De Sent-Eziperī Antuans

Lidojums naktī

ANTUANS DE. SENT-EKZIPERI

LIDOJUMS NAKTĪ

I

Pauguri zem lidmašīnas jau iegreba enu vagas vakara zeltā. Līdzenumi kļuva gaiši, bet tā bija neiznīcīga gaisma: šai zemē klajumi nebeidz šķiest savu zeltu, tapat kā, ziemai paejot, savus sniegus.

Un pilots Fabjēns, kas no galējiem dienvidiem vadīja Patagonijas pasta lidmašīnu atpakaļ uz Bue- nosairesu, atskārta vakara tuvošanos pēc tām pašām zīmēm, pēc kādām ūdeņos jaušams ostas tuvums: pēc klusuma, pēc vieglā viļņojuma, ko tikko manāmi iezīmēja rāmie mākoņi. Viņš iebrauca kādā milzīgā un svētlaimīgā reidā.

Varētu ari iedomāties, ka viņš lēnām pastaigājas šai klusumā, gluži kā gans. Patagonijas gani bez steigas iet no viena ganampulka pie otra; viņš devās no vienas pilsētas uz otru, viņš bija mazo pilsētiņu gans. Ik pēc pāris stundām gadījās kādu no tām sastapt vai nu dzeram krastmalā no upes, vai ganāmies līdzenuma.

Reizēm, pēc simtiem kilometru stepes, vēl neapdzīvotākas par jūru, viņš pārlidoja kādu vientuļu fermu, kas šķita aiznesam prēriju viļņos savu kravu — cilvēku dzīves. Tad viņš ar lidmašīnas spārniem sveicināja šo kuģi.

«Redzama Sanhuliāna; pec desmit minūtēm nosēdīsimies.»

Radists noraidīja šo ziņu visām līnijas stacijām.

Divarpus tūkstoš kilometru, no Magelāna jūras šauruma līdz Buenosairesai, rindojās cits citam līdzīgi lidlauki, bet šis pēdējais atradās uz nakts robežas, tāpat kā Āfrikā pēdējais pak|autais ciems robežojas ar noslēpumu.

Radists pasniedza pilotam zīmīti:

«Visapkārt negaisi, radioaustiņās dzird nepārtrauktus izlādēšanās sprakšķus. Varbūt pārlaidīsim nakti Sanhuliānā?»

Fabjēns pasmaidīja: debesis bija rāmas kā akvārijs, un no visiem lidlaukiem, kas viņiem vēl priekša, pie- naca ziņojumi: «Debesis skaidras, vēja nav.» Viņš atbildēja:

Turpināsim lidojumu.

Taču radists doma ja, ka tomēr kaut kur savilkušies negaisi — līdzīgi tārpiem, kas ieperinās auglī; nakts var būt skaista un tomēr bojāta. Viņam derdzās doties iekšā šai tumsā, kur ik brīdi var uzdurties uz puvumu.

Palēninājis lidmašīnas gaitu, lai nosēstos Sanhuliā- nas aerodromā, Fabjēns jutās noguris. Viss, kas dara jauku cilvēku dzīvi, arvien lielāks auga viņam pretim: mājas, mazas kafejnīcas, parka koki. Viņš līdzinājās iekarotājam, kas uzvaras dienas vakarā noliecas pār iekaroto zemi un atklāj ļaužu pieticīgo laimi. Fabjēnam gribējās nolikt pie malas ieročus, sajust savu smagumu un nospiestos kamiešus — jo arī nedienas dara cilvēku bagātu — un būt šeit gluži vienkāršam vīram, kas vēro pa savu logu mūžam nemai- mgu ainu. Viņam pat nebūtu nekas pretim apmesties mazajā ciematā: pats izraudzījies, cilvēks samierinās ar savas dzīves nejaušību un spēj to iemīlēt. Tā mūs ierobežo tāpat ka mīlestība. Fabjēns vēlētos dzīvot šeit ilgi, gūt šeit savu mūžības daļu, jo pilsētiņas, kurās viņš uzkavējās ne vairāk par stundu, un vecu mūru ieskautie dārzi, kam lidoja pāri, Fabjēnam šķita pastāvam mūžīgi, neatkarīgi no viņa paša. (Jn ciemats cēlās pretim lidmašīnai un pavērās apkalpes skatieniem. Un Fabjēns domāja par draudzību, par maigām meitenēm, balto galdautu mājīgumu, par visu, ar ko cilvēks pamazām sarod uz laiku laikiem. Ciemats slīdēja jau turpat zem lidmašīnas spārniem, atsegdams iežogoto dārzu noslēgtību, ko mūri vairs neaizsargāja. Taču, nolaidies lidlaukā, Fabjēns apjauta, ka nav redzējis neko, vienīgi dažus vīrus gausi rosāmies starp savu namu akmeņiem. Sis ciems ar nekustīgumu vien saglabāja savu kaislību noslēpumu, šis ciems liedza svešiem savu vēlīgumu: lai to iekarotu, vajadzēja atteikties no darbības un cīņas.

Lidlaukā apritēja desmit minūtes, un Fabjēnam bija jadodas ceļa.

Viņš atskatījās uz Sanhuliānu: tā bija vairs tikai uguntiņu pudurītis, tad — zvaigžņu sietiņš, tad — gaismas putekļi, kas līdz ar pēdējo vilinājumu izdzisa.

«Es vairs neredzu ciparnīcas. Jaiededz gaisma.»

Viņš pieskārās slēdžiem, bet pilota kabīnes sarkano spuldžu mirdzums vēl izkusa mijkrēšļa zilgajā spozmē, neiegaismojot ciparnīcu radītājus. Viņš tuvināja lampiņai pirkstus: tie tikko manāmi iesārtojās.

«Par agru.»

Tomēr līdzīgi tumšam dūmu mākonim augšup cēlās nakts un jau piepildīja ielejas. Tās vairs nevarēja atšķirt no līdzenumiem. Ari ciematos jau iedegās uguntiņas, un to zvaigznāji sasaucās. Un Fabjēns, atbildēdams ciematiem, pamirkšķināja lidmašīnas signalugunis. Pāri visai zemei strāvoja gaismas saucieni, katra māja aizdedza savu zvaigzni pretim bezgalīgajai naktij, gluži kā bāka pret jūru. Mirgoja it viss, kas sarga cilvēka dzīvi. Fabjēnam likās brīnumaini, ka šoreiz lidmašīna ieslīd naktī lēni un liegi kā reidā.

Viņš kabīnē saliecās uz priekšu. Fosforizētās bultas sāka spīgot. Citu pēc citas pilots pārbaudīja skalas un bija apmierināts. Fabjēns atzina, ka sēž te, debesis, stingri. Viņš piedūrās ar pirkstu tērauda lonžeronam un sajuta metālā viļņojam dzīvību: metāls nevis vibrēja, bet dzīvoja. Motora piecsimt zirgspēki atraisīja matērijā gandrīz netveramu plūsmu, kas pārvērta tās ledaino tvirtumu samtainā miesā. Un pilots vēlreiz lidojumā izjuta nevis reiboni, arī ne skurbu jūsmu, bet dzīva ķermeņa noslēpumaino darbu.

Tagad, pārradījis sev pasauli, viņš lika lietā elkoņus, lai taja labi ērti ierīkotos.

Viņš uzsita pa strāvas sadales dēli, pieskārās visiem slēdžiem pēc kārtas, atslējās ērtāk, pagrozījās, meklēdams parocīgāko stāvokli, lai vieglāk uztvertu, kā šūpojas pieetonnīgā metala masa, ko uz saviem pleciem balstīja līganā tumsa. Tad sataustīja rezerves spuldzi, pabīdīja to vietā, pameta un atkal satvēra. Pārliecinājies, ka tā neslīd projām, pārlaida roku kloķiem, lai tos nekļūdīgi aizsniegtu, lai pirksti ievingrinātos darboties aklā pasaulē. Kad pirksti bija iemanījušies, viņš atļāvās iedegt spuldzi, izgreznot kabīni ar precīziem instrumentiem un turpmāk vienīgi pēc ciparnīcām sekoja lidmašīnas gaitai, kā tā ienirst naktī. Pēc tam, tā kā nekas nedz svārstījās, nedz vibrēja, nedz trīsēja, bet žiroskops, altimetrs un motora apgriezieni palika nemainīgi, viņš izstaipījās, atspieda pakausi pret sēdekļa ādas atzveltni un ļāvās tai dziļajai lidojuma apcerei, kurā cilvēks izbauda kādu neizskaidrojamu cerību.

Un tagad, pašā nakts vidū, viņš līdzīgi sargam atskārš, ka šais saucienos, uguntiņās un nemierā nakts parāda cilvēku. Necilā zvaigznīte tumsā — kādas mājas atšķirtība. Viena uguntiņa nodziest: tā ir māja, kas noslēdzas, glabādama sevī mīlestību.

Vai arī skumjas. Tā ir māja, kas pārstājusi raidīt signālu pārējai pasaulei. Zemnieki, atbalstījuši elkoņus pret galdu, sēž ap lampu un paši nezina, uz ko cer, nezina, ka viņu ilgas sniedzas tik tālu plašajā naktī, kas viņus iekļauj. Bet Fabjēns tās uztver. Viņš ir veicis tūkstoš kilometru attālumu un jutis bangas no dziļumu dziļumiem svaidām lidmašīnu, kas dzīva dvašo, viņš izlauzies cauri desmit negaisiem, kā zemēm kara liesmās, ar mēness gaismas klajumiem vidū, un, citu pēc citas sasniegdams šīs uguntiņas, jūtas kā uzvarētājs. Sie ļaudis domā, ka viņu lampa apspīd tikai mājas pieticīgo galdu, taču astoņdesmit kilometru tāluma kādu jau skāris tās gaismas sauciens kā izmisuma signāls no vientuļas salas jūrā.

II

Tā trīs pasta lidmašīnas — Patagonijas, Cīles un Paragvajas — atgriežas no dienvidiem, rietumiem un ziemeļiem uz Buenosairesu. Tur gaidīja to kravu, lai ap pusnakti varētu startēt lidmašīna uz Eiropu.

Trīs piloti, katrs aiz sava smagai liellaivai līdzīgā motora pārvalka, pazuduši naktī, |āvās lidojuma pārdomām un, tuvodamies milzīgajai pilsētai, lēnām laidās lejā no rāmajiem vai negaisa padebešiem — kā dīvaini zemnieki, kas nokāpj no saviem kalniem.

Rivjērs, visa gaisa sakaru tikla priekšnieks, staigāja šurp un turp pa Buenosairesas lidlauka skrejceļu. Viņš bija kluss, jo, kamēr nebūs nosēdušās visas trīs lidmašīnas, viņam šī diena joprojām glabāja draudus. Minūti pēc minūtes, ar katru pienākušo telegramu, Rivjērā auga apziņa, ka viņš kaut ko izrauj no likteņa rokam, liek sarukt nezināmajam, izvelk savus ļaudis no nakts dzīlēm krastā.

Kāds strādnieks nodeva Rivjēram radiogramu:

Cīles lidmašīna ziņo: redzamas Buenosairesas ugunis.

Labi.

Jau drīz Rivjērs dzirdēs motora rūkoņu: nakts atdos vienu lidmašīnu — gluži kā jūra, kas glabā sevī paisumu un bēgumu, un noslēpumus, izsviež liedagā viļņos ilgi šūpoto dārgumu. Un mazliet vēlāk viņš atgūs abas pārējās lidmašīnas.

Tad šī diena būs gala. Tad nogurušie apkalpes vīri ies gulēt un viņu vietā stāsies citi, svaigiem spēkiem. Bet Rivjēram nebūs atpūtas: Eiropas lidmašīna savukārt uzvels jaunas bažas. Tā tas būs vienmēr. Vienmēr. Pirmo reizi vecais cīnītājs ar izbrīnu juta, ka ir noguris. Lidmašīnu nosēšanās nekad nebūs tā uzvara, ar ko beidzas karš un sākas svētlaimīga miera laikmets. Viņam tā allaž nozīmēs tikai vēl lieku soli, kam sekos tūkstošiem līdzīgu soļu. Rivje- rani šķita, ka viņš jau ilgi izstieptās rokās tur paceltu pārmērīgu smagumu: piepūle bez atpūtas un bez cerības uz atelpu. «Es novecoju …» Viņš patiesi novecoja, ja darbība vien vairs nespēja remdināt viņa izsalkumu. Viņš izbrīnījās, pamanīdams, ka risina nekad agrak neradušās problēmas. Un tomēr ar skumīgu šalkoņu arvien no jauna atviļņoja domas par neskaitāmiem dzīves jaukumiem, ko viņš allaž bija atvairījis, — vesels pazaudēts okeāns. «Vai tad tas viss ir tik tuvu?» Viņš atskārta, ka pamazām atlicis uz vecumdienām, uz to laiku, «kad būs va|as», itin visu, kas dara jauku cilvēku dzīvi. It kā patiešām kādudien varētu būt laika gana, it ka cilvēks mūža beigās sasniegtu svētlaimīgo mieru, ko iztēlojies. Bet miera nav. Varbūt nav arī uzvaras. Nav tādas galīgas visu lidmašīnu nosēšanās.

Rivjērs apstājās blakus vecajam meistaram Lerū, kas patlaban strādāja. Arī Lerū strādāja jau četrdesmit gadus. Un darbs viņam paņēma visus spēkus. Kad ap desmitiem vakarā vai pat pusnaktī Lerū atgriezās mājās, tur nepavērās cita pasaule, viņš nebija nekam izbēdzis. Rivjērs uzsmaidīja šim vīram, kas, pacēlis smagnējo seju, norādīja uz apzilējušu asi: «Tā turējās pārāk cieši, bet es to pieveicu.» Rivjērs noliecās pār asi. Viņu atkal pārņēma amata rūpes. «Bus jāpasaka darbnīcās, lai šīs daļas pielāgo svabadāk.» Viņš aptaustīja ar pirkstu ieēduma vietu, tad atkal pavērās Lerū. Redzot šīs bargās grumbas, dīvains jautājums paspruka pār lūpām. Rivjērs pats par to nosmīnēja:

Vai jums, Lerū, savā mūžā daudz gadījies noņemties ar mīlestību?

Ai direktora kungs! Mīlestība, ziniet…

Jums, tapai ka man, nekad nav atlicis laika.

Necik daudz .. .

Rivjērs ieklausījās balss noskaņā, lai saprastu, vai atbilde nav teikta ar sarūgtinājumu. Nē, rūgtuma nebija. Sis cilvēks, atskatoties uz nodzīvoto mūžu, izjuta klusu apmierinājumu, kādu izjūt galdnieks, kas nule beidzis pulēt skaistu dcli: «Tā, rau. Tas nu ir gatavs.»

«Tā. Mana dzīve ir gatava,» domāja Rivjērs.

Viņš atvairīja visas skumjās domas, ko izraisīja nogurums, un devās uz angāru, jo dzirdēja jau Cīles lidmašīnas rūkoņu.

III

Talā motora skaņa kļuva arvien blīvāka. Ta nobrieda. Tika iedegtas ugunis. Signālspuldžu sarkanajā gaismā iezīmējās angārs, radiotorņi, četrstūrains laukums. Tas viss atgādināja svētkus.

Ir klāt!

Lidmašīna jau ripoja starmešu gaismas kuli. Tik mirdzoša, ka šķita pavisam jauna. Bet, kad tā beidzot apstājās angāra priekšā un piesteidzās mehāniķi un strādnieki, lai izkrautu pastu, pilots Pelrēns nekustējās.

Kas ir? Ko jūs vēl gaidāt? Kāpēc nekāpjat laukā?

Pilots, iegrimis kādā noslēpumainā darbā, pat neatbildēja. Varbūt viņš vēl joprojām klausījās, kā viņā pašā norimst lidojuma troksnis. Viņš lēnām pakratīja galvu un, noliecies uz priekšu, ar pirkstiem kaut ko grozīja. Beidzot pagriezās pret priekšniekiem un biedriem un uzlūkoja tos nopietni, it kā savu īpašumu. Šķita, ka viņš tos pārskaita, mēri un sver, un viņš domāja, ka tik tiešām ir pelnījis to klātbūtni, tāpat kā uzposto angāru un cieto cementa skrejceļu, nu tur, tālāk, pilsētu ar tās trauksmi, sievietēm un svelmi. Viņš turēja platajās delnās šos ļaudis kā savus pakļautos, jo viņš taču varēja tos aiztikt, sadzirdēt un apvainot. Sākumā viņš gribēja tos apvainot, ka tie stāv šeit mierīgi, droši par savām dzīvībām un priecājas par mēnesi. Bet pilots bija labsirdīgs:

Jums jāizmaksā!

Un viņš izkāpa no lidmašīnas.

Viņam gribējās pastāstīt par savu ceļojumu.

Ja jūs zinātu!…

Droši vien nospriedis, ka ar to viss pateikts, viņš aizgāja novilkt ādas vamzi.

Kad Pelrēns kopā ar kādu saīgušu inspektoru un klusējošo Rivjēru automobili traucās uz Buenosai- resu, viņu pārņēma skumjas. Ir jauki sveikā izkulties no ķezas un, atkal jūtot zem kājām cietu zemi, izgrūst dažu labu pamatīgu lamu vārdu. Tas ir varen jautri. Taču vēlāk, kad sāk atcerēties, cilvēku māc šaubas, pat nezinot, par ko.

Cīņa ar ciklonu vismaz ir reāla, godīga. Bet izskats, kādā parādās lietas, kad tās šķiet esam vienas, tāds vairs nav. Pelrēns domāja:

«Gandrīz kā dumpī — sejas tikko manāmi nobāl, bet tik ļoti pārvēršas.»

Viņš pūlējās atcerēties.

Viņš mierīgi pārlidoja Andu Kordiljerus. Ziemas sniegi gūlās pār tiem dziļā klusumā. Ziemas sniegi viesa mieru kalnu grēdās, tāpat kā gadu simteņi mirušās pilis. Divsimt kilometru bez neviena cilvēka, bez dzīvas dvesmas, bez sasprindzinājuma. Vienīgi asas šķautnes, ko lidmašīna gandrīz aizskar seštūkstoš metru augstumā, vienīgi stāvas akmens krokas, vienīgi drausmīgs miers.

Tas notika Tupungato smailes apkārtnē …

Pelrēns padomāja. Jā, tieši tur viņš kļuva par aculiecinieku brīnumam.

Sākumā viņš neko nebija redzējis, tikai pēkšņi juties neērti — kā cilvēks, kas, domādams, ka ir viens pats, piepeši jūt, ka nav vairs viens, ka uz viņu kāds skatās. Pārāk vēlu, īsti neizprazdams, kā un kāpēc, viņš bija sajutis, ka viņu no visām pusēm lenc niknums. Vairāk nekas. No kurienes nāca šis niknums?

Pēc kā viņš uzminēja, ka niknumu izsvīda akmeņi, izsvīda sniegs? Jo, likās, nekas viņam netuvojās, nesamācās nekāda vētra. Taču no apkārtējās pasaules turpat uz vietas izšķīlās kāda cita, tikko jaušami savādāka. Ar neizskaidrojamām baismām sirdī Pelrēns raudzījās uz šīm nevainīgajām virsotnēm, kalnu smailēm, sniegotajam kraujām, kas izskatījās tikai mazliet pelēkākas nekā citkārt, bet sāka atdzīvoties — tikpat kā tauta.

Pelrēnam nebija ar ko cīnīties, tomēr viņš satvēra ciešāk rokās stūri. Gatavojās kaut kas neizprotams. Viņš sasprindzināja muskuļus kā zvērs pirms lēciena, taču viss, ko vien acs skatīja, bija rāms. Ja gan, rāms, bet svešāda spēka pilns.

Tad viss saasinājās. Šķautnes, smailes — viss kļuva ass: varēja just, ka tās līdzīgi kuģa priekšgalam šķeļ skaudro vēju. Un pēc tam viņam šķita, ka tās griežas ap viņu te uz vienu, te otru pusi kā milzu kuģi, kārtodamies kaujai. Un tad gaisam piejaucās tādi kā putekļi: tie cēlās augšup un līdzīgi burai viegli plīvoja pār sniegiem. Meklēdams izeju, ja gadījumā būtu jāatkāpjas, viņš atskatījās un nodrebēja: visi Kordiljeri aizmugurē likās rūgstam.

«Es esmu pagalam.»

No kādas smailes viņam priekšā uzvirda sniegs, vesels sniega vulkāns. Pēc tam — no otras smailes mazliet vairāk pa labi. Un tā cita pēc citas uzliesmoja visas kalnu smailes, it kā tās pēc kārtas būtu aizdedzis kāds neredzams lāpnesis. Un tobrīd, līdz ar pirmajām gaisa vērpetēm, kalni visapkārt pilotam sašūpojās.

Neganta cīņa atstāj maz pēdu: viņš vairs nespēja atsaukt atmiņā milzu vērpetes, kas bija viņu valstījušas. Viņš atcerējās vienīgi to, ka bija nikni cīnījies pelēkajās liesmās.

Viņš pārdomāja:

«Pats ciklons nav nekas. Tad tikai jāglābj āda. Bet pirms tam! Bet šī sastapšanās!»

Viņš domāja, ka pazīs šo seju starp tūkstoš citām, un tomēr bija to jau aizmirsis.

IV

Rivjērs vēroja Pelrēnu. Pēc pusstundas, izkāpis no automašīnas, Pelrēns iejauksies pūlī, sajuzdams gurdumu un smagumu. Varbūt viņš nodomās: «Esmu pamatīgi noguris… nejēdzīgs amats!» Un sievai atzīsies: «Seit ir labāk nekā virs Andiem,» — vai kaut ko tamlīdzīgu. Un tomēr Pelrēns bija gandrīz atraisījies no visa, pie kā cilvēki tik stipri pieķeras:

bija iepazinis tā visa niecīgumu. Viņš bija nodzīvojis dažas stundas otrpus kulisēm neziņā, vai būs |auts atgūt ugunīs mirdzošo pilsētu, vai vēl atgriezīsies pie savām sīkajām, cilvēciskajām vājībām, kas bija pierastas kopš bērnības, apnicīgas, taču dārgas. «Jebkurā pūlī sastopami cilvēki, kas ne ar ko neatšķiras no citiem,» domāja Rivjērs, «bet kas ir brīnumaini vēstneši. Un paši to nemaz neapzinās. Ja vien …» Rivjērs baidījās no zināmiem jūsmotājiem. Tādi nesaprot dēkas svēto raksturu, un viņu jūsmīgie izsaucieni sakrop|o tās jēgu, padara cilvēku sīku. Turpretī Pelrēns saglabāja visu savu cilvēcisko lielumu: viņš tikai labak par jebkuru citu zināja, ko vērta ši pasaule, ja to skata citā gaismā, un ar gausu nevērību noraidīja parastos atzinības izpaudumus. Tāpēc Rivjērs viņu apsveica ar vienkāršu jautājumu: «Kā jums tas izdevās?» Rivjēram patika šis pilots, jo viņš runāja par savu lidotāja amatu lietišķi, kā runā kalējs par laktu.

Pelrēns vispirms paskaidroja, kāpēc nav varējis griezties atpakaļ. Viņš gandrīz vai atvainojās: «Man nebija izvēles.» Vēlāk viņš vairs neko neredzējis — sniegs padarījis viņu aklu. Taču varenas gaisa plūsmas viņu izglābušas, paceldamas septiņi tūkstoši metru augstumā. «Visā pārlidojuma laikā tās mani, jādomā, noturēja vienā līmenī ar kalnu virsotnēm.» Viņš ierunājās arī par to, ka vajadzētu pārvietot žiroskopa gaisa pievadu, kas aplipis ar sniegu: «Saprotiet, tas apledo.» Vēlāk citas gaisa plūsmas atkal norāvušas lidmašīnu lejā, un apmēram trīstūkstoš metru augstumā Pelrēnam licies neizprotami, ka nav vēl uzdrāzies klintīm. Bet viņš jau lidojis pār līdzenumu. «Pamanīju to gluži nejauši, kad izkļuvu šķaidīs rās debesīs.» Beigās viņš vel piebilda, ka tobrid bijusi tāda sajūta kā iznākušam no tumšas alas.

Vai Mendosā arī bija vētra?

Nē. Kad nosēdos, debesis bija skaidras, bez vēja. Taču vētra man sekoja pa pēdām.

Pelrēns lūkoja attēlot vētru, jo, kā viņš teica, «tas tomēr bija dīvaini». Aukas virsotne pazudusi augstu ;iugstu sniega mākoņos, kamēr pamatne vēlusies pāri līdzenumam kā melna lava. Ta aprijusi pilsētu pēc pilsētas. «Tā kaut ko es nekad nebiju redzējis…»

I ad, atmiņu sagrabts, Pelrēns apklusa.

Rivjērs pievērsās inspektoram:

Tas bija Klusā okeāna ciklons, mūs brīdināja pārāk vēlu. Starp citu, šie cikloni nekad nevirzās par Andiem.

Nevarēja paredzēt, ka šis te turpinās savu ceļu uz austrumiem.

Inspektors, no ta visa neko nesaprazdams, pamāja ar galvu.

Inspektors likās svārstāmies, pagriezās uz Pelrēna pusi, un viņa ādamabols sakustējās. Tomēr viņš neko neteica. Brīdi pārdomājis un atguvis savu grūtsirdīgo cieņu, viņš sāka atkal raudzīties taisni uz priekšu.

Šo grūtsirdību inspektors vadāja līdzi kā bagāžu. Nupat kā ieradies Argentīnā, uz kurieni Rivjērs viņu bija aicinājis dažādu visai nenoteiktu uzdevumu veikšanai, viņš nezināja, ko iesākt ar savām lielajām rokām un inspektora cieņu. Viņam nebija tiesību apbrīnot nedz izdomu, nedz aizrautību darbā: atbilstoši amatam viņš apbrīnoja precizitāti. Viņam nebija tiesību iztukšot glāzi draugu pulciņā, uzrunāt biedru ar «tu», nedz atļauties kādu vārdu spēli, kā vien tai

gandrīz neticamajā gadījumā, ja tant pašā lidostā viņš sastaptu vēl otru inspektoru,

«Grūti būt tiesnesim,» viņš domāja.

Taisnību sakot, viņš netiesāja, tikai purināja galvu. Neko nesajēgdams, viņš lēnām purināja galvu, vienalga, ar ko nācās sadurties. Tas mulsināja cilvēkus, kam bija netīra sirdsapziņa, un palīdzēja panākt, lai visas ierīces allaž tiktu uzturētas labā kārtībā. Neviens viņu nemīlēja, jo inspektors taču nav radīts mīlestībai, bet ziņojumu sastādīšanai. Viņš vairs nemēģināja ieteikt jaunas metodes vai tehniskus uzlabojumus, kopš Rivjērs bija rakstījis: «Inspektors Robino tiek lūgts sniegt mums ziņojumus, nevis poēmas. Inspektors Robino turpmāk sekmīgi izmantos savas pilnvaras, lai veicinātu personāla centību.» No tā laika viņš metās uz cilvēku trūkumiem kā uz savu dienišķo maizi, uzklupa mehāniķim, kas mēdza iedzert, lidlauka priekšniekam, kurš palaikam ieradās darbā pēc negulētas nakts, pilotam, kas neprata nosēsties boz «āža lēcieniem».

Rivjērs par viņu sacīja: «Viņš nav sevišķi gudrs, tāpēc ir visai noderīgs.» Rivjēra noteikto priekšrakstu pamatā bija cilvēku pazīšana; turpretī Robino pazina vienīgi priekšrakstus.

«Robino, par katru nokavētu startu jūs atvilksiet precizitātes prēmiju,» Rivjērs kādudien bija teicis.

«Pat tad, ja kavējums noticis no pilota neatkarīgu apstāk|u dēļ? Pat biezā miglā?»

«… Pat biezā miglā.»

Un Robino izjuta zināmu lepnumu par savu priekšnieku, kas bija tik stiprs, ka nebaidījās būt netaisns. ŠI vara, kas nevairījās darīt pāri, piešķīra savu daļu diženuma arī pašam Robino.

«Jūs devāt startu sešos piecpadsmit,» viņš vēlāk Meži atkārtoja lidlauku priekšniekiem, «mēs nevarēsim izmaksāt jums prēmiju.»

«Bet, Robino kungs, piecos trīsdesmit taču neredzēja ne desmit metru!»

«Tāds ir reglaments.»

«Bet, Robino kungs, mūsu spēkos taču nav aizslaucīt miglu!»

Un Robino nocietinājās savā noslēpumainībā. Viņš bija viens no vadības. Viņš vienīgais šo bīdāmo spēļu kauliņu vidū saprata, ka, sodot cilvēkus, tiek uzlabots lidojuma ātrums.

«Viņš nedomā neko, tas pasarga viņu domāt aplam,» par Robino sacīja Rivjērs.

Ja pilots sadauzīja lidmašīnu, viņš zaudēja bez- avāriju prēmiju.

«Bet ja avārija notikusi virs meža?» Robino bija apvaicājies.

«Arī virs meža.»

Un Robino neatkāpās no dotajiem norādījumiem.

Man ļoti žēl, — viņš vēlāk ar skaudru baudījumu sacīja pilotiem, — man pat bezgala žēl, bet vajadzēja avarēt kaut kur citur.

Bet, Robino kungs, tas taču nav mūsu varā!

Tāds ir reglaments.

Rivjērs domāja: «Reglaments ir līdzīgs reliģiskiem rituāliem, kas gan liekas bezjēdzīgi, tomēr veido cilvēkus.» Rivjēram bija vienalga, vai viņu uzskata par taisnīgu vai netaisnu. Varbūt viņam šie vārdi pat neko nenozīmēja. Mazpilsētās sīkpilsoņi vakaros grozās ap savu mūzikas paviljonu parkā, un Rivjērs nodomāja: «Nav svarīgi, vai esi pret viņiem taisnīgs vai netaisns, viņi taču nemaz neeksistē.» Cilvēks

Rivjēram bija neskarts vasks, ko vajadzēja veidot. Vielai vajadzēja dot dvēseli, izraisīt tajā gribu. Ar savu bargumu Rivjērs nedomāja cilvēkus verdzināt, bet panākt, lai tie pāraugtu paši sevi. Sodīdams par katru nokavēšanos, viņš gan rikojās netaisni, taču virzīja cilvēku gribu — lai tie censtos pacelties no visiem lidlaukiem laikā; viņš šo gribu radīja. Neļaudams cilvēkiem priecāties par sadrūvušu laiku kā par aicinājumu uz atpūtu, lika tiem saspringti gaidīt, kad debesis kaut cik noskaidrosies, un pat visnecilāko melnstrādnieku tāda gaidīšana slepus kremļa kā pazemojums. Tāpēc ļaudis izmantoja pirmo spraugu mākoņu vairogā. «Ziemeļu pusē brīva plaisa, dodamies ceļā!» Pateicoties Rivjēram, uz visas piecpadsmit tūkstošu kilometru garās līnijas pasta kults bija pirmajā vietā.

Rivjērs mēdza sacīt:

«Šie cilvēki ir laimīgi, jo viņi mīl savu darbu un mīl to tāpēc, ka esmu bargs.»

Varbūt viņš lika cilvēkiem ciest, taču arī sagādāja tiem dziļu prieku. Rivjērs domāja: «Viņi jāvirza uz spraigu dzīvi, kas sola ciešanas un prieku, bet kas vienīgā ir ko vērta.»

Kad automašīna iebrauca pilsētā, Rivjērs lika sevi aizvest uz sabiedrības kantori. Palicis divatā ar Pel- rēnu, Robino uzlūkoja lidotāju un pavēra lupas, lai tagad runātu.

v

Tai vakarā Robino jutās gurds. Viņš nupat bija atklājis, ka iepretim Pelrēnam, uzvarētājam, viņa paša dzīve ir pelēka, atklājis visupirms, ka viņš, Ro-

bino, par spīti inspektora titulam un varai, ir mazāk' vērts nekā šis automobiļa stūrī sagumušais, noguruma pieveiktais cilvēks ar pievērtajām acīm un eļļas notraipītajām rokām. Pirmo reizi Robino kādu apbrīnoja. Viņam vajadzēja to pateikt. Un visupirms vajadzēja iemantot kāda draudzību. Viņš bija noguris no ceļojuma un ikdienas neveiksmēm, varbūt pat jutās mazliet smieklīgs. Tovakar noliktavā, pārbaudīdams benzīna krājumus, viņš bija pagalam sapinies lēsēs, un tas pats ierēdnis, ko viņš gribēja pieķert, iežēlojas un pabeidza aprēķinu viņa vietā. Taču tas vēl būtu mazākais: viņš bija nopēlis uzmontētu «B-6» tipa eļļas sūkni un sajaucis to ar «B-4» tipu, bet mehāniķi, drūmi klusēdami, bija ļāvuši viņam veselu pusstundu tos kaunināt par «nepiedodamu nezināšanu», palu galā viņa paša nezināšanu.

Turklāt viņam bija bail no savas istabas viesnīcā. Tiklab Tulūzā, kā Buenosairesā — vienmēr un visur viņš pēc darba pastāvīgi atgriezās savā viesnīcas istabā. Viņš tur ieslēdzās pilns svarīgu amata noslēpumu, izņēma no ceļa somas papīra rīsi, lēnām uzrakstīja— «Ziņojums» un jau pēc dažām rindām visu saplēsa. Viņš būtu vēlējies izglābt aviosabiedrību no lielām briesmām. Taču nekādas briesmas nedraudēja. Līdz šim viņš bija izglābis tikai vienu rūsas skartu propellera asi. Lēni slidinādams pirkstu pār rūsu, viņš biia drūmi vērojis lidlauka priekšnieku, kas nevērīgi atbildēja: «Ziņojiet uz iepriekšējo lidlauku; šī lidmašīna tikai nupat nosēdās.» Robino māca šaubas par savas lomas nozīmību.

Lai tuvinātos Pelrēnam, viņš uzdrošinājās ieminēties:

Vai nevēlaties kopā ar mani paēst vakariņas?

Gribas mazliet patērzēt, mans amats dažkārt ir visai grūts …

Tad izlaboja sacīto, lai pārāk strauji nezaudētu cieņu:

Uz mani gulstas tāda atbildība!

Pakļautajiem nepatika iepīt Robino savā privātajā

dzīvē. Ikviens domāja: «Ja viņš vēl nav neko atradis ziņojumam, tad, būdams pagalam izsalcis, var aprīt mani.»

Taču tovakar Robino apcerēja tikai pats savas likstas: viņa ķermeni klāja sāpīga ekzēma — tas bija viņa vienīgais īstais noslēpums, un viņam gribējās par to pastāstīt, gribējās tikt pažēlotam; nerazdams mierinājumu lepnumā, viņš to meklēja pazemībā. Francijā viņam bija mī|ākā, kurai viņš, palaikam pa- būdams dzimtenē, ik nakti stāstīja par saviem inspektora uzdevumiem, lai izraisītu kaut drusku apbrīnu un mīlestību pret sevi, taču mīļākā viņu tāpēc taisni nīda, un viņš juta nepieciešamību parunāt par šo sievieti.

Tad vakariņosim kopā?

Lādzīgais Pelrēns bija ar mieru.

VI

Rivjēram ienākot, sekretāri Buenosairesas kantorī snauduļoja. Rivjērs bija paturējis mēteli mugurā, cepuri galvā — viņš, kā allaž, līdzinājās mūžīgam cejotājam un pagāja garām, gandrīz neviena nepamanīts, tik maz vietas aizņēma viņa sīkais augums, tik ļoti jebkurā apkārtnē iek|āvās viņa sirmie mati un parastais, bezpersoniskais apģērbs. Un tomēr cilvēkos pēkšņi pamodas jauna centība. Darbinieki kļuva kustīgi, kantora priekšnieks steidzās pāršķirstīt pēdējos dokumentus, rakstāmmašīnas ieklabējās.

Telefonists sprauda kontaktus komutatorā un biezā grāmatā pierakstīja saņemtās telegramas.

Rivjērs apsēdās un sāka lasīt.

Pēc pārbaudījuma, ko bija izturējusi Cīles lidmašīna, viņš pārlasīja veiksmīgas dienas vēsturi, kur viss nokārtojas pats no sevis, kur ziņojumi, ko cits pēc cita sniedz pārlidotie aerodromi, kļūst par vārdos skopiem uzvaras biļeteniem. Arī Patagonijas pasta lidmašīna tuvojās ātri, tā varēja pat pienākt agrāk, nekā sarakstā paredzēts, jo no dienvidiem uz ziemeļiem vēlās liels, labvēlīgs ceļavēja vilnis.

Dodiet man metereoloģiskās ziņas!

Ik lidlauks lepojās ar turienes skaidro laiku, dzidrajām debesīm, liego vēju. Ameriku ietina zeltains vakars. Rivjērs nopriecājās par šo centību, kas izpaudās it visur. Patlaban kaut kur naktī cīnījās viena pasta lidmašīna, taču ar vislabākajām izredzēm.

Rivjērs atbīdīja burtnīcu.

Labi.

Un izgāja ārā palūkoties uz lidlauku — kā naktssargs, kas nomodā par pusi pasaules.

Kāda atvērta loga priekšā viņš apstājās un pēkšņi izprata nakti. Kā plašs joms tā ietvēra Buenosairesu un visu Ameriku. Sī diženuma izjūta viņu nepārsteidza: Cīles Santjāgo debesis ir svešas debesis, bet ja reiz pasta lidmašīna dodas uz Santjāgo Cīlē, cilvēki kā sajā, tā viņā līnijas galā dzīvo zem vienas un tās pašas augstās velves. Ir ceļā vēl otra pasta lidma- šina, kuras balsi šeit cenšas uztvert radioaustiņās, bet Patagonijas zvejnieki redz spīdam tās bortugunis. Nemiers par lidmašīnu lidojumā māc ne tikai Rivjēru, bet arī galvaspilsētas un provinces, virs kurām dzird motora rūkoņu.

r-

Priecīgs par dzidro, tīro nakti viņš atcerējās tās duļķainās naktis, kad lidmašīna likās bīstami grimstam un tai bija tik grūti ko līdzēt. Buenosairesas radiostacija uztvēra tās žēlabu signālus, kam piejaucās negaisa sprakšķi. Kā iežos pagaist zelta dzīsla, tā dobjajos sprakšķos pazuda muzikālā viļņa dzidrums. Kādas skumjas skan lidmašīnas minora dziesmā, kad tā līdzīgi aklai bultai traucas pret nakts šķēršļiem!

Rivjēram ienāca prātā, ka dežūras nakli inspektora vieta ir kantorī.

Uzmeklējiet Robino!

Robino patlaban lūkoja iegūt pilota draudzību. Viesnīcas istabā viņš bija tā klātbūtnē izkravājis savu ceļa somu. Tajā atradās gluži nenozīmīgas lietas, kas tuvina inspektorus pārējiem cilvēkiem: daži negau- rtiigi virskrekli, nesesers ar tualetes piederumiem un kādas kalsnas sievietes fotogrāfijā, ko inspektors piesprauda pie sienas. Tādējādi viņš Pelrēnam pazemīgi izsūdzēja savas vajadzības, savu maigumu un žēlabas. Izrindodams nožēlojamā secībā savus dārgumus, viņš pilotam atklāja, cik pats ir nožēlojams, atsedza savu morālo ekzēmu. Ieslodzītais izrādīja savu cie-ļ tumu.

Tomēr, tāpat kā visiem cilvēkiem, arī Robino dzīvēj bija savs gaismas stariņš. Bezgala saudzīgi viņšj izvilka no somas apakšas kādu nelielu, rūpīgi ievīstītuļ maisiņu. Labu brīdi viņš to vāļāja rokās, nesacīdams ne vārda. Tad beidzot atvēra saujas:

To es atvedu no Sahāras…

Inspektors pat nosarka pēc šās drosmīgās atzīšanās. Gan nepatikšanās, gan laulības dzīves neveiksmēs — visā pelēkajā dzīves īstenībā viņa mierinājums bija mazi, melngani oļi, kas pavēra durvis uz brīnumaino.

Vēl vairāk pietvīkdams, viņš piebilda:

Tādus pašus var atrast Brazīlijā …

Un Pelrēns uzsita uz pleca inspektoram, kas bija noliecies par Atlantīdu.

Savukārt kautrēdamies, Pelrēns pajautāja:

Jūs mīlat ģeoloģiju?

Tā ir mana kaislība.

Dzīvē pret viņu bija maigi bijuši vienīgi akmeņi.

Robino noskuma, kad viņu izsauca uz kantori, taču tūlīt atkal atguva cieņu.

Man jūs jāatstāj, esmu nepieciešams Rivjēra kungam sakarā ar dažiem svarīgiem lēmumiem.

Kad Robino icnāca kantorī, Rivjērs jau bija aizmirsis, ka licis viņu saukt. Rivjērs, pārdomās nogrimis, stāvēja pie kartes, uz kuras ar sarkanu krāsu bija iezīmēts aviosabiedrības gaisa sakaru tīkls. Inspektors gaidīja pavēles. Aizritēja minūtes, līdz Rivjērs neatskatīdamies jautāja:

Ko jūs, Robino, domājat par šo karti?

Atgriezdamies no sapņiem īstenībā, Rivjērs palaikam mēdza uzdot šādas mīklas.

Sī karte, direktora kungs …

Taisnību sakot, inspektors par to nedomāja neko, bet, bargi pētīdams karti, inspicēja vienkop Eiropu un Ameriku. Tikmēr Rivjērs, nedalīdamies ar inspektoru

savos uzskatos, turpināja pārdomas: «Sā tikla vaibsti ir skaisti, bet nežēlīgi. Tas mums maksājis daudz cilvēku, daudz jaunu cilvēku. Tas iedveš cieņu ar uzceltā nozīmīgumu, bet cik daudz problēmu tas vēl izraisa.» Taču mērķis Rivjēram bija svarīgāks par visu.

Robino, kas, vēl arvien stingi pētīdams karti, stāvēja viņam blakus, mazpamazām izslējās. No Rivjēra līdzjūtību nebija ko gaidīt.

Reiz viņš, atklādams savu smieklīgo kaiti, kas bojāja viņam dzīvi, bija mēģinājis iežēlināt Rivjēru, bet tas atbildēja ar zobgalību: «Ja ekzēma jums neļauj gulēt, tā veicina jūsu darbīgumu.»

Ta bija zobgalība tikai pa daļai. Rivjērs mēdza apliecināt: «Ja mūziķis aiz bezmiega rada skaistus darbus, tad tas ir skaists bezmiegs.» Kādudien viņš bija norādījis uz Lerū: «Palūkojieties, cik skaists ir šis neglītums, kas atvaira mīlestību …» Varbūt par visu dižo, kas piemita Lerū, bija jāpateicas likteņa nežēlastībai, kas virzīja viņa dzīvi vienīgi uz darbu.

Vai jūs ar Peirēnu saista cieša draudzība?

Tā …

Es nepārmetu.

Rivjērs pagriezās un, galvu nodūris, sāka staigāt pa istabu sīkiem soļiem, un Robino viņam sekoja. Viņa lūpas savilkās skumjā smaidā, ko Robino nesaprata.

Tikai… tikai… jūs esai priekšnieks.

Jā, — atteica Robino.

Rivjērs domāja par to, ka ik nakti debesīs risinās kāda kauja, samezglojas kāda drama. Vājināta griba varēja izraisīt sakāvi, un vai pret to nav stingri jācīnās jau šepat un tūlīt?

Jums jāpaiiek savā loma.

Rivjērs uzsvēra ik vārdu:

Varbūt nākamnakt jūs pavēlēsiet šim pilotam iloties bīstamā lidojumā: viņam būs jāpaklausa.

Jā …

Varētu gandrīz sacīt, ka jūs rīkojaties ar cilvēku d/ivībām, turklāt tādu cilvēku, kas ir vairāk vērti nekā jūs…

Viņš likās meklējam vārdus.

Tas nav pa jokam.

Rivjērs, joprojām sīkiem soļiem staigādams šurp un turp, uz brīdi apklusa.

Ja viņi jums paklausa aiz draudzības, jūs viņus krāpjat. Jums nav tiesību prasīt upurus.

Protams, ne …

Un, ja viņi domā, ka jūsu draudzība viņiem aiztaupīs zināmas grūtības, arī tad jūs viņus krāpjat: tikpat viņiem vajadzēs paklausīt. Apsēdieties šeit!

Rivjērs lēnām bīdīja Robino uz rakstāmgalda pusi.

Es gribu, lai jūs neaizmirstat, kur ir jūsu vieta. Ja arī jūtaties paguris, tomēr nemeklējiet pie šiem cilvēkiem atbalstu. Jūs esat priekšnieks. Jūsu vājums ir smieklīgs. Rakstiet!

Es …

—Rakstiet: «Inspektors Robino uzliek pilotam Pel- rēnam tādu un tādu sodu par tādu un tādu nodarījumu …» Gan atradīsiet kādu ieganstu.

Direktora kungs!

Rīkojieties tā, it kā jūs saprastu, Robino. Mīliet savus pakļautos. Tikai nesakiet to viņiem.

Turpmāk Robino ar jaunu dedzību liks tīrīt propelleru asis.

No kāda patīglidlauka pa radio ziņoja: «Redzama lidmašīna. Lidmašīna signalizē: «Motora apgriezieni samazinās. Nosēdīsimies.»»

Bez šaubām, tiks zaudēta pusstunda. Rivjērs zināja, cik ļoti var kaitināt ātrvilciena pēkšņa apstāšanās uz stigas, kad minūtes vairs nedāvā pārvarētā attāluma strēles. Pulksteņa lielais rādītājs tagad apzīmēja mirušu laika sprīdi: tik daudz notikumu varētu iekļauties šai cirkuļa lokā. Rivjērs izgāja laukā, lai gaidot laiks nevilktos tik lēni, un nakts viņam izlikās tukša — kā skatuve bez aktiera. «Tāda nakts iet zudumā!» Nīgri viņš paskatījās pa logu skaidrajās, zvaigžņotajās debesīs, paraudzījās uz dievišķīgajām signāl- ugunīm, uz mēnesi, skatījās, kā nakts velti šķiež savu zeltu.

Taču, tikko lidmašīna paceļas gaisā, nakts Rivjēram atkal likās satraucoša un skaista. Nakts savā klēpi nesa dzīvību. Rivjērs bija par to norūpējies.

Kāds laiks ir ceļā? — viņš lika pajautāt lidmašīnas apkalpei.

Apritēja desmit sekundes:

—Lielisks.

Sekoja pārlidoto pilsētu nosaukumi, un Rivjēram tie nozīmēja šai cīņā ieņemtus cietokšņus.

VI l

Stundu vēlāk Patagonijas pasta lidmašīnas radists sajuta vieglu grūdienu, it ka viņu būtu pacēlis kāds plecs. Viņš paraudzījās apkārt: smagi mākoņi patlaban nodzēsa zvaigznes. Viņš noliecās pret zemi, lūkoja saskatīt ciematu ugunis, kas atgādina zāle paslēpušos jāņtārpiņus, bet šai melnajā zālē nekas nemirgoja.

Viņš sapīka, jo paredzēja grūtu nakti: uzbrukumus, atkāpšanos, ieņemtas pozicijas, kas atkal jāzaudē. Radists nesaprata pilota taktiku; viņam šķita, ka tālāk lidmašīna atdursies pret tumsas biezumu kā pret sienu.

Tagad viņš ieraudzīja priekšā pie apvāršņa tikko manāmas atplaiksnas — kalves blāzmu. Radists pieskārās Fabjēna plecam, bet pilots nepakustējās.

Pirmie tālā negaisa viļņi vēlās pret lidmašīnu. Līgani pacelta metala masa ar visu savu smagumu uzgūlās radista ķermenim, tad itin ka pagaisa, izkusa, un dažus mirkļus viņš šūpojās naktī viens. Un radists ar abām rokām ieķērās tērauda lonžeronos.

Neredzēdams vairs neko no pasaules kā tikai sarkano spuldzīti pilota kabīnē, viņš nodrebēja, jo juta, ka nolaižas pašos nakts dziļumos — bez palīdzības, vienīgi mazas ogļrača lampiņas aizsardzībā. Viņš neuzdrošinājās traucēt pilotu un pajautāt, ka tas nolēmis rīkoties, bet sažņaudza ar pirkstiem tēraudu un, uz priekšu noliecies, raudzījās Fabjēna tumšajā pakausi.

Vājajā gaismā iezīmējās vienīgi galva un nekustīgie pleci. Ķermenis bija tikai tumšs, mazliet uz kreiso pusi noslējies cilnis, negaisam pievērsto seju droši vien pārplūdināja ik blāzmas atplaiksna. Taču radistam lidotāja seja nebija redzama. Viņam palika nepieejamas visas tās izjūtas, kas saspringa šai sejā pirms sadursmes ar vētru: sapīkums, griba, dusmas; palika apslēpts viss būtiskais, ar ko apmainījās bālā seja un īsie negaisa atspīdumi.

Tomēr viņš nojauta tumšā stāva nekustīgumā sakopoto spēku un mīlēja to. Nav šaubu, tas nesa viņu pretī negaisam, bet arī aizsargāja. Nav šaubu — šīs rokas, kas cieši turēja vadības sviras, jau bija ieķērušās vētrā ka zvēra skaustā, bet stiprie pleci palika nekustīgi, un tajos juta lielu, snaudošu spēku.

Radists nodomāja, ka galu galā pilots ir par visu atbildīgs, un, ļaudamies auļiem, kas nosa viņu pretī ugunsgrēka liesmām, tagad izbaudīja visu to vielisko, smagnējo un paliekošo, ko apliecināja tumšais, nekustīgais stāvs viņa priekšā.

Pa kreisi kā mirgojoša bākas uguntiņa iegailējās jauns ugunskurs.

Radists jau grasījās piedurties Fabjēna plecam, brīdināt, bet redzēja, ka lidotājs lēnām pagriež galvu un dažus mirkļus paliek tā, pievērsis seju jaunajam ienaidniekam; tad viņš tikpat lēnām atlaidās iepriekšējā stāvoklī — joprojām nekustīgiem pleciem, atbalstījis pakausi pret adas atzveltni.

Vlll

Rivjērs bija izgājis uz ielas, lai mazliet pastaigātos un pārvarētu sagurumu, kas viņu atkal nomāca, un te viņš, kura dzīvē galvenais bija darbība — dramatisma pilna darbība, juta, kā dīvainā kārtā šī drama ievirzās citā plāksnē, skar viņu pašu. Viņš saprata, ka mazpilsētās sīkpilsoņi ap savu mūzikas paviljonu gan dzīvo šķietami klusu dzīvi, bet ka arī to palaikam padara smagu dramas — slimība, mīlestība, sēras un ka varbūt… Viņa paša kaite viņam daudz ko mācīja. «Tā paver dažu labu logu,» viņš nodomāja.

Ap vienpadsmitiem vakara, uzelpodams atkul vieglāk, viņš saka so|ol kantora virzienā. Ar pleciem viņš lēnam šķira ceļu pūli, kas kvernēja pie kinoteātru ieejām. Viņš pacēla acis uz zvaigznēm, kuru mirdzu virs šaurās ielas gandrīz vai izdzēsa spožās gaismas reklāmas, un domāja: «Šonakt, kad lidojumā ir divas pasta lidmašīnas, es esmu atbildīgs par visām debesīm. Šī zvaigzne dod man zīmi, meklē mani pūlī un atrod; tāpēc es šeit jūtos mazliet svešs, mazliet vientu|š.»

Atmiņā ieskanējās kada muzikāla frāze, dažas notis 110 sonātes, ko vakardien draugu pulka bija klausījies. Draugi to neizprata: «Tāda māksla mūs garlaiko un jūs tapat, tikai jūs to negribat atzīt.»

«Var jau būt .. .» viņš bija atbildējis.

Tāpat ka šovakar, viņš bija juties vientu|š, bet drīz vien atskārtis, cik bagatu dara lada vientulība. Mūzikas vēsts sasniedza viņu — viņu vienīgo starp viduvējiem — ar noslēpuma burvību. Gluži kā zvaigznes dotā zīme. Pari tik daudziem pleciem tā runāja ar viņu valodā, ko saprata viņš vienīgais.

Uz ielas ļaudis viņu grūstija, viņš vēl nodomaja: «Es nedusmošos. Esmu līdzīgs slima bērna tēvam, kas gausi velkas pūlī, nesdams sevi savas mājas lielo klusumu.»

Viņš ieskatijas cilvēkos. Mēģināja pazīt tos, kas tāpat gausi vilka sev līdz savu izdomu vai savu mīlestību, un viņam tēlojās bāku sargu vientulība.

Kantora klusums viņam patika. Lēnam viņš gaja caur telpām, kurās skanēja vienīgi viņa soļi. Rakstāmmašīnas gulēja zem pārvalkiem. Lielajos skapjos ieslēgti, rindojas aktu vāki ar dokumentiem. Desmit

Antuāns de Sent-Ekziperī

gadi pieredzes un darba. Rivjēram ienāca prātā, ka viņš it kā pārlūko bankas pagrabus, kas pieblīvēti bagātībām. Viņš domāja par to, ka ikvienā no šiem vākiem sakrāts kaut kas vērtīgāks nekā zelts: dzīvs spēks. Dzīvs, lai gan snaudošs spēks — kā zelts banku krātuvēs.

Kaut kur tālāk viņš sastaps vienīgo dežurējošo sekretāru. Kaut kur cilvēks strādāja, lai dzīve neapsīktu, lai griba neizsīktu, lai nekad no lidlauka uz lidlauku starp Tulūzu un Buenosairesu nepārtrūktu vienotāja ķēde.

«Šis cilvēks neapjauš sava lieluma.»

Kaut kur cīnījās pasta lidmašīnas. Lidojums naktī ieilga gluži kā slimība: vajadzēja būt nomodā. Vajadzēja palīdzēt cilvēkiem, kas ar rokām un kājām, aci pret aci uzbruka tumsai un nezināja vairs neko, nejuta itin neko, vienīgi neredzamu viļņojumu, no kura vajadzēja izrauties ar savu aklo roku spēku it kā no jūras dzelmes. Cik briesmīgas atzīšanās dažkārt jādzird: «Lai saskatītu savas rokas, man vajadzēja tās apgaismot. ..» Roku samtainums fotogrāfā laboratorijas sarkanajā gaismā. Viss, kas atlicis no pasaules un kas jaglābj.

Rivjērs atgrūda durvis, kas veda uz ekspluatācijas daļu. Viena vienīga aizdegta spuldze veidoja istabas kaktā gaišu liedagu. Vienas pašas rakstāmmašīnas klaboņa piešķīra jēgu klusumam, taču nepiepildīja to. Laiku pa laikam iedrebējās tālruņa zvans un dežurējošais sekretārs piecēlās un devās pretim atkārtotajam, neatlaidīgajam, skumīgajam saucienam. Sekretārs noņēma klausuli, un apslēptu bažu pilnais nemiers norima: krēslainā istabas kaktā risinājās pavisam klusa saruna. Tad cilvēks vienaldzīgs atgriezās pie sava rakstāmgalda; vientulība un miegs viņa sejā gla bāja kādu neizdibināmu noslēpumu. Cik draudu ik sau- i icnā, kas nāk no ārienes, no nakts, kad ceļā divas pasta lidmašīnas! Rivjērs domāja par telegrainām, kas skar vakaros pie lampas sapulcējušās ģimenes, par nelaimes vēsti, ko gandrīz mūžību garus mirkļus tēva seja neizpauž. Sākumā tai pārslīd vārs vilnis— tik rāms, tik tāls spalgam sāpju kliedzienam. Un katru reizi klusinātajā telefona zvanā Rivjērs saklausīja šā kliedziena vāju atbalsi. Un katru reizi, kad cilvēks, kura kustības vientulība padarīja gausas — kā peldētāju starp divām straumēm, katrreiz, kad šis cil- \ēks atgriezās no krēslainā kakta pie sava galda lampas — gluži kā nirējs, kas paceļas virs ūdens, — Rivjēram šķita, ka viņa gaitu vieš smagu kādi noslēpumi.

Palieciet sēžam! Es pieiešu.

Rivjērs noņēma klausuli, sadzirdēja ārpasaules murdoņu.

Seit Rivjērs.

Vājš knašķis, tad kāda balss:

Savienoju jūs ar radiostaciju.

Atkal knakšķis, kāds rodas, iespraužot kontaktus komutatorā, un kāda cita balss:

Runā radiostacija. Klausieties telegramas!

Rivjērs tās atzīmēja un māja ar galvu:

Labi. . . labi …

Nekā svarīga, kārtējās dienesta ziņas. Riodežaneiro prasīja informāciju, Montevideo runāja par meteoroloģiskajiem apstākļiem, bet Mendosa — par rezerves daļām. Tā bija ikdienišķa pašu mājas valoda.

Un pasts?

Laiks pērkonains. Lidmašīnas mēs nedzirdam.

Labi.

Rivjērs domāja par nakti, kas šeit bija skaidra, zvaigžņota, bet radiotelegrafisti tanī jau atklājuši tālu negaisu dvašu.

Pagaidām viss.

Rivjērs piecēlās, pienāca sekretārs:

Parakstāmie dokumenti, direktora kungs . ..

Labi, dodiet šurp . . .

Rivjērs pēkšņi atklaja, ka jūt dziļu draudzību pret šo cilvēku, uz kura pleciem tāpat gūlās nakts smagums. «Cīņas biedrs,» Rivjērs nodomāja. «Viņš, protams, nekad neuzzinās, cik ļoti šī nomoda nakts mūs vieno.»

IX

Ar papīru žūksni rokās ienākdams savā kabineta, Rivjērs atkal sajuta labajos sānos smeldzošās sāpes, kas jau vairākas nedēļas viņu mocīja.

«Tas nu vairs nekur neder…»

Uz brīdi viņš atbalstījās pret sienu.

«Tas ir smieklīgi.»

Tad aizkļuva līdz krēslam.

Atkal lieku reizi viņš jutās kā sapīts vecs lauva un viņu parņēma dziļas skumjas.

«Tik daudz darba — un tads gala iznākums! Man ir piecdesmit gadu, piecdesmit gadu esmu dzīvojis piepildītu dzīvi, esmu veidojis sevi, cīnījies, mainījis notikumu gaitu — un, lūk, kas tagad mani nodarbina un piepilda, un kļūst nozīmīgāks par visu pasaulē . . . Tas ir smieklīgi.»

Viņš pagaidīja, norausa sviedrus un, kad sāpes atstājās, ķērās pie darba.

Lēnārn viņš šķirstīja dokumentus.

«Izjaucot Buenosairesā motoru 301, esam konsta lējuši.. . Vainīgo stingri sodīsim . . .»

Viņš parakstīja.

«Florianopoles lidlaukā, neievērojot instrukcijas . . .»

Viņš parakstīja.

«Disciplinārā kārta pārcelsim lidlauka priekšnieku Rišāru, kas . ..»

Viņš parakstī ja.

Taču sāpes sānos, gan pierimušas, bet joprojām jūtamas un jaunas — ka gluži jauna dzīves jēga, piespieda Rivjēru domāt pašam par sevi, un viņš kļuva spīvs.

«Vai esmu taisnīgs vai netaisns? Es nezinu. Ja os situ, avāriju skaits mazinās. Vainīgais nav cilvēks, bet kāda tumša vara, ko nepakļaut nekad, ja nepakļauj visus. Ja es arvien rīkotos taisnīgi, lidojums nakti katrreiz draudētu ar nāvi.»

Rivjēram uzmācās nogurums: nebija viegli tik stingri nospraust šo ceļu. Viņš domaja par to, cik labi būt līdzjūtīgam.

Sapņos nogrimis, viņš vel arvien šķirstīja papīrus.

«… sākot ar šodienu, Roblē vairs nepieder pie mūsu personāla.»

Rivjērs atcerējās veco laga vīru un ša vakara sarunu:

«Ta būs mācība, saprotiet, mācība citiem.»

«Bet direktora kungs . . . direktora kungs … Tikai vienu reizi, vienu vienīgu reizi, padomājiet jel! lin i'smu strādājis visu mūžu!»

«Mācība ir vajadzīga.»

«Bet direktora kungs ,,, Paskatieties!»

Parādījās nobružāts kabatas portfelis un kāda veca laikraksta lapa ar Roblē jaunības gadu fotogrāfiju, kur viņš stāv pie lidmašīnas.

Rivjērs redzēja, kā trīc vecās rokas, rādot pagājušo, vientiesīgo slavu.

«Tas ir no tūkstoš deviņsimt desmitā gada, kungs… Es šeit montēju pirmo Argentīnas lidmašīnu. Kopš tūkstoš deviņsimt desmitā gada strādāju aviācijā … Tas ir divdesmit gadu, kungs! Ka gan jūs varat sacīt… Un jaunie, kungs, — kā viņi darbnīcās par mani smiesies … Kā viņi smiesies!»

«Vienalga.»

«Bet mani bērni, kungs! Man ir bērni!»

«Es jau teicu: jums piedāvā palīgstrādnieka vietu.»

«Bet mana cieņa, kungs, mana cieņa! Padomājiet, kungs: divdesmit gadu aviācijā, tāds vecs darbinieks …»

«Par palīgstrādnieku.»

«Es atsakos, kungs, atsakos!»

Un vecās rokas trīcēja, un Rivjērs novērsa acis, lai (ieredzētu šo sastrādāto, raupjo un skaisto adu.

«Par palīgstrādnieku.»

«Nē, kungs, nē … Es gribu jums sacīt . . .»

«Varat iet.»

Rivjērs domaja: «Ne jau viņu pašu es tik rupji atlaidu, es padzinu ļaunumu, par ko viņš varbūt nav atbildīgs, bet kas izpaudās caur viņu. ,1o notikumiem var pavēlēt, un tie pakļaujas, un rodas kas jauns. Ari nabaga cilvēki ir jāveido un jāpārrada. Jebšu jānobīda pie malas, kad caur viņiem izpaužas ļaunums.»

«Es gribu jums sacīt . . .» Ko gan nabaga večuks gribēja pateikt? Ka viņam tiek atrauti ierastie prieki?

Ka viņam dārga pat darba rīku atsitiena skaņa pret lidmašīnas tēraudu, ka viņa dzīvei atņem daudz dzejas un beidzot… ka ir taču jadzīvo?

«Esmu ļoti noguris.» Rivjērs domāja. Viņā uzplūda kāds vēlīgs satraukums. Viņš uzsita pa papīra lapu un atzina: «Man bija tik rnī|a šā vecā darbabiedra seja …» Un Rivjērs atkal ieraudzīja vecā vīra rokas. Viņš domāja par slābo kustību, ar kādu tās sakļautos. Pietiktu pateikt: «Labi, labi, palieciet.» Rivjērs iztēlojās, ka vecajās rokās ieplūstu prieka strāvojums. Un šis prieks, ko paustu nevis seja, bet vecā strādnieka rokas, Rivjēram šķita visskaistākais pasaulē. «Vai man saplēst šo pavēli?» Viņš iedomājās vecā vīra ģimeni, tā pārnākšanu vakarā mājās un šo pieticīgo lepnību:

«Tātad tu tomēr paliec?»

«Kā nu ne! Kā nu ne! Es taču montēju pirmo Argentīnas lidmašīnu!»

Un jaunie strādnieki vairs nesmiesies, vecais būs atguvis cieņu . . .

«Vai saplēst?»

Zvanīja telefons. Rivjērs paņēma klausuli.

Ilgs klusums, tad dobja atbalss, dziļums, ko vējš un attālums piešķir cilvēku balsīm. Beidzot kāds runāja:

Seit lidlauks. Kas klausās?

Rivjērs.

Direktora kungs, sešsimt piecdesmitā ir uz starta.

Labi.

Beidzot viss ir kārtībā, bet mums nācās pēdējā brīdī labot vadus: kontakti izrādījās nedroši.

Labi. Kas montēja vadus?

Mes pārbaudīsim. Ja atļaujat, uzliksim sodu: bortuguņu kļūmei var būt nopietnas sekas.

Protams.

Rivjērs domāja: «Ja ļaunumu neizrauj, tiklīdz ar to saduras un vienalga, kur tas parādās, tad atgadās īssavienojumi. Ir noziegums ļaunumu neizskaust, kad nejauši atklajas ta īstenotāji. Roble jaatlaiž.»

Sekretārs nav neko pamanījis un joprojām klabina rakstāmmašīnu.

Ko jūs rakstāt?

Pusmēneša atskaiti.

Kāpēc tā vēl nav gatava? i'

Es …

Nu, redzēsim…

«Dīvaini, kā notikumi ņem virsroku, ka izpaužas kads varens, tumšs spēks — tas pats spēks, kas liek zarot mūžamežiem, kas briest, laužas un murd no visām pusēm ap lieliem darbiem.» Rivjērs domāja par tempļiem, ko saarda sīkas liānas.

«Liels darbs …»

Viņš mēģināja nomierināties, domadams: «Es mīlu visus šos cilvēkus, es necīnos pret viņiem, bet pret to ļaunumu, kas izpaužas caur viņiem . . .»

Sirds pukstēja straujiem sitieniem, un Rivjērs juta

sapos.

«Es nezinu, vai esmu rīkojies pareizi. Nezinu ne cilvēka dzīves, ne taisnīguma, ne bodu patieso vērtību. Es īsti nozinu, ko vērts ir cilvēka prieks. Nedz viņa trīcošā roka. Nedz līdzjūtība vai maigums…»

Viņš sapņoja:

«Dzīvē ir tik daudz pretrunu, katrs ka macēdams kuļas pa dzīvi . . . Bet vajag pastāvēt, vajag radīt, lai kaut kas paliktu iznīcīgās miesas vieta .,.»

Rivjērs bridi pārdomāja, tad pazvanīja.

Piezvaniet Eiropas pasta lidmašīnas pilotam, lai pirms izlidošanas ienāk pie manis.

Rivjērs domāja:

«Sī lidmašīna nedrīkst bez vajadzības griezties atpakaļ. Ja es nesapurināšu savus vīrus, nakts viņus vienmēr biedes.»

X

Telefona zvana pamodināta, pilota sieva uzlūkoja viru un nodomāja: «Ļaušu viņam vēl mazliet pagulēt.»

Viņa apbrīnoja atsegtas krūtis, kuru ķī|veida forma atsauca iztēlē skaistu kuģi.

Tas atpūtās mierīgajā gultā kā osta, un, lai nekas netraucētu tā miegu, viņa ar pirkstu galiem nogludināja krokas, aiztrauca ēnas, izlīdzināja viļņojumu; viņa nomierināja šo gultu kā ar dievišķu pirkstu kustību jūru.

Tad piecēlās, atvēra logu 1111 sejā iesitās vējš. Šī istaba atradās augstu pār Buenosairesu. No blakus- mājas, kur ļaudis dejoja, vējš nesa saraustītas melodijas, jo ta bija atpūtas un izpriecu stunda. Pilsēta glabāja cilvēkus ieslēgtus savos simtūkstoš cietokšņos; visur valdīja miers un drošība, bet sievietei šķita, ka tūlīt atskanēs sauciens: «Pie ieročiem!» — un vions vienīgs cilvēks, viņas vīrs, celsies cīņai. Vēl viņš gulēja, bet viņa miegs bija rezerves kareivja draudīgais miegs pirms došanās kaujā. Dusošā pilsēta viņu neaizsargāja: tas ugunis viņam izliksies veltīgas, kad viņš, jauns dievs, pacelsies no to putekļiem. Sieva paskatījās uz stiprajām rokām, kurām jau pēc stundas būs uzticēts Eiropas pasta lidmašīnas liktenis, — uz šīm rokām, kas bija atbildīgas par kaut ko lielu, gandrīz vai par veselas pilsētas likteni. Un sievieti pārņēma nemiers. Sis cilvēks vienīgais starp miljoniem citu tika gatavots neparastajam upurim. Tāpēc uzmācās skumjas. Arī tās maigums viņu nesasniegs. Tā bija viņu glāstījusi, sargājusi viņa miegu, remdējusi viņa izsalkumu — ne sev, bet šai naktij, kas viņu paņems. Paņems cīņām, nemieram, uzvarām, par ko tai nekad nebūs ne jausmas. Viņa maigās rokas bija tikai piejaucētas, bet to īstais darbs palika nezināms. Sieviete pazina šā cilvēka smaidu, mīlnieka uzmanību, bet nepazina viņa dievišķīgās dusmas negaisa padebešos. Tā saistīja viņu ar maigām važām — muziķu, mīlestību, puķēm; bet, dodoties lidojumā, šīs važas vienmēr nokrita, un viņš par to nemaz nelikās sāpināts.

Viņš atvēra acis.

Cik pulkstenis?

Pusnakts.

Kāds laiks?

Nezinu …

Viņš piecēlās. Staipīdamies lēnām piegāja pie loga.

Nebūs nemaz tik auksts. Kāds vēja virziens?

Kā man to zināt. ..

Viņš izliecās pa logu:

Dienvidu vējš. Lieliski! Tas pieturēsies vismaz līdz Brazīlijai.

Viņš pamanīja mēnesi un jutās bagāts. Tad paskatījās lejup uz pilsētu.

Tā viņam nelikās nedz jauka, nedz gaiša, nedz silta. Viņš jau redzēja aizplūstam tās uguņu gaistošās smiltis.

Par ko tu domā?

Viņš domāja par to, ka Portoallegre apkārtne iespējama migla.

Man ir pašam sava taktika. Es zinu, kā tikt tai garām.

Viņš vēl arvien stāvēja, izliecies ārā pa logu, un dziļi elpoja — kā gatavodamies kails mesties jūrā.

Tu nemaz neesi bēdīgs … Cik dienas būsi projām?

Astoņas, desmit dienas. Viņš nezināja. Bēdīgs? Nē. Kāpēc gan? Līdzenumi, pilsētas, kalni . . . Viņš brīvs traucās tos iekarot — tā viņam šķita. Viņš domāja arī par to, ka nepaies ne stunda, kad viņš būs guvis un pametis Buenosairesu.

Viņš pasmaidīja:

Sī pilsēta .. . drīz es būšu tālu no tās. Ir skaisti izlidot naktī. Raugos uz dienvidiem, pavelku gāzes sviru — un desmit sekundes vēlāk ainava pagriežas otrādi, es raugos uz ziemeļiem. Pilsēta vairs ir tikai jūras dibens.

Viņa toties domāja par visu, kas jāpamet, lai iekarotu.

Vai mājas tev nemaz nav mīļas?

Ir mīļas . ..

Taču sieva zināja, ka viņš jau ir projām. Šie platie pleci jau šķīra padebešus.

Viņa rādīja uz debesīm:

Jauks laiks. Tavs ceļš ir zvaigznēm bruģēts.

Viņš iesmējās:

Jā.

Sieva uzlika roku viņam uz pleca un saviļņota juta ķermeņa vēsumu: vai šai miesai draudēja briesmas?

Tu, stiprais, esi tomēr piesardzīgs!

Protams, būšu piesardzīgs …

Viņš atkal iesmējās.

Un sāka ģērbties. Šiem svētkiem viņš izraudzījās visrupjākās drānas, vissinagakās adas — viņš ap- ģērbās kā zemnieks. Jo smagnējāks viņš kļuva, jo vairāk ta viņu apbrīnoja. Ta aizsprādzēja viņam jostu, palīdzēja uzstiept zābaku stulmus.

Sie zābaki man spiež.

Te ir otri.

Pameklē kādu auklu rezerves lampai.

Ta viņu aplūkoja. Pati vel beidzamo reizi pielaboja pēdējo sīkumu viņa apbruņojumā: viss bija, kā nākas.

Tu esi ļoti skaists.

Tā ievēroja, cik rūpīgi viņš sasukā matus.

Lai patiktu zvaigznēm?

Lai nejustos vecs.

Es esmu greizsirdīga …

Viņš atkal iesmējās un apskāva to, piespiezdams pie smagā ģērba. Tad paņēma rokas gluži kā mazu meiteni un, arvien vēl smiedamies, iecēla gulta:

Guli!

Un, aizvēris durvis, viņš jau spēra uz ielas savu pirmo iekarotāja soli svešās un neiepazīstamās nakts tautas vidū.

Sieviete palika viena. Ar skumjām tā raudzījās uz puķēm, grāmatām, uz visu šo maigo mājīgumu, kas viņam bija tikai jūras dibens.

XI

Rivjērs viņu sagaida:

Pēdējā braucienā jūs man izstrādājāt muļķības. Jūs griezāties atpakaļ, lai gan meteoroloģiskās ziņas bija labas: varēja tikt cauri. Vai sametās bail?

Lidotājs izbrīnījies klusē. Viņš gausi berzē rokas, tad paceļ galvu un ieskatās Rivjēram acīs:

Ja.

Sirds dziļumos Rivjēram žel drosmīga puiša, kam sameties bail. Pilots mēģina taisnoties:

■— Es neko vairs neredzēju. Protams, var jau būt, ka talak . .. radio gan ziņoja . . . Bet bortugunis tikko spīdēja, un es vairs neredzēju pats savas rokas. Gribēju iedegt priekšējo starmeti, lai saskatītu vismaz spārnu, bet neredzēju nekā. Es jutos kā milzu bedrē, no kuras grūti izkļūt. Tad motors sāka vibrēt . . .

Ne.

Ne?

Nē. Mēs to vēlāk parbaudijām. Motors ir pilnīgā kārtībā. Kad māc bailes, tad vienmer izliekas, ka motors vibrē.

Kuru gan nemāktu bailes! Virs manis bija kalni. Kad gribēju uzņemt augstumu, iekļuvu spēcīga pret- strāvā. Jus zināt; tāda strava, ja vel turklāt nekas nav redzams . . . Mēģinādams pacelties, zaudēju simt metru. Nesaskatīju vairs ne žiroskopu, ne manometrus. Aļan likās, ka motora apgriezieni samazinās, ka motors ir pārkarsis, ka eļļas spiediens pazeminās .. . Un tas viss tumsā. Ka sērga … Biju bezgala priecīgs, ieraudzīdams pilsētas ugunis.

Jums ir pārāk spilgta iztēle. Ejiet!

Un lidotājs aiziet.

Rivjērs iegrimst dziļāk atzveltnes krēsla un izlaiž roku caur sirmajiem matiem.

«Viņš ir visdrošsirdīgākais no maniem vīriem. Tovakar viņš veica lielisku manevru. Un es viņu paglābju no bailēm . . .»

Rivjēram no jauna uzmācās nespēka kārdinājums:

«Lai mūs mīlētu, pietiek ar to, ka žēlojam cilvēkus. Ls nevienu nežēloju vai ari slēpju, ka žēloju. Un lomēr man gribētos just ap sevi cilvēku draudzību un maigumu. Ārsts to savā arodā jūt. Bet es kalpoju darbībai. Man jākaldina cilvēki, kas savukārt tai kalpotu. Cik skaidri es atskārstu šo apslēpto prasību, kad vakarā savā kabinetā pārlapoju ceļa zīmes. Tiklīdz kļūstu nevērīgs, tiklīdz ļauju stingri izkārtotiem notikumiem iet savu gaitu, tūlīt noslēpumainā kārtā rodas starpgadījumi. It kā pietiktu ar manu gribu, lai pasargātu lidmašīnu no avārijas un aizliegtu vētrai kavēt pasta piegādi. Reizēm man pašam jābrīnās par savu varu.»

Viņš domā tālāk:

«Varbūt tur nav nekā neizprotama. Tāda pati ir dārznieka nemitīgā cīņa par savu mauriņu. Viņa vienkāršo roku svars atspiež atpakaļ pirmatnējā meža dzietus, ko zeme mūžam gatava asnot.»

Un par pilotu viņš domā:

«Es paglābju viņu no bailēm. Es neuzbruku viņam, bet caur viņu tai pretestībai, kas paralizē cilvēkus nezināmā priekšā. Ja es viņu uzklausīšu, pažēlošu, noticēšu visam, ko viņš piedzīvojis, tad viņam liksies, ka viņš patiešām atgriezies no kādas noslēpumu valstības, un cilvēku taču biedē vienīgi noslēpumainais. Noslēpumainībai jāpazūd! Jāpanāk, lai ļaudis, nolaidušies tumsas akā, no tās atkal paceltos un sacītu, ka tur nekā nav. Arī šim cilvēkam jānolaižas visdziļākajās nakts dzīlēs — visbiezākajā tumsā un pat bez niecīgās ogļrača lampiņas, kas apgaismo tikai rokas vai lidmašīnas spārnu, vienīgi pašam ar saviem platajiem pleciem jāatvaira nezināmais.»

Tomēr šai ciņa klusa brālība pašos sirds dziļumos vienoja Rivjēru un viņa lidotājus. Tie bija vienas komandas vīri, kas izjuta tās pašas uzvaras alkas, lāču Rivjērs atcerējās vēl citas kaujas, ko viņam nācās izcīnīt, lai iekarotu nakti.

Oficiālajās aprindās tumšie nakts plašumi viesa bailes, tāpat kā neizpētīti meža biezokņi. Likt, lai lidmašīna un tās apkalpe ar divsimt kilometru ātrumu stundā traucas pretī negaisiem un miglai, un visiem tiem reālajiem šķēršļiem, ko slēpj nakts, bija vienīgi kara aviācijā pieļaujams risks: skaidrā naktī lidmašīna paceļas no aerodroma, nosviež bumbu kravu un atgriežas tai pašā lidlaukā. Taču nav šaubu, ka regulāri lidojumi naktī būs neveiksmīgi.

Rivjērs bija iebildis: «Mums tas ir dzīvības vai nāves jautājums, jo katru nakti mēs pazaudējam dienā iegūto laiku — mūsu priekšrocību iepretim dzelzceļam un kuģiem.»

Rivjērs bija klausījies apnicīgas runas par bilancēm, apdrošinājumiem un, galvenais, par sabiedrisko domu. «Pār sabiedrisko domu vajag valdīt!» viņš bija atcirtis. Rivjērs domāja: «Cik daudz velti zaudēta laika! Ir kaut kas… kaut kas tāds, kas tam visam stāv pāri. Dzīvais nojauc visus šķēršļus, lai dzīvotu, un — lai dzīvotu — rada pats savus likumus. Tas ir nenovēršami.» Rivjērs nezināja, kad un kā civilā aviācija uzsāks lidojumus naktī, taču šis nenovēršamais atrisinājums bija jāsagatavo.

Viņš atceras ar zaļu drānu pārklātos galdus, pie kuriem, zodu dūrē atbalstījis, ar dīvainu spēka izjūtu bija klausījies tik daudzos iebildumos. Tie viņam šķita tukši, pašas dzīves jau iepriekš noraidīti. Un viņš juta kā smagumu sevī uzbriedušu spēku. «Mani argumenti ir svarīgāki, os uzvarēšu,» Rivjērs domāja. «Tāda ir notikumu dabiska attīstība.» Kad no viņa prasīja galīgu ša jautājuma atrisinājumu, kas novērstu jebkuru risku, viņš atbildēja: «Likumus rakstīs pieredze; likumu izpratne nekad nenāk pirms pieredzes.»

Pēc ilgu cīņu gada Rivjērs bija guvis virsroku. Daži sacīja — «ar savu pārliecību», citi — «ar neatlaidību, ar lāča gaitu, kas neievēro šķēršļus ceļa», bet pēc Rivjēra paša domām — gluži vienkārši tāpēc, ka viņš bija uzņēmis pareizo virzienu.

Bet kādu piesardzību no viņa prasīja sākumā! Lidmašīnas startēja tikai stundu pirms ausmas, nosēdās ne vēlāk kā stundu pēc saules rieta. Kad Rivjēram jau bija kaut cik droša pieredze, tikai tad viņš uzdrīkstējās sūtīt pasta lidmašīnas pašos nakts dziļumos. Tagad viņš turpinaja cīņu vientuļš, gandrīz bez sekotājiem, gandrīz neviena neatzīts.

Rivjērs zvana, lai uzzinātu, kādas ir pēdējās vēstis no lidmašīnām, kas patlaban ceļā.

XII

Pa to laiku Patagonijas pasta lidmašīna tuvojās negaisam, un Fabjēns atteicās no domas to apiet. Viņš apsvēra, ka negaiss plosās pārāk plašā apgabalā, jo zibeņu līnija aizstiepās dziļi zemes iekšienē un atklāja veselus mākoņu cietokšņus. Viņš mēģinās izlidot pa apakšu, bet, ja tas neizdosies, griezīsies atpakaļ.

Fabjēns pārbaudīja augstumu: tūkstoš septiņi simti metru. Viņš nospieda stūri uz priekšu, lai nolaistos zemāk. Motors sāka stipri vibrēt, un Ii«I mašīna nodrebēja. Fabjēns pec acumēra izlaboja nolaišanās leņķi, tad pārbaudīja uz kartes pakalnu augstumu: pieci simti metru. Lai saglabātu zināmu atstarpi, viņš nolēma turēties septiņi simti metru augstumā.

Viņš upurēja augstumu, ka dažreiz kāršu spēle riskē ar veselu bagātību.

Lidmašīnu ierāva gaisa vērpetē, un tā saka drebet vel stiprāk. Fabjēns jutās tā, it kā viņu apdraudētu neredzami nogruvumi. Viņš i/.telojās, ka griežas atpakaļ un atgūst simtiem tūkstošu zvaigžņu, tomēr ne par grādu nenovērsās no kursa.

Fabjēns apsvēra izredzes: iespējams, ka negaiss ir vietējā rakstura, joTreljuva, nākamais lidlauks, ziņoja, ka debesis apmākušās tikai par trim ceturtdaļam. Tātad šai melnajā betonā nebūs jānodzīvo ilgāk par nepilnām divdesmit minūtēm. Un tomēr pilotu māca bažas. Noliecies pa kreisi pretī vēja brazmai, viņš lūkoja samanīt tās blāvās atplaiksnas, kas pavīd vel visdziļākajā nakts tumsā. Bet vairs nebija pat atplaiksnu. Tik tikko jaušamas blīvuma izmaiņas tumsas biezumā vai arī — pargurdinātas redzes māņi.

Viņš atlocīja radista zīmīti:

«Kur mēs atrodamies?»

Fabjēns būtu daudz devis, lai to zinātu. Viņš atbildēja: «Nezinu. Šķērsojam negaisu pēc kompasa.»

Viņš vēlreiz noliecās. Viņu traucēja sadegušās gāzes liesma, kas šķila pieķērusies pie motora ka ugunīgu ziedu saišķis un bija tik blāva, ka mēnesnīcā izdzistu,

49

'I Antuāns de Sent-Ekziperī

taču tagad, šai nebūtības tumsa, uzsūca sevi visti redzamo pasauli. Pilots vēroja liesmu. Vējš to savija tik grodi, ka ta līdzinājās degošai lāpai.

Ik pec pusminūtes Fabjēns pieliecas kabīnē, lai pārbaudītu žiroskopu un kompasu. Viņš vairs neuzdrošinājās iedegt arī nespodras, sarkanās spuldzītes: pat to vaja gaisma uz ilgāku laiku apžilbināja. Tomēr visu skalu fosforiscētie cipari izstaroja bālu debess spīdek|u gaismu. Seit, rādītājbultu un skaitļu vidū, pilotu pārņēma mānīga drošības sajūta — it ka viņš atrastos kuģa kajīte, par kuru brāžas vilnis. Ar tādu pašu pārsteidzošu liktenību pari lidmašīnai gāzās nakts ar visam savam klintīm, vrakiem un pakalniem.

«Kur mēs esam?» radists atkal iejautājās.

Fabjēns saslejas un, izliecies kreisajā pusē no lidmašīnas, atsāka savu briesmīgo sardzi. Viņš vairs nezināja, cik daudz laika, cik puļu vajadzēs, lai atbrīvotos no drūmajām važām. Viņš gandrīz šaubījās, vai jebkad 110 tam atbrīvosies, jo, riskēdams ar dzīvību, bija licis visu uz vienas kārts — uz šas mazās, notraipitas un saņurcītās papīra strēmelītes, ko tūkstošreiz atlocīja un parlasīja, lai uzturētu cerību: «Treljuva: trīs ceturtdaļas debesu apmākušās, mērens rietumu vējš.» Ja Treljuva debesis apmakušās par trim ceturtdaļām, tad mākoņu plaisās drīz vajadzēja saskatīt tās ugunis. Ja vien …

Blāvā, apsolīta gaisma tur tālāk mudināja turpināt ceļu; tomēr viņš šaubījās un tāpēc rakstīja radistam: «Nezinu, vai spēšu izlauzties. Uzziniet, vai aizmugurē vēl arvien ir skaidrs!»

Atbilde viņu satrieca:

«Komodoro ziņo: atgriezties neiespējami, vētra.»

Fabjēns sāka nojaust, ka neparedzētā auka no Andu Kordiljeriem gāžas talak uz jūras pusi. Pirms viņš pagūs sasniegt pilsētas, virs tām jau trakos ciklons.

Uzziniet laika apstakļus Sanantonio!

Sanantonio atbild: ce|as rietumu vējš. Rietumos vētra. Debesis viscaur apmākušās. Traucēkļu dēļ San- antonio slikta dzirdamība. Ari man grūti sadzirdēt. Liekas, elektrisko lādiņu dēļ drīz būs janoņem antena. Vai negriezīsimies atpakaļ? Kādi ir jūsu plāni?

Ejiet ratā! Uzziniet, kāds laiks ir Baijablanka!

Baijablanka atbild: pēc nepilnām divdesmit minūtēm paredzama rietumu virziena viesuļvētra.

Paprasiet, kāds laiks Treljuvā!

Treljuva atbild: rietumu orkāns trīsdesmit metru sekundē, stipras lietusgāzes.

Ziņojiet uz Buenosairesu: esam ieslēgti no visām pusēm, vētra izvēršas tūkstoš kilometru platumā, vairs neko neredz. Ko darīt?

Pilotam ši nakts bija bez krastiem, jo tā neveda nedz uz kādu ostu, nedz pretim rītausmai: pēc stundas un četrdesmit minūtēm pietrūks degvielas. Agri vai vēlu būs jālaižas iekša biezaja tumsā uz aklu nosēšanos.

Kaut varētu sagaidīt rītu …

Fabjēns domāja par ausmu kā par zeltainu smilšu liedagu, kur viņu izmetīs malā pēc bargās nakts. Zem apdraudētās lidmašīnas izklāsies zaļu līdzenumu krasts. Mierīgā zeme nesīs pretim snaudošas fermas, ganāmpulkus, pakalnus. Visi nezināmie vraki, kas peldēja tumsā, vairs nebūs bīstami. Ja vien spētu, kā viņš irtos pretim dienai!

Viņš domāja par to, ka loks ap viņu noslēdzies. Viss i/.šķirsies — tā vai citādi — šai melnajā tumsā.

Tā būs. Citkārt, gaismai svīstot, viņam bija licies, ka sākas atveseļošanās.

Bet ko lidz raudzīties uz austrurniem, kur dzīvo saule: vidū bija tik dziļš nakts bezdibenis, ka no tā neizkļūt.

XIII

Asunsjonas pasta lidmašīna lido bez kavēšanās. Ap diviem tā būs šeit. Turpretī paredzam, ka stipri nokavēsies Patagonijas pasta lidmašīna, šķiet, tā nonākusi grūtībās.

Skaidrs, Rivjēra kungs.

Iespējams, ka, to nesagaidījuši, liksim startēt Eiropas kurjeram. Tikko būs nosēdusies Asunsjonas lidmašīna, nāciet saņemt rīkojumus! Esiet gatavība!

Rivjērs patlaban pārlasīja no ziemeļu lidostām saņemtas laika telegramas. Tās pavēra Eiropas pasta lidmašīnai meness apspīdētu ceļu: «Debesis skaidras, pilnmēness, vēja nav.» Brazīlijas kalni, asi iezīmēdamies pret debesu blāvojumu, mērcēja juras sidrabainajā mirgā melno mežu cieši saaugušās galotnes. Lai gan mēness stari lija pār mežiem nerimtīgām šaltīm, tie tomēr palika tikpat melni. Un melnas kā kuģu vraki jūrā rēgojās salas. Un par visu ceļu — pilnmēness, neizsīkstošs gaismas avots.

Ja Rivjērs dotu pavēli startēt, Eiropas pasta lidmašīnas apkalpe ieslīdētu nemainīgā, visu nakti liegi viz- mojoša pasaulē, kur nekas neapdraud gaismas un tumsas masu līdzsvaru, kur neiekļūst ne dvesma pat no skaidrajiem vējiem, kas pastiprinoties spēj dažās stundās saduļķot visas debesis.

Rivjērs lūkojās šai spožuma un tomēr vilcinājās — ka zelta meklētājs aizliegtu zelta lauku priekšā. Notikumi dienvidos apsūdzēja Rivjēru, vienīgo nakts lidojumu aizstāvi. Katastrofa Patagonijā padarītu viņa pretinieku morālo poziciju tik stipru, ka Rivjēra pārliecībā varbūt turpmāk paliktu bezspēcīga; Rivjēra pārliecība nebija iedragāta: kada plaisa viņa celtnē bija izraisījusi drāmu, bet drama atklāja šo plaisu, tā nepierādīja neko citu. «Varbūt rietumos nepieciešami novērošanas punkti… Redzēsim.» Viņš vel domāja: «Mani argumenti joprojām ir tikpat spēcīgi, es neat- laidīšos; turklāt nelaimes gadījumu iespējas sarūk, viens to iemesls nupat atklājies.» Neveiksmes norūda stipros. Diemžēl, pret cilvēkiem jāspēle spēle, kurā visu parādību īstā jēga gandrīz nemaz netiek ņemta vērā. Zaudējumu vai uzvaru nosaka šķietamība, abās pusēs tiek pierakstīti nožēlojami punkti. Un šķietama sakāve sasaista cilvēku.

Rivjērs pazvanīja.

Vai no Baijablankas vel arvien nav radiogramu?

Nē.

Piezvaniet uz lidlauku pa telefonu!

Piecas minūtes vēlāk viņš jautāja:

Kāpēc no jums nav nekādu ziņu?

Mēs nedzirdam lidmašīnu.

Vai ta klusē?

Nevaram pateikt. Visapkārt negaisi. .Ja ari lidmašīna ko raidītu, mēs nedzirdētu.

Vai Treljuva dzird?

Mēs nedzirdam Treljuvu.

Piezvaniet pa telefonu!

Mēs jau mēģinājām: līnija bojāta.

Kāds laiks jūsu pusē?

Draudīgs. Rietumos un dienvidos zibeņo. Gaiss ļoti tveicīgs.

Un vējš?

Pagaidām viegls, bet tas neturpināsies ilgāk par desmit minūtēm. Zibeņi strauji tuvojas.

Klusums.

Baijablanka? Jūs klausāties? Labi. Piezvaniet pēc desmit minūtēm!

Un Rivjērs pāršķirstīja telegramas no dienvidu lidlaukiem. Tās visas vēstīja vienu un to pašu: lidmašīna klusē. Daži lidlauki Buenosairesai vairs neatbildēja, un uz kartes paplašinājās mēmo apgabalu traips: tur mazās pilsētiņas jau posta ciklons, visas durvis noslēgtas un katra māja neapgaismotajās ielās ir atšķirta no pasaules un pazudusi naktī līdzīgi kuģim jūrā. Vienīgi ausma tās atbrīvos.

Tomēr Rivjērs, noliecies pār karti, vēl nezaudēja cerību atrast lidmašīnai patvērumu — skaidru debesu plankumiņu, jo bija telegrafējis vairāk nekā trīsdesmit provinces pilsētu policijai, lai uzzinātu, kādas tur debesis, un nule sāka pienākt atbildes. Divtūkstoš kilometru apjomā visām radiostacijām bija dots rīkojums: ja tās uztvertu lidmašīnas signālus, nekavējoties brīdināt Buenosairesu, kas savukārt paziņos pārraidīšanai Fabjēnam iespējamo patvēruma vietu.

Pulksten vienos naktī uz kantori izsauktie darbinieki jau bija ieņēmuši savas vietas pie rakstāmgaldiem. Tur viņi noslēpumainā kārtā cits no cita uzzināja, ka nakts lidojumus varbūt pārtrauks un ka pat

Eiropas pasta lidmašīna pacelsies gaisā tikai pēc ausmas. Viņi sačukstējās par Fabjēnu, par ciklonu un visvairāk par Rivjēru. Viņi juta Rivjēra klātieni un minēja, ka pašas dabas atspēkojumi to pamazām nospiež pie zemes.

Tad visas balsis noslāpa: kabineta durvīs parādījās Rivjērs, ietinies mētelī, kā allaž dziji pār acīm uzmauktu cepuri — mūžīgais ceļotājs. Viņš mierīgā gaitā tuvojās kantora priekšniekam:

Pulkstenis ir desmit pāri vieniem. Vai Eiropas pasta lidmašīnas dokumenti kārtībā?

Es . . . es domāju . . .

Jums nav jādomā, bet jārīkojas.

Rivjērs pagriezās un, sakrustojis rokas aiz muguras, lēnām piegāja pie atvērtā 'loga.

Piesteidzās kāds darbinieks:

Direktora kungs, mēs saņemsim tikai nedaudzas atbildes. Mums ziņo, ka zemes vidienē daudzas telegrāfā līnijas jau nopostītas . . .

Labi.

Rivjērs nekustīgi raudzījās naktī.

Un tā ikkatra vēsts apliecināja draudus lidmašīnai. Ik pilsēta, kas paguva atbildēt pirms telegrāfā līnijas nopostīšanas, ziņoja par ciklona virzīšanos, kas līdzinājās iebrukumam: «Tas nāk no kontinenta iekšienes, no Kordiljeriem. Tas noslauka visu ceļā uz jūru…»

Rivjēram zvaigznes likās pārāk spožas, gaiss — pārāk mitrs. Cik savāda nakts! Tā bojājās plankumiem kā dzidra augļa mīkstums. Virs Buenosairesas vēl mirdzēja gandrīz visas zvaigznes, taču tā bija tikai īslaicīga oāze. Turklāt — lidmašīnas apkalpei nesasniedzama osta. Draudīga nakts, ko apš|āca un pūdēja nelāgs vējš. Nakts, kuru grūti uzvarēt.

Kaut kur tas dzijumos lidmašīnai draudēja briesmas. Tas krastā šaudījās bezspēcīgi ļaudis.

XIV

Fabjēna sieva zvanīja uz kantori.

Ik nakti, kad viņam vajadzēja atgriezties, ta mēdza aprēķināt Patagonijas pasta lidmašīnas gaitu: «Viņš atstāj Treljuvu…» Un atkal ļāvās snaudai. Mazliet vēlāk: «Viņš tuvojas Sanantonio, jau redz tās ugunis.» Tad viņa piecēlās, pašķīra aizkarus un vēroja debesis: «Visi šie mākoņi viņu traucē…» Citreiz mēness staigāja pa debess jumu ka gans. Mēness un zvaigznes, šie miljoni radību vīra tuvumā, viņu nomierināja, un jaunā sieviete atkal apgūlās. Ap vieniem viņa parasti juta, ka Fabjēns nav vairs tālu: «Drīz viņam jābūt klāt, vajag jau redzēt Buenosairesas ugunis …» Tad viņa piecēlās un sagatavoja azaidu, uzvārīja kafiju: «Tur augšā ir tik auksts…» Viņa vienmēr sagaidīja vīru tā, it kā viņš atgrieztos no sniegu klātām kalnu virsotnēm: «Vai neesi nosalis?» — «Nē jol!» — «Tomēr sasildies . . .» Ceturksni pāri vieniem viss bija gatavs. Tad viņa zvanīja. Tonakt, tāpat ka citas reizes, viņa apjautājās:

Vai Fabjēna lidmašīna nosēdusies?

Sekretārs, kas bija pie telefona, mazliet apmulsa:

Kas runā?

Simona Fabjēna.

Ak tā … Acumirkli . ..

Neuzdrošinādamies neko sacīt, sekretārs nodeva klausuli kantora priekšniekam,

Kas pie telefona?

Simona Fabjēna.

Al … Ko jūs gribējāt, kundze?

Vai mana vīra lidmašīna nosēdusies?

Sekoja klusums, kas varēja likties neizskaidrojams, tad strupa atbilde:

Nē.

Vai viņš nokavējies?

Jā …

Atkal klusums.

Jā . . . nokavējies.

Ā…

To izdvesa ievainota miesa. Nokavēšanās nav nekas .. . gluži nekas … bet kad ta ieilgst…

Ak tā . .. Un cikos viņš būs šeit?

Cikos viņš būs šeit? Mēs … mēs nezinām.

Tagad viņa atdūrās kā pret sienu. Viņa saņēma

tikai pašas jautājumu atbalsi.

Es jūs lūdzu, atbildiet! Kur viņš patlaban atrodas?

Kur viņš atrodas? Uzgaidiet. ..

Tāds kūtrums viņai sagādaja sāpes. Tur, aiz šas sienas, kaut kas notika.

Beidzot nolēma viņai pateikt:

No Komodoro viņš izlidojis deviņpadsmitos trīsdesmit.

Un pēc tam?

Pēc tam? Stipri kavējas… kavējas sliktā laika dēļ . . .

A! Slikts laiks …

Kāda netaisnība, kada krapšana ir dīkā mēness dižošanās te, virs Buenosairesas! Jaunā sieviete pēkšņi atcerējās, ka no Komodoro līdz Treljuvai bija ko lidot nepilnas divas stundas.

Un jau sešas stundas viņš lido uz Treljuvu! Viņš taču sūta jums ziņas. Ko viņš saka?

Ko viņš mums saka? Protams, tādā laikā . . . Jūs saprotat… Viņa radiogramas nav dzirdamas.

Tādā laikā!

Tātad norunāts, kundze: mēs jums zvanīsim, tiklīdz kaut ko uzzināsim.

Un jūs nezināt neko?

Uz redzēšanos, kundze …

Nē, nē! Es gribu runāt ar direktoru.

Kundze, direktors ir ļoti aizņemts, viņam apspriede …

Vienalga! Man tas ir vienalga! Es gribu ar viņu runāt.

Kantora priekšnieks norausa sviedrus:

Acumirkli…

Viņš pavēra Rivjēra kabineta durvis:

Fabjēna kundze vēlas ar jums runāt.

«Tā … No tā jau es baidījos,» Rivjērs nodomāja. Sāk atsegties dramas emocionālie pamati. Viņa pirmā doma bija — noraidīt: mātes un sievas operāciju zālēs neielaiž. Arī uz kuģiem briesmās jūtām jāklusē. Tās nepalīdz glābt cilvēkus. Viņš tomēr piekrita:

Pārslēdziet uz manu kabinetu!

Viņš uzklausīja tālo, drebošo balstiņu un tūlīt saprata, ka nespēs dot tai atbildi. Cik bezgala neauglīga abiem būtu sastapšanās!

Kundze, es lūdzu, nomierinieties! Mūsu arodā bieži gadās ilgi gaidīt vēstis.

Viņš bija sasniedzis robežu, kur nācās saskarties ne tikai ar sīku atsevišķa cilvēka nelaimes, bet ar visa pasākuma problēmu. Rivjēram pretī stāvēja nevis Fabjēna sieva, bet cita dzīves izpratne. Rivjērs varēja

tikai uzklausīt, tikai just līdzi sīkajai balstiņai, šai skumīgajai, taču naidīgajai dziesmai. Jo nedz darbība, nedz personīgā laime negrib dalīties: tās pastāvīgi saduras. Arī šī sieviete runāja kādas absolūtas pasaules un tās pienākumu un tiesību vārdā. Tā bija pasaule, kur vakaros pār galdu iedegas lampas gaisma, kur kādam augumam vajag viņas auguma, kur ir cerību, glāstu un atmiņu dzimtene. Sieviete prasīja tikai to, kas viņai pieder, un viņai bija taisnība. Un arī Rivjēram bija taisnība, bet viņš nevarēja neko likt pretī šās sievietes patiesībai. Rivjērs atskārta, ka viņa patiesība mājas lampas pieticīgajā gaismā ir neizteicama un necilvēcīga.

Kundze …

Tā vairs neklausījās. Viņam šķila, ka tā bezspēkā nokritusi gandrīz pie viņa kājām, atdauzījusi vājās dūres pret nejutīgo sienu.

Reiz kāds inženieris, noliecies kopā ar Riviēru pār lilta būvē ievainotu cilvēku, bija teicis: «Vai sakropļota seja nav pārāk augsta maksa par šo tiltu?» Neviens no zemniekiem, kam jaunais tilts pavēra taisnāku ceļu, nepiekristu, ka tik drausmīgi izkropļo cilvēka seju tādēļ vien, lai nevajadzētu mest līkumu līdz nākamajam tiltam. Un tomēr tiltus ceļ. Inženieris bija piebildis: «Vispārības intereses un labumu veido personīgo interešu un labuma kopums: nekāda cita attaisnojuma nav.» — «Un tomēr,» Rivjērs vēlāk bija atbildējis, «lai gan nav nekā dārgāka par cilvēka dzīvību, taču mēs vienmēr rīkojamies tā, it kā būtu vēl kaut kas par to vērtīgāks . .. Bet kas?»

Un, domājot par lidmašīnas apkalpi, Rivjēram sažņaudzās sirds. Darbība —' pat tilta būve — sagrauj cilvēku laimi; Rivjērs vairs nespēja nejautāt pats sev: «Ka vārdā?»

«Sie cilvēki, kas varbūt aizies bojā, būtu varējuši dzīvot laimīgi,» viņš domāja. Viņš redzēja vakarīgo lampu zelta svētnīcā noliektas galvas. «Kā vārdā esmu viņus no turienes izrāvis?» Kā vārdā viņš bija tos atrāvis personīgai laimei? Vai visupirmais likums neliek šo laimi aizsargāt? Bet viņš pats to sagrauj. Un tomēr kādā dienā zelta svētnīcas nenovēršami izgaist ka mirāža. Tas izposta vecums un nāve, kas ir vēl nežēlīgāki par viņu, Rivjēru. Bet varbūt ir vēl kaut kas cits glabjams, kaut kas ilgstošāks, pastāvīgaks; varbūt Rivjērs strādā, lai glābtu taisni šo — cilvēka paliekošo daļu? Citādi darbībai nav attaisnojuma.

«Mīlēt, tikai mīlēt vien — kads strupceļš!» Rivjēram bija neskaidra nojausma par kādu pienākumu, kas ir augstāks nekā mīlestības pienākums. Varbūt arī par sava veida maigumu, bet kas tik ļoti atšķiras no parastās maiguma izpausmes. Viņam ienāca prātā teikums: «Vajag padarīt tos mūžīgus .. .» Kur viņš to bija lasījis? «Tas, pēc kā jūs tiecaties paši sevī, ir mirstīgs.» Viņš atcerējās Poru seno inku templi saules dievam. Taisnšķautnaini akmeņi kalna virsotnē. Ja tie tur nestāvētu, kas būtu palicis pari no varenās civilizācijas, kura tagad ar savu akmeņu smagumu nospiež mūsdienu cilvēku gluži kā sirdsapziņas pārmetums? «Kādas nežēlības vai kādas dīvainas mīlestības vārdā seno tautu vadonis pavēlēja saviem ļaudīm uzvilkt templi kalna virsotnē un līdz ar to uzcelt savu nemirstību?» Rivjērs atkal garā skatīja mazpilsētu pūli, kas vakaros grozās ap saviem mūzikas paviljoniem. «Tāda laime — kā sakas kaklā…» viņš domāja. Ja ari cilvēka ciešanas Varbūt nemodināja līdzjūtību seno tautu vadonī, taču milzu līdzjūtību viņā modināja cilvēka nāve. Nevis atsevišķa cilvēka nāve, nē, viņam bija žēl visa cilvēku dzimuma, kam jāpazūd smilšu jūrā. Un viņš veda savu tautu veli kalnā vismaz akmeņus, ko tuksneša kāpas neaphedis.

XV

Divkārt aizlocīta zīmīte. Varbūt la viņus glābs? Fabjēns, zobus sakodis, to atlocīja.

«Ar Buenosairesu sakari neiespējami. Es pat nevaru vairs raidīt: dzirksteles sit pa pirkstiem.»

Fabjēns sadusmots gribēja atbildēt, bet, kad viņš izlaida stūres sviru no rokam, lai rakstītu, ķermeni caurstrāvoja kāds varens vilnis: gaisa vērpete pacēla viņu līdz ar piecām tonnām metala un aizmeta sāņus. Viņš vairs nedomāja par rakstīšanu.

Rokas 110 jauna satvēra stūri, un gaisa vilnis saplaka.

Fabjēns dziļi ievilka elpu. Ja radists aiz bailēm no negaisa noņems antenu, Fabjēns viņu pamatīgi piekaus, kad būs galā. Par katru cenu bija jādabū sakari ar Buenosairesu, it kā no turienes, pusotra tūkstoša kilometru talu, kads varētu viņiem pamest glābšanas virvi šai bezdibenī. Ta ka neredzēja nevienu trīsošu uguntiņu, pat ne iebraucamās vietas spuldzes gaužām nederīgo gaismu, kas itin kā bāka parādītu, kur ir zeme, tad viņam vajadzēja vismaz kādu balsi, vienu vienīgu balsi no pasaules, kuras vairs nebija. Pilots pacēla un pavicināja sarkanajā gaismā dūri, lai otrs tur, aizmugurē, saprastu traģisko patiesību, bet tas, noliecies par tukšo izplatījumu ar apraktām pilsētām un mirušam ugunīm, to nesaprata.

Fabjēns paklausītu jebkuram padomam, ja vien kāds to izkliegtu. Viņš domāja: «Lin, ja man liktu griezties uz vietas, es grieztos uz vietas, un ja man liktu lidot taisni uz dienvidiem…» Kaut kur taču bija mierīgas, klusas zemes, pār kurām slīdēja milzu mēness ēnas. Biedri, kas lidoja virs šīm zemēm, tās pazina — gudri kā zinātnieki noliekušies pār kartēm, visvareni spuldžu aizsardzībā, kuras ziedēja viņiem kā skaistas puķes. Bet ko zināja Fabjēns? Tikai gaisa vērpetes un nakti, kas ar kalnu nogruvuma ātrumu braza pretim savu melno straumi. Nevar taču tā pamest divus cilvēkus starp šiem virpulviesuļiem un uzliesmojumiem mākoņos. Nevar. Fabjēnam pavēlēs: «Kurss divi simti četrdesmit…» Viņš uzņems kursu divi simti četrdesmit. Bet viņš bija viens.

Pati matērija likās sadumpojusies. Katrreiz, nirstot lejup, motors tik stipri vibrēja, ka visa lidmašīna drebeja kā niknumā. Ar pēdējiem spēkiem Fabjēns mēģināja to novaldīt. Kabīnē ierāvies, viņš acīm urbās žiroskopā, jo ārā vairs nevarēja atšķirt debesis no zemes: viss pazuda, sajaucas sākotnēja tumsā. Bet indikatoru bultas svārstījās arvien straujāk, bija grūti tām sekot. To maldināts, pilots manevreja slikti, zaudēja augstumu un pamazam stiga tumsa. Viņš paskatījās augstuma radītajā: piecsimt metru. Tas bija līdz ar pakalnu virsotnēm. Viņš juta pretim ve|amies to reibinošos viļņus. Fabjēnam šķita, ka visi zemes ciļņi, no kuriem pats inazakais varēja viņu satriekt, ir atrāvušies no pamata un sāk skurba virpulī griezties ap viņu. Un, ieslēdzot viņu arvien ciešāka aplī, visapkārt sakās kāda neganta deja.

Fabjēns izlēma. Viņš riskēs sadragāt lidmašīnu Un nosēdīsies vienalga kur. Lai vismaz izvairītos no pakalniem, viņš izšāva savu vienīgo gaismas raķeti. Raķete uzliesmoja, apmeta loku, apgaismoja līdzenumu un nodzisa taja — tā bija jūra.

Fabjēnam acumirkli kļuva skaidrs: «Pagalam. Arī labojot kursu par četrdesmit grādiem, esmu novirzījies. To dara ciklons. Kur ir zeme?» Viņš pagriezās taisni uz rietumiem. Fabjēns domāja: «Tagad — bez raķetes es lauzīšu kaklu.» Reiz tam bija jānotiek. Un biedrs tur, aizmugurē… «Droši vien noņēmis antenu.» Taču viņš par to vairs nedusmojās. Ja Fabjēns tagad atlaistu rokas, viņu abu dzīvības izgaistu kā nīcīgi putekļi. Lidotājs turēja savās rokās pats savu un biedra pukstošo sirdi. Un pēkšņi paša rokas viņu izbiedēja.

Kamēr ar mūru graujamas mašīnas sparu triecās pretim virpuļviesuļi, Fabjēns, lai mazinātu stūres satricinājumus, no kā varēja pārtrūkt vadības troses, bija ar visu spēku ieķēries stūres ratā un to joprojām cieši turēja. Un tad pēkšņi viņš vairs nejuta savas rokas, tas bija pamirušas aiz piepūles. Viņš gribēja pakustināt pirkstus, lai saņemtu no tiem kādu zīmi, lai uzzinātu, vai tie vēl klausa. Delmu galā bija kaut kas dīvains. Nejutīgas un mīkstas cīpslas. Fabjēnam ienāca prata: «Vajag stipri iedomāties, ka es sažņaudzu pirkstus…» Viņš nezināja, vai šī doma ieplūdīs rokās. Stūres satricinājumus viņš nojauta vienīgi pēc sāpēm plecos: «Tā man izslīdēs, pirksti atlaidīsies…» Tad viņš izbijās, ka pieļāvis tādu domu, jo viņam likās, ka šoreiz jūt rokas paklausām iztēles noslēpumainajam spēkam, ka tās lēnām veras vaļā, lai nodotu viņu tumsai.

Viņš Initu varējis ciņu turpināt, vēl izmēģināt laimi: likteni nenosaka arēji npstakji. Bet ir kāda iekšēja likteniba: pienāk bridis, kad cilvēks apjauš, ka ir ievainojams; tad ar apmātības spēku viņu pievelk kļūdas.

Un tajā bridi virs viņa galvas negaisa mākoņu plaisā kā ēsma lamatu dibenā iemirdzējās dažas zvaigznes.

Viņš saprata, ka tie ir slazdi: pa mākoņu spraugu tu ieraugi divas trīs zvaigznes, pacelies augšup un tad netiec vairs lejā — paliec tur un grauz zvaigznes …

Bet viņš bija tik ļoti izsalcis pēc gaismas, ka (raucās augšup.

XVI

Viņš traucās augšup un, vadoties pec zvaigznēm, vieglāk pārvarēja gaisa vērpetes. Zvaigžņu blāvais magnēts viņu pievilka. Tik ilgi viņš bija mocījies, dzīdamies pēc gaismas, ka tagad neatlaistos pat no niecīgāka atspīduma. Pat iebraucamas sētas uguntiņa darītu viņu bagātu, un viņš līdz nāvei riņķotu ap šo kāroto zirni, pēc kuras viņam salka. Un tāpēc viņš traucās augšup, pretim gaismas laukiem.

Pamazām, pa spirāli, viņš kāpa uz augšu akā, kura bija tikko pavērusies un atkal aizvērās zem viņa. Jo augstāk viņš pacēlās, jo mazāk mākoņos bija tumsas duļķu; tie plūda pretim kā viļņi — arvien dzidrāki un baltāki. Fabjēns uznira virspusē.

Un bija bezgala pārsteigts: spoža gaisma apžilbi- nāja. Uz brīdi bija jāaizver acis. Fabjēns nekad nebūtu domājis, ka nakts mākoņi spēj apžilbināt. Pilnais mēness un visi debesu zvaigznāji pārvērta mākoņus mirdzošos palos.

Uznirdama virs mākoņiem, lidmašīna vienā acumirklī bija iekļuvusi neparastā rāmumā. Nejuta ne mazāko šūpu. Kā laiva, kas tikusi virspus aizsprosta, tā iepeldēja savaldītos ūdeņos. To uzņēma kāda nezināma un apslēpta debesu joma, it kā svētlaimīgo salu līcis. Vētra tur apakšā trīstūkstoš metru biezumā veidoja pavisam citu pasauli, ko šķēla brāzmas, ūdens viesuļstabi un zibeņi, kamēr spīdekļiem bija pievērsta tās kristālā un sniega seja.

Fabjēnam šķita, ka viņš sasniedzis dīvainus debesu klajus, jo viss kļuva mirdzošs — rokas, drēbes, lidmašīnas spārni. Gaisma nenāca no zvaigznēm, bet plūda no baltajiem mākoņu blāķiem apakšā un virmoja visapkārt.

Sniegaino mēness mirdzu atstaroja mākoņi, kas klājās zem lidmašīnas un augsti kā torņi pacēlās tai pa labi un kreisi. Ap lidmašīnas apkalpi skalojās pie- naina gaismas straume. Fabjēns atskatījās un redzēja, ka radists smaida.

Nupat būs labi! — viņš sauca.

Bet balss pagaisa motora rūkoņā, sazināties varēja vienīgi ar smaidiem. «Kur man prāts!» Fabjēns domāja. «Kāpēc es smaidu? Mēs taču neesam glābjami …»

Un tomēr neskaitāmas tumšas rokas bija viņu palaidušas vaļā. Viņa saites bija atraisītas — kā cietumniekam, kuram ļauj kādu brīdi pastaigāties vienam starp puķēm.

65

«Pārāk skaisti,» Fabjēns domāja. Viņš klīda starp zvaigznēm, kas te bija savāktas vienkop kā dārglietu

r. Antuāns de Sent-Ekziperī krātuvē, klīda pasaulē, kur vienvienīgas dzīvās būtnes bija viņš pats un viņa biedrs. Līdzīgi teiksmaino pilsētu zagļiem, viņi bija iemūrēti mantu kambarī, no kura vairs neizkļūt. Viņi maldījās starp ledainajiem dārgakmeņiem — bezgala bagāti, taču nolemti nāvei.

XVII

Patagonijas Komodoro Rivadavia lidlaukā viens no radiotelegrafistiem pēkšņi sakustējas, un visi, kas, nespēdami neko līdzēt, tonakt dežurēja raidstacijā, sapulcējās ap šo cilvēku un noliecās.

Noliecās pār spilgti apgaismotu, neaprakstītu papīra lapu. Radista roka vēl vilcinājās, un zīmulis tajā zvārojas. Radista roka vēl turēja sagūstītos burtus, bet pirksti jau drebēja.

Negaisi?

Radists pamāja ar galvu Sprakstoņa traucēja uztvert.

Tad viņš uzvilka dažas nesaprotamas zīmes. Tad vārdus. Tad kļuva salasāms teksts:

«Esam ieslēgti trīs tūkstoši astoņsimt metru augstumā virs vētras. Virzāmies tieši uz rietumiem, uz vidieņu, jo bijām nokļuvuši virs juras. Apakšā - blīvi mākoņi. Nezinām, vai vēl arvien lidojam pār jūru. Ziņojiet, vai kontinenta vidienā arī vētra.»

Lai šo radiogramu saņemtu Buenosairesā, negaisa dēļ vajadzēja to sūtīt pa ķēdi no raidstacijas uz raidstaciju. Vēsts virzījās uz priekšu naktī kā uguntiņa, ko iededz sargtornis pēc sargtorņa.

Buenosairesa lika atbildēt:

Vētra visā kontinentā. Cik ilgam laikam jums pietiek degvielas?

Pusstundai.

Un šis teikums — no raidstacijas uz raidstaciju — atkal sasniedza Buenosairesu.

Lidmašīnas apkalpe bija notiesāta: nepaies ne trīsdesmit minūtes, un tā iegrims ciklonā, kas to noraus lidz pat zemei.

XVIII

Un Rivjērs ļaujas pārdomām. Vairs nav cerību: šie cilvēki nogrims kaut kur nakti.

Rivjērs atceras kādu satricinošu ainu no bērnības: tika nolaists dīķis, lai atrastu slīkoni. Arī tagad neatradīs neko, pirms tumsas bangas nebūs aizplūdušas no zemes, pirms dienas gaismā atkal neparādīsies smilšu klaji, līdzenumi, labības lauki. Varbūt vienkārši zemnieki uzies divus bērnus, kas, elkoņiem aizseguši seju, šķitīs guļam zālē mierīgā krasta zeltainumā. Bet nakts būs viņus noslīcinājusi.

Rivjērs domā par dārgumiem, kas glabājas tumsas dziļumos kā teiksmainu jūru dzīlēs … Nakts ābeles ar katru ziedu gaida rītausmu — gaida rītausmu ar saviem ziediem, kas vēl nav atvērušies. Nakts ir bagāta, pilna smaržu, aizmigušu jēru un puķu, kam vēl nav krāsas.

Pamazām rīta gaismā iznirs lekni tīrumi, pielijuši meži, rasoli lucernas lauki. Bet starp pakalniem, kas tagad vairs nemaz nebūs draudīgi, starp pļavām un jēriem pasaules rāmumā divi bērni liksies aizmiguši. Un kaut kas būs pārlējies no redzamās pasaules kādā citā.

Rivjērs zina, ka Fabjēna sievu māc nemiers un maigums: tik īsu brīdi viņai bijusi aizdota mīlestība — kā rotaļlieta nabaga bērnam.

Rivjērs domā par Fabjēna roku. Vēl dažas minūtes tā līdz ar stūri saturēs savu likteni. Šī roka ir glāstījusi. Šī roka ir pieskārusies kādām krūtīm un modinājusi tajās satraukumu kā dieva roka. Šī roka ir pieskārusies kadai sejai un to pārvērtusi. Šī roka darījusi brīnumus.

Fabjēns klaiņo naktī virs mākoņu juras greznā spožuma, bet leja ir mūžība. Viņš apmaldījies starp zvaigznājiem, būdams to vienīgais apdzīvotājs. Vel viņš tur saujās pasauli un šūpo to uz savām krūtīm. Visas cilvēces bagātību smagumu viņš tur sažņaugtu stūres ratā un izmisis traucas no zvaigznes uz zvaigzni ar šo nederīgo dārgumu, kas tik un tā būs jāatdod …

Rivjērs domā par to, ka droši vien kada radiostacija vēl dzird Fabjēnu. Viens vienīgs muzikāls vilnis, kāda skumja svārstība vēl saista viņu ar pasauli. Nav žēlabu. Nav kliedzienu. Tikai visdzidrākā no visām skaņām, ko jebkad radījis izmisums.

XIX

Robino ielauzās viņa vientulībā:

*— Direktora kungs, es domāju . . . varbūt vajadzētu pamēģināt…

Inspektoram nebija nekādu ierosinājumu, viņš tikai tā apliecināja savu labo gribu. Robino tik ļoti vēlējās rast kādu atrisinājumu, ka meklēja to gandrīz vai kā rēbusa atminējumu. Ja viņš arī ko izdomāja, Rivjērs viņu nekad neuzklausīja: «Saprotiet, Robino, dzīvē vispār nav atrisinājumu. Ir tikai spēki Un to attīstība. Sie spēki jārada, un atrisinājumi sekos.» Pietika ar to, ka Robino radīja spēku, kas attīstījās mehāniķu Valstībā, — gaužām pieticīgu spēku, kam bija jāpasargā propelleru asis īlo rūsēšanas;

Bēt šās nakts notikutni sastapa Robino neapbruņotu. Viņa inspektora pakāpei nebija nekādas varaš pār Uegaisiem, nedz pār rēgaino lidmašīnas apkalpi, kas tik tiešām vairs necīnījās par precizitātes prēmiju, bet gan lai izbēgtu no vienīgā soda, kas anulēja visus tos, kurus bija uzlicis Robino, — lai izbēgtu no nāves.

Un Robino, kļuvis lieks, klaiņoja pa kantora telpām bez darba.

Fabjēna sieva lūdza viņu pieteikt. Nemiera dzīta, viņa gaidīja sekretāru istabā, kamēr Rivjērs viņu pieņems. Sekretāri pazagšus ieskatījās viņai sejā. Jaunā sieviete tālab izjuta gandrīz vai kaunu un bikli palūkojās apkārt. It viss šeit viņu noraidīja: cilvēki, kas turpināja darbu, it kā soļodami pāri līķim, aktu vāki, kuros no cilvēka dzīves, cilvēka ciešanām palika vienīgi nejutīgu skaitļu nogulsnes. Viņa meklēja kādu zīmi, kas atgādinātu Fabjēnu; mājās viss pauda viņa prombūtni: atsegtā gulta, uzklātais kafijas galds, puķes… Viņa neatrada nevienu zīmi. Seit viss bija naidīgs līdzjūtībai, draudzībai, atmiņām. Tā kā viņas klātbūtnē visi runāja klusu, viņa dzirdēja tikai vienu teikumu — kāds ierēdnis lādēdamies pieprasīja izrakstu no rēķina: «… Nolāpīts! Rēķinu par dinamo mašīnām, ko mēs sūtām uz Santosu.» Ar bezgalīgu izbrīnu viņa paraudzījās uz šo cilvēku. Tad pievērsa skatienu sienai, kur karājās karte. Viņas lūpas mazliet, tikko manāmi drebēja.

Samulsusi viņa noģida, ka izteic šeit kādu naidīgu patiesību, un gandrīz jau nožēloja, ka nākusi šurp. Viņai gribējās paslēpties, aiz bailēm pievērst sev uzmanību viņa centās noieklepoties, neraudāt. Viņa jutās nepiederīga, nepiedienīga, it kā kaila. Taču viņas patiesība bija tik stipra, ka pazagšie skatieni arvien no jauna tiecās to lasīt viņas sejā. Sieviete bija ļoti skaista. Viņā raugoties, vīriešiem radas nojausma par kādu svētītu, laimīgu pasauli. Radās nojausma par to, cik dižens ir tas, ko, pašam nezinot, ievaino cilvēks, kuru vada darbība. Tik daudzu skatienu mulsināta, viņa pievēra acis. Viņa radīja nojausmu par mieru, kādu, pašiem nezinot, cilvēki var izpostīt.

Rivjērs viņu aicināja.

Viņa bija nākusi, lai kautri aizstāvētu savas puķes, uzklāto kafijas galdu, savu jauno miesu. Sai kabinetā, kas šķita vēl saltāks, viņai atkal sāka viegli drebēt lūpas. Viņa saprata, ka te, gluži sveša pasaulē, viņas patiesība nav izsakāma. Viss, kas uzbrāzmoja viņā — gandrīz līdz mežonībai kvēlā mīlestība, padevība, tas viss šeit izlikās uzmācīgs, egoistisks. Viņai gribējās aizbēgt.

Es jūs traucēju …

Nē, kundze, — Rivjērs atbildēja, jus mani netraucējat. Diemžēl, kundze, vienīgais, ko mēs abi varam darīt, ir gaidīt.

Viņa mazliet paraustīja plecus; Rivjērs saprata, ko viņa ar to gribēja teikt: «Kam tad aizdegta lampa, uzklātais galds, puķes, ko es atradīšu, pārnākusi mājās…» Kāda jauna māte reiz bija Rivjēram atzinusies: «Es vēl neesmu apjēgusi sava bērna nāvi. Man tikai sāp nejauši sīkumi, gadās pārcilāt viņa drēbītes un, naktī pamostoties, sirdi aizžņaudz maigums, kas tagad nevienam nav vajadzīgs, tāpat kā mans piens . . .» Arī ši sieviete varbūt tikai rit sāks atskārst Fabjēna nāvi — ikkatrā, turpmāk veltīgā kustībā, ikkatrā priekšmetā. Fabjēns tikai lēnām atstās māju. Rivjērs noklusēja savu dziļo līdzjūtību.

Kundze …

Jaunā sieviete aizgāja, gandrīz pazemīgi smaidīdama, neapjauzdama savu spēku.

Rivjērs, kļuvis smagnējaks, apsēdās.

«Bet viņa palīdz man atklāt to, ko meklēju …»

Viņš izklaidīgi uzsita pa laika telegramām, kas bija pienākušas no ziemeļu lidlaukiem, un domāja:

«Mēs neprasām, lai mēs būtu nemirstīgi, bet lai mums nav jāredz, ka visas rīcības un lietas pēkšņi zaudē jēgu. Tad atklājas tukšums ap mums …»

Viņa skatiens apstājās pie telegramām:

«Lūk, kā pie mums iekļūst nāve: ar vēstīm, kam vairs nav nozīmes …»

Rivjērs uzlūkoja Robino. Sim viduvējam, šobrīd nekur nederīgajam cilvēkam arī vairs nebija nozīmes. Rivjērs gandrīz skarbi noprasīja:

Vai man pašam vajadzēs sameklēt jums darbu?

Tad Rivjērs atgrūda durvis, kas veda uz sekretāru

istabu, un pārsteigts apstājās: Fabjēna pazušana bija acīm redzama pēc zīmēm, ko Fabjēna kundze nebija pratusi pamanīt. Kartīte «R. B. 903», Fabjēna lidmašīnas kartīte, sienas tabulā jau karājās neizmantojamā materiāla ailē. Darbinieki, kas gatavoja dokumentus Eiropas lidmašīnai, zinādami, ka tā nokavēsies, strādāja gausi. No lidlauka pa tālruni prasīja rīkojumus lidmašīnu apkalpēm, kas šonakt dežurēja bez mērķa. Dzīves funkcijas bija palēninājušās. «Tada

Katra sekunde kaut ko aiznes lidzi. Fabjēna balsi, Fabjēna smieklus, smaidu. Klusums plešas arvien lielāks. Arvien smagāks un smagāks top klusums, kas klājas pār lidmašīnas apkalpi kā visi jūras ūdeņi kopā.

Tad kāds aizrāda:

Viens un četrdesmit minūtes. Degviela ir cauri. Nevar būt, ka viņi vēl lido.

Un iestājas miers.

Lūpas sajūt rūgtu un pliekanu garšu — kā pēc ilga ce|ojuma. Ir piepildījies kaut kas nevienam nezināms, kaut kas tāds, kas izraisa gandrīz vai pretīgumu. Un starp visiem šiem niķeļa aparātiem un vara artērijām mostas skumjas, kādas valda izpostītās rūpnīcās. Visas ierīces liekas smagas, nevajadzīgas, neizmantojamas: tas ir nokaltušu zaru smagums.

Atliek vienīgi gaidīt rītu.

Pēc dažām stundām visa Argentīna uznirs dienas gaismā, un šie cilvēki paliek turpat, it kā uz smilšaina krasta, iepretim tīklam, ko velk un velk, lēnām velk un nezina, kas tajā būs.

Rivjērs ir savā kabinetā un jūt to atelpu, kādu piešķir vienīgi lielas nelaimes, kad liktenis atbrīvo cilvēku no rīcības. Viņš ir sacēlis trauksmi daudzu provinču policijā. Vairāk viņa spēkos nav. Jāgaida.

Taču kārtībai jāvalda pat sēru namā. Rivjērs pamāj Robino:

Telegrafējiet ziemeļu lidlaukiem: «Paredzama Patagonijas kurjera ievērojama nokavēšanās. Lai pārāk nenovilcinātu Eiropas lidmašīnas startu, Patagonijas pastu sūtīsim ar nākamo Eiropas kurjeru.»

Rivjērs mazliet sagumst, taču atkal saņemas un pūlas kaut ko atcerēties: tas bija svarīgi.. . Jā, lai neaizmirstas:

Robino!

Jā, Rivjēra kungs?

Uzrakstiet pavēli: pilotiem aizliegts pārsniegt tūkstoš deviņi simti apgriezienu. Citādi viņi man bendē motorus.

Labi, Rivjēra kungs.

Rivjērs sagumst vel mazliet. Vairāk par visu viņam tagad nepieciešama vientulība.

Ejiet, Robino! Ejiet, veco zēn! . . .

Un Robino kļūst baigi no šās vienlīdzības mirušo priekšā.

XXI

Robino grūtsirdīgi klaiņoja pa kantora telpām. Dzīve aviosabiedrībā bija apstājusies, jo pasta lidmašīna, kas parasti startēja pulksten divos naktī, tagad droši vien izlidos tikai līdz ar dienas gaismu. Darbinieki sadrūmušām sejām vēl joprojām dežurēja, bet viņu dežūra bija veltīga. Arvien vēl noteiktā kārtībā pienāca laika ziņas no ziemeļu lidlaukiem, bet viņu «skaidrās debesis», «pilnmēness» un «bezvējš» radīja priekšstatu par kādu neauglīgu valstību. Par mēness apspīdētu, akmeņainu tuksnesi. Bez nolūka šķirstīdams dokumentus, ko sagatavoja kantora priekšnieks, Robino pēkšņi pamanīja, ka tas stāv un nekaunīgā godbijībā gaida, kad viņš tam atdos aktu vākus. Kantora priekšnieks izskatījās tā, it kā gribētu sacil: «Kad jums labpatiks, vai no? Tie ir mani…» Tāda pakļautā darbinieka nostāja aizvainoja inspektoru, bet viņš neatguvās, ko atbildēt, un aizkaitināts atdeva dokumentu mapi. Ar cēlu, augstmanīgu izteiksmi seja kantora priekšnieks atkal apsēdās savā vietā. «Vajadžējii pasūtīt viņu pie velna,» Robino nosprieda. Tad, lai savaldītos, pagājās dažus soļus, domādams par drattui. šī drāma izraisīs nelabvēlību pret visu Rivjēra taktiku, un Robino izjuta divkāršas skumjas,

PēG tam viņš iedomājās Rivjēru, kas sēž tur, kabinetā, viens pats. Rivjērs bija viņam sacījis: «Veco zēli. . .» Nekad vēl cilvēkam nav tik ļoti trūcis atbalsta. Robino pārņēma dziļa līdzjūtība. Viņš pārcilāja prātā dažus teicienus, kam vajadzētu paust nožēlu, mierinājumu. Viņu iedvesmoja jūtas, kas pašartl likās gaužām skaistas. Tad Robino klilsU pieklauvēja. Neviens neatbildēja. Šai klūsumā viņš neuzdrošinājās klauvēt stiprāk un atvēra durvis. Tur bija Rivjērs. Pirmo reizi Robino iegāja pie Rivjēra tā, it kā viņi būtu gandrīz līdzīgi: pa daļai kā draugs, pa daļai — tā viņš iztēlojās — kā seržants, kas ložu krusā steidzas pie ievainotā ģenerāļa un nepamet to sakāvē, bet kļūst tā trimdas biedrs. «Lai kas notiktu, esmu ar jums,» Robino, liekas, gribēja sacit.

Rivjērs klusēja un, galvu nodūris, skatījās uz savām rokām. Un Robino, stāvēdams viņa priekšā, neuzdrīkstējās ierunāties. Lauva, kaut arī pieveikts, iedvesa bailes. Robino atrada arvien jūsmīgākus vārdus, kādos apliecināt savu uzticību, bet katrreiz, paceldams acis, ieraudzīja zemu noliekto galvu, sirmos matus, lielā sarūgtinājumā cieši sakniebtās lūpas. Beidzot viņš izšķīrās:

Direktora kungs . ..

Rivjērs pacēla galvu un paskatijas. Rivjērs atmodās no tik dzija, tik tāla sapņa, ka varbūt vēl nemaz nebija pamanījis Robino klātbūtni. Un neviens nekad neuzzināja, kas tas par sapnī, neuzzināja, ko Rivjērs tobrīd pārdzīvoja, nedz arī, kādas sēras kremta viņa sirdi. Rivjērs ilgi lūkojās Robino sejā, it kā tas būtu kāda fakta dzīvs apliecinājums. Robino samulsa. Jo ilgāk Rivjērs raudzījās inspektorā, jo skaidrāk viņa lūpās iezīmējās neizprotama ironija. Jo ilgāk Rivjērs raudzījās inspektorā, jo vairāk tas sarka. Un Rivjēram arvien noteiktāk šķita, ka Robino nācis šurp ar aizkustinoši labu, bet, diemžēl, pārāk spontānu gribu un apliecina cilvēku muļķību.

Robino pavisam apjuka. Ne seržants, ne ģenerālis, ne ložu krusa vairs nebija prātā. Norisinājās kaut kas neizskaidrojams. Rivjērs joprojām viņu uzlūkoja. Tad Robino neviļus nostājās taisnāk, izvilka roku no kreisās kabatas. Rivjērs joprojām viņu uzlūkoja. Beidzot Robino, juzdamies bezgala neveikli, nezin kāpēc izsacīja:

Atnācu pēc jūsu rīkojumiem.

Rivjērs paskatījās pulkstenī un vienkārši atbildēja:

Patlaban ir divi. Asunsjonas pasta lidmašīna nosēdīsies divos desmit. Lieciet Eiropas pasta lidmašīnai pacelties divos piecpadsmit!

Un Robino izplatīja pārsteidzošo jauno vēsti: lidojumi naktī netiek pārtraukti. Un Robino uzrunāja kantora priekšnieku:

Atnesiet man šo dokumentu mapi, es tos pārbaudīšu.

Un, kad kantora priekšnieks stāvēja viņa kabinetā, strupi noteica:

Pagaidiet.

Un kantora priekšnieks gaidīja.

XXII

Asunsjonas pasta lidmašīna signalizēja, ka gatavojas nosēsties.

Pat visļaunākajās stundās Rivjērs telegramu pēc telegramas bija sekojis tās veiksmīgajam lidojumam. Sajukuma laikā tas Rivjēram nozīmēja viņa pārliecības uzvaru, apstiprinājumu. Telegramas, kas vēstīja par veiksmīgo lidojumu, solīja vēl tūkstoš citu, tikpat veiksmīgu lidojumu. «Katru nakti taču neplosās cikloni.» Rivjērs vēl domaja: «Ja ceļš reiz nosprausts, nevar to neturpināt.»

No aerodroma uz aerodromu laizdamās lejup no Paragvajas it kā no burvīga dārza, kurā daudz ziedu, zemu mājiņu un lēnu ūdeņu, lidmašīna slīdēja turpat blakus ciklonam, kas neaizsedza tai nevienu zvaigzni. Deviņi pasažieri, ietinušies ceļojuma segās, pieplaka ar pierēm pie kabīnes rūtīm kā pie skatloga, kas pilns dārgakmeņu, jo Argentīnas mazās pilsētiņas jau vārstīja naktī savas zeltainās krelles, kamēr tām pāri vizmoja zvaigžņu pilsētu palsais zelts. Pilots lidmašīnas priekšgalā ar savām rokām balstīja cilvēku dzīvību dārgo kravu, un viņa plaši ieplestās acis atspulgoja visu mēness spožumu ka kazu gana acis. Buenosairesas rožainā blāzma jau piepildīja ap- vārsni, drīz tā iemargosies ar visiem saviem akmeņiem kā pasakains dārgums. Radista pirksti raidīja pēdējās telegramas kā beigu akordus sonātē, kuru viņš priecīgs atskaņojis debesīs un kuras melodiju Rivjērs saprata. Tad radists noņēma antenu, izstaipīja rokas, nožāvājās un pasmaidīja: viņi bija klāt.

Kad lidmašīna bija nosēdusies, tās pilots ieraudzīja

Eiropas kurjera pilotu, kas, rokas kabatās sabāzis, balstījās pret savu lidmašīnu.

Vai tu lidosi tālāk?

Jā.

Vai patagonietis ir klāt?

Viņu vairs negaida. Pazudis. Laiks labs?

Lielisks. Un Fabjēns pazudis?

Viņi par to daudz nerunaja. Cieša brālība aiztaupīja tukšas frāzes.

Maisi ar Asunsjonas tranzītpastu tika pārkrauti Eiropas lidmašīnā; pilots vel joprojām nekustējās un, galvu atgāzis, pakausi atbalstījis pret lidmašīnas kabīni, lūkojas zvaigznēs. Viņš juta sevī dzimstam milzu spēku, un viņu sagrāba varens prieks.

Vai pārkrauts? — kāda balss ievaicājās. — Tad dodiet kontaktu!

Pilots nekustējās. Tika iedarbināts viņa mašīnas motors. Pret lidmašīnu atsiietajos plecos viņš juta, ka tērauds atdzīvojas. Pilots nomierinājās — beidzot, pēc tik daudzām nepatiesām ziņām: lidos… nelidos … lidos! Lūpas pavērās, un mēnesnīcā iemirdzējās zobi — kā jaunam meža zvēram.

Uzmanies … nakts! Pats zini…

Viņš nedzirdēja biedra padomu. Rokas kabatās, atgāztu galvu, ar seju pret mākoņiem, kalniem, upēm un jūrām — viņš sāka paklusu smieties. Tie bija pavisam klusi smiekli, kas cauršalca viņu kā vēja pūsma koka lapotni un lika notrīsēt. Pavisam klusi smiekli, tomēr daudz stiprāki par mākoņiem, kalniem, upēm un jūrām.

Kas tev uznācis?

Sis mu|ķa Rivjērs .. . viņš iedomājas, ka es . .. ka man ir bail!

XXIII

Pēc minūtes viņš pārlidos Buenosairesu, un Rivjērs, kas atsāk cīņu, grib viņu dzirdēt. Grib dzirdēt skaņu piedzimstam, nodārdam un izgaistam kā milzu armijas draudīgo soļu dunu zvaigznājos.

Rokas sakrustojis, Rivjērs iet gar sekretāriem. Apstājas pie loga, ieklausās un domā.

Ja viņš būtu atlicis vienu vienīgu startu, visa cīņa par lidojumiem naktī būtu zaudēta. Bet, aizsteigdamies priekšā vājajiem, kas rīt viņu nosodīs, Rivjērs ir palaidis naktī vēl otru lidmašīnas apkalpi.

Uzvara… sakāve… vārdiem nav nozīmes. Dzīve stāv pāri šiem priekšstatiem un pati jau gatavo jaunus. Uzvara novājina vienu tautu, sakāve modina spēkus citā. Varbūt Rivjēra sakāve būs mācība, kas tuvinās īsto uzvaru. Jāņem vērā vienīgi notikumu attīstība.

Pēc piecām minūtēm dežurējošie radisti būs brīdinājuši lidlaukus. Piecpadsmit tūkstošu kilometru apjomā dzīves trīsas būs atrisinājušas visas problēmas.

Jau augšup ceļas ērģeļu dziesma — lidmašīna.

Un Rivjērs lēnām atgriežas pie sava darba, garām sekretāriem, kas noliecas viņa stingrā skatiena priekšā. Rivjērs Lielais, Rivjērs Uzvarētājs, kas nes savas uzvaras smagumu.

Content

De Sent-Eziperī Antuans Lidojums naktī