienas vai otras pilsētas ugunis jeb vispār gaismu Nīlas ielejā. Ja vējš nemainīsies, lidojums ilgs trīs stundas divdesmit minūtes. Ja tas mazināsies, tad trīs stundas četrdesmit piecas minūtes. Un «Simuns» sāk aprīt tūkstoš piecdesmit kilometru tuksneša.

Mēness vairs nespīd. Līdz pat zvaigznēm izplūdusi melna darva. Man neieraudzīt ne guntiņas, ne mazākā pieturas punkta pirms Nīlas ielejas, nesaņemt nevienas zīmes no cilvēkiem, jo radio mums nav. Pat nemēģinu vērot ko citu kā tikai kompasu un «Sperrī» altimetru. Manu uzmanību vairs saista vienīgi šaurās fosforescējošas svītras gausā pulsācija uz aparāta tumšās skalas. Kad Prevo pārvietojas, es uzmanīgi izlaboju lidmašīnas līdzsvaru. Pace|os divtūkstoš metru augstumā, kur, kā man norādīts, vējš ir vislab-vēlīgaks. Ik pec garāka starplaika iededzu spuldzi, lai paskatītos motora skalās, no kurām dažām nav fos-forescējošu rādītāju, taču lielāko daļu laika ieslēdzos tumsā starp saviem mazajiem zvaigznājiem, kas izplata tādu pašu neizsīkstošu un noslēpumainu minerālu gaismu kā īstās zvaigznes un kas runā uz mani tai paša valodā. Arī es, tapat kā astronomi, lasu debesu mehānikas grāmatā. Arī es jūtos uzcītīgs un skaidrs. Ārējā pasaule viss nodzisis. Prevo, ilgi pretojies miegam, beidzot aizsnaužas, un es vēl labāk izbaudu savu vientulību. Ir tikai liegā motora dūkoņa un manā priekšā uz sadales dēļa visas šīs rāmās zvaigznes.

Pa šo laiku es pārdomāju. Mēs nevaram izmantot mēness gaismu, un mums nav radio. Neviena, pat ne visvārākā saite mūs nesaistīs ar pasauli, kamēr neatdursimies pret Nīlas uguņu tīklu. Mēs esam atrauti no visa, un vienīgi motors mūs notur un nejauj nogrimt šai darvā. Mēs šķērsojam pasaku melno ieleju, pārbaudījumu ieleju. Seit nav gaidāma palīdzība. Seit nepiedod kļūdas. Mūsu liktenis ir dieva ziņā.

No strāvas komutatora salaiduma izlaužas gaismas stars. Modinu Prevo, lai viņš to aizklāj. Prevo slampā tumsā kā lācis, noskurinās, pienāk klāt un sāk svarīgi rīkoties ar mutautiem un melnu papīru. Gaismas stars pazudis. Tas veidoja plaisu šai pasaulē. Tas nebija rada blāvajai, talajai fosfora mirgai. Tā bija naktslokāla, nevis zvaigznes gaisma. Bet galvenais — tas mani apžilbināja, nodzēsa citus spīdumus.

Lidojam jau trīs stundas. Pēkšņi labajā puse izšaujas gaišums, kas man liekas ļoti spilgts. Skatos — aiz spārna gala spuldzes, kas līdz šim man bija neredzama, velkas gara, gaiša sliede. Tās spīdums ir nevienmērīgs, drīz spožāks, drīz blāvāks; tatad es ieeju mākonī, kas atstaro manas spuldzes gaismu. Tagad, tik tuvu pieturas punktiem, man labak būtu patikušas skaidras debesis. Atblāzma iegaismo lidmašīnas spārnu. Gaisma iezīmējas noteiktāk, nostiprinās un viz, izveidodama rožainu saišķi. Spēcīgas gaisa strāvas svaida lidmašīnu. Kuģoju gubu mākonī, kura biezums man nav zināms. Paceļos līdz divtūkstoš piecsimt metriem, tomēr neuznirstu virspusē. Atkal nolaižos līdz tūkstoš metriem. Rožainais ziedu saišķis joprojām ir turpat, nekustīgs un arvien spilgtāks. Labi. Gan jau. Jo jaunāk. Domāju par ko citu. Kad izkļūsim no mākoņa, gan redzēsim. Taču man nepatīk šī krogus gaisma.

Apsveru: «Šeit mani mazliet svaida, un tas ir gluži dabiski, taču visu ceļu, par spīti skaidrajām debesīm un augstumam, dabūju just spēcīgas gaisa strāvas. Vējš tatad nav norimis, un lidmašīnas ātrums katrā ziņā pārsniedz trīssimt kilometru stundā. Galu galā neko skaidru nezinu. Mēģināšu noteikt mūsu atrašanās vietu, kad izkļūšu no mākoņa.

Un mēs izkļūstam no mākoņa. Ziedu saišķis nodziest. Tā pazušana man pavēstī šo pārmaiņu. Raugos uz priekšu un, cik nu vispār var saredzēt, saskatu šauru debesu ieleju un nākamā gubu mākoņa sienu. Gaismas saišķis atkal iekvēlojas.

No šīs slīkšņas es vairs neizkļūšu, varbūt vienīgi uz dažām sekundēm. Pēc trīsarpus stundas lidojuma tā sāk mani uztraukt, jo, ja virzos uz priekšu, kā domāju, tad tuvojos Nīlai. Varbūt, ja palaimēsies, ieraudzīšu to kādā no mākoņu spraugām, kuru gan nav daudz. Vēl neuzdrošinos laisties zemāk: ja lidmašīnas ātrums ir mazāks, nekā domāju, tad vēl joprojām lidojam pār augstieni.

Vēl arvien nejūtu nekādu bažu, baidos tikai velti zaudēt laiku. Tomēr nolieku robežu savam mierīgumam: četras stundas piecpadsmit minūtes lidojuma. Kad tās būs apritējušas, tad arī pilnīgā bezvējā — un maz ticams, ka vēja nav, — Nīlas ielejai jābūt pārlidotai.

Kad sasniedzu mākoņu bārkstis, saišķis arvien* biežāk un biežāk spoži uzmirgo, tad pēkšņi nodziest. Man nepatīk tāda šifrēta sazināšanās ar nakts dēmoniem.

Priekšā uznirst zaļa zvaigzne, starojoša kā bākas uguns. Vai tā zvaigzne vai bāka? Man nepatīk arī šī pārdabiskā gaisma, šis austrumzemju gudro spīdeklis, bīstamais aicinājums.

Prevo ir pamodies un apgaismo motora skalas. Atbīdu viņa roku ar visu spuldzi. Esmu iekļuvis spraugā starp divi mākoņiem un gribu izmantot brīdi, lai paskatītos, kas ir zem mums. Prevo atkal iesnaužas.

Taču lejā nekas nav redzams.

Lidojam jau četras stundas un piecas minūtes. Prevo atsēžas man blakus:

— Vajadzēja jau būt Kairai...

— Es domāju gan ...

— Vai tā zvaigzne vai bāka?

Biju samazinājis motora apgriezienus, tāpēc laikam Prevo pamodies. Viņš ir jutīgs pret katru lidojuma trokšņa izmaiņu. Sāku lēnām laisties zemē, lai izslīdētu zem mākoņu slāņa.

Nule pārbaudīju karti: tā vai citādi, esam sasnieguši augstuma atzīmi — O, tātad riska nav. Turpinu nolaisties un krasi pagriežos uz ziemeļiem. Tādējādi lidmašīnas logos uztveršu pilsētu ugunis. Bez šaubām, esam tām jau pāri, un tagad tās atspīdēs kreisajā pusē. Lidoju zem gubu mākoņu slāņa, taču skaru kādu citu, vēl zemāku mākoni man pa kreisi. Lai neiepītos tā tīklā, vēlreiz pagriežos un ņemu kursu uz ziemeļaustrumiem.

Mākonis slīd arvien zemāk un aizsedz man visu apvārsni. Vēl vairāk samazināt augstumu neuzdrīkstos. Altimetrs rāda četrsimt metru, taču es nezinu, kāds šeit ir gaisa spiediens. Prevo pieliecas. Saucu viņam: «Aizkļūsim līdz jūrai un tad šļūksim lejā, citādi varam uzskriet kaut kam virsū...»

Taču nekas neliecina par to, ka mēs jau nelidojam virs jūras. Tumsa zem mākoņa ir pilnīgi necaurredzama. Piespiežu pieri pie rūts. Mēģinu lejā kaut ko saskatīt. Mēģinu samanīt kādu uguni, kādu zīmi. Esmu cilvēks, kas rakņājas pelnos, — cilvēks, kas apdzisušā pavardā cenšas atrast gailējošas dzīvības ogles.

— Jūras bāka!

Mēs abi reizē ieraudzījām mirgojošās lamatas. Kāds neprāts! Kur gan bija šī spokainā bāka, šis mānīgais nakts aicinājums? Mirklī, kad mēs ar Prevo pārliecāmies pār bortu, lai trīssimt metru zem lidmašīnas spārniem saskatītu viltus bākas uguni, pēkšņi...

— Ai!

Šķiet, neko citu es nepateicu. Šķiet, nejutu neko citu kā tikai briesmīgu brākšķi, kas satricināja mūsu pasauli līdz pamatiem. Ar divsimt septiņdesmit kilometru ātrumu stundā bijām uztriekušies zemei.

Nākamajā simtdaļa sekundes, liekas, negaidīju neko citu kā lielo purpursarkano sprādziena zvaigzni, kurā mēs abi izgaisīsim. Nedz Prevo, nedz es nejutām ne mazākā saviļņojuma. Novēroju sevī tikai neizmērojamas gaidas: gaidīju uzliesmojam zvaigzni, kura tai pašā mirkli mums jāpazūd. Bet purpursarkana zvaigzne neuzliesmoja. Kaut kas līdzīgs zemestrīcei izpostīja mūsu kabīni, izrāva logus, simt metru tālu aizmeta tērauda sloksnes, piepildot apkārtni un pat mūsu audus ar savu dārdoņu. Lidmašīna drebēja kā nazis, kas, no tālienes mests, iedūries sīkstā kokā. Un viss šis niknums mūs kulstīja... Sekunde, divas... Lidmašīna vēl aizvien trīcēja, un es ar drausmīgu nepacietību gaidīju, kad tās enerģijas krājumi liks tai izsprāgt kā granātai. Apakšzemes grūdieni turpinājās, taču izvirdums nenotika. Un es nesapratu neko no šā neredzamā darba. Nesapratu ne šīs trīsas, ne niknumu, ne bezgalīgo kavēšanos... Piecas sekundes, sešas... Piepeši jutām, ka mūs sagriež it kā virpulī, jauns grūdiens izsvieda pa logu mūsu cigaretes, samaldams putekļos labo spārnu, tad viss noklusa. Tikai ledains stingums. Uzsaucu Prevo:

— Leciet aši!

Viņš tai pašā laikā kliedza:

— Uguns!

Un mēs jau bijām izvēlušies pa izrauto kabīnes logu. Stāvējām divdesmit metru no lidmašīnas. Jautāju Prevo:

■— Viss vesels?

Viņš atbildēja:

— Viss vesels...

Bet berzeja celi.

Es sacīju:

— Aptaustiet sevi, kustieties! Apzvēriet, ka jums nekas nav lauzts ...

Un viņš atteica:

— Nieki, tikai rezerves sūknis...

Man likās, ka viņš tūlīt sabruks, pāršķelsies uz pusēm no galvas līdz nabai, bet Prevo ar stingu skatienu atkārtoja:

— Rezerves sūknis ...

Nodomāju: viņš zaudējis prātu, tūlīt saks dejot... Beidzot, novērsdams acis no lidmašīnas, ko vairs neapdraudēja liesmas, viņš mani uzlūkoja un sacīja:

— Nieki, tikai rezerves sūknis man ieskrambājis celi.

Neizskaidrojama karta esam palikuši dzīvi. Ar kabatas bateriju rokā pētīju lidmašīnas pēdas uz zemes. Jau divsimt piecdesmit metru no tās apstāšanās vietas atrodam sačervelejušos dzelzs lūžņus un tērauda sloksnes, kas izmētātas smiltīs visgarām lidmašīnas izrautajai sliedei. Kad atausīs diena, uzzināsim, ka gandrīz pa tangenti esam uztriekušies tuksnešainās plakankalnes nolaidenai nogāzei. Trieciena vietā gramba smiltīs ir līdzīga arkla vagojumam. Neapmetot kūleni, lidmašīna turpinājusi ceļu uz vēdera, ar negantu niknumu izlocīdamās kā rāpuļa aste. Tā līdusi ar divsimt septiņdesmit kilometru ātrumu stundā: Par to, ka esam palikuši dzīvi, mums, bez šaubām, jāpateicas melnajiem, apaļajiem oļiem, kas brīvi ripo pa smiltīm — kā lodītes pa plakanu virsmu.

Prevo atvieno akumulatorus, lai īssavienojums vēlāk neizraisītu ugunsgrēku. Atspiežos pret motoru un pārdomāju: šais četrās stundās piecpadsmit minūtēs vēja ātrums tur augšā varēja būt piecdesmit kilometru stundā, mūs patiešām stipri svaidīja. Bet, ja pretēji laika prognozei vējš vēlāk mainījies, man nav zināms tā virziens. Tātad mēs atrodamies kvadrātā, kura malas garums ir četrsimt kilometru.

Prevo apsēžas man blakus un saka:

— Vai nav brīnums, ka esam dzīvi!

Neatbildu neko un nejūtu arī prieku. Man prātā iešāvusies sīka doma, kas urbjas smadzenēs un sāk jau radīt bažas.

Palūdzu, lai Prevo iededz kabatas bateriju, kas man noderēs par pieturas punktu, un ar savējo rokā dodos taisni uz priekšu. Uzmanīgi apskatu zemi. Lēnām apmetu plašu pusloku, vairākreiz mainu virzienu. Visu laiku pētīju zemi, it kā meklēdams pazudušu gredzenu. Vēl nesen tā meklēju gailējošu ogli. Eju tumsā, noliecies pār gaismas apli, kas slīd man pa priekšu. Tā ir... tā ir... Gausi atgriežos pie lidmašīnas. Apsēžos kabīnes tuvumā un pārdomāju. Meklēju pamatu cerībām, bet neatradu io. Meklēju kādu dzīvības zīmi, bet dzīvība man nedeva zīmes.

— Prevo, es neredzēju nevienu pašu zāles stiebru ...

Prevo klusē, es nezinu, vai viņš mani sapratis. Mēs

parunāsim par to, kad priekškars pacelsies, kad atausīs diena. Jūtu vienīgi lielu nogurumu, domāju: «Ap četrsimt kilometru tuksnesī...» Pēkšņi uzšaujos kājās:

— Odens!

Benzīna un eļļas tvertnes pārplīsušas. Odens krātuves tāpat. Smiltis izdzērušas visu. Sašķīdušas termosa pudeles dibenā atrodam puslitru kafijas, otra termosa atliekās — ceturtdaļlitra baltvīna. Izkāšam un salejam kopā šos šķidrumus. Atrodam ari mazliet vīnogu un vienu apelsīnu. Bet es aplēšu: «Piecas stundas gājiena pa tuksnesi saules svelmē, un tas viss būs cauri...»

Iekārtojamies kabīnē, lai sagaidītu rītu. Atlaižos garšļaukus, gribu gulēt. Iemigdams noslēdzu mūsu dēkas bilanci: mēs nezinām, kur atrodamies; mums nav pat pilns litrs dzeramā. Ja neesam novirzījušies pārāk tālu no lidojuma trases, mūs atradīs pēc astoņām dienām — ātrāk nav ko cerēt, un tad jau būs par vēlu. Ja esam novirzījušies šķērsām, mūs atradīs pēc pusgada. Uz lidmašīnām nav ko cerēt: tās meklēs mūs trīstūkstoš kilometru plašā joslā.

— Tomēr žēl... — Prevo nosaka.

-Kā?

— Labāk jau beigas uzreiz!

Taču nedrīkst tik ātri visam atmest ar roku. Mēs abi atkal saņemamies. Lai cik maz izredžu, nedrīkst zaudēt cerību uz brīnumainu glābiņu no gaisa. Tāpat nedrīkst palikt uz vietas, jo varbūt tuvumā ir oāze. Visu dienu mēs iesim, tikai vakarā atgriezīsimies pie lidmašīnas. Un, pirms dosimies ceļā, lieliem burtiem ierakstīsim smiltīs mūsu maršrutu.

Saritinājies kamolā, gulēšu līdz ausmai. Esmu laimīgs, ka varu aizmigt. Nogurums ietin mani tik daudzu klātbūtnē. Neesmu tuksnesī viens, mana snauda ir pilna balsu, atmiņu un atzīšanās čukstu. Slāpes vēl nejūtu, man ir labi, es ļaujos miegam kā dēkai. īstenība atkāpjas sapņu priekšā...

Ai! Kad atausa diena, cik viss bija savādāks!

4

Es ļoti mīlu Sabāru. Esmu pārlaidis naktis nepakļauto cilšu apvidos. Esmu pamodies palsā plašumā, kur vējš bija savēdījis smiltīs viļņojuma ņirbu, gluži kā uz jūras. Esmu gaidījis palīdzību, gulēdams zem lidmašīnas spārna, tomēr visas tās reizes nevar salīdzināt ar šo:

Mēs soļojam pa apaļu pauguru nogāzēm. Smilšaino pamatni pilnīgi pārklāj spožu, melnu oļu kārta. Tā atgādina metala zvīņas, un pauguru kupoli, kas ielenc mūs, mirdz kā bruņas. Mēs esam nokļuvuši minerālu pasaulē, ieslēgti dzelzs ainavā.

Tikuši pāri pirmā pakalna korei, tālāk ieraugām otru tādu pašu — melnu un mirdzošu. Mēs ejam, ar pēdām ievilkdami zemē vagu, lai paliktu ceļvedis pavediens, pa kuru vēlāk atgriezties. Soļojam tieši pret sauli. Nolēmu doties austrumu virzienā, kaut gan tas ir pretēji jebkurai loģikai, jo it viss — kā inetc-reoloģiskās ziņas, tā lidoiuma laiks — liek domāt, ka esam jau pārlidojuši Nīlu. Sākumā gandrīz mēģināju doties uz rietumiem, bet tad mani pārņēma gluži neizskaidrojams nemiers. Nolēmu atlikt rietumu gājienu uz rītdienu. Tāpat pagaidām atieicos no ziemeļu virziena, lai gan tur, ziemeļu pusē, ir jūra. Trīs dienas vēlāk, kad mēs jau pusmurgos nolēmām pilnīgi pamest lidmašīnu un iet tikai taisni uz priekšu, kamēr kritīsim, mēs atkal devāmies uz austrumiem.

Pareizak sakot, uz ziemeļaustrumiem. Ari tas bija pretēji veselam saprātam, pretēji jebkurai cerībai kaut ko sasniegt. Vēlāk, kad bijām izglābušies, mēs sapratām, ka neviens cits virziens mums nebūtu ļāvis atgriezties dzīvē, jo, ejot uz ziemeļiem, mums izsīktu spēki un mēs tik un tā nesasniegtu jūru. Lai cik aplami tas izliktos, šodien man šķiet, ka toreiz, kad mums trūka jebkāda norādījuma, kas varētu ietekmēt mūsu izvēli, es izraudzījos šo virzienu tikai tāpēc, ka tas bija glābis manu draugu Gijomē Audos, kur es viņu tik ilgi meklēju. Gluži neapjausti tas man bija kļuvis par dzīvības virzienu.

Pec piecu stundu gājiena ainava mainās. Šķiet, it kā ieplakā plūstu smilšu upe, un mēs dodamies uz priekšu pa šo ieleju. Soļojam ātri — mums jāaiziet, cik iespējams, tālu un, ja neko neatradīsim, jātiek atpakaļ pirms tumsas. Piepeši es apstājos kā dzelts:

— Prevo!

— Kas ir?

— Pēdas...

Cik ilgi jau mēs ejam, aizmirsdami ievilkt zemē pēdas? Tās neatrast mums nozīmē nāvi.

Griežamies atpakaļ, novirzīdamies mazliet pa labi. Aizgājuši pietiekami tālu, pagriezīsimies perpendikulāri pirmajam virzienam, līdz šķērsosim agrāk atstātās pēdas.

Sasējuši pavedienu, turpinām ceļu. Versme pieņemas, un līdz ar to dzimst mirāžas. Pagaidām vēl tās ir pavisam vienkāršas. Parādās lieli ezeri, kas izgaist, kad tiem tuvojamies. Nolemjam šķērsot smilšu ieleju un uzkāpt visaugstākajā kupolā, lai no turienes pavērotu apvārsni. Soļojam jau sešas stundas. Tādā gaitā iedami, būsim veikuši savus trīsdesmit piecus

kilometrus. Sasniedzam kalna kori un klusēdami apsēžamies. Smilšu ieleja tur apakšā izplūst bezakmeņu smilšu tuksnesī, kura žilbinoši baltais spožums dze| acīs. Nepārredzamā tālumā plešas tukšs klajums. Bet pie apvāršņa gaismas rotaļa veido jau mulsinošākas mirāžas: cietokšņus un minaretus, ģeometriskas figūras vertikālām līnijām. Pamanu arī lielu, tumšu plankumu, kas atgādina augu valsti, bet pār to pārkāries pēdējais no mākoņiem, kuri pa dienu izirst un vakarpusē atkal samācas. Tā ir tikai gubu mākoņa ēna.

Nav jēgas iet tālāk, šis mēģinājums mūs nekur nenovedīs. Ir jāatgriežas pie lidmašīnas, pie baltsarka-nās bojas, ko biedri varbūt jau uztaustījuši. Kaut gan es nelieku lielas cerības uz meklējumiem, tomēr tie man šķiet vienīgā glābšanās iespēja. Bet vissvarīgākais — tur mēs atstājām beidzamos veldzes pilienus, un tagad mums tie katrā ziņā jāizdzer. Lai dzīvotu, mums jāiet atpakaļ. Mēs esam dzelžaina loka gūstā: slāpes mums piešķir tikai īslaicīgu kustības brīvību.

Cik grūti ir griezties atpakaļ, kad varbūt soļojam pretim dzīvībai! Varbūt tālāk, aiz mirāžām, apvārsnis ir bagāts īstām pilsētām, saldūdens kanāliem un pļavām. Zinu, ka rīkojos pareizi, dodamies atpakaļ. Un tomēr, kad izdaru šo briesmīgo stūres pagriezienu, man ir tāda sajūta, ka laižos dziļumā.

Esam nogūlušies turpat pie lidmašīnas. Esam nostaigājuši vairāk nekā sešdesmit kilometru. Esam izdzēruši visu, kas mums bija. Austrumu pusē neatradām neko, un neviens no biedriem nav pārlidojis šo apvidu. Cik ilgi vēl izturēsim? Jau tagad mums tik ļoti gribas dzert...

No satriektā spārna atliekām saslējām lielu sārtu. Sagatavojām benzīnu un magnija sloksnes, kas deg ar spožu, baltu liesmu. Nogaidījām, kamēr satumst melna nakts, lai aizdedzinātu ugunskuru . . . Bet kur ir cilvēki?

Tagad liesmas kāpj debesīs. Svētbijīgi mēs noraugāmies, kā deg mūsu signāluguns tuksnesī. Raugāmies, kā naktī atspīd mūsu spožā bezvārdu vēsts. Un es domāju: tā nes sev līdzi ne tikai izmisuma saucienu, bet arī daudz mīlestības. Mēs lūdzam dzert, bet mēs lūdzam arī, lai mums dod kādu ziņu, lai vēl kāda uguns iedegas naktī, jo vienīgi cilvēki rīkojas ar uguni. Lai viņi mums atbild!

Es atkal redzu, kā manī skatās manas sievas acis. Es redzēšu vairs tikai šīs acis. Tās jautā. Es atkal redzu visu to cilvēku acis, kam varbūt esmu tuvs. Un viņu acis jautā. Tik daudz skatienu man pārmet manu klusēšanu. Es atbildu! Es atbildu! Es atbildu cik spēdams. Nav manos spēkos mest naktī spožāku liesmu.

Esmu darījis visu, ko spēju. Esam darījuši visu, ko spējām: nogājuši sešdesmit kilometru gandrīz bez dzeršanas. Tagad mēs vairs nedzersim. Vai esam vainīgi, ka nevaram ilgi gaidīt? Mēs tik rātni būtu palikuši tepat uz vietas un malkotu savas blašķes. Bet kopš tā brīža, kad izdzēru alvas kausiņa mieles, kāds stundenis ir sācis iet. Kopš tā brīža, kad izsūcu beidzamo pilienu, esmu sācis slīdēt lejā pa nogāzi. Ko varu darīt, ja laiks mani nes projām kā upes straume? Prevo raud. Uzsitu viņam uz pleca un mierinādams saku:

— Jā reiz beigas, tad beigas...

Viņš atbild:

— Vai jūs domājat, ka es raudu sevis dē|...

Jā, protams, šo patiesību biju atklājis jau agrak. Nekas nav neizturams. Rit un parīt pārliecināšos, ka tik tiešām nav nekā tāda, kas būtu neizturams. Es tikai pa daļai ticu mokām. Esmu jau agrāk to pārdomājis. Reiz man likās, ka būs jānoslīkst ieslēgtam lidmašīnas kabīnē, un tomēr manas ciešanas nemaz nebija tik lielas. Dažkārt man ir licies, ka tūlīt lauzīšu kaklu, un tas nešķita nekas ārkārtīgs. Arī šeit mani nemāc izmisums. Rītdien uzzināšu vēl ko daudz dīvaināku. Un diezin vai par spīti gaišajam sārtam esmu atteicies no cerības, ka cilvēki izdzirdēs manu balsi!

«Vai jūs domājat, ka sevis deļ...» Jā, nudien, tas patiesi ir neizturami. Tiklīdz ieraugu šās gaidu pilnās acis, iesūrstās dedzinoša brūce. Mani pārņem spēja vēlēšanās celties un skriet taisni, uz priekšu. Tur taču sauc palīgā, tur grimst!

Dīvainā kārta lomas ir mainījušās... Un es allaž esmu domājis, ka tas ir tieši tā. Tomēr bija vajadzīgs Prevo, lai man par to rastos noteikta pārliecība. Arī Prevo nejuta baiļu no nāves, par kurām līdz apnikumam piepūstas pilnas ausis. Taču ir kaut kas tāds, ko ne viņš, ne es nespējam paciest.

Esmu ar mieru aizmigt, aizmigt uz vienu nakti vai uz laiku laikiem. Aizmidzis es vairs neatšķiru neko. Kas par mieru! Bet kliedzieni, kas atskanēs tur, izmisums, kas uzšausies kā liesmu stabi... to iedomāties ir pāri maniem spēkiem! Nespēju saliktām rokām noraudzīties bojā ejā! Ik klusuma mirklis arvien vairāk nāvē tos, ko es mīlu. Un manī aug niknums: kāpēc šīs važas, kas man neļauj piesteigties laikā un palīdzēt tiem, kas grimst? Kāpēc mūsu uguns

kurs neaiznes mūsu saucienu līdz pasaules malai? Pacietibul . . . Mēs nākam! Mēs nākam! Mēs esam glābēji!

Magnijs izbeidzies, un liesmas metas sarkanīgas. Palikusi tikai kaudze plēnējošu ogļu, pār kuru noliekušies mēs sildāmies. Izskanējis mūsu gaismas vēstījums. Vai pasaulē tas kaut ko ir iekustinājis? Nē, protams, nekas nav sakustējies. Tā bija lūgšana, kas nevarēja tikt uzklausīta.

Labi. Likšos gulēt.

5

Gaismai svīstot, mēs, ar lupatu noslaucīdami lidmašīnas spārnus, savācām glazēs dibenā mazliet ar krāsu un eļļu sajauktas rasas. Lai ar kādu pretīgumu, bet mēs to izdzērām. Ja ne vairāk, vismaz apmērcējām lūpas. Pēc šām dzīrēm Prevo man saka:

— Par laimi, mums ir pistole.

Pēkšņi jūtos aizskarts un ar dzēlīgu naidu pagriežos pret viņu. Šobrīd man nekas nevar but nīstamāks par jūtu izplūdumu. Man ārkārtīgi nepieciešama pārliecība, kas viss ir vienkārši. Vienkārši ir piedzimt. Un vienkārši ir augt. Un vienkārši ir nomirt aiz slāpēm.

Slepus vēroju Prevo un esmu gatavs, ja vajag, viņu aizvainot, lai piespiestu klusēt. Bet Prevo ir gaužām mierīgs. Viņš tikai apsvēris higiēnas jautājumu. Viņš par to runājis tā, it kā sacītu: «Mums vajadzētu nomazgāt rokas.» Nu, tad mēs esam vienis prātis. Jau vakar, ieraudzīdams ādas maksti, es par to iedomājos. Manas pārdomās bija saprātīgas, bez saviļņojuma. Saviļņojumu var izraisīt vienīgi mūsu attieksme pret citiem cilvēkiem, mūsu nespeja iedrošināt tos, par kuriem esam atbildīgi. Tikai ne pistole.

Mūs vēl arvien nemeklē vai, pareizāk sakot, bez šaubām, meklē citur. Domājams, Arābijā. Starp citu, mēs nedzirdējām nevienas lidmašīnas motora rūkoņu līdz nākamajai dienai, kad bijām jau pametuši savējo. Arī tad, kad šī vienīgā lidmašīna pazuda talē, mēs palikām vienaldzīgi. Mēs, kas bijām tikai melni punktiņi starp tūkstošiem citu melnu punktu tuksnesī, taču nevārējām cerēt, ka mūs pamanīs. Aplam man vēlāk piedēvēja pārdomas par šām mokām. Nekādu moku es neizjutu. Man šķita, ka glābšanas lidmašīnas riņķo pavisam citā pasaulē.

Vajadzīgas vismaz divas nedeļas, lai tuksnesi atrastu lidmašīnu, kas nogāzusies kaut kur trīstūkstoš kilometru garā joslā: tātad mūs meklē no Tripolitā-nijas līdz pat Persijai. Tomēr šodien vēl es glabāju vāru cerību, jo citu izredžu nav. Un, mainīdams taktiku, nolemju viens doties izlūkos. Prevo sagatavos ugunskuru un aizdedzinās to, ja gadījumā kāds ierastos, taču neieradās neviens.

Tā nu es aizeju, pat nezinādams, vai pietiks spēka atgriezties. Man ienāk prātā viss, ko zinu par LIbijas tuksnesi. Saharā gaisa mitrums ir četrdesmit procentu, kamēr šeit — tikai astoņpadsmit. Un dzīvība izgaro kā tvaiks. Beduīni, ceļotāji, koloniālā karaspēka virsnieki norāda, ka bez dzeršanas var izturēt deviņpadsmit stundu. Pēc divdesmitās stundas acis pieplūst ar gaismu un sākas agonija. Tālākā slāpju gaita ir zibens ātra.

Bel zietneļausiriimu vējš, šeit neparastais vējš, kas mūs pievīlis un pretēji visiem paredzējumiem piekalis pie šās plakankalnes, droši vien tagad paildzina mūsu dzīvību. Cik ilgu mūža pagarinājumu tas mums dāvās, pirms acis atplaiksnīs pirmie gaismas plankumi?

Tātad es aizeju, un man liekas, it kā es viegla laiviņā laistos okeānā.

Tomēr rītausmā apkārtne vairs nešķiet tik drūma. Sāku soļot, rokas kabatās sabāzis, kā marodieris. Vakar vakarā mes izlikām cilpas pie kādām noslēpumainām alām, un manī pamostas malu mednieks. Vispirms eju pārbaudīt lamatas: tās ir tukšas.

Tātad es nedabūšu padzerties ari asiņu. Patiesību sakot, es uz to nemaz necerēju.

Nebūt nejūtos vīlies, gluži otrādi — manī mostas ziņkāre. No kā gan tuksnesī pārtiek šie dzīvnieki? Jādomā, tie ir «feneki» jeb smilšu lapsas, garausaini gaļas ēdāji truša lielumā. Nespēju nomākt vēlēšanos sekot vienam no viņiem pa pēdām. Tās noved mani pie šauras smilšu straumes, kurā pēdu nospiedumi redzami ļoti skaidri. Apbrīnoju skaisto palmas lapu, ko iezīmē triju vēdekļveidīgi sakārtoto pirkstu nospiedums. Iztēlojos, kā rīta dzesna mans draugs te viegliem rikšiem tecējis, nolaizīdams no akmeņiem rasu. Tad pēdu atstarpes kļūst lielākas: feneks sācis skriet. Un te viņam pievienojies otrs biedrs, un te abi rikšojuši līdzās. Ar savādu prieku vēroju viņu rīta pastaigas pēdas. Mani ielīksmo šīs dzīvības zīmes. Un slāpes uz brīdi aizmirstas...

Beidzot nonāku pie lapsu pārtikas noliktavas. Apmēram pēc katriem simt metriem, tikpat kā vienā līmenī ar smiltim, redzams sīks, sauss krūmiņš zupas bļodas lielumā; tā stiebri aplipuši ar maziem, zeltainiem gliemezīšiem. Rita agrumā feneks dodas pēc pārtikas. Un es še saduros ar lielu dabas noslēpumu.

Feneks nebūt neapstājas pie visiem krūmiem. Dažus vii,iš nemaz neievēro, lai gan uz tiem netrūkst gliemežnīcu. Ap citiem ar redzamu piesardzību met līkumu. Vēl citiem gan pieiet klāt, taču nenoposta tos: paņem divus trīs gliemežus un maina ēdnīcu.

Vai viņš rotaļādamies neremdina izsalkumu uzreiz, lai paildzinātu baudu, ko sagādā rīta pastaiga? Nedomāju vis. Rotaļa pārlieku atbilst nepieciešamībai. Ja feneks papilnam pieēstos jau 110 pirmā krūma, viņš pāris ēdienreizēs nolobītu tā dzīvo kravu. Un tā — krūmu pēc krūma viņš iznīcinātu savu gliemežau-dzētavu. Taču feneks sargās aiztikt sēklas tiesu. Viņš vienā ēdienreizē ne tikai apstaigā ap simt brūno čemuru, bet pat nekad neņem divus blakus guļošus gliemežus no viena un tā paša zara. Viss notiek tā, it kā viņš apzinātos draudošās briesmas. Ja viņš bez apdoma pieēstos, gliemezīšu vairs nebūtu. Ja nebūtu vairs gliemezīšu, tad nebūtu arī feneku.

Pēdas mani aizved pie alas. Feneks droši vien ir tanī un, manu soļu dunas izbiedēts, klausās. Un es viņam saku: «Mazo lapsēn, ar mani ir cauri, taču — cik dīvaini! — tas mani nekavē palūkoties, kādā tu omā...»

Es palieku tur stāvam, pārdomās iegrimis, un man šķiet, ka iespējams aprast ar visu. Cilvēka prieku taču nesagande domas par to, ka varbūt pēc trīsdesmit gadiem viņš mirs. Trīsdesmit gadi vai trīs dienas... tas ir perspektīvas jautājums.

Tomēr labāk aizmirst dažas ainas...

Es turpinu ceļu, un pamazām līdz ar nogurumu manī kaut kas pārveidojas. Ja arī nav mirāžu, es lās izdomāju ...

— A-ū!

Kliegdams paceļu rokas, bet cilvēks, kas māj man pretim, ir tikai melna klints. Tuksnesī viss sāk atdzīvoties. Gribēju pamodināt guļošo beduīnu, bet viņš pārvērtās melna koka stumbrā. Koka stumbrā? Mani pārsteidz tas, ka šeit var būt koks, un es noliecos. Gribu pacelt atluzušu zaru: tas ir marmora! Izslicnos un paskatos apkārt: ieraugu vēl citus melna marmora bluķus. Zemi visnotaļ klāj aizvēsturiska meža nolūzušie stumbri. Pirms simttūkstoš gadiem pirmatnējā viesuļvētrā tas sagāzies kā katedrāle. Un gadu simteņi atvēluši pie manām kājām milzu kolonu atlauzumus, kas ir gludi kā tērauds, pārakmeņojušies, pārvērtušies tintes krāsas stiklā. Es vēl atšķiru zaru mezglus, redzu dzīvības izvijumus, varu saskaitīt gadskārtu gredzenus. Šo mežu, kas reiz bija pilns putnu un dziesmu, ķēris lāsts, un tas pārvērties sālī. Un es jūtu, ka šī ainava man ir naidīga. Svinīgie grausti, melnāki par pakalnu dzelzu bruņām, mani atstumj. Kas man, dzīvajam, meklējams šeit, starp neiznīcīgā marmora bluķiem? Kas man, mirstīgajam, kura ķermenis sairs pīšļos, meklējams mūžībā?

Kopš vakardienas esmu nogājis ap astoņdesmit kilometru. Manu reiboni droši vien izraisa slāpes. Vai arī saule. Tā mirdz pār sastingušajiem stumbriem, kas liekas vāpēti. Tā mirdz pār pasaules čaulu. Šeit vairs nav ne smilšu, ne lapsu. Ir tikai milzīga lakta. Un es soļoju pa šo laktu. Un jūtu, kā manā galvā atbalsojas saule. Bet tur, tālāk...

— Ā-ū! Ā-ū!

— Tur nav nekā, neuztraucies, tie ir rēgi.

Tā es runāju pats ar sevi, jo gribu balstīties uz savu skaidro saprātu. Ir tik grūti neticēt savām acīm. Ir tik grūti neskriet pretī karavānai, kas aiziet tur garām ... redzi!...

— Muļķi, tu labi zini, ka tā ir tava iedoma...

— Tad pasaulē nav nekā īsta ...

Nav nekā īstaka par šo krustu uz pakalna — tur, divdesmit kilometru tālāk. Krusts vai bāka...

Taču tai pusē nav jūras. Tātad tas ir krusts. Visu nakti es pētīju karti. Tās bija veltīgas pūles, jo es taču nezināju mūsu atrašanās vietu. Tomēr ievēroju katru zīmi, kas norādīja uz cilvēka klātbūtni. Vienā vietā atklāju aplīti ar līdzīgu krustu. Ieskatījos paskaidrojumos un izlasīju: «Reliģiska iestāde.» Blakus krustam pamanīju melnu punktu. Vēlreiz ieskatījos paskaidrojumos un izlasīju: «Pastāvīga aka.» Sirds sāka dauzīties kā nelabā, un es skaļa balsī pārlasīju: «Pastāvīga aka... Pastāvīga aka... Pastāvīga aka!» Kas gan ir Ali-Baba ar visiem saviem dārgumiem, salīdzinot ar pastāvīgu aku? Mazliet tālāk ievēroju divus baltus aplīšus. Paskaidrojumos izlasīju: «Izsīkstoša aka.» Tas vairs nebija tik jauki. Un visapkārt vairs nebija nekā. Itin nekā.

Tad šī ir tā reliģiskā iestāde! Mūki uzslējuši uz pakalna lielu krustu, lai avārijā cietušie zinātu ceļu. Un man tikai jāiet krusta virzienā. Tikai jāsteidzas pie dominikāņiem ...

— Bet Lībijā pastāv vienīgi koptu klosteri.

— ... pie čaklajiem dominikāņiem. Viņiem tur ir skaista, vēsa, sarkanām flīzēm izlikta virtuve un pagalmā brīnumjauks, aprūsējis sūknis. Zem aprūsējušā sūkņa, zem aprūsējušā sūkņa — varat uzminēt! — zem aprūsējušā sūkņa ir pastāvīgā aka! Tie tik būs svētki, kad es piezvanīšu pie durvīm, kad paraustīšu zvana auklu ,..

— Muļķi, tu attēlo Provansas māju, kur, starp citu, nemaz nemēdz būt durvju zvani.

— ... kad pavilkšu zvana auklu, durvju sargs pacels rokas pret debesīm un iekliegsies: «Jus esat ta kunga sūtīts!» Un viņš sasauks visus mūkus. Un tie atsteigsies un priecīgi uzņems mani kā nabaga bērnu. Un aizvedīs mani uz virtuvi un sacīs: «Vienu mirkli, vienu mirkli, mans dēls... ines aizskriesim līdz pastāvīgajai akai...»

Un es trīcēšu aiz laimes...

Nē, nē, negribu raudāt tikai tāpēc vien, ka uz pakalna krusta vairs nav.

Rietumu solījumi ir tikai meli vien. Pagriežos taisni uz ziemeļiem.

Ziemeļi vismaz ir pilni jūras dziesmas.

Kad esmu pāri pakalna korei, apvārsnis kļūst plašāks. Ieraugu visskaistāko pilsētu pasaulē.

— Tu labi zini, ka tā ir mirāža ...

Es zinu ļoti labi, ka tā ir mirāža. Mani tik viegli nepievils! Bet ja nu man patīk ļauties mirāžai? Ja man patīk cerēt? Ja man patīk priecāties par saules izmargoto pilsētu ar robotiem mūriem? Ja man patīk vieglā gaitā soļot taisni uz priekšu, jo es vairs nejūtu noguruma, jo esmu laimīgs... Prevo un pistole — jāsmejas! Es labāk ļaujos reibumam. Esmu noreibis. Es mirstu aiz slāpēm!

Pakrēsla rnani atskurbināja. Pēkšņi apstājos, izbijies, ka esmu aizgājis tik tālu. Mijkrēslī mirāžas

gaist. Apvārsnis nometis savu greznumu, savas pilis, savas izmargotās drānas. Tas ir tuksneša apvārsnis.

— Daudz tu esi panācis! Nakts tevi ieskaus, un tev vajadzēs gaidit gaismu, bet rītdien tavas pēdas būs izdzisušas un tu vairs nezināsi, kur esi.

— Tad jau tikpat labi iet tālāk taisni uz priekšu... Kāpēc vēlreiz griezties atpakaļ? Negribu vairs pavērst stūri, kad varbūt drīz izstiepšu, kad varbūt jau stiepju rokas pretim jūrai...

— Kur tu redzēji jūru? Nekad tev to nesasniegt. No tās tevi droši vien šķir savi trīssimt kilometri. Un Prevo gaida pie «Simtina»! Varbūt kāda karavāna viņu pamanījusi...

Labi, es atgriezīšos, bet vispirms saukšu cilvēkus:

— Ā-ū!

Dievs sodi, šī planēta taču ir apdzīvota...

— A-ū! Ļaudis!...

Es aizsmoku. Man vairs nav balss. Jūtu, cik smieklīgi ir tā kliegt... Vēlreiz iesaucos:

— Ļaudis!

Tas skan svinīgi un neīsti.

Un es griežos atpakaļ.

Pēc divu stundu gājiena ieraudzīju liesmas šaujamies pret debesīm. Prevo, baiļodamies, ka es varētu būt apmaldījies, sakūris sārtu. Ai, cik tas viss man ir vienaldzīgs ...

Vēl stunda ko iet... Vel piecsimt metru ... Vel simt metru. Vēl piecdesmit.

— Ai!

Apstulbis palieku uz vietas. Brāzmains prieka vilnis ieplūst sirdī un plēš to vai pušu. Ugunskura blāzmā Prevo sarunājas ar diviem arābiem, kas sež, atspiedušies pret motoru. Vēl viņš nav mani pamanījis. Pārlieku liels ir viņa paša prieks. Ja es būtu palicis gaidām, tāpat kā viņš... es tagad būtu jau brīvs! Līksmi uzsaucu:

— A-ū!

Abi beduīni pielec kājās un raugās manī. Prevo viņus atstāj un viens pats nāk man pretim. Izplešu rokas. Prevo mani satur aiz elkoņa. Vai tad es grasījos krist? Saku viņam:

— Beidzot!

— Kas?

— Arābi!

— Kādi arābi?

— Arābi, kas ir šeit, pie jums...

Prevo mani svešādi uzlūko, un man ir tāda sajūta, it kā viņš negribīgi uzticētu man drūmu noslēpumu:

— Nekādu arābu nav ...

Šoreiz gan es laikam raudāšu.

6

Seit var nodzīvot deviņpadsmit stundas bez ūdens. Bet ko mēs esam dzēruši kopš vakar vakara? Dažas lāses rīta rasas! Taču vēl arvien pūš ziemeļaustrumu vējš un mazliet gausina mūsu iztvaikošanu. Šis aizsegs vel ļauj debesīs veidoties augstām mākoņu celtnēm. Ai, ja tie nolaistos līdz mums, ja sāktu līt! Bet tuksnesī nekad nelīst lietus.

— Prevo, sagriezīsim izpletni trijstūros un auduma gabalus nostiprināsim uz zemes ar akmeņiem. Ja vējš nav mainījies, tad no rīta, izgriežot audeklu, mēs benzīna tvertnē savāksim kaut cik rasas.

Izklājām zem zvaigžņotās debess sešus baltus audekla gabalus, Prevo nomontēja vienu no lidmašīnas benzīna tvertnēm. Tagad mums atliek tikai gaidīt rītu.

Brīnumainā kārtā Prevo atradis lūžņos apelsīnu. Mēs to sadalām uz pusēm. Esmu pagalam satraukts, un tomēr tas ir tikpat kā nekas — šobrīd, kad mums vajadzētu divdesmit litru ūdens.

Nogūlies pie nakts ugunskura, skatos uz dzidro augli un saku sev: «Cilvēki nezina, kas tas ir — apelsīns...» Un vēl man ienāk prātā: «Mēs esam nāvei nolemti, un arī šoreiz šī pārliecība nesagandē manu prieku. Puse apelsīna, ko turu saujā, sagādā man vienu no vislīksmākajiem brīžiem mūžā ...» Izstiepjos uz muguras, sūkāju augli un skaitu krītošās zvaigznes. Sai mirklī esmu bezgala laimīgs. Un es domāju: «Pasaule, pēc kuras likumiem mēs dzīvojam, mums paliek neuzminama, kamēr paši nekļūstam tanī cietumnieki.» Tikai šodien es saprotu, ko notiesātajam nozīmē cigarete un glāze ruma. Agrāk man šķita neizprotami, kā var pieņemt šādu ubaga dāvanu. Un tomēr tā sniedz viņam lielu prieku. Ja viņš smaida, visi uzskata šo cilvēku par vīrišķīgu. Bet viņš smaida tāpēc, ka dzer savu glāzi ruma. Ļaudis nezina, ka viņa perspektīva ir mainījusies un ka šo beidzamo stundu viņš padarījis par veselu cilvēka mūžu.

Mēs savācām milzum daudz ūdens: apmēram divus litrus. Gals slāpēm! Esam glābti, mēs dzersim!

Piesmeļu no tvertnes alvas kausiņu, bet ūdens ir skaistā, dzeltenzaļā krāsā, un, ieņēmis mutē pirmo malku, sajūtu tik šausmīgu garšu, ka, par spīti moco-šajām slāpēm, pirms noriju malku, man jāievelk elpa.

Es dzertu pat dubļus, bet šī saindētā metala garša ir stiprāka par manām slāpēm.

Paskatos uz Prevo, kas staigā pa vienu loku blenzdams uz mani, it kā uzmanīgi ko meklēdams. Piepeši, nemitēdamies riņķot, viņš pieliecas un sāk vemt. Pusminūti vēlāk pienāk mana kārta. Mani sagrābj tādi krampji, ka es sakņūpu uz ce|iem, ieķēries ar pirkstiem smiltīs. Mēs nerunājam ne vārda, un veselu stundas ceturksni mūs rausta krampji, kuros izvemjam tikai mazliet žults.

Tas nu ir cauri. Jūtu vairs tikai vieglu nelabumu. Bet līdz ar to esam zaudējuši beidzamo cerību. Nezinu, vai mūsu kļūmes cēlonis ir kāda viela, ar ko impregnēts izpletnis, vai oglekļa tetrahlorāta nogulsnes uz benzīna tvertnes sienām.

Mums vajadzētu citu trauku vai citu audumu.

Nu, tad nekavēsimies! Ir jau gaišs. Ceļā! Dosimies projām no šās nolādētās plakankalnes un žigli soļosim taisni uz priekšu, līdz kritīsim. Es sekoju Gijomē piemēram Andos. Kopš vakardienas man daudz par viņu jādomā. Es gan pārkāpju stingro noteikumu, kas liek palikt lidmašīnas drupu tuvumā, bet šeit taču mūs vairs neviens nemeklēs.

Vēl lieku reizi atskāršam, ka neesam grimstošie. Grimstošie ir tie, kas mūs gaida! Tie, kurus andraud mūsu klusēšana. Tie, kurus jau plosīt saplosījuši briesmīgi maldi. Nevar nesteigties pie viņiem. Arī Gijomē, atgriezies no Andiem, man stāstīja, kā viņš steidzies palīgā grimstošajiem! Tā ir vispārēja patiesība.

— Ja es pasaulē būtu viens pats, — Prevo man teica, — es apgultos — un vairāk neko.

Un mēs soļojam taisni uz priekšu, uz austrumiem — ziemeļaustrumiem. Ja Nīla palikusi aizmugurē, tad ar katru soli mēs dziļāk un dziļāk iestiegam Arābijas tuksnesī.

Es tikpat kā neko neatceros no tas dienas. Atceros vienīgi steigu. Steidzos, vienalga, kurp, kaut vai pretī galam. Atminos vēl, ka gāju, skatīdamies uz zemi: man jau derdzās mirāžas. Laiku pa laikam pēc kompasa pārbaudījām virzienu. Dažreiz uz brīdi izstiepāmies smiltīs, lai mazliet atvilktu elpu. Kaut kur biju pametis savu gumijas mēteli, ko glabāju naktij. Vairāk neko nezinu. Tikai iīdz ar vakara vēsumu manas atmiņas atkal virknējas sakarīgi. Arī es biju kā smilts, un manī izdzisušas visas pēdas.

Kad saule noriet, nolemjam pārlaist nakti uz vietas. Es labi zinu, ka būtu jāiet tālāk: šī nakts bez ūdens mūs nobeigs. Taču mēs esam paņēmuši līdzi izpletņa gabalus. Ja inde nav vielā, ar ko impregnēts audekls, var gadīties, ka citrīt mēs dabūjam padzerties. Jāizliek vēlreiz zem zvaigznēm mūsu rasas lamatas.

Bet šovakar ziemeļu pusē debesis ir tīras no mākoņiem. Vējam ir cita garša. Arī tā virziens mainījies. Mūs jau apdveš tuksneša versmīgā elpa. Plēsoņa mostas! Jūtu, kā tas jau laiza mums rokas un seju...

Tomēr, ja soļotu tālāk, es nenoietu ne desmit kilometru. Trīs dienās bez dzeršanas esmu nostaigājis vairāk par simt astoņdesmit...

Kad mēs patlaban gatavojamies apstāties uz nakti, Prevo iesaucas:

— Varu apzvērēt, tas ir ezers!

— Jūs esat traks!

— Vai tad tagad, krēsla, var rādīties mirāžas?

Neatbildu neko. Jau sen vairs neticu savām acīm.

Varbūt tā nav mirāža, bet tādā gadījumā tic ir mūsu iztēles murgi. Kā gan Prevo spēj vēl ticēt?

Prevo neatlaižas:

— Tas ir divdesmit minūšu gājiens, es iešu paskatīties ...

Viņa stūrgalvība mani kaitina:

— Ejiet vien, pastaigājieties... veselībai tas nāks tikai par labu. Bet iegaumējiet: ja jūsu ezers vispār pastāv, tad tas ir sālsezers, ja arī tas nebūtu sālsezers, tik un ta tas atrodas velns zina kādā pasaules malā. IJn turklāt — tāda nemaz nav!

Prevo jau aiziet, stingi vērdamies tālumā. Es pazīstu šo nepārvaramo pievilkšanas spēku! Un nodomāju: «Arī mēnessērdzīgie tā metas tieši zem lokomotīves.» Zinu, ka Prevo neatgriezīsies. Tukšuma reiboņa sagrābts, viņš nespēs vairs griezties atpakaļ. Un pakritīs kaut kur mazliet tālāk. Un mēs nomirsim katrs savā malā. Un tas viss ir tik nesvarīgi.. .

Šķiet, ka vienaldzība, kas mani pārņēmusi, nav visai laba zīme. Toreiz, kad gandrīz noslīku, izjutu tādu pašu mieru. Tomēr izmantoju šo brīdi, lai, gulēdams uz vēdera akmeņos, sacerētu pēcnāves vēstuli. Mana vēstule ir ļoti skaista, cieņas pilna. Es tanī neskopojos ar gudriem padomiem. To pārlasīdams, izbaudu nenoteiktu mierinājumu. Ļaudis sacīs: «Brīnišķīga pēcnāves vēstule! Cik žēl, ka viņš miris!»

Es vēlētos arī zināt, cik tālu ar mani ir. Mēģinu savakt siekalas: cik stundu jau neesmu neko izspļāvis? Siekalu man vairs nav. Kad aizveru muti, lupas noslēdz lipīgas gļotas. Tās sakalst un izveido ārpusē cietu kamaru. Tomēr norīt vēl varu. Un acis vēl nepieplūst ar gaismu. Kad pavērsies žilbinošā aina, būs atlikušas divas stundas ko dzīvot.

Ir tumšs. Kopš pagājušās nakts mēness kļuvis lielāks, Prevo neatgriežas. Guļu uz muguras un apceru pārāk skaidro īstenību. Manī raisās kāda sena izjūta. Mēģinu sev to noskaidrot. Es esmu ... Es esmu ... Esmu uz kuģa! Ceļā uz Dienvidameriku es tā gulēju uz augšējā klāja. Masta gals lēni lēni zvārojās starp zvaigznēm. Seit gan nav masta, bet tomēr esmu uz kuģa, kas mani nes pretī gala mērķim, no kura izvairīties nav manos spēkos. Vergu tirgotāji mani sasietu uzmetuši uz klāja.

Domāju par Prevo, kas nenāk atpakaļ. Ne reizes neesmu dzirdējis viņu žēlojamies. Tas ir ļoti labi. Man būtu nepanesami klausīties gaudās. Prevo ir īsts cilvēks.

A! Tur, piecsimt metru tālāk, viņš vēcina laternu! Viņš pazaudējis pēdas! Man nav laternas, ar ko atbildēt, es pielēcu kājās, kliedzu, bet viņš nedzird...

Divsimt metru no viņa iedegas otra laterna, tad trešā. Mans dievs, tur taču meklē mani! Es kliedzu:

— Ā-ū!

Bet mani nedzird.

Triju laternu gaismas saucieni nemitējas.

Es neesmu šovakar sajucis. Jūtos labi. Esmu mierīgs. Ieskatos vērīgi. Apmēram puskilometru no manis spīd trīs laternas.

— ā-ū!

Taču mani vēl aizvien nedzird.

Tad mani uz bridi pārņem šausmas. Vienīgo reizi visā šai laikā. Es taču varu vēl paskriet! «Pagaidiet... Pagaidiet!» Viņi ies atkal atpakaļ! Viņi attālināsies, dosies uz citu pusi mani meklēt, un es pakri

tīšu! Pakritīšu uz dzīvības sliekšņa, kad pretī jau sniedzās rokas, lai mani saturētu!

— A-ū! A-ū!

- Ā-ū!

Viņi mani sadzirdējuši. Man trūkst elpas, aizelšos, bet vēl arvien skrienu. Skrienu balss virzienā: «A-ū!» Redzu Prevo un noslīgstu zemē.

— Kad es ieraudzīju laternas!...

— Kādas laternas?

Patiešām, Prevo ir viens.

Šoreiz nejūtu izmisumu, bet mani pārņem neizskaidrojamas dusmas.

— Un jūsu ezers?

— Tas attālinājās, jo vairāk es tuvojos. Veselu pusstundu gāju tā virzienā. Pēc pusstundas atskārtu, ka tas ir pārāk tālu, un nācu atpakaļ. Bet tagad esmu pārliecināts, ka tas ir ezers...

— Jūs esat traks, pavisam traks! Kādēļ jūs to darījāt ... Kādēļ?

Ko gan viņš izdarījis? Un kādē|? Es varētu vai raudāt aiz sašutuma un pats nezinu, kāpēc esmu sašutis. Un Prevo man paskaidro aizlauztā balsī:

— Man ļoti gribējās atrast ko dzert... Jūsu lūpas ir tik baltas!

Tā! Manas dusmas rimst... It kā atmozdamies pārlaižu delnu pār pieri, un man kļūst skumji. Un es klusām stāstu:

— Tikpat skaidri, kā tagad redzu jūs — nekāda maldīšanās nav iespējama, — es redzēju trīs uguntiņas... Es jums saku, Prevo, es tās redzēju!

Sākumā Prevo klusē.

— Jā, — viņš beidzot atzīst, — nav labi.

Šai atmosfērā bez ūdens tvaikiem zeme ātri izstaro

siltumu un atdziest. Jau k|uvis ļoti auksts. Pieceļos un eju. Bet jo drīz mani pārņem neciešami drebuļi. Manas atūdeņotās asinis riņķo loti gausi; mani stindzina ledains aukstums — un tas nav tikai nakts aukstums vien... Zobi man klab, un visu ķermeni rausta drebas. Vairs nevaru izmantot elektrisko laternu, tik ļoti man trīc roka. Nekad neesmu bijis jutīgs pret salu, un tomēr man būs jānomirst aiz aukstuma. Cik dīvainas slāpju sekas!

Kiiut kur esmu nosviedis savu gumijas mēteli, paguris, karstumā stiepdams to lidzi. Vējš kļūst arvien negantāks. Un es atklāju, ka tuksnesī nav patvēruma. Tuksnesis ir gluds kā marmors. Dienā tas nedod paēnas, naktī pamet jūs kailu vēja varā. Nav ne koka, ne žoga, ne akmeņa, aiz kā paslēpties. Vējš uzbrūk man kā jātnieku pulks klajā laukā. Griežos uz visām pusēm, lai no tā izbēgtu. Drīz noguļos, drīz pieceļos. Vienalga, guļu vai stāvu, mani šausta iedaina pātaga. Nespēju paskriet, man vairs nav spēka, nevaru izbēgt saviem slepkavām un, rokām aizsegdams galvu, sakņūpu uz ceļiem zem zobena!

Mazliet vēlāk apjēdzu visu; esmu atkal piecēlies un, joprojām drebēdams aiz aukstuma, soļoju taisni uz priekšu. Kur es atrodos? Ai! Esmu sācis iet projām, dzirdu Prevo balsi! Viņa saucieni lika man alģisties...

Dodos atpakaļ pie viņa, vēl arvien drebēdams, raustīdamies aiz žagām, kas pārņēmušas visu ķermeni. Un saku pats sev: «Tas nav aukstums. Tas ir kas cits. Tas Ir beigas.» Manī palicis pārāk maz ūdens. Esmu nostaigājis tik lielus gabalus vakar un aizvakar, kad gāju viens pats.

Man netīk nomirt aiz aukstuma. Tad jau labāk skatīt mirāžas, kas rodas manī pašā. Krusts uz pakalna, arābi, laternas. Galu galā tas viss sāk mani valdzināt. Neciešu, ka mani pātago kā vergu ...

Un atkal sakņūpu uz ceļiem.

Esam paņēmuši līdzi šo to no mūsu aptieciņas. Simt gramu tīra ētera, simt gramu deviņdesmitgradīga spirta un pudelīti joda. Lūkoju iedzert pāris malku ētera. Sajūta ir tāda, it kā es rītu nažus. Tad ieņemu mazliet deviņdesmitgradīgā spirta, bet tas man aizžņaudz kaklu.

Izroku smiltīs bedri, iegu|os tanī un apberos ar smiltīm. Ārpusē paliek vienīgi seja. Prevo atradis dažus sausus žagariņus un sakur uguni, kas drīz vien apdzisis. Prevo negrib ierakties smiltīs. Viņš mēģina sasildīties, dauzot ar kājām. Veltīgi.

Mans kakls joprojām neatlaižas — tā ir slikta zīme, un tomēr es jūtos labāk. Esmu mierīgs. Nekad nevarēju iedomāties, ka jutīšos tik mierīgs. Sasaistīts uz vergu tirgotāju kuģa klāja zem zvaigžņotas debess, es, pašam negribot, dodos ceļojumā. Bet varbūt es nemaz neesmu tik nelaimīgs...

Ja nekustinu ne muskuli, aukstuma vairs nejūtu. Es aizmirstu savu zem smiltīm iemidzināto ķermeni. Es nekustēšos vairs, un tā nekad vairs nebūs jācieš. Patiesībā ciešanas ir niecīgas... Aiz visām mokām ir noguruma un murgu meti. Un viss pārvēršas bilžu grāmatā, mazliet nežēlīgā pasakā... Nupat vēl vējš mani trenca un, no ta vairīdamies, es līkumoju kā vajāts zvērs. Pēc tam man kļuva grūti elpot: kāds celis man nospieda krūtis. Kāds celis. Un es turējos pretī eņģeļa smagumam. Nekad neesmu bijis tuksnesī viens. Tagad, kad vairs neticu tam, kas ir ap mani, es ieraujos pats sevī, aizveru acis un nepakustinu ne skropstu. Jūtu: šī tēlu straume nes mani pretī rāmam sapnim; upes norimst jūras dzelmē.

Ardievu, jūs, ko es mīlēju! Nav mana vaina, ka cilvēka ķermenis nevar izturēt trīs dienas bez ūdens. Es nekad nedomāju, ka esmu avotu gūsteknis. Man nenāca ne prātā, ka tik ierobežota ir mūsu kustības brīvība. Parasti uzskata, ka cilvēks var iet, kur vēlas. Uzskata, ka cilvēks ir brīvs... Un neredz valgu, kas viņu sien pie akas, valgu, kas līdzīgi nabas saitei saista viņu ar zemes klēpi. Ja viņš sper vienu lieku soli, viņam jāmirst.

Man kremt vienīgi jūsu ciešanas, citādi es nenožēloju neko. Galu galā man tikusi labākā daļa. Atgriezies es darītu atkal to pašu. Man vajag dzīvot. Pilsētās vairs nav cilvēkiem vajadzīgās dzīves.

Te nav runa par aviāciju. Lidmašīna ir līdzeklis, nevis mērķis. Ne jau lidmašīnas dēļ mēs riskējam ar dzīvību. Tāpat kā ne jau arkla dēļ zemnieks ar. Bet lidmašīna ļauj mums atstāt pilsētas ar to rēķinvežiem, un mēs atkal atrodam zemnieku patiesību.

Mēs darām cilvēka darbu un iepazīstam cilvēka rūpes. Mēs nākam saskarē ar vēju, zvaigznēm, nakti, smiltīm un jūru. Mērojamies viltū ar dabas spēkiem. Gaidām ausmu, kā dārznieks gaida pavasari. Gaidām lidlauku it kā apsolīto zemi un meklējam savu patiesību zvaigznēs.

Es nesūrošos. Trīs dienas esmu gājis, cietis slāpes, sekojis pēdām smiltīs, kamēr rasa bija mana beidzamā cerība. Es mēģināju sasniegt savas ģints piederīgos, aizmirsis, kur tie mīt virs zemes. Tādas ir dzīva cilvēka rūpes. Un man liekas, ka tās tomēr ir svarīgākas nekā galvas lauzīšana, uz kuru muzik-holu vakarā doties.

Es vairs nesaprotu piepilsētas vilcienu tautu, šos ļautiņus, kuri sevi uzskata par cilvēkiem un nemana spaidus, kas viņus pakļāvuši izmantošanai un padarījuši līdzīgus skudrām. Ar ko viņi piepilda savu brīvo laiku, savas bezjēdzīgās, nenozīmīgās svētdienas?

Reiz Krievijā dzirdēju kāda rūpnīcā spēlējam Mocartu. Es uzrakstīju par to. Un saņēmu ap divsimt lamu vēstuju. Es neskaišos uz tiem, kam labāk patīk balagāns. Viņi taču citu dziesmu nav dzirdējuši. Es skaišos uz balagāna turētājiem. Man nepatīk, ka sabojā cilvēkus.

Bet mani mans arods dara laimīgu. Esmu lidlauku zemnieks. Piepilsētas vilcienā jutu, ka eju bojā un pie tam ļaunāk nekā šeit! Seit būt galu galā ir greznība!

Nenožēloju neko. Es spēlēju un zaudēju. Tāds ir mans arods. Taču, lai nu kā, esmu ieelpojis jūras vēju.

Cilvēki, kas reiz izbaudījuši tā garšu, neaizmirst šo ēsmu. Vai nav tiesa, mani biedri? Tas nenozīmē, ka jādzīvo pastāvīgās briesmās. Ne jau to es prasu. Toreadori man nepavisam nepatīk. Es neilgojos briesmu. Zinu, pēc kā ilgojos. Ilgojos dzīves.

Liekas, debesis sāk blāvot. Izvelku roku no smiltīm. Varu aizsniegt izpletņa gabalu. Pataustu, bet tas ir sauss. Pagaidīsim. Rasa kāpj līdz ar ausmu. Taču ataust rīts, bet mūsu auduma gabali nekļūst mikli. Tad manas domas mazliet samežģās un dzirdu

pats sevi sakām: «Te ir viena sausa sirds... sausa sirds ... sausa sirds, kas vairs neprot riest asaras!...»

— Prevo, ce|ā! Mūsu rīkles vēl nav ciet: ir jāiet.

7

Puš rietumu vējš, kas izkaltē cilvēku deviņpadsmit stundās. Mans rīkles gals vēl nav noslēdzies, bet kļuvis ciets un sāp. Jau jūtu, ka tanī kaut kas kņud. Drīz sāksies klepus, par ko man stāstīts, un es to gaidu. Mēle mani traucē. Taču ļaunākais ir tas, ka jau redzu spožus plankumus. Kad tie pārvērtīsies liesmās, es apgulšos.

Ejam ātrā solī. Izmantojam agrā rīta dzestrumu. Mēs labi zinām, ka tad, kad saule būs virs galvas, kā mēdz sacīt, mēs vairs neiesim. Kad saule būs virs galvas...

Mums nav tiesību svīst. Nav pat tiesību nogaidīt. Šai dzestrumā ir tikai astoņpadsmit procentu mitruma. Vējš pūš no tuksneša. Un tā melīgajos un maigajos glāstos iztvaiko mūsu asinis.

Pirmajā dienā mēs apēdām mazliet vīnogu. Un visās šais trīs dienās — pusapelsīnu un pusgabaliņu cepuma. Kur mums rastos siekalas, lai sakošļātu barību? Taču es nejūtu ne mazākā izsalkuma, jūtu vienīgi slāpes. Un man šķiet, ka vairāk nekā slāpes mani nomoka slāpju sekas. Sacietējusī rīkle. It kā ģipšainā mēle. Kņudoņa un pretīgā garša mutē. Šīs sajūtas man ir kas jauns. Bez šaubām, ūdens tās izdziedinātu, bet manī vairs nav atmiņu, kas ļautu aizdomāties līdz šīm zālēm. Slāpes vairs nav tik daudz vēlēšanās, tās arvien vairāk un vairāk pārvēršas slimībā.

Šķiet, iztēlē skatiti avoti un augļi man smeldz jau mazāk. Es aizmirstu apelsīna spīdumu kā, man liekas, esmu aizmirsis tos, kas man bija dārgi. Varbūt es jau aizmirstu visu.

Esam apsēdušies, taču jādodas no jauna ceļā. Atsakāmies no garākiem pārgājieniem. Nogājuši pus kilometru, mēs krītam no kājām aiz noguruma. Ar milzīgu prieku izstiepjos guļus. Bet jādodas no jauna ceļā.

Ainava mainās. Akmeņi kļūst retāki. Tagad mēs soļojam pa smiltīm. Divus kilometrus tālāk mums priekšā paceļas kāpas. Uz kāpām saskatām zemu augu plankumus. Smiltis man patīk labāk par akmeņu tērauda bruņām. Šis ir dzeltainais tuksnesis. Sahāra. Man šķiet, es to pazīstu ...

Tagad jau ik pēc divsimt metriem mūsu speķi ir galā.

— Tomēr aiziesim vismaz līdz tiem krūmiem.

Tā ir pēdējā robeža. Astoņas dienas vēlāk, automašīnā atgriezdamies pa miasu pēdām pēc «Simuna», mēs pārbaudījām, ka šai beidzamajā izrāvienā esam nogājuši astoņdesmit kilometru. Tātad biju jau nostaigājis ap divsimt kilometru. Kā gan es būtu spējis iet vēl tālāk?

Vakar es gāju bez kādas cerības. Šodien šie vārdi ir zaudējuši nozīmi. Šodien mēs ejam tāpēc, ka ejam. Tā droši vien vērši iet jūgā. Vakar es sapņoju par apelsīnkoku paradīzi, šodien man vairs nav paradīzes. Es vairs neticu, ka pasaulē ir apelsīni.

Es vairs neatrodu sevi neko, vienīgi lielu sirds sausumu. Drīz es pakritīšu, nepazinis izmisuma. Nejūtos pat bēdīgs. Zēl — skumjas man liktos saldas kā ūdens. Dažkārt cilvēkā rodas līdzjūtība pašam pret sevi un viņš žēlo sevi kā draugu. Bet man vairs pasaulē nav drauga.

Kad mani atradīs — ar izdegušām acīm, — visi iedomāsies, ka esmu ilgi saucis un mocījies. Bet tiek-sanās, žēlas, jūtu pārpilnās ciešanas vēl ir bagātība. Un man vairs nav nekādas bagātības. Jaunas meitenes pirmā mīlas vakarā iepazīst skumjas un raud. Skumjas ir saistītas ar dzīves trīsām. Bet mani vairs nekas neskumdina ...

Tuksnesis esmu es. Manī izsīkušas siekalas, bet izsīkuši arī mīļie tēli, kam es varētu gausties. Saule izkaltējusi manī asaru avotu.

Un tomēr — ko esmu pamanījis? Cerības dvesma skārusi mani kā viegla vēsma jūru. Kas tā par zīmi, kas brīdina manu instinktu, pirms nonāk līdz apziņai? Nekas nav mainījies — un tomēr viss ir mainījies. Smilšu klajs, pauguri un retie zaļumu plankumi vairs neveido ainavu, bet kļūst par skatuvi. Pagaidām tā vēl ir tukša, taču jau sagatavota darbībai. Paskatos uz Prevo. Viņš ir tikpat izbrīnījies kā es un ari vēl īsti neatskārš, ko pārdzīvo.

Tik tiešām, kaut kas notiks...

Tik tiešām, tuksnesis ir atdzīvojies. Tik tiešām, šis tukšums, klusums pēkšņi saviļņo vairāk nekā ļaužu pilna laukuma dūkoņa ...

Mēs esam glābti, smiltīs ir pēdas!...

Mēs bijām pazaudējuši cilvēku dzimuma taku, bijām atšķirti no mūsu cilts, bijām palikuši pasaulē gluži vieni, aizmirsti kādas vispārējās pārceļošanas laikā, un nu mēs atrodam smiltīs brīnišķos cilvēka pēdu nospiedumus.

— Prevo, šeit divi cilvēki aizgājuši katrs uz savu pusi...

— Te kamielis nolaidies uz ceļiem ...

— Un šeit...

Un tomēr mēs vēl nebūt neesam glābti. Mēs nedrīkstam tikai gaidīt. Pēc dažām stundām mums vairs nevarēs līdzēt. Ja reiz sācies klepus, slāpes pieveic cilvēku pārlieku ātri. Un mūsu rīkle ...

Bet es ticu karavānai, kas šūpojas kaut kur tuksnesi.

Tā nu mēs soļojam tālāk, un piepeši es dzirdu gaili dziedam. Gijomē man bija stāstījis: «Kad tuvojās gals, es dzirdēju Andos gaiļus dziedam. Dzirdēju arī vilciena troksni ,.,»

Atceros viņa stāstu lai pašā mirklī, kad gailis iedziedas, un saku sev: «Vispirms mani maldināja acis. Bez šaubām, tā iedarbojas slāpes. Ausis izturēja ilgāk...» Bet Prevo satver manu roku:

— Vai dzirdējāt?

— Ko?

— Gailis!

— Tad jau ... Tad ...

Protams, muļķi, tas nozīmē dzīvību ...

Savā beidzamajā halucinācijā redzēju trīs suņus, kas dzenāja cits citu. Prevo, kas skatījās uz to pašu pusi, neredzēja neko. Bet mēs abi divi izstiepjam rokas pretim beduīnam. Mēs abi divi, cik elpas krūtīs, saucam viņu. Mēs abi divi smejam aiz laimes!

Taču mūsu balsis nedzird ne trīsdesmit metru tālu. Mūsu balss saites jau izkaltušas. Mēs sarunājāmies pavisam klusu un nebijām to pat ievērojuši!

Tikmēr beduīns un viņa kamielis, kas nupat parādījās aiz pakalna, lēni lēni attālinās. Varbūt šis cilvēks

tur jaj viens pats. Kāds nežēlīgs dēmons mums viņil parādījis un atkal aizved...

Un mēs vairs nespējam paskriet!

Virs kāpas iznirst vēl viens arābs profilā. Mēs kliedzam, taču gaužām klusu. Tad mēs vicinām rokas, un mums liekas, ka mūsu mājieni piepilda debesis ar milzu zīmēm. Taču beduīns visu laiku skatās pa labi...

Un tad viņš gausi mazliet pagriežas uz mūsu pusi. Mirklī, kad viņš paskatīsies uz mums, viņš būs jau izdzēsis mūsos slāpes, nāvi un mirāžas. Viņš tikai mazliet pagriezis galvu, un pasaule jau ir pārvērtusies. Ar vienu ķermeņa kustību, ar vienu vienīgu pāri slīdošu skatienu viņš spēj radīt dzīvību un parādās man kā dievs...

Tas ir brīnums... Viņš nāk mums pretim pa smiltīm kā citkārt pestītājs pa ūdens virsu ...

Arābs mūs uzlūkoja, uzlika rokas mums uz pleciem, un mēs paklausījām. Guļam izstiepušies smiltīs. Šeit nav vairs ne rasu, ne valodas atšķirības, nav nevienprātības... ir tikai šis nabaga nomads, kas uzlicis mums uz pleciem ercenģeļa rokas.

Piekļāvuši pieri smiltīm, mēs gaidījām. Un tagad mēs dzeram, gulēdami uz vēdera, iebāzuši galvu bļodā kā teļi. Beduīns izbīstas un ik brīdi mūs apsauc, lai rimstamies. Bet, tiklīdz viņš ļauj mums vaļu, mēs no jauna iemērcam visu seju ūdenī.

Odens!

Ūdens, tev nav ne garšas, ne krāsas, ne smaržas, tevi nevar aprakstīt; cilvēks tevi bauda un nepazīst. Tu neesi tikai nepieciešams dzīvībai, tu esi pati dzīvība. Tu caurstrāvo mūs ar jutekļiem neaptveramu prieku. Ar tevi mūsos atgriežas spējas, 110 kurām bijām atteikušies. Ar tavu žēlastību atveras visi mūsu sirds izsīkušie avoti.

Tu esi vislielākā bagātība pasaulē un arī vissmalkākā, tu, zemes dzīļu dzidrais ūdens! Var nomirt līdzās avotam, kurā izšķīdis magnijs. Var nomirt divus soļus no sālsezera. Var nomirt pat tad, ja savākti divi litri rasas, kas satur nezin kādas sālis. T11 nepieļauj sajaukumu, tu neciet viltojumu, tu esi bikla dievība ...

Taču tu piepildi mūs ar bezgala vienkāršu laimi.

Bet tu, kas mūs glābi, Lībijas beduīn, tu uz visiem laikiem izgaisīsi no manas atmiņas. Es nekad neatcerēšos tavu seju. Tu esi Cilvēks, un tavā tēlā es skatu visus cilvēkus reizē. Nekad tu nebiji mūs uzlūkojis, tomēr tūlīt mūs pazini. Tu esi mūsu mīļotais brālis. Un savukārt es tevi pazīšu it visos cilvēkos.

No tevis plūst cēlums un labvēlība, dižais pavēlniek, kam vara dzesēt slāpes. Visi mani draugi, visi mani ienaidnieki tevī nāk man pretim, un man pasaulē vairs nav neviena paša naidnieka.

VIII CILVĒKI

I

Vēl lieku reizi saskāros ar patiesību, ko neizpratu. Es jau domāju, ka esmu pagalam, domāju, ka esmu sasniedzis bezcerības galējās robežas, un, reiz atteicies no visa, iepazinu mieru. Tādās stundās šķiet, ka cilvēks atklāj sevi un kļūst pats sev draugs. Nekas vairs nevar būt pārāks par šo pilnības izjūtu, kas apmierina mūsos kādu agrāk neapjaustu, būtisku prasību. Es iedomājos, ka Bonafū, kas līdz pagurumam dzinās pakaļ vējam, pazina šo dvēseles mieru. Un arī Gijomē tur, sniegos. Vai varu aizmirst, cik toreiz, kad, slāpju pamazām nāvēts, gulēju līdz kaklam ieracies smiltīs, man bija silti ap sirdi zem zvaigžņotā debesu mēteļa!

Kā sekmēt šo sava veida atbrīvošanos? Cilvēkā, mēs zinām, viss ir pretrunīgs. Vienam tiek nodrošināta iztika, lai dotu viņam iespēju radīt, bet viņš iemieg; gūtās uzvaras izlutina un vājina iekarotāju; devīgais, ticis pie bagātības, kļūst par sīkstuli. Ko mums dod politiskās doktrīnas, kuru mērķis — cilvēka uzplaukums, ja mēs vispirms nezinām, kāda tipa cilvēku tās radīs. Kas nāks pasaulē? Mēs neesam uzbarojams bars, un kāda nabadzīga Paskāla parādīšanās nozīmē daudz vairāk nekā dažu bezvārda veiksminieku piedzimšana.

Pašu galveno mēs nevaram paredzēt. Ikvienam no mums būs gadījies izjust vissiltāko prieku tur, kur nekas to nesolīja. Tas atstājis mūsos tādas ilgas, ka mēs skumstam pat pēc pagājušām nedienām, ja nedienas mums ļāvušas iepazīt šo prieku. Mēs visi, atkalredzoties ar biedriem, esam izbaudījuši ļaunu atmiņu burvību.

Ko mēs zinām? Vienīgi to, ka pastāv kādi neizpētāmi nosacījumi, kas dara auglīgu mūsu augšanu. Kur ir cilvēka patiesība?

Patiesība nav tas, ko var pierādīt. Ja tieši šinī un nevis kādā citā augsnē apelsīnu koki laiž dziļas saknes un nes augļus, tad šī augsne ir apelsīnkoku patiesība. Ja taisni šī reliģija, šī kultūra, šis vērtību mērogs, šis darbības veids un neviens cits sekmē cilvēka pilnveidošanos, atraisa viņā agrāk neapjaustu dižu pavēlnieku, tad šis vērtību mērogs, šī kultūra, šis darbības veids ir cilvēka patiesība. Un loģika? Tai jālūko izgrozīties, lai izskaidrotu dzīvi.

Sai grāmatā esmu pieminējis vairākus cilvēkus, kuri, šķiet, paklausījuši kādam neatvairāmam aicinājumam un izraudzījušies tuksnesi vai aviāciju, kā citi būtu izraudzījušies klosteri. Taču mani aplam saprastu, ja liktos, ka vedinu apbrīnot pirmām kārtām cilvēkus. Visvairāk ir apbrīnojama augsne, kas viņus radījusi.

Bez šaubām, zināma nozīme ir aicinājumam. Vieni ieslēdzas savās tirgotavās. Citi neatturami iet savu ceļu vajadzīgā virzienā: jau viņu bērnībā mēs atrodam iedīglī apslāpētas dziņas, kas vēlāk izskaidro viņu likteni. Taču vēsture, ja tanī atskatāmies pēc notikuma, var maldināt. Šādas apslāpētas dziņas mēs atrastu gandrīz ikvienā. Mēs visi pazīstam dažu labu piparbodnieku, kurš ugunsgrēka vai kuģa bojā ejas naktī pēkšņi atklājies dižāks par sevi pašu. Taču viņam nav maldīgu cerību par savu pilnības uzliesmojumu: šis ugunsgrēks tā arī paliks visspilgtākā nakts viņa mūžā. Trūkst jaunu izdevību, trūkst labvēlīgas augsnes, prasīgas reliģijas, un viņš atkal iesnaužas, īsti nenoticējis paša lielumam. Protams, aicinājums palīdz cilvēkam atraisīties, bet tikpat nepieciešami ir atraisīt aicinājuma izjūtu.

Lidojuma nakts, tuksneša naktis ... tās ir retas izdevības, kas negadās visiem. Un tomēr, kad apstākli iekustina cilvēkus, visos atklājas vienas un tās pašas

prasības. Es nebūt nenovirzīšos no temata, pastāstīdams par kādu nakti Spānijā, kādu nakti, kurā tas viss man k|uva skaidrs. Esmu pārāk daudz runājis par dažiem cilvēkiem, un man gribētos parunāt par visiem.

Tas bija Madrides frontē, kur es ierados kā reportieris. Todien vakariņoju apakšzemes patvertnē pie kāda jauna kapteiņa.

2

Mēs patlaban tērzējām, kad iezvanījās tālrunis. Sākās gara saruna; tā skāra vietēia rakstura uzbrukumu saskaņā ar K- P. pavēli, bezjēdzīgu un izmisīgu uzbrukumu, kurā jāieņem daži no šīs strādnieku priekšpilsētas cementa nocietinājumos pārvērstajiem namiem. Kapteinis parausta plecus un atgriežas pie galda: «Pirmie no mums, kas parādīsies ārā...» — tad viņš piebīda pa glāzei konjaka seržantam un man.

— Mēs ar tevi iesim pirmie, — viņš saka seržantam. — Izdzer un liecips gulēt!

Seržants aiziet gulēt. Pie galda esam ap desmit cilvēku, kas paliekam nomodā. Rūpīgi aptumšotajā telpā, no kuras uz ārpusi neizlaužas neviens stars, gaisma ir tik spilgta, ka iāpiemiedz acis. Pirms minūtēm piecām es paskatījos pa šauiamlūku. Pacēlis lupatu, kas aizsedz spraugu, ieraudzīju dzelmainā mēness gaismā iznirstam spoku apsēstu māiu drupas. Kad nolaidu lupatu vecajā vietā, man likās, ka noslauku mēness staru kā izplūdušu ellu. Un acu priekšā man vēl arvien rēgojās zilganzaļie cietokšņi.

Nav šaubu, vīri neatgriezīsies, bet aiz kautrības

viņi par to norunā. Sads triecienuzbrukums pieder pie lietas. Kad vajag, jasmeļ no cilvēku apcirkņiem. Jā-sme| no labības klēts. Jāizsēj zemē sauja graudu.

Un mēs dzeram konjaku. Man pa labi spēlē šahu, pa kreisi' — triec jokus. Kur es atrodos? Istabā iegrīļojas kāds puspiedzēris cilvēks. Braucīdams izpūrušu bārdu, viņš aplaiž mums mīlīgu skatienu. Viņa acis pievēršas konjakam, novēršas, atkal atgriežas pie pudeles un lūdzoši veras kapteinī. Kapteinis klusu iesmejas. Cerības skarts, arī cilvēks iesmejas. Apslāpēti smiekli pielīp skatītājiem. Kapteinis mazliet atbīda pudeli, cilvēka skatiens pauž izmisumu, un sākas bērnišķīga rotaļa, sava veida bezskaņu balets, kam biezie cigarešu dūmi, bezmiega nakts novārgums un tuvā uzbrukuma jausma piešķir kaut ko rēgainu.

Un, ieslegušies siltumā mūsu kuģa kravas telpās, mēs spēlējam, kamēr laukā arvien biežāk dārd bangu zvēlieniem līdzīgi sprādzieni.

Drīz vien šie ļaudis kaujas nakts visušķīdinātājā karaļūdenī attīrīsies no sviedriem, alkohola dvingas, gaidīšanas sārņiem. Jūtu, cik viņi ir tuvu šķīstīšanai. Bet vēl viņi dejo, cik ilgi vien var, šo dzērāja un pudeles baletu. Viņi turpina, cik ilgi iespējams, savu šaha partiju. Viņi cik spēdami paildzina dzīvi. Taču ir uzvilkts modinātājs pulkstenis, kas no etaže-res valda pār viņiem. Reiz atskanēs zvans. Tad šie ļaudis piecelsies, izstaipīsies un sasprādzēs vidus-jostas. Kapteinis noņems no naglas pistoli. Dzērājam izgaisis skurbums. Un viņi visi bez pārliecīgas steigas dosies pa slīpo gaiteni uz augšu līdz pat zilga-jam mēnesgaismas taisnstūrim. Viņi sacīs kaut ko pavisam parastu: «Nolāpītais uzbrukums...» vai «Auksts gan!». Tad viņi nirs...

Kad pienāca laiks, es redzēju seržantu mostamies. Viņš gulēja dzelzs gultā pagraba gruvešos. Un es vēroju, kā viņš guļ. Man šķita, viņš izbaudīja tādu pašu nesatrauktu un laimīgu miegu, kas man atgādināja mūsu pirmo dienu Lībijas tuksnesī, kur mēs ar Prevo, pēc avārijas palikuši bez ūdens un nāvei nolemti, vēl nejutām pārāk skaudras slāpes un varējām gulēt — vienu vienīgu reizi, veselas divas stundas. Aizmigu ar apziņu, ka man dota brīnišķīga vara — vara noraidīt reālo pasauli. Mans ķermenis vēl ļāva man mieru, un, kad biju aizsedzis rokām seju, šī nakts man ne ar ko neatšķīrās no jebkuras laimīgas nakts.

Tāpat atpūtās arī seržants, saritinājies kamolā, tā ka viņa augums nemaz nelīdzinājās cilvēka stāvam; un, kad tie, kuri nāca viņu modināt, aizdedzināja pudeles kaklā iebāztu sveci, es sākumā neatšķīru neko, vienīgi zābakus, kas rēgojās ārā no bezveidīgā mudžekļa. Milzīgus, ar naglām un dzelzi apkaltus zābakus, kādus valkā melnstrādnieki vai dokeri.

Šis cilvēks bija āvies un terpies darba rīkos, viņa stāvu visnotaļ sedza vienīgi rīki: patronsomas, pistoles, ādas siksnas, josta. Viņam bija nastu segli, sakas — pilns darba zirga iejūgs. Marokas pagrabos var redzēt dzirnas, ko griež akli zirgi. Šeit, sveces sārtenajā, drebošajā gaismā, arī modināja aklu zirgu, lai viņš grieztu savas dzirnavas.

— E, seržant!

Viņš lēnām sakustējās, atsegdams vēl miegaino seju, un kaut ko nomurmināja. Bet viņš negribēja atmosties un atkal pagriezās pret sienu, no jauna iegrima miega dzelmē kā mātes klēpja mierā, kā dziļu ūdeņu dzīles, kur, te sažņaugdams, te atlaizdams dūres, turējās pie nezin kādām melnām aļģēm. Vajadzēja atlocīt viņam pirkstus. Mēs apsēdāmies uz gultas malas, viens no mums lēnām palika roku viņam zem kakla un smaidot pacēla smago galvu. Un tas bija tā, it kā staļļa tīkamajā siltumā zirgi ar maigu glāstu pārkārtu galvas viens otram pār skaustu. «Ē, draudziņ!» Savu mūžu neesmu redzējis lielāku maigumu. Vēl pēdējo reizi seržants mēģināja atgriezties savos laimīgajos sapņos, noraidīt mūsu pasauli — dinamīta, pārguruma un ledainās nakts pasauli; taču par vēlu. Kaut kas, no ārienes nācis, piespieda atzīt savu varu. Tā koledžas zvans svētdienā tikai pamazām uzmodina nosodītu skolēnu. Bērns bija aizmirsis skolas solu, melno tāfeli, uzlikto sodu. Viņš sapņoja pa rotaļām laukos. Veltīgi. Zvans skan un skan un nepielūdzami atsauc viņu atpakaļ ļaužu netaisnības pasaulē. Līdzīgi tādam skolniekam, seržants pamazām atkal pārņēma savā ziņā šo noguruma izmocīto, viņam nevēlamo ķermeni, kas atmodas saltajās tirpās drīz vien iepazīs smeldzīgas sāpes locītavās, pēc tam kaujas tērpa smagumu, tad apgrūtināto skrējienu un nāvi. Ne tik daudz nāvi kā asiņu lipīgumu, kurās jāmērc rokas, lai pieceltos, ne tik daudz nāvi kā grūto elpošanu un ledu visapkārt, ne tik daudz nāvi kā miršanas neērtības. Un, skatoties uz viņu, es visu laiku atcerējos pats savu bēdīgo atmošanos tuksnesī, kad atkal bija jāuzņemas slāpju, saules un smilšu nasta, atkal bija jāuzņemas kā nasta dzīve — šis sapnis, ko cilvēks pats neizvēlas.

Bet viņš jau ir uzlēcis kājās un raugās mums taisni acīs:

— Vai ir laiks?

Scit, lūk, parādās cilvēks. Seit viņu vairs neaizsniedz loģikas paredzējumi: seržants smaidīja! Kas tas īsti ir par vilinājumu? Atceros kādu nakti Parīzē, kad mēs ar Mermozu, draugu vidū nosvinējuši kādu dzimšanas dienu, agrā rītā atguvāmies uz bāra sliekšņa, juzdami pretīgumu, ka esam tik daudz runājuši, tik daudz dzēruši, ka gluži veltīgi esam tik noguruši. Bet debesis jau sāka balot, un Mermozs pēkšņi saspieda man roku tik stipri, ka es sajutu plaukstā viņa nagus. «Paskaties, šai stundā Dakārā...» Sai stundā Dakārā mehāniķi izberzē acis un novelk propelleriem pārvalkus, pilots iet saņemt meteoroloģiskās ziņas, un visu zemi apdzīvo tikai biedri. Jau debesis iekrāsojās, jau citi posās svētkiem, jau tika klāts galdauts mielastam, kurā mēs nebūsim viesi. Citi dosies briesmās ...

— Bet šeit . .. kāds zaņķis! — Mermozs nobeidza.

Un tu, seržant, kādās dzīrēs tu biji ieaicināts, kādās dzīrēs, kuru dēļ vērts mirt?

Tu jau biji man atzinies, uzticējis man savu stāstu: būdams sīks grāmatvedis kaut kur Barselonā, tu noņēmies ar skaitļu rindām un nelikies daudz zinis gar pretišķībām, kas plosīja tavu zemi. Bet tad kāds no taviem biedriem aizgāja brīvprātīgajos, pēc tam otrs, trešais un tu izbrīnījies iuti, ka tevī notiek savāda pārvērtība: tavas nodarbības tev pamazām sāka likties nenozīmīgas un tukšas. Tavi prieki, rūpes, sīkās ērtības — tas viss bija no kāda cita laikmeta. Tas viss biia nesvarīgs. Tad pienāca nāves ziņa: kāds no jūsējiem bija kritis pie Malāgas. Viņš nebija tavs draugs, kura nāvi tu būtu vēlējies atriebt. Arī politika nekad nebija tevi satraukusi. Un tomēr ši vēsts skāra jūs un jūsu šauro dzīvi kā jūras vēja brāzma. Torīt kāds biedrs, tevi uzlūkodams, ieminējās:

— Ejam?

— Ejam.

Un jus «aizgajat».

Man prātā daži tēli, kas izskaidro šo patiesību, ko tu nemācēji izteikt vārdos, bet kas tevi acīm redzot vadīja.

Kad rudenī meža piles dodas ceļā, tās izraisa dīvainu paisumu apvidos, pār kuriem lido pāri. Mājas pīles, ko it kā pievelk lielais, lidojošais trijstūris, ar neveikliem palēcieniem luko pacelties gaisā. Atavis-kais sauciens atmodinājis viņās savvaļas putna dziņas. Un fermas pīles uz brīdi pārvērtušās gājputnos. Mazajā, stūrajā galviņā, kur cits citu nomainīja pie-ticigi priekšstati par peļķi, tārpiem, putnu kūti, pēkšņi ainojas kontinenta plašumi, selgas vēju smarža, jūru ģeogrāfijā. Mājputnam nebija ne jausmas, ka viņa smadzenes ir pietiekami ietilpīgas, lai ietvertu tik daudz brīnumu, un tagad viņš vēcina spārnus, noniecina graudus, noniecina tārpus un grib kļūt par meža pīli.

Bet vēl vairak man jādomā par savām gacelēm: Džabī es audzēju gaceles. Mēs visi audzējām gace-les. Mēs turējām tās režģu aplokā zem klajas debess, jo gacelem vajadzīgs vējos plūstošais valgums, un nav citu tik trauslu radījumu kā viņas. Ja gaceles noķer pavisam mazas, viņas dzīvo un ēd no rokas. Viņas ļauj sevi glāstīt un ieliek miklo purnu jūsu delnā. Un var domāt, ka viņas ir pieradinatas. Var domāt, ka viņas ir pasargātas no nezināmajām skumjām, kas pavisam klusu izdzēš gaceļu dzīvību un ciavā viņam visliegāko navi... Bet kādu dienu jus viņas ieraugāt atspiedušās ar mazajiem radziņiem pret žogu tuksneša pusē. Viņas ir kā magnetizētas. Viņas neapjauš, ka bēg nojums. Vēl nupat viņas izdzērušas jūsu atnesto pienu. Vēl viņas ļauj sevi glaudīt, ar vēl lielāku maigumu ieliek purnu jūsu delnā... Bet, tikko esat novērsies, jus redzat, ka viņas laimīgiem auļiem līdzīgos lecienos atgriežas pie režģa. Un, ja jūs neliksieties ne zinis, viņas, pat nemēģinādamas pārvarēt šķērsli, tikai atspiedušas pret to mazos radziņus, ar nodurtu galvu stāvēs tā līdz nāvei. Vai tas ir mīlas laiks vai vienkārši vajadzība pēc strauja, elpu aizraujoša skrējiena? Viņas to nezina. Viņas notvēra, kad viņu acis nebija vēl atvērušās. Viņām ir sveša kā brīvība smilšu klajos, tā tēviņa smaka. Taču jus esat gudrāks. Jus zināt, pec kā viņas tiecas: pec plašuma, kas dos viņām pilnību. Viņas grib kļūt gaceles un dejot savu deju. Ar simt trīsdesmit kilometru ātrumu stundā viņas grib traukties taisni uz priekšu, laiku pa laikam pēkšņi cirzdamas sānis, it kā vietumis no smiltīm izšautos liesmas. I\o nozīmē šakāļi ja gaceļu patiesība ir izbaudīt bailes, kas vienīgās liek viņām pārspēt pašām sevi un izraisa visaugstākos lēcienus! Ko nozīmē lauva, ja gaceļu patiesība ir tikt saplosītam ta nagos saules svelmē! Jus skataties uz gacelēm un domājāt: viņas pārņēmušas ilgas. Ilgas ir alkas pec kaut kā neapjausta ... Tas, pēc kā alkst, pastav, tikai nav vārdos izsakāms.

Un mēs, kā mums trūkst?

Ko tu, seržant, biji atradis šeit tādu, kas deva tev apziņu, ka tu vairs velti nevalkā savu dzīvi? Varbūt

so brālīgo roku, kas pacēla tavu miegaino galvu, varbūt maigo smaidu, kas nežēloja, bet dalījās ar tevi? «E, draudziņ...» Žēlot kādu vēl nozīmē būt diviem. Tas nozīmē — būt nošķirtam. Bet dažkārt cilvēku attiecības sasniedz tādu augstumu, kur kā pateicība, ta līdzjūtība zaudē nozīmi. Tad cilvēks uzelpo kā atbrīvots cietumnieks.

Tādu vienotību mēs izjutām, kad divās lidmašīnās pārlidojām vel nepakļauto Riodeoro apgabalu. Nekad neesmu dzirdējis, ka avariju cietušais pateiktos savam glābējam. Visbiežāk mēs viens otru pat izlamājam, nopulēdamies ar pasta maisu parkraušanu no vienas lidmašīnas otrā: «Ķēms! Tu esi vainīgs, ka man gadījās avarija! Tu ar savu iecirtību lido divtūkstoš metru augstuma, par spīti visstiprākajām pretvirziena gaisa plūsmām! Ja tu butu nolaidies līdz ar mani zemāk, mēs jau būtu Portetjenā!» Un glābējs, kas riskējis ar savu dzīvību, nokaunas par to, ka ir ķēms. Un par ko gan lai mēs viņam pateiktos? Arī viņam savukārt bija tiesības uz mūsu dzīvību. Mēs bijām viena un tā paša koka zari. Un es lepojos ar tevi, kas mani izglābi!

Kāpēc gan lai tevi, seržant, žēlotu tas, kurš posa tevi nāvei? Jūs visi cits cita dēļ nevairījāties dzīvības briesmu. Tādā mirklī cilvēki jūt vienotību, kas nav jāpasaka vārdos. Es sapratu, kādēļ tu aizgāji brīvprātīgajos. Ja Barselonā tu biji nabags, pēc darba varbūt vientuļš, pat ja tavam ķermenim nebija patvēruma, tad šeit tu atradi piepildījumu, tu iekļāvies kopuma un tevi, pāriju, saņēma mīlestība.

Man ir gluži vienalga, cik patiesi vai nepatiesi, cik loģiski vai neloģiski bijuši cēlie politiķu vārdi, kas varbūt krituši tevī kā sēkla. Ja tie dzinuši tevī asnus, ja sēklas uzdīgušas, tad tāpēc, ka šie vārdi atbilda tavam vajadzībām. Tu vienīgais vari par to spriest. Zeme pati atšķir labību.

3

Mēs uzelpojam tikai tad, kad mūs ar mūsu brāļiem saista kopīgs mērķis ārpus mums pašiem, un pieredze rāda, ka mīlēt nebūt nav skatīties vienam uz otru, bet gan kopā skatīties tai pašā virzienā. Biedri ir tikai tie, kas, turēdamies pie vienas un tās pašas virves, cenšas sasniegt vienu un to pašu virsotni, kur viņi satiekas. Jo kā gan citādi mēs šai materiālās labklājības gadsimtā izjustu tik pilnīgu prieku, tuksnesī dalīdamies pēdējā kumosā? Kas pret to ir visi sociologu paredzējumi? Mums, kas esam iepazinuši, cik lielu prieku sagādā palīdzības sniegšana avāriju cietušajiem Sahārā, jebkurš cits prieks izliekas niecīgs.

Varbūt tieši tādēļ mūsdienu pasaule sak ļodzīties mums zem kājām. Katrs iejūsminās par kādu mācību, kas sola viņam pilnību. Mēs visi, tikai pretrunīgos vārdos, paužam tās pašas tieksmes. Mūs šķir metodes, kas ir mūsu spriedumu augļi, taču mērķi mums ir vieni un tie paši.

Tālab nebrīnīsimies vairs. Ja cilvēkam, kurš agrāk nevarēja ne iedomāties, ka viņā snauž kaut kas neapjausts, reiz gadījies nokļūt anarhistu pagrabā Bar-selonā un tur, saskardamies ar šo ļaužu pašaizliedzību, gatavību palīdzēt biedriem, stingro taisnības priekšstatu, viņš jutis šo neapjausto sevi atmostamies, tad šis cilvēks zinās vairs tikai vienu patiesību — anarhistu patiesību. Un ta^ kas būs stāvējis sardzē kādā no Spānijas klosteriem, lai aizstāvētu sīkās, ceļos nometušās, pārbiedētās mūķenes, tas — mirs par baznīcu.

Ja toreiz, kad Mermozs ar uzvaras jausmu sirdi nira pret Andu nogāzēm Clles pusē, jūs būtu iebilduši, ka viņš maldās, ka diezin vai kādas tirgotāja vēstules dēļ vērts riskēt ar dzīvību, Mermozs būtu pasmējies par jums. Viņa patiesība bija cilvēks, kas viņā dzima, pārlidojot Andus.

Ja gribat pārliecināt par kara šausmām cilvēku, kas nenoliedz cīniņu, nesauciet viņu par barbaru, mēģiniet viņu saprast, pirms tiesājat.

Padomājiet par šo dienvidu armijas virsnieku, kurš Rifa kara^1 laikā komandēja ķilveidīgi uz priekšu izvirzītu kaujas posteni starp divām dumpinieku ieņemtām augstienēm. Kādu vakaru viņš uzņēma ienaidnieka parlamentāriešus no rietumu kalniem. Viņi patlaban, kā pieklājas, dzēra tēju, kad sākās apšaude. Postenim uzbruka kalniešu ciltis no austrumu grēdas. Kapteinis, gatavodamies kaujai, raidīja projām ienaidnieka sūtņus, bet tie viņam atteica: «Šodien mēs esam tavi viesi. Dievs mums neļauj tevi pamest...» Un tie pievienojās viņa ļaudīm, izglāba posteni un atkal atgriezās savā ērgļa ligzdā.

Bet tās dienas priekšvakarā, kad viņi paši savukārt gatavojās uzbrukumam, pie kapteiņa ieradās viņu sūtņi:

— Tovakar mēs tev palīdzējām...

— Tiesa gan ...

— Tevis dēļ izšāvām trīssimt patrona...

— Tiesa gan ...

— Būtu taisnīgi, ja tu mums tās atdotu.

Un kapteinis, goda virs, nespēj izmantot priekšrocību, par ko viņam būtu jāpateicas ienaidnieka augstsirdībai. Viņš atdod patronas, kas tiks izlietotas pret viņu.

Patiesība cilvēkam ir tas, kas padara viņu par cilvēku. Ja jūs strīdēsieties ar tādu, kurš iepazinis šo cildenumu |aužu attieksmēs, šo godprātību spēlē, savstarpējo cieņu, ko apliecina, netaupot dzīvību, tad, — salīdzinādams šo paša pieredzēto attieksmju cēlumu ar demagoga nevērtīgo labsirdību, kurš savas brālīgās jūtas pret arābiem izteiktu, uzsizdams viņiem uz pleca, glaimodams un tai pašā laikā pazemodams viņus, — tāds cilvēks noraudzītos uz jums ar mazliet nicīgu žēlumu. Un viņam būs taisnība.

Bet tāpat ir taisnība ari jums, kas nīstat karu.

Lai saprastu cilvēku un viņa prasības, lai iepazītu būtisko cilvēkā, nepavisam nav vajadzīgs jūsu patiesību pretnostatījums. Jā, jums ir taisnība. Jums visiem ir taisnība. Loģika spēj pierādīt visu. Taisnība ir pat tādam, kas atbildību par pasaules postu uzve| kuprainajiem. Ja pieteiksim karu kupriem, mēs drīz vien pratīsim uzkurt sevī naidu pret viņiem. Mēs sodīsim kuprus par viņu noziegumiem. Un, protams, arī kuprainie izdara noziegumus.

Lai atsegtu būtisko cilvēkā, jāmēģina uz mirkli aizmirst uzskatu pretešķības, jo tās, reiz atzītas, rada veselu nesatricināmu patiesību korānu līdz ar tā sekām — fanātismu. Var iedalīt cilvēkus labajos un kreisajos, kuprainos un bezkupros, fašistos un demo-kratos, un šāds sadalījums būs neapstrīdams. Taču patiesība, kā zināt, dara pasauli vienkāršu, tā nerada haosu. Patiesība ir valoda, kas ietver visu un ko saprot visi. Ņūtons nebūt «neatklāja» — kā mēdz atminēt krustvārdu mīklu — kādu ilgi nevienam nezināmu likumu, Ņūtons veica radošu darbu. Viņš lika pamatus valodai, kurā cilvēks var runāt gan par ābolu, kas nokrīt zālē, gan par saullēktu. Patiesība nebūt nav tas, ko var uzskatāmi pierādīt, bet gan tas, kas visu dara vienkāršu.

Vai vērts strīdēties par ideoloģijām? Tās visas ir tiklab pierādītas, kā pretrunīgas, un tādos strīdos zūd cerība uz cilvēka glābiņu. Taču cilvēks it visur ap mums tiecas pēc viena un tā paša.

Mēs gribam tikt atbrīvoti. Tas, kas strādā ar kapli, grib apzināties, ka viņa kap|a cirtienam ir jēga. Un katordznieka kapļa cirtiens, kas pazemo katordznieku, nav salīdzināms ar zemes dzīļu pētnieka kap|a cirtienu, kas dara viņu dižu. Katorga nebūt nav tur, kur strādā ar kapli. Fizisku šausmu nemaz nav. Katorga ir tur, kur kapļa cirtieniem nav jēgas, kur darbs nevieno to, kas strādā, ar visu cilvēci.

Un mēs gribam izbēgt no katorgas.

Eiropā ir divsimt miljoni cilvēku, kuru dzīvei nav jēgas un kuri vēlētos piedzimt no jauna. Rūpniecība izrāvusi viņus no paaudžu paaudzēs koptās zemnieku vides un valodas un ieslodzījusi milzīgajos geto, kas līdzinās ar nomelnējušu vagonu sastāviem pieblīvētām šķirotavu stacijām. No strādnieku kvartālu tumsas viņi sauc pēc jauna rīta.

Un ir vēl citi, kas iekļuvuši visādu amatu zobratos un kam liegts celmlauža prieks, ticības prieks, pēt

nieka prieks. Pēc dažu domām, lai padarītu viņus dižus, pietiek ar to, ka viņus apģērbj, pabaro, apmierina visas viņu vajadzības. Un pamazām viņos izveidojies Kurtelina^2 sīkpilsonis, ciema politiķis, speciālists, kam sveša gara un jūtu dzīve. Dot viņiem labu izglītību vēl nenozīmē viņus attīstīt. Ir radies apšaubāms priekšstats par kultūru: it kā tā balstītos uz iemācītu un iegaumētu formulu kopuma. Liceja speciālās klases pavājš skolēns zina par dabu un likumiem vairāk nekā Dekarts un Paskāls. Bet vai viņš ir spējīgs uz tādiem domu gājieniem?

Visi — vairāk vai mazāk skaidri — jūt vajadzību piedzimt no jauna. Taču atrisinājumi dažkārt ir mānīgi. Protams, var iejūsmināt cilvēkus, apģērbjot viņus formas tērpos. Tad viņi dziedās kara dziesmas un dalīsies maizes riecienā ar biedriem. Viņi būs guvuši to, ko meklēja: tuvības izjūtu ar visu cilvēci. Bet no šas maizes viņi mirs.

Var izrakt koka elkus un atdzīvināt senos mītus, kas jau tā vai citādi pierādījuši savu spēku, var atjaunot panģermānisma vai Romas impērijas mistiku. Var vāciešiem likt apskurbt aiz sajūsmas, ka viņi ir vācieši un Bēthovena tautieši. Tā var apdullināt visus līdz pat kuģa puikam. Tas, zināms, ir vieglāk nekā atraisīt kuģa puikā Bēthovenu.

Taču tādi elki prasa dzīvas miesas upuri. Kas mirst par zināšanu progresu vai arī lai izdziedinātu slimības, tas kalpo dzīvei pat nomirdams. Varbūt ir skaisti mirt par teritoriāliem ieguvumiem, bet mūsdienās karš izposta to, ko apgalvo aizstāvam. Mūsdienās vairs nav tā kā agrāk, kad bija jaziedo nedaudz asiņu, lai dzīvotu vesela cilts. Kopš karošanai izmanto lidmašīnas un iprītu, karš kļuvis par asiņainu ķirurģiju. Ikviens no pretiniekiem iekārtojas betona sienas aizsegā, ikviens, nespēdams izdomāt neko labāku, nakti pēc nakts sūta eskadrijas, kas nomet bumbas ienaidnieka zemes iekšienē, uzspridzina tās dzīvības centrus, paralizē ražošanu un tirdzniecību. Uzvarēs tas, kas satrūdēs pēdējais. Un abi pretinieki trūd reizē.

Pasaulē, kas bija kļuvusi tuksnesīga, mēs alkām atrast biedrus: ar biedriem dalītās maizes garša mums lika atzīt kara vērtības. Taču nemaz nav vajadzīgs karš, lai skrējienā uz kopīgu mērķi līdzās sajustu biedru plecu siltumu. Karš mūs pievij. Naids neko nepievieno skrējiena aizrautībai.

Kāpēc turēt naidu citam uz citu? Mēs esam savstarpēji saistīti, mūs nes viena un tā pati planēta, mēs esam viena kuģa ļaudis. Varbūt ir labi, ka civilizācijas ce) iebildumus viena pret otru, tādējādi sekmējot jaunu sintēžu rašanos, taču ir briesmīgi, ka tās viena otru aprij.

Lai darītu mūs brīvus, pietiek, ja palīdz mums apzināties kopīgu mērķi, kas saista mūs citu ar citu, un vislabāk meklēt to tur, kur tas vieno mūs visus. Ķirurgs, kas izklausa slimnieku, nepievērš uzmanību tā vaidiem: viņam tas ir pirmām kārtām cilvēks, kas l'āizārstē. Ķirurgs runā visiem saprotamu valodu. Tāpat arī fiziķis, kad viņš pārdomā šos gandrīz dievišķīgos vienādojumus, kas ļaui izprast kā debesu miglāju, tā atomu. Un tāpat jebkurš visvienkāršākais gans. Ja cilvēks, kas zem zvaigžņotas debess pazemīgi pieskata dažas avis, apzinās savu lomu, tad viņš atskārš, ka nav tikai kalps. Viņš ir sargkareivis. Un katrs sargkareivis ir atbildīgs par visu valsti.

Vai jūs domājat, ka gans nevēlas apzināties savu lomu? Madrides frontē man gadījās apmeklēt skolu, kas bija iekārtota puskilometru no ierakumiem uz pakalna aiz zema akmens mūra. Kāds kaprālis tur mācīja botāniku. Viņa pirksti, kas sadalīja vāro magones ziedu pa sastāvdaļām, pievilka bārdainus svētceļniekus, kuri cēlās visapkārt no ierakumiem, notīrījās no dub]iem un, nevērojot granātu sprādzienus, devās pie viņa svētceļojumā. Sasēdušies ap kaprāli pa drēbnieku parašai, atspieduši zodu dūrē, viņi klau sijās. Viņi rauca uzacis, sakoda zobus, neko daudz no stāstītā nesaprazdami, taču viņiem bija teikts: «Jus esat truli mežoņi, tik tikko izlīduši no alām, — ir jātiek līdzi cilvēcei.» Un viņi ar saviem smagajiem soļiem steidzās to panākt.

Kad apzināsimies savu lomu, kauču visnecilāko, tikai tad mēs būsim laimīgi. Tikai tad varēsim dzīvot miera un nomirt mierā, jo tas, kas piešķir jēgu dzīvei, piešķir jēgu nāvei..

Nāve ir tik maiga, kad tā iekļaujas dabas ritumā, kad vecais Provansas zemnieks savas valdīšanas beigas nodod dēliem glabāšanā kazas un olīvkokus, lai viņi savukārt nodotu tos vēlāk dēludēliem. Zemnieku paaudzēs cilvēks nekad nenomirst pavisam. Ikkura dzīve savā reizē pāršķeļas kā pāksts un atstāj sēklas.

Man gadījies redzēt trīs zemniekus pie viņu mātes nāves gultas. Protams, tas bija sāpīgi. Otrreiz tika pārgriezta nabas saite. Vēlreiz tika atraisīts mezgls, kas saista vienu paaudzi ar otru. Trīs dēli atskārta, ka palikuši vieni, ka viņiem viss vēl jāmācās, ka nav vairs ģimenes galda, pie kura pulcēties svētku dienās, ka dzīvei nav vairs pola, kurā viņi visi sastapās. Bet man šis saites pārrāvums atklāja arī to, ka dzīvību var dot divreiz. Arī dēli savukārt kļūs par dzimtas galvam, pievilkšanas centriem, ciltstēviem, līdz pienāks stunda, kad viņi tāpat nodos vadības grožus mazuļu baram, kas patlaban rotaļājas pagalmā.

Skatījos uz māti, veco zemnieci, ar mierīgu un skarbu seju, uz viņas cieši sakniebtajām lūpām, uz šo seju, kas bija pārvērtusies akmens maskā. Un es tanī pazinu dēlu vaibstus. Pēc šīs maskas bija atlietas viņu sejas. Šis augums bija noderējis, lai atlietu viņu stāvus, šos skaistos viru paraugus. Tagad tā gulēja salauzta — kā čaula, no kuras izņemts auglis. Un savukārt dēli un meitas no savas miesas radīs mazus cilvēkbērnus. Šais mājās ļaudis nemira. Māte ir mirusi, lai dzīvo māte!

Skumju pilna, jā gan, un tomēr tik vienkārša dzimtas aina: paaudze pēc paaudzes, pamezdama uz ceļa savus skaistos apvalkus — aizgājējus sirmgalvjus, cauri pārvērtībām soļo pretī nezināmai patiesībai.

Tāpēc tai vakara es maza ciema bēru zvanā šķitu saklausām nevis izmisumu, bet kautras un liegas gaviles. Zvans, kas vienā un tai pašā balsī skanēja bērēs un kristībās, atkal reiz iejundīja paaudžu maiņu. Un vienīgi lielu mieru viesa šīs skaņas, kas sumināja vecās zemnieces derības ar zemi.

Ar tik lēnu attīstību, ka aug koks, paaudze paaudzei devusi ne tikvien dzīvību, bet arī apziņu. Kāda noslēpumaina augšupeja! No kustošas lavas, no zvaigznes masas, no brīnumainā kārtā radušās dzīvas šūniņas mēs esam cēlušies un pamazām izauguši tik tālu, ka rakstām kantātes un izsveram Piena Ceļa spīdekļus.

Ne tikai dzīvību vien māte devusi dēliem: viņa iemācījusi bērniem valodu, uzticējusi tiem gadsimtu gaitā lēnām uzkrātās atziņas, garīgo mantojumu, kuru pati saņēmusi glabāšanā no senčiem, savu daļu tradīciju, dzīves uztveres un mītu, kas veido to atšķirību, kāda pastāv starp Ņūtonu vai Šekspīru un pirmatnējo alu cilvēku.

Kad mēs jūtam izsalkumu, to izsalkumu, kas spāniešu karavīrus šāvienu ugunī trenca uz botānikas stundu, kas Mermozu trenca uz Dienvidatlantiju un kādu citu varbūt pie viņa dzejas, tad mēs aptveram, ka pasaules radīšana vēl nebūt nav galā un ka mums vajag izprast pašiem sevi un visumu. Mums jāmet laipas pāri tumsai. To negrib zināt vienīgi tādi, kas par savu gudrību padarījuši vienaldzību, ko paši uzskata par egoismu. Taču it viss šādu gudrību atspēko! Biedri, mani biedri, es piesaucu jūs par lieciniekiem: kad mēs jutāmies laimīgi?

4

un atkal, šās grāmatas pēdējā lappusē, es atceros novecojušos ierēdņus, mūsu pavadonību tās dienas rītausmā, kad mēs gatavojāmies kļūt par vīriem, kad mums bija laimējies saņemt norīkojumu pirmajam pasta lidojumam. Sie ierēdņi taču bija tādi paši cil-vāki kā mēs, tikai viņi nemaz neapjauta savu izsalkumu.

Pārāk daudz ir tādu, kam ļauj snaust!

Pirms dažiem gadiem, kāda ilgāka dzelzceļa brauciena laikā, man iegribējās apstaigāt savu ripojošo tēvzemi, kur biju ieslēgts uz veselām trim dienām, kur mani turēja gūstā dunoņa, kas atgādina jūras valstītu oļu troksni, un es piecēlos. Ap pulksten vieniem naktī izgāju cauri visam vilcienam no viena gala līdz otram. Guļamvagoni bija tukši. Pirmās klases vagoni biia tukši.

Bet trešās klases vagonos bija patvērušies simtiem no Francijas izraidītu polu strādnieku, kas atgriezās dzimtajā Polijā. Ejot pa gaiteni, man nācās kāpt pāri cilvēku augumiem. Apstāios, lai pavērotu. Stāvēdams zem naktsspuldzes, aplūkoju kopmītnei līdzīgo vagonu bez kupejām, kur oda pēc kazarmas vai policijas iecirkņa, vēroju ļaužu jūkli, ko ātrvilciena grūdieni zvalstīja no vienas puses uz otru. Ļaunos sapņos iegrimusi, tauta atgriezās atpakaļ savā postā. Smagas, skūtas galvas vāļājās uz koka soliem. Vīrieši, sievietes, bērni grozījās no vieniem sāniem uz otriem, it kā atvairīdami dārdoņas un grūdienu uzbrukumu, kas apdraudēja viņu aizmirstību. Viņi nebaudīja pat cieša miega viesmīlību.

Un man šķita, ka viņi pa pusei jau zaudējuši cilvēka seju un līdzību, šie ļaudis, kurus ekonomiskās plūsmas mētāja no Eiropas vienas malas uz otru, kuri bija atrauti no mazā namina Ziemeļu departamentā, niecīgā dārza un trim ģerāniju podiem, ko citkārt biju ievēroiis poļu ogļraču logos. Savos saiņos, kas bija tik piebāzti un tik slikti pārsieti, ka juka ārā.

viņi bija pavākuši līdz vienīgi virtuves piederumus, segas un aizkarus. Bet visu, ko viņi bija lolojuši vai kam bija pieķērušies, visu, ko viņiem šai četru piecu gadu ilgajā uzturēšanās laikā Francijā bija izdevies pieradināt — kaķi, suni un .ģerāniju, — to visu bija vajadzējis upurēt, un viņi veda līdzi tikai šos virtuves rīkus.

Kāds bērns zīda mātes krūti; māte bija tik nogurusi, ka šķita aizmigusi. Arī ceļojuma burzmā un bezjēdzībā dzīvība nemitējās plūst no mātes bērnā. Paskatījos uz tēvu. Smags un kails galvaskauss, kā gluds akmens. Darba drēbēs iežņaugtais, caurā, neērtā miegā sagumušais ķermenis veidoja nenosakāmus izciļņus un iedobes. Šis cilvēks bija līdzīgs mālu pikai. Tā bezpajumtnieki kā bezveidīgi vraki naktīs vāļājas pa soliem tirgus hallēs. Un es nodomāju: no jau šī nabadzība, netīrība un neglītums ir neizskaidrojama. Sis pats vīrietis un šī sieviete taču kādu dienu iepazinās, un vīrietis droši vien sievietei uzsmaidīja; droši vien pēc darba nesa tai ziedus. Kautrīgs un neveikls viņš varbūt baidījās, ka tik viņu nenoniecina. Bet sievietei, kas bija droša par savu pievilcīgumu, aiz gluži dabiskas ķircināšanās tieksmes varbūt patika sagādāt viņam bažas. Un vīrietis, kas šodien ir vairs tikai cērtamā vai skaldāmā mašīna, juta sirdī tīkamu nemieru. Neizskaidrojamais ir tas, ka viņi pārvērtušies māla pikās. Caur kādu briesmīgu veidni viņi ir izlaisti, caur kādu spiedni, kas viņus tā apzīmogojusi? Dzīvnieks novecojot saglabā savu piemīlību. Kāpēc gan skaistā cilvēku glūda ir sabojāta?

Un es turpināju savu gaitu starp šiem ļaudīm, kas gulēja durnu krogus miegu. Sēcoši krācieni, neskaidri vaidi, zābaku švīkoņa, kad gulētāji, atspieduši vienus sānus, pagriezās uz otriem, saplūda nenoteikta troksnī, kam visu laiku vijās cauri klusinātā, nerimstošā jūras valstītu o]u dunoņa.

Apsēdos iepretim kādam pārim. Starp vīrieti un sievieti, kaut kā ierotījies savā bedrītē, gulēja bērns. Te viņš miegā pagriezās, un naktsspuldzītes gaismā es ieraudzīju viņa seju. Cik brīnum skaista seja! Šis pāris bija devis pasaulei zeltainu augli. Smagie lupatu lēveri bija devuši pasaulei šo piemīlības un skaistuma saskaņu. Es noliecos pār gludo pieri, ielūkojos maigajās lūpu līnijās un domāju: tā ir mūziķa seja, tas ir Mocarts bērnībā, skaists dzīves solījums. Tieši tādi bijuši mazie pasaku prinči. Ja viņu koptu, lolotu un mācītu, par ko gan viņš nevarētu kļūt! Kad dārzā dabas pārveidošanas cc|ā uzplaukst jaunas šķirnes roze, visus dārzniekus pārņem satraukums. Rozi atšķir no citām, rozi kopj, rozei gadā labvēlīgu augšanu. Bet cilvēkiem nav dārznieku. Mazo Mocartu, tāpat kā citus, apzīmogos spiedne. Un Mocarta lielākais prieks būs izkurtējusī mūzika kafēšantānu smirdoņā. Mocarts nav glabjams.

Es atgriezos savā vagonā. Un sacīju pats sev: šie jaudis nemaz necieš sava likteņa dēļ. Un ne jau žēlsirdība mani nomoka. Ko līdzētu, ja mēs ļautos aizkustinājumam par mūžam nedzīstošu vāti? Tie, kas staigā ar šo vāti, nemaz nejūt to. Ir tā, it kā nevis atsevišķi ļaudis, bet viss cilvēku dzimums šeit būtu ievainots, it kā visai cilvēcei būtu cirsta brūce. Es neticu līdzjūtībai. Mani nomoka dārznieka viedoklis. Man nebūt nedara raizes šī nabadzība, ar kuru cilvēks galu galā sarod tikpat viegli kā ar slinkumu. Austrumos paaudžu paaudzes dzīvo netīrumos un jūtas pavisam labi. Mani nomoka tas, ko tautai izsniegtā vira nespej dziedināt. Mani nemoka nedz šie dobumi, nedz izciļņi, nedz ari neglītums, bet gan tas, ka ikvienā no šiem cilvēkiem savā ziņā nogalināts Mocarts.

*

*

Tikai Gars, ja tā elpa skar mālus, spēj radīt Cilvēku.

A n t u ā n s d e Sent Ekziperi LIDOJUMS NAKTI. CILVĒKU ZEME.

Redaktors A. Speke. Māksi, redaktors A. Jčgers. Tehn. redaktors A. Mironovs. Korektore Z. Slņicka. Nodota salikšanai 1963. g. 29. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 3. martā. Papīra formāts 70X108732. 7,5 fiz. iespiedi. 10,28 uzsk. iespiedi. 9.63 Izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 15520. Maksā 48 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13983-D1906. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, 17. Jūnija laukumā 1. Pasūt. Nr. 3276-a. A(Fr)

1

Rifa karš (1921—1926) — franču un spāņu aneksijas karš pret zieme|marokāņiem.

2

Kurtelins (1858—1929) — franču romānists.

Content

de Sent-Ekziperī Antuāns Cilvēku zeme

I  LĪNIJA

II BIEDRI

III LIDMAŠĪNA

IV LIDMAŠĪNA UN PLANĒTA

OĀZE

VI TUKSNESĪ

TUKSNEŠA SIRDĪ

Ceļā.

VIII CILVĒKI

1