de Sent-Ekziperī Antuāns

Vēstule ķīlniekam

Antuāns de Sent-Ekziperī

Vēstule ķīlniekam

Ievads

1940. gada oktobri Antuāns de Sent-Ekziperl ieradās Sentamūras pilsētā, Juras departamentā. Tur bija radis patvērumu Leons Vērts, kurš rakst¬niekam uzticēja eksoda  vēstījuma "Trīsdesmit trīs dienas" manuskriptu, ko Sent-Ekziperī nogādāja Amerikas Savienotajās Valstīs. Sent-Ekziperī tika uzdots sarakstīt šīs grāmatas priekšvārdu un to sagatavot izdošanai. Tika parakstīts līgums ar Brentano grāmatu apgādu . Priekšvārds ar virs¬rakstu "Vēstule Leonam Vērtam", kas aizstāja sā¬kotnējo nosaukumu "Vēstule kādam draugam", bija sagatavots lasītāju pārbaudei, un Luīss Galatjērs5 to iztulkoja Koljē žurnālam . Tomēr darbs "Trīsdesmit trīs dienas" tā arī netika publicēts.

Vai tādēļ, ka Sent-Ekziperī bijuši iebildumi pret tā vietumis nežēlīgo toni? Vērts dažos no vēstījumā attēlotajiem varoņiem iezīmēja pat kolaboracionismu. Un viņa asais tonis atšķīrās no Sent-Ekziperī paša tiekšanās pēc vienotības, vēlmes ciešanu pārņemtajā, okupētajā Francijā nevienu neaizvainot.

Sent-Ekziperī pats šo neveiksmi ar Vērta darba izdošanu ļoti izjusti atainoja kādā sava stāsta "Kara lidotājs" nodaļā, pieminēdams vienā no epizodēm, kas savā ziņā uzskatāma par viņa atsaukšanos uz darbu "Trīsdesmit trīs dienas". Bet priekšvārds, kas tik ilgi bija gaidījis uz izdošanu, pārtapa par "Vēstuli ķīlniekam" un tika izdots atsevišķi 1943. gada jūnijā. Ne Leona Vērta cildināšana, ne atsauces uz viņa vārdu tajā netika iekļautas. Taču kopš tā laika Vērts, kaut arī viņa vārds netika atklāts, bija kļuvis par vācu okupētās Francijas ciešanu simbolu.

Šķiet, ka Vērtam bija būtiska nozīme SentEkziperī pasaules uzskata izveidē. Kā Vērts atzīst: "Mūs nevienoja kādas jau pastāvošas idejas vai doktrīnas. Lai gan bijām izraudzījušies dažādus ceļus un katram solim būtu vajadzējis mūs vienu no otra attālināt, mēs allaž atkal un atkal sastapāmies." Un viņš citē kādu kara laikā saņemtu vēstuli no Sent-Ekziperī: "Man šķiet, ka mēs parādības uztveram līdzīgi… Atceros mūsu garās sarunas. Un, nekļūstot neobjektīvs, es gandrīz vienmēr jums piekrītu."

Sent-Ekziperī personiskās emocijas, sarunājoties ar draugu, kalpoja par ierosmi stāstam, kas vēlāk ieguva simbolisku jēgu. Sent-Ekziperī turpināja savu draugu dēvēt par "ķīlnieku", taču ar viņa palīdzību rakstnieks patiesībā vērsās pie saviem Francijā palikušajiem tautiešiem.

"Vēstule ķīlniekam" balstīta uz patiesiem SentEkziperī dzīves faktiem došanos uz Portugāli 1940. gada decembrī, uzturēšanos Sahārā, Spānijas pilsoņu kara laikā veidotajām reportāžām un dzīvi Amerikas Savienotajās Valstīs.

Šī darba sākuma nodaļā atspoguļotas atmiņas par Portugāli, kas 1940. gada decembrī, apreibusi no šķietamās labklājības, turējās nomaļus no draudīgā kara. Bet tieši šis karš 1942.-1943. gadā noteica Sent-Ekziperī sacītā un rakstītā bezcerības pilno toni.

Skumjas ir šo lappušu vadmotīvs; tās SentEkziperī rakstīja, dodoties uz Portugāli. Patiesībā šis ir stāsts-līdzība par pilotu Gijomē, kas aiziet bojā, un par viņa ģimeni, kas, par spīti kara ikdienai ar "iebrucēja dzelzi" bumbvedējiem un lielgabaliem, nepieņem skarbo dzīves realitāti, pēc sava tuvinieka nāves atsakoties valkāt sēras. Pelēkās naktis Eiropas pilsētās kontrastē ar Portugāles galvaspilsētas neona mirdzumu.

Ar skumjām rakstnieks runā arī par bēgļiem. "Vēstuli ķīlniekam" caurvij bažas un sirdsapziņas pārmetumi par to, ka dzimteni vajadzēja pamest laikā, kad savējie nokļuvuši vācu okupācijā, kad apdraudēts viņa draugs ebrejs Leons Vērts. Kad Sent-Ekziperī 1940. gadā devās uz Amerikas Savienotajām Valstīm, viņš grasījās tur pavadīt dažas nedēļas, tomēr palika divarpus gadus. Arī savu uzturēšanos Portugālē 1940. gadā Sent-Ekziperī uzskatīja par sava veida dezertēšanu, kas izraisīja personības dalīšanās draudus.

Taču visvairāk viņš baidījās zaudēt savus galvenos orientierus draugus, mājas: "…nevēlos būt emigrants." Saprotams, ka viņš sevi neuzskatīja par tādu bēgli kā Estorilā sastaptie vai kuģa pasažieri ceļā uz Ameriku, kas "…atstāja dzimteni un tuviniekus postā, lai paglābtu savu naudu". Tomēr rakstnieks tajos saskatīja līdzību ar sevi; vai viņš savā ziņā nebija aizbēdzis no savējo posta? Un vai viņš tā nebija paglābies?

Sī darba pirmās nodaļas beigās izvirzītie jautājumi "Kā sevi pārradīt? Kā atšķetināt smago atmiņu kamolu?…" ietver daudz vairāk nekā tikai bēgļu problēmu. Runa ir par augstākā mērā personisku jautājumu, uz kuru atbilde tiek meklēta visā vēstules garumā. Tomēr jau šīs nodaļas pēdējā rindkopā atainotā draudzība norāda, ka tā ir visbūtiskākā nepieciešamība, jo cilvēki cits citam palīdz rast dzīves jēgu. Un tam, kurš nevienam nav vajadzīgs, dzīvē trūkst paša galvenā.

Otrajā nodaļā kā simboliska vieta, ap kuru klusumā viss polarizējas, atainots Sahāras tuksnesis.

Sahāras tuksneša atspoguļojums netiek papildināts ar nostāstiem; šeit jūtami centieni veidot stāstam "Cilvēku zeme" līdzīgu vēstījumu. SentEkziperī meistarīgi apraksta tuksneša ģeogrāfisko stāvokli un tā ietekmi uz cilvēka garīgo pasauli. Skaidri saskatāma saistība ar pirmo nodaļu: patiesībā "…ar pasažieriem pārblīvēts tvaikoņa klājs" ir tuksnesis, turpretim, atrodoties īstā tuksnesī, cilvēkam rodas vēlme pārveidot savu dzīvi. Tuksnesī "…sasprindzina un atdzīvina spēku lauks, kas jūs pievelk", rodas neredzamas ierosmes, kas veicina iztēli.

Šīs nodaļas beigās mēs pirmo reizi sastopamies ar galveno varoni piecdesmit gadus vecu ebreju. Vina vārds netiek nosaukts.

Šeit simboliski attēlota situācija, kurā atrodas Leons Vērts. Viņš ir aizbēdzis uz Sentamūru Juras departamentā, "…paslēpies no iebrucējiem, patvēries aiz sava ciema zemnieku klusēšanas vaļņa". Šī nodaļa noslēdzas ar dziļi simbolisku formulējumu, kas vēl vairāk uzsver kontrastu starp Lisabonu un Sahāras tuksnesi: "Sahāra ir dzīvāka par jebkuru metropoli, un vistrokšņainākā pilsēta kļūst tukša, ja dzīves galvenie poli ir atmagnetizēti."

Ikvienā no stāsta nodaļām tiek pausta nožēla par visapkārt notiekošo un vēlme no jauna veidot sabiedrību, kas nākotnē padarītu iespējamas normālas cilvēciskās attiecības. Tadēl būtiskākā ir trešā nodaļa, kurā aprakstītas pusdienas Flērvilā pilsētā, kuras atainojumā sastopam gan sirsnīgu draudzību, gan gaišu ainavu, kur cilvēki uzsmaida cits citam, un tas viss atsauc atmiņā tālo dzimteni.

Jau 1940. gada februārī, rakstot Leonam Vērtam, Sent-Ekziperī atgādina par brīnišķīgajām Lieldienām 1939. gadā: "Leon Vērt, man tā patika kopā ar jums iedzert pērno Sonas krastā, klāt piekožot desu un lauku maizi." Viņam šī aina nozīmē mieru un tātad pilnību… Savukārt Leons Vērts savā dienasgrāmatā 1943. gada 22. februārī raksta: "Kas šajā mirklī uzpeld manā apziņā? Flērvilas restorāna terase. Neatkārtojamā Sona, kas tālumā kļūst aizvien plašāka un pie apvāršņa saplūst ar bālganu aizkaru, ko veido tālumā redzamie koki. Mēs ēdam ceptas zivis un cāļa gaļu krējuma mērcē. Tonio, vai mēs abi kopā vēl kādreiz atgriezīsimies Flērvilas krodziņā? Vai mēs tur atkal sastapsim mūsu civilizāciju?…"

Vienlaikus abi šķirtie draugi simbolizē robežšķirtni starp divām dažādām sabiedrībām; šajos mirkļos atainota tā kara laikā zudusī sabiedrība, uz kuras atdzimšanu viņi cer.

Sahāras atainojums otrajā nodaļā atgādina par glābšanas darbiem, kas tur notika laikā, kad Sent-Ekziperī bija Džubī zemesraga lidostas priekšnieks. Šeit vēl kāda epizode iegūst simbolisku jēgu ūdens dalīšana ir svarīgāka nekā tuksnesī pazudušā lidotāja piedzīvotais. Ta tiek nodēvēta par "prieku būt viesim" un atsauc atmiņā pusdienas Flērvilā, par kurām stāstīts trešajā nodaļā un kuras vienojošais motīvs ir smaids; tas svešumā aizstāj gan dzimteni, gan baznīcu.

Piektā nodaļa ir vienīgā, kas tikusi pilnībā pārrakstīta. Šis ir sākotnējais, ar rakstāmmašīnu rakstītais variants, kurā nav veikts neviens labojums, tādēļ varam uzskatīt, ka jau toreiz bijis iespējams izdot "Vēstuli Leonam Vērtam".

Šī nodaļa ir īpaši rūpīgi izstrādāta. Sent-Ekziperī tajā atteicies no pozitīvās gaisotnes, kas valdīja triju iepriekšējo nodaļu notikumos. Tajā galvenā nozīme piešķirta dzīves kvalitātei priekam un cilvēciskajām attiecībām, jo tieši tās ir sabiedrības eksistences pamatu pamats. Un tās nav iespējams aizstāt ar kvantitāti (materiālās vajadzības, labklājība, komforts).

Tieši šī dzīves kvalitāte ļāva izbaudīt prieku Sonas krastā. Tur pavadītās brīnumainās stundas atsauc atmiņā kādu Spānijas epizodi "…vienkāršu sastapšanos", kas pārvēršas "…brīnišķīgos svētkos", tāpat kā pusdienas Flērvilā un glābšanas darbi Sahārā.

"Ceļotājs, kas rāpjas kalnā, vadoties pēc zvaigznes" nepagurstošais cilvēks, kam ir savs mērķis un kāds Sent-Ekziperī vēlas būt atšķirībā no Portugāles ainā nosodītā emigranta, sasaucas ar šajā stāstā sastaptajiem ceļotāju tēliem. Zvaigzne, kas tam norāda polus, ir tā pati, kurai Sahāras tuksneša ainavā piešķirta poētiska un simboliska nozīme. "Mūsdienu pasaules ēnas" atsauc atmiņā nakti Eiropā, kas apdraud portugāļu svētku uguņošanu.

Tadas ainas kā siltuma meklējumi, došanās pretim ugunij un iedomātā zvaigzne atkal atkārtojas beigu nodaļā, kur draudzība ir vislabākais apliecinājums cieņai pret cilvēku, tā vēlreiz atgriežoties darba "Vēstule Leonam Vērtam" sākumpunktā.

Kaut gan pats Vērta vārds tā arī netiek pieminēts, attiecības starp viņu un Sent-Ekziperī ir šī stāsta sestās nodaļas vadmotīvs. Šīs attiecības izskaidro pirmajā nodaļā aprakstīto satraukumu: "Kāds dīvains spēks piemīt telegrammai, kas uztriec jūs kājās, liek nakts vidū celties…! Steidzies! Tu man esi vajadzīgs!" Draudzības jēdziens nozīmē savstarpēju atzīšanu: "Ja es atšķiros no tevis, tad ar to tevi nebūt neaplaupu, bet gan padaru bagātāku." Ar šo drauga un draudzības cildinājumu SentEkziperī ļauj sajust to lielo apjukumu, kas viņu bija pārņēmis Ņujorkā 1943. gadā. Viņš atklāj savu milzīgo nogurumu; nepieļauj, ka citi viņu tiesātu; pieprasa iecietību un sapratni; vēlas tikt atzīts. Sent-Ekziperī atzīst neveiklu vārdu un kļūdainas argumentācijas iespējamību. Viņa atklāsmes apkopo kāda emocionāla aina: "Aicinādams draugu pie galda, es lūdzu viņu apsēsties, ja viņš ir klibs, un nelieku viņam dejot." Rakstnieks lūdz, lai viņu pieņem tādu, kāds viņš ir.

Ta izskaidrojams emocionālais spēks, kas raksturīgs vārdiem, kurus autors lieto, runājot par draudzību: "uguns", "siltums", "virsotne, kur atvilkt elpu".

Šajā nodaļā Leons Vērts kļūst par vācu okupācijā dzīvojoša francūža simbolu tur ir gan rindas pie trūcīga pārtikas veikaliņa, gan nonēsāts mētelis, gan nāves briesmas, no kurām glābējiem vajadzētu būt frančiem ārpus dzimtenes. Vienīgā ārpus dzimtenes esošo franču misija ir cīnīties, lai okupētās Francijas iedzīvotājus savā zemē padarītu brīvus, lai turpmāk viņi savu likteni lemtu paši.

Vēstījuma beigās sākot no vārdiem "Vienmēr bijis tā, ka tieši apspiestības pagrabos top jaunas patiesības" tikpat kā tiek atkārtots "Vēstules frančiem" sākums, tikai nedaudz brīvākā formā. "Vēstulē ķīlniekam" ar Leona Vērta starpniecību no tālienes tiek uzrunāti Francijā dzīvojošie franči. Par galveno uzrunas formu "Vēstulē frančiem" tādējādi kļūst "jūs", ar kuru autors vēršas tieši pie gūstekņiem, bet ar "tu" tiek uzrunāts Leons Vērts.

Vārds "ķīlnieks", kas jau ticis izmantots "Vēstulē frančiem", iekļauts arī darba nosaukumā. Tas ir raksturojums, kas pretstata vienu otrai divas franču kategorijas: "Nevar būt kopējs mērs karavīra un ķīlnieka statusam." Šie apzīmējumi šeit tiek viens no otra atdalīti un izcelta to galējā nozīme, tāpat kā uzruna "Jūs esat svētie", kas akcentē darbā "Vēstule frančiem" pausto: "Tie, kas palikuši tur, ir svētie."

Sākumā pausta vēlme izbēgt no kara un doties emigrācijā, turpretī beigās atbrīvošanās cīņas perspektīva un solidaritāte ar Francijā palikušajiem tautiešiem.

Sirsnīgas ainas piepilda pirmo un otro nodaļu un atkal parādās ceturtās nodaļas sākumā, bet tikšanās Flērvilā veido vienojošo savstarpējas draudzības saikni: arī tiekoties diviem vācu un holandiešu jūrniekiem, par kuriem zināms vienīgi tas, ka tie bēg no nacistiem, tomēr netiek minēts, vai viņi ir komunisti, troekisti, katoļi vai ebreji, jo tā ir universāla saprašanās.

Šī tikšanās apliecina pēdējo trīs daļu vienojošo maģiju: "Mēs sastopamies smaidā, kas stāv pāri valodu, kastu un partiju atšķirībām."

Pagātnes atklāsmes, ko tik spēcīgi ietekmē tagadne; izmisums par to, ka nocirstas tautas saknes; patiess un poētisks drauga tēls, kurā iemiesotas Sent-Ekziperī bažas par tautiešiem, kuri palikuši Francijā, un uz tiem liktās cerības, tā ir mīlestība uz Franciju, kas piešķir "Vēstulei ķīlniekam" emocionālu spēku. "No kādām apslēptām norisēm saaužas maigums pret atsevišķiem cilvēkiem un līdz ar to dzimtenes mīlestība?" Sent-Ekziperī sev vaicā, pirms izklāsta galveno notikumu pusdienas Flērvilā.

Nav iespējams iztēloties vēl brīnišķīgāku atzīšanos mīlestībā.

Jau tikai Francijas ciematiņā dzīvojošā Leona Vērta domas vien spējušas draudzībai piešķirt veidolu. Vienīgi draudzība spēj panākt to, ka cilvēks jūtas kā ceļotājs, nevis kā emigrants. Un draudzība uzskatāma par darba "Vēstule ķīlniekam" galveno tēmu. Emigrantam vairs nav savu sakņu. Bet ceļotājs, pat ja viņš uz laiku atrodas aiz savas zemes robežām, ir tai pieķēries ar visu savu jūtu spēku.

1a Leona Vērta tēls, kas kļuvis simbolisks, "Vēstulē ķīlniekam" nepārstāj mums atgādināt par četrdesmit miljoniem ķīlnieku, kuri dzīvo okupācijas tumsā. Realitātes nokrāsa, kas darbam "Vēstule frančiem" piešķīra politisku noskaņu, šeit pazūd aiz emociju plīvura. Pat ja pieņemam, ka ierašanās Ziemeļāfrikā cīnītājam viesa jaunas cerības darba noslēgumā paustās cerības uz turpmāko cīņu par "ķīlnieku" atbrīvošanu, tā galvenokārt raksturoja to stingumu, kādā ieslīga viņa valsts okupācijas rezultātā.

"Vēstulē ķīlniekam" nav neviena mājiena uz Višī režīmu, nekādas de Golla piekritēju gribasspēka trūkuma kritikas, bet gan aizkustinoša līdzcietība pret tiem, kam nacisms uzspiedis savu kārtību. Saprotams, ka bažas apdraudēt Francijā palikušos varētu būt ietekmējušas to, ka nosodījums nav tik klaji izteikts, un, neapšaubāmi, tās ir bailes pievērst uzmanību Leonam Vērtam, kas Sent-Ekziperī likušas šajā darbā noklusēt galvenā varoņa vārdu. Vecākā versijā teikts, ka viņš bija "visfranciskākais no frančiem", jo bija ebrejs. Šajā variantā vēstīts, ka viņam divkārt draud nāves briesmas kā francūzim un kā ebrejam. Tomēr tā vietā, lai kritizētu pret ebrejiem vērstos likumus, Sent-Ekziperī visā vaino "…strīdus".

Šis stāsts piesaista uzmanību nevis ar politiskās neiecietības nosodījumu, bet gan ar gribasspēku, kas ļauj izdzīvot un ko Ekziperī pierādīja 1943. gada sākumā, jo atšķirībā no Portugāles emigrantiem viņš cīnījās par nākotni.

Nemitīgās atmiņas par pagātnē piedzīvoto liek Sent-Ekziperī tik ļoti mīlēt savu zemi. Šo skumjo, tomēr cerībām spārnoto stāstu caurauž arī to ļaužu ticība nākotnei, kuru "…sapņi vēl nav piepildījušies". Arī Sent-Ekziperī tomēr tic nākotnes Francijai, jo atšķirībā no emigrantiem viņš cer tur atgriezties.

Šī laimīgās atgriešanās vīzija atbrīvotā valstī iedvesmo piekto nodaļu. Protams, Ziemeļāfrikā Sent-Ekziperī vēl nāksies vilties. Tomēr vēlme atgūt savu būtību, atrodot orientējošos polus, ir tik spēcīga un piešķir vēlmei atbrīvot savu valsti tādu līdzpārdzīvojumu, ka nav iespējams apšaubīt šīs visa mūža garumā pastāvošās vēlmes patiesumu. Mīlestība, ko Sent-Ekziperī apliecina pret savu valsti, ir tā "…uguns", kas viņam ļauj izdzīvot.

Fransuāza Žerbo,

filoloģijas doktore, emeritēta Parīzes X Universitātes profesore, A. de Sent-Ekziperī daiļrades speciāliste

I

Kad 1940. gada decembrī, dodoties uz Savienotajām Valstīm, braucu caur Portugāli, Lisabona man parādījās kā skumīga un gaiša paradīze. Toreiz tur daudz runāja par neizbēgamu invāziju, bet Portugāle krampjaini turējās pie savas laimes ilūzijas. Uzcēlusi visburvīgāko izstādi pasaulē, Lisabona smaidīja mazliet bālu smaidu, kāds ir mātei, kam nav ziņu par dēlu karā un kas cenšas viņu glābt ar savu pašpaļāvību: "Mans dēls ir dzīvs, jo es smaidu…" "Skatieties," it kā sacīja Lisabona, "skatieties, cik es esmu laimīga un mierīga, un labi apgaismota…" Viss kontinents bija uzgūlies Portugālei kā mežonīgs, smags kalns ar nežēlīgām laupītāju ciltīm; krāšņi uzpostā Lisabona nebaidījās no Eiropas: "Vai mani var ņemt par mērķi, ja es tik ļoti pūlos nemaz neslēpties, ja esmu tik neaizsargāta!"

Manas dzimtenes pilsētas naktis bija pelnu pelēkas. Biju tur atradis no gaismas, un šī mirdzošā galvaspilsēta radīja man nelāgu jutoņu. Tumšā priekšpilsētā briljanti pārāk spoži apgaismotā skatlogā pievelk blandoņas. Var manīt, ka tie klaiņo turpat apkārt. Es jautu, ka Lisabonu iežņaudz Eiropas nakts ar klīstošām bumbvedēju grupām, kas jau iztālēm it kā saoda dārgumus.

Bet Portugāle nezināja, cik izsalcis ir briesmonis. Ta atteicās ticēt ļaunām zīmēm. Ar izmisīgu paļāvību Portugāle runāja par mākslu. Kas uzdrošināsies to samīt līdz ar tās mākslas kultu? Ta bija izvilkusi dienas gaismā visus savus brīnumus. Kas uzdrošināsies to samīt līdz ar tās brīnumiem? Tā rādīja savus dižos vīrus. Tāpēc ka tai trūka armijas un lielgabalu, tā bija nostādījusi pret iebrucēja dzelzi visus savus akmens sargkareivjus: dzejniekus, pētniekus, konkistadorus. Tāpēc ka trūka armijas un lielgabalu, visa Portugāles pagātne aizsprostoja agresoram ceļu. Kas uzdrīkstēsies to samīt līdz ar tik slavenas pagātnes mantojumu?

Vakaros es grūtsirdīgs klaiņoju pa lielisko, ārkārtīgi gaumīgo izstādi, kur it viss gandrīz sasniedza pilnību, pat neuzmācīgā, ar lielu taktu izraudzītā mūzika, kas liegi plūsmoja pār dārziem kā ūdens čaloņa. Kam var ienākt prātā iznīcināt šo pasaulē apbrīnojamo mēra izjūtu?

Un Lisabona ar visu savu smaidu man šķita vēl skumjāka nekā manas pilsētas ar nodzēstajām ugunīm.

Es pazinu un arī jūs varbūt pazīstat mazliet dīvainas ģimenes, kas, par spīti kāda ģimenes locekļa nāvei, tomēr saglabā pie galda viņa vietu. Tas neatzīst nelabojamo. Taču, manuprāt, tāds izaicinājums nesniedz mierinājumu. Mirušajiem jāpaliek mirušiem. Tad viņi, būdami miruši, gūst citu klātbūtnes formu. Bet šīs ģimenes uz nenoteiktu laiku atliek viņu atgriešanos, tās padara viņus par vienmēr iztrūkstošiem ciemiņiem, kuri aizkavējušies uz mūžu. Tas apmaina sēras pret neauglīgām gaidām. Un man šķita, ka šīs ģimenes nomāca baiļu pilns nespēks, kas smacē vēl nežēlīgāk nekā bēdas. Es biju ar mieru sērot par pilotu Gijomē pēdējo zaudēto draugu, kurš tika notriekts mans Dievs! -, kad vadīja civilo pasta lidmašīnu. Gijomē vairs nemainīsies. Viņš nekad vairs neatgriezīsies, bet arī nekad nebūs iztrūkstošais. Es vairs neklāju galdu viņam, esmu atteicies no šiem veltīgajiem slazdiem, un man viņš tagad ir īsts draugs, kas diemžēl miris.

Bet Portugāle mēģināja ticēt laimei, saglabādama tai vietu pie galda un lampionus, un mūziku. Lisabonā visi tēloja laimi, lai pats Dievs tai noticētu.

Lisabonas skumjo atmosfēru pa daļai radīja arī bēgļi. Es nerunāju par trimdiniekiem, kuri meklē patvērumu. Nerunāju par ieceļotājiem, kuri grib atrast zemi, ko padarīt auglīgu ar savu darbu. Es runāju par tiem, kuri atstāja dzimteni un tuviniekus postā, lai paglābtu savu naudu.

Nevarēdams atrast dzīvokli pašā pilsētā, biju apmeties Ešturilā, kazino tuvumā. Es nācu no nežēlīga kara: mana aviogrupa, kas deviņus mēnešus nebija pārtraukusi uzlidojumus Vācijai, vienīgā vācu uzbrukuma laikā bija zaudējusi trīs ceturtdaļas no savām komandām. Atgriezies mājās, biju iepazinis drūmo verdzības atmosfēru un bada draudus. Biju dzīvojis mūsu pilsētu aklajā tumsā. Un tagad divus soļus no mana mitekļa Ešturilas kazino ik vakaru pildījās dīvainiem tēliem, kas atgādināja spokus. Klusi kadilaki, it kā braukdami uz kādu noteiktu mērķi, izlaida viņus pie ieejas. Viņi bija ģērbušies dinejai tāpat kā agrāk un žilbināja ar saviem virskrekliem vai pērlēm. Viņi bija uzlūguši cits citu uz statistu mielastu, kur nebūs par ko runāt.

Pēc tam viņi spēlēja ruleti vai baccarā atkarībā no mantīguma. Reizēm aizgāju viņus pavērot. Manī nebija ne sašutuma, ne ironijas, jutu tikai neizskaidrojamas skumjas, kādas mūs pārņem zooloģiskajā dārzā, aplūkojot izmirstošas sugas pēdējos pārstāvjus. Viņi sasēdās ap galdiem. Drūzmējās ap bargu krupjē un pūlējās izjust cerības, izmisumu, bailes, skaudību un prieku. Gluži kā dzīvie. Viņi lika uz spēles mantu, kas varbūt tobrīd jau bija zaudēta. Viņi lietoja varbūt jau nederīgu naudu. Varbūt viņu vērtspapīrus nodrošināja rūpnīcas, kas jau bija konfiscētas vai tā kā tās tika bombardētas patlaban sagruva. Viņi adresēja pārveduma vekseļus uz Sīriju. Pieķērušies pagātnei, viņi centās ticēt sava satraukuma likumībai, savu čeku segumam, darījumu līgumu mūžīgumam, it kā pirms vairākiem mēnešiem nekas virs zemes nebūtu sācis krakšķēt un grūt. Tas bija nereāli. Tas izskatījās tā, it kā lelles dejotu baletu. Tomēr tas bija skumji.

Bez šaubām, viņi nejuta neko. Atstāju viņus. Gāju ieelpot svaigu gaisu jūras krastā. Un man šķita, ka Ešturila jūra, kūrortpilsētas jūra, pieradinātā jūra, arī piedalās spēlē. Ta vēla līcī vienu vienīgu līganu, mēnesnīcā vizošu vilni kā vecmodīgu balles tērpu.

Savus bēgļus es atkal sastapu uz tvaikoņa. Arī tas uzdvesa vieglas skumjas. Šis tvaikonis pārvadāja no kontinenta uz kontinentu emigrantus stādus bez saknēm. Sacīju sev: "Es gribu būt ceļotājs, bet negribu būt emigrants. Savā dzimtenē esmu iemācījies tik daudz kā tāda, kas citur būs nederīgs." Taču mani emigranti izvilka no kabatas adrešu grāmatiņu, savas identitātes atliekas. Viņi visiem spēkiem vēl pūlējās izlikties par kaut ko nozīmīgu. "Ziniet, es esmu tas un tas," viņi sacīja, "no tās un tās pilsētas… Tada un tāda draugs… Vai jūs pazīstat tādu un tādu?"

Un viņi stāstīja par kādu no saviem draugiem, stāstīja par savu atbildību vai kļūdu vai jebkuru citu stāstu, kas spēja atjaunot viņu saites vienalga ar ko. Taču no pagātnes nekas vairs nevarēja būt viņiem noderīgs, jo viņi bija atstājuši dzimteni. Tas viss vēl bija gluži silts, gluži svaigs, gluži dzīvs, kādas sākumā mēdz būt mīlestības atmiņas. Mēs saliekam maigās vēstules sainītī. Pievienojam tām dažas atmiņas. Visu rūpīgi apsienam. Un sākumā relikvijai piemīt skumja burvība. Tad paiet garām gaišmate ar zilām acīm un relikvija nomirst. Jo arī tuvs draugs, atbildība, dzimtā pilsēta, atmiņas par mājām zaudē spilgtumu, ja tās vairs nekam nav noderīgas.

Viņi to apjauta. Tapat kā Lisabona tēloja laimi, viņi tēloja, it kā ticētu, ka drīz atgriezīsies. Cik jauka ir pazudušā dēla prombūtne! Ta ir neīsta prombūtne, jo aiz viņa paliek mājas un ģimene. Nav būtiskas starpības, vai viņš ir blakusistabā vai pavisam citā planētas nokalnē. Šķietami tāla drauga tuvums var būt daudz vairāk jūtams nekā reāla klātbūtne. Tas ir lūgšanas tuvums. Nekad neesmu tik ļoti mīlējis savas mājas, kā būdams Sahārā. Nekad saderinātie nav bijuši tik tuvu savām līgavām kā XVI gadsimta bretoņu jūrnieki, apbraucot Hornas ragu, šie jūrnieki, kas novecoja cīņā ar pretvēju mūri. Jau izbraucot jūrā, viņi sāka atgriezties. Tieši atgriešanos gatavoja viņu smagās rokas, uzvelkot buras. Visīsākais ceļš no Bretaņas ostas uz līgavas māju veda gar Hornas ragu. Bet emigranti man šķita kā bretoņu jūrnieki, kam nolaupīta līgava. Neviena no Bretaņas meitenēm vairs neiededza viņiem savā logā pieticīgo lampu. Nē, tie nebija pazudušie dēli. Viņi bija pazudušie dēli bez mājām, kurp atgriezties. Tad sākas īstais ceļojums ceļojums ārpus sevis paša.

Kā sevi pārradīt? Kā atšķetināt smago atmiņu kamolu? Šis spoku kuģis veda vēl nedzimušu dvēseļu kravu. Reāli tik reāli, ka gribējās piedurt pirkstu, likās vienīgi tie, kuri piederēja pie kuģa un kurus darīja cildenus īsti pienākumi: tie, kas iznēsāja paplātes ar ēdieniem, spodrināja misiņu, tīrīja apavus un ar vieglu nicināšanu apkalpoja "miroņus". Ne jau nabadzība izraisīja kuģa ļaužu nievas pret emigrantiem. Nē, naudas viņiem netrūka, trūka piesātinātības. Viņi vairs nebija cilvēki no tādas un tādas mājas, ar tādu un tādu draugu un atbildību. Viņi tēloja lomu, bet tā vairs nebija patiesība. Nevienam viņi nebija vajadzīgi, neviens ncgrasījās saukt viņus palīgā. Kāds brīnumspēks piemīt telegrammai, kas uztriec jūs kājās, liek nakts vidū celties un dzen uz staciju: "Steidzies! Tu man esi vajadzīgs!" Mēs ātri atrodam draugus, kas mums palīdz. Mēs lēnām kļūstam to draugu cienīgi, kuri prasa palīdzību no mums. Protams, manus spokus neviens neienīda, neviens neapskauda, neviens neapgrūtināja. Bet neviens arī viņus nemīlēja ar tādu mīlestību, kas vienīgā ir ko vērta. Es domāju: tiklīdz viņi būs nonākuši galā, viņus ielūgs uz sagaidīšanas kokteiļiem, uz mierināšanas dinejām. Bet kurš gan tricinās viņu durvis, prasīdams, lai ielaiž: "Atver! Tas esmu es!" Ilgi jāzīda bērns, līdz viņš iemācās jūs pasaukt. Ilgi jādreb par draugu, līdz viņš pieprasa savu draudzības daļu. Paaudžu paaudzēm jāizput, atjaunojot veco, sabrūkošo pili, lai iemācītos to mīlēt.

II

Un es domāju: "Ir svarīgi, lai kaut kur paliktu tas, ar ko cilvēks dzīvojis. Un paražas. Un ģimenes svētki. Un atmiņu mājas. Svarīgi ir dzīvot, lai atgrieztos…" Un es jutos apdraudēts pašā būtībā, jo pārāk vārgi šķita tālie poli, no kuriem biju atkarīgs. Man draudēja briesmas iepazīt īstu tuksnesi, un es sāku saprast noslēpumu, kas man jau ilgi nedeva mieru.

Esmu nodzīvojis Sahārā trīs gadus. Tapat kā daudzi citi pirms manis, esmu domājis par tās burvību. Katrs, kas pazīst dzīvi Sahārā, kur šķietami nav nekā, izņemot vientulību un trūkuma izjūtu, tomēr atceras to laiku kā visskaistāko posmu savā mūžā. Vārdi "ilgas pēc smiltīm, ilgas pēc vientulības, ilgas pēc plašuma" ir tikai literāras formulas un neizskaidro neko. Un tikai tagad, uz pārblīvēta, no pasažieriem mudžoša tvaikoņa klāja, man pirmo reizi likās es saprotu, kas ir tuksnesis.

Protams, Sahāra, cik tālu vien skats sniedzas, ir tikai vienmuļš smiltājs vai, precīzāk sakot, sīkiem oļiem pārklāts klajums, jo kāpas tur sastopamas reti. Tur ir visi apstākļi, lai cilvēks nepārtraukti slīgtu grūtsirdīgā garlaicībā. Un tomēr neredzamas dievības izveido tai virzienu, tieksmju un zīmju tīklu, apslēptu un dzīvu muskulatūru. Vienveidības vairs nav. It viss gūst nozīmi. Pat klusums ir atšķirīgs.

Ir miera klusums, kad savā starpā karojošas ciltis norimušas, kad vakars atnes dzestrumu un liekas, it kā mēs ar nolaistām burām būtu piestājuši mierīgā ostā. Ir dienvidus klusums, kad saule aptur domas un kustības. Ir mānīgs klusums, kad ziemeļu vējš mitējies un gluži kā ziedputekšņi, kas izrauti no zemes vidienes oāzēm, parādās kukaiņi, vēstīdami smilšu vētras tuvošanos no austrumiem. Ir sazvērestības klusums, kad arābi slepenībā apspriežas. Ir sasprindzināts klusums, kad sūtnis kavējas un neatgriežas. Spalgs klusums, kad naktī cilvēks aiztur elpu un klausās. Grūtsirdīgs klusums, ja atceras tos, ko mīl.

Viss polarizējas. Katra zvaigzne apzīmē īsto virzienu.

Tas visas ir Magu zvaigznes. Tas visas kalpo katra savam dievam. Šī te norāda virzienu uz tālu, grūti sasniedzamu aku. Un atstatums, kas jūs šķir no akas, ir tikpat grūti pārvarams kā cietokšņa mūris. Ta tur norāda virzienu uz izsīkušu aku. Un pati zvaigzne liekas sausa. Un atstatumam, kas jūs šķir no izsīkušās akas, nav slīpuma. Kāda cita zvaigzne der par ceļvedi uz nezināmu, nomadu apdziedātu oāzi, kura cilšu naidošanās dēļ jums liegta. Un smiltis, kas jūs šķir no oāzes, ir kā mauriņš no pasakām. Kāda cita zvaigzne rāda ceļu uz baltu dienvidu pilsētu, kas šķiet iekārojama kā auglis, kur iecirst zobus. Vēl cita apzīmē to pusi, kur ir jūra.

Visbeidzot gandrīz nereāli poli no tālienes magnetizē tuksnesi: bērnības mājas, kas atmiņā palikušas dzīvas, draugs, par kuru zināms vienīgi tas, ka viņš ir.

Jūs jūtat, ka jūs sasprindzina un atdzīvina spēku lauks, kas jūs pievelk vai atgrūž, jūs ierosina vai jums pretojas. Jūs rodat patiesu pamatu, noteiktu drošību un savu īsto vietu galveno virzienu centrā.

Un, tā kā tuksnesis nesniedz nekādas taustāmas bagātības, tā kā tuksnesī nav ko redzēt, nedz dzirdēt, taču iekšējā dzīve tur nebūt neiemieg, bet kļūst vēl spraigāka, tad gribot negribot jāatzīst, ka cilvēku vispirms iedvesmo neredzamas ierosmes. Cilvēku vada gars. Tuksnesī es esmu vērts to, ko vērtas manas dievības.

Tāpēc, ja uz nožēlojamā tvaikoņa klāja es tomēr jutos bagāts, ja mitu uz vēl dzīvas planētas, tad par to jāpateicas dažiem tālu aiz manis Francijas tumsā pazudušiem draugiem, kas sāka man kļūt nepieciešami.

Francija nekādā ziņā nebija man ne abstrakta dievība, ne vēsturiska koncepcija, bet gan kaut kas dzīvs, no kā es biju atkarīgs, saišu tīkls, kas mani vadīja, to polu kopums, kuri nosacīja manas sirds tieksmes. Izjutu nepieciešamību apzināties, ka stiprāki un mūžīgāki par mani pašu ir tie, kas man vajadzīgi, lai orientētos. Lai zinātu, uz kurieni atgriezties. Lai dzīvotu.

Viņos man bija ietverta visa dzimtene, un ar viņiem tā dzīvoja manī. Tam, kas kuģo pa jūrām, viss kontinents ir ietverts dažu bāku uguntiņās. Bāka nemēro tālumu. Tas gaisma gluži vienkārši dzīvo acīs. Un visi kontinenta brīnumi ir ietverti šajā zvaigznē.

Un šodien, kad pēc pilnīgas okupācijas visa Francija ar savu kravu ieslīdējusi klusumā kā kuģis ar nodzēstām ugunīm un neviens nezina, vai tas izturēs jūras briesmas vai ne, šodien ikviena mīļa cilvēka liktenis sagādā man nopietnākas raizes nekā paša slimība. Apjaušu, ka viņu vājums apdraud manu būtību.

Tam cilvēkam, par ko šonakt man nemitīgi jādomā, ir piecdesmit gadu. Viņš ir slims. Viņš ir ebrejs. Kā viņš pārdzīvos vācu teroru? Lai iedomātos, ka viņš vēl elpo, man jātic, ka viņš ir paslēpies no iebrucējiem un patveries aiz sava ciema zemnieku klusēšanas vaļņa. Tikai tad es varu ticēt, ka viņš vēl dzīvo. Tikai tad, klīstot pa viņa draudzības valstību, kam nav robežu, man ļauts justies nevis kā emigrantam, bet kā ceļiniekam. Jo tuksnesis nav tur, kur to domā esam. Sahāra ir dzīvāka par jebkuru metropoli, un vistrokšņainākā pilsēta kļūst tukša, ja dzīves galvenie poli ir atmagnetizēti.

III

Kā gan dzīve veido šīs spēka līnijas, ar kurām mēs dzīvojam? Kur rodas pievilkšanas spēks, kas velk mani uz drauga māju? Kādi ir izšķirīgie mirkļi, kas viņa klātbūtni padarījuši par vienu no man nepieciešamajiem poliem? No kādām apslēptām norisēm saaužas maigums pret atsevišķiem cilvēkiem un līdz ar to dzimtenes mīlestība?

Cik īstos brīnumos maz skaļuma! Cik vienkārši ir vissvarīgākie notikumi! Par to mirkli, par ko gribu stāstīt, ir tik maz ko sacīt, ka man tas vēlreiz jāpārdzīvo sapnī un jārunā ar draugu.

Tas bija kādudien pirms kara Sonas krastos, Turnisas pusē. Norunājuši kopā pabrokastot, mēs izraudzījāmies restorānu ar nelielu, pār upi pārkārušos koka terasi. Atspiedušies pret vienkāršu dēļu galdu, kura virsu bija sagraizījuši iepriekšējie apmeklētāji, pasūtījām divus pērno. Ārsts tev bija noliedzis alkoholiskos dzērienus, bet īpašos gadījumos tu neievēroji to. Šis bija viens no tādiem gadījumiem. Mēs nezinājām, kāpēc, bet tā tas bija. Mūs darīja līksmus kaut kas vēl mazāk nojaušams nekā gaismas rotaļa. Tatad tu biji nolēmis iedzert savu īpašo gadījumu pērno. Un, tā kā dažus soļus tālāk divi kuģinieki patlaban izkrāva liellaivu, mēs ielūdzām arī viņus. Pasaucām no terases augšas. Un viņi nāca. Gluži vienkārši atnāca. Mums likās tik dabiski uzaicināt biedrus, varbūt tāpēc, ka sirdī mēs svinējām svētkus. Tas bija tik skaidri manāms, ka viņi paklausīja mājienam. Tad mēs saskandinājām glāzes!

Saule bija laba. Tas siltais medus pludoja pār papelēm viņā upes krastā un pār klajumu līdz pat apvārsnim. Mēs kļuvām arvien līksmāki, vēl joprojām nezinādami, kāpēc. Mūs nomierināja tas, ka saule spīdēja, upe tecēja, azaids bija azaids, ka jūrnieki bija paklausījuši mūsu aicinājumam un viesmīle apkalpoja mūs ar priecīgu sirsnību, it kā vadīdama mūžīgus svētkus. Mēs jutām visapkārt pilnīgu mieru, sasniegtā civilizācijas pakāpe pasargāja mūs no haosa. Mēs baudījām sava veida pilnību, kad visas vēlēšanās piepildījušās; mums vairs nekas nebija lūdzams citam no cita. Mēs jutāmies tīri, godīgi, apskaidroti un iecietīgi. Mēs nemācētu pateikt, kāda patiesība mums atklājās skaidri un neapšaubāmi. Taču galvenais bija drošības apziņa. Gandrīz lepna drošības apziņa.

Tādējādi visa pasaule ar mums pierādīja savu labo gribu. Miglāju sabiezēšana, planētu sacietēšana, pirmo amēbu izveidošanās, dzīvības gigantiskais darbs, kas no amēbas aizveda līdz cilvēkam, tas viss galu galā bija laimīgi saplūdis kopā un caur mums pārvērties priekā. Tas nebija tik slikti!

Mēs priecājāmies par šo mēmo saprašanos un gandrīz reliģisko rituālu. Svētnīcas apkalpotājas soļu aijāti, kuģinieki un mēs saskandinājām glāzes kā vienas baznīcas ticīgie, lai gan mēs nevarētu pateikt, kas tā par baznīcu. Viens no abiem jūrniekiem bija holandietis. Otrs vācietis. Tas bija savā laikā bēdzis no nacisma, vajāts kā komunists vai trockists vai varbūt kā ebrejs vai katolis. (Es vairs neatceros etiķeti, ar kuru cilvēks bija padarīts par trimdinieku.) Taču tobrīd jūrnieks nebūt nebija etiķete. Svarīgs bija saturs. Cilvēka mīkla. Viņš bija gluži vienkārši draugs. Un mēs bijām vienisprātis. Tu biji vienisprātis Es biju vienisprātis. Kuģinieki un apkalpotāja bija vienisprātis. Par ko? Par glāzi pērno? Par dzīves jēgu? Par jauko dienu? Arī to mēs nevarētu pasacīt. Bet mūsu saskaņa bija tik pilnīga, tik stingra pašos pamatos, tā balstījās uz būtībā tik skaidru, lai gan vārdos neizsakāmu ticību, ka mēs būtu bijuši ar mieru nocietināt šo paviljonu, izturēt tur aplenkumu un mirt pie ložmetējiem, lai izglābtu šo būtību.

Kādu būtību?… Par to ir grūti pastāstīt. Droši vien man izdosies notvert tikai atspulgus, nevis galveno. Trūcīgie vārdi ļaus aizslīdēt patiesībai. Mani nesapratīs, ja sacīšu, ka mēs būtu cīnījušies, lai izglābtu kādu kuģinieku smaida niansi un tavu smaidu, un manu smaidu, un kalpones smaidu, lai izglābtu saules brīnumu, kura miljoniem gadu bija pūlējusies, lai beidzot radītu šo mūsu smaidu, kas bija visai izdevies.

Galvenais visbiežāk ir mazsvarīgs. Šķiet, galvenais te bija tikai smaids. Smaids bieži ir pats galvenais. Smaids atlīdzina. Smaids apbalvo. Smaids uzmundrina. Un smaids var būt arī tāds, ka tā dēļ iet nāvē. Ta kā šis smaids mūs tik viegli atbrīvoja no tālaika raizēm, deva mums paļāvību, cerību, mieru, man šodien, mēģinot skaidrāk izteikties, jāpastāsta par vēl kādu citu smaidu.

IV

Tajā laikā es rakstīju reportāžas par pilsoņu karu Spānijā. Reiz biju tik neapdomīgs, ka ap trijiem no rīta kādā preču stacijā nelikumīgi noskatījos, kā iekrauj slepenus karamateriālus. Ļaužu steiga un tumsa šķita sekmējam manu nekautrīgo nodomu. Taču anarhistu patruļai es likos aizdomīgs.

Tas notika ļoti vienkārši. Es pat nenojautu viņu kluso un lunkano tuvošanos, kad viņi jau lēnām ieslēdza mani kā neredzamas rokas pirksti. Karabīnes stobrs viegli pieskārās manam vēderam, un klusums man šķita svinīgs. Beidzot es pacēlu rokas.

Ievēroju, ka viņi cieši raugās nevis man sejā, bet gan uz manu kaklasaiti (anarhistu priekšpilsētas mode neieteica šo mākslas priekšmetu). Mans ķermenis sarāvās. Gaidīju šāvienu: tai laikā tiesu sprieda ātri. Bet šāviena nebija. Pēc dažām absolūta tukšuma sekundēm, kad darba komandas vīri man likās it kā citā pasaulē dejojam rēgainu deju, anarhisti ar vieglu galvas mājienu pavēlēja man iet pa priekšu, un mēs bez steigas sākām soļot pāri šķirotavas sliežu ceļiem. Tiku aizturēts pilnīgā klusumā, ar ārkārtīgi skopām kustībām. 1a tas varētu notikt zemūdens valstī.

Drīz mani ieveda zemnīcā, kas bija pārveidota par sargposteņa mītni. Petrolejas lampa vāji apgaismoja citus anarhistus, kas snauda, iespieduši karabīni starp ceļiem. Viņi vienaldzīgi pārmija dažus vārdus ar manas patruļas vīriem. Viens no viņiem mani pārmeklēja.

Es runāju spāniski, bet neprotu kataloņu dialektu. Tomēr tik daudz sapratu, ka viņi prasa manus dokumentus. Biju tos aizmirsis viesnīcā. Atbildēju: "Viesnīca… Žurnālists…" nezinādams, vai mani vārdi tiem ko izsaka. Anarhisti laida no rokas rokā manu fotoaparātu kā lietišķu pierādījumu. Daži no tiem, kas sēdēja uz soliem un žāvājās, garlaikoti piecēlās un atspiedās pret sienu.

Jo galvenā jutoņa tur bija garlaicība. Garlaicība un miegainība. Šo cilvēku uzmanības spēja, man likās, bija notrulināta līdz pēdējam. Es gandrīz vēlējos just viņu naidīgumu kā cilvēciskas saskares zīmi. Taču viņi mani nepagodināja ar savām dusmām, pat ne ar nosodījumu. Vairākkārt mēģināju protestēt spāniski. Mani iebildumi atdūrās kā pret mūri. Viņi uzlūkoja mani tik vienaldzīgi, it kā es būtu ķīniešu zivtiņa akvārijā.

Viņi gaidīja. Ko viņi gaidīja? Vai kādu atgriežamies? Vai rītausmu? Sacīju sev: "Varbūt viņi pagaidīs, līdz būs izsalkuši…"

Vēl es nodomāju: "Viņi izdarīs muļķību! Tas taču ir idiotiski!…" Jutu ne tik daudz satraukumu, cik riebumu pret bezjēdzību. Domāju: "Ja viņi atkusīs, ja viņiem iegribēsies rīkoties, viņi šaus!"

Vai man patiešām draudēja nopietnas briesmas? Vai viņi vēl arvien nesaprata, ka es neesmu ne sabotieris, ne spiegs, bet gan žurnālists? To, ka mani dokumenti ir viesnīcā? Vai viņi bija izlēmuši? Un kāds bija lēmums?

Nezināju par viņiem neko, vienīgi to, ka viņi nošauj cilvēkus bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Avangardisti, lai kādā partijā tie būtu, nevajā cilvēkus (tie nevērtē cilvēku pēc viņa būtības), bet simptomus. Pretinieka patiesība viņiem šķiet epidēmiska slimība. Aizdomīga simptoma dēļ tie nosūta infekcijas slimnieku uz izolētu lazareti. Uz kapsētu. Tāpēc šī pratināšana man likās vēstījam ļaunu, kad laiku pa laikam anarhisti apmētāja mani ar šādiem tādiem vienzilbīgiem vārdiņiem, no kuriem nesapratu neko. Mana āda bija likta uz spēles aklā ruletē. Un tāpēc lai man būtu reālas klātbūtnes nozīme jutu dīvainu vajadzību izkliegt par sevi kaut ko tādu, kas liktu viņus atzīt mani par dzīvu cilvēku. Piemēram, manu vecumu. Cilvēka vecums tas taču ir kaut kas! Tajā iekļaujas viss viņa nodzīvotais mūžs. Cilvēka briedums veidojas pamazām. Tas veidojies, uzveicot tik daudz šķēršļu, izdziedinot tik daudz nopietnu slimību, remdējot tik daudz bēdu, pārvarot tik daudz izmisuma, par spīti tik daudzām briesmām, kas jau pa pusei aizmirsušās. Tas veidojies no tik daudzām tieksmēm, tik daudzām cerībām, nožēlas, no tik daudz kā aizmirsta un mīlēta. Cilvēka vecums ir krietna pieredzes un atmiņu krava! Par spīti lamatām, bedrēm, grambām, tas nemitīgi kratījies uz priekšu kā labi divriči. Un tagad, laimīgu nejaušību vadīti, tie nokļuvuši tik tālu. Cilvēkam ir trīsdesmit septiņi gadi. Un, ja liktenis lems, krietnais vezums ar savu atmiņu kravu ripos vēl tālāk. Tad es teicu sev: "Tik tālu nu esmu. Man ir trīsdesmit septiņi gadi…" Man gribējās uzvelt saviem tiesnešiem šās atzīšanās smagumu… Bet viņi man vairs nejautāja neko.

Tad notika brīnums. Ļoti netverams brīnums. Man nebija cigarešu. Ta kā viens no maniem uzraugiem smēķēja, es ar žestu palūdzu viņam cigareti un mulsi pasmaidīju. Cilvēks izstaipījās, lēnām pārlaida roku pār pieri, vairs neskatījās uz manu kaklasaiti, bet ielūkojās manā sejā un, man par lielu pārsteigumu, arī pasmaidīja. Tas bija kā rītausma.

Brīnums neatrisināja drāmu, tas gluži vienkārši to izdzēsa, kā gaisma izdzēš ēnu. Nekāda drāma vairs nebija iespējama. Brīnums neko redzamu nepārveidoja. Nejaukā petrolejas lampa, galds ar izmētātajiem papīriem, pret sienu atspiedušies vīri, priekšmetu krāsa, smarža viss palika, kā bijis. Taču viss bija pārvērties pašā būtībā. Smaids mani atbrīvoja. Ta bija tikpat noteikta, tikpat negrozāma un savās turpmākajās konsekvencēs acīm redzama zīme kā saules parādīšanās. Tas pavēra jaunu ēru. Nekas nebija mainījies, viss bija citādi. Galds ar izmētātajiem papīriem kļuva dzīvs. Petrolejas lampa kļuva dzīva. Sienas bija dzīvas. Garlaicība, kas dvesa no visiem nedzīvajiem priekšmetiem šajā pagrabā, brīnumaini pazuda. Bija tā, it kā neredzamas asinis atkal būtu sākušas tecēt, sasaistot visu vienā ķermenī un atdodot visam nozīmi.

Arī cilvēki nebija pakustējušies, taču, vēl pirms mirkļa šķituši tālāki par aizvēsturiskas cilts piederīgiem, tie tagad atdzima man gluži tuvai dzīvei. Ārkārtīgi skaudri izjutu viņu klātbūtni. Tieši tā: klātbūtni! Un apjautu savu nabadzību.

Puisis, kas man uzsmaidīja un kas vēl pirms brīža bija tikai funkcijas izpildītājs, rīks, savdabīgs, pretīgs kukainis, tagad pamazām kļuva par cilvēku: mazliet neveiklu, gandrīz biklu, brīnišķīgi kautrīgu. Nē, šis terorists nebūt nebija mazāk rupjš kā citi! Bet cilvēka mošanās viņā tik skaidri atklāja to, kas viņā bija ievainojams! Mēs, cilvēki, mēdzam izturēties augstprātīgi un cienīgi, taču sirds dziļumos pazīstam biklumu, šaubas, skumjas…

Ne vārds netika bilsts. Tomēr viss bija izlemts. Es pateikdamies uzliku roku uz šā anarhista pleca, kad viņš sniedza man cigareti. Un, tā kā ledus bija lauzts, arī citi patruļas vīri atkal kļuva par cilvēkiem, un es iegāju viņu visu smaidā kā jaunā un brīvā zemē.

Iegāju viņu smaidā kā citkārt mūsu glābēju smaidā Sahārā. Dienām ilgi mūs meklējuši un beidzot atraduši, nosēdušies ar savu lidmašīnu, cik iespējams tuvu, biedri lieliem soļiem steidzās mums pretim, šūpodami izstieptajās rokās ādas maisiņus ar ūdeni, lai mēs tos labāk saredzētu. Glābēju smaidu, ja biju cietis avāriju, izglābto smaidu, ja biju glābējs, es atceros kā tēvzemi, kur esmu juties tik ļoti laimīgs. īstais prieks ir būt viesim. Glābšana tikai deva iespēju izjust šo prieku. Ūdenim nepiemīt burvju vara, ja tas vispirms nav cilvēku labās gribas dāvana.

Rūpēm par slimnieku, trimdinieka patvērumam, pat piedošanai vērtību piešķir vienīgi smaids, kas apgaismo svētkus. Mēs sastopamies smaidā, kas stāv pāri valodu, kastu un partiju atšķirībām. Lai kādi būtu mūsu paradumi, mēs esam vienas baznīcas ticīgie.

V

Vai šī prieka īpašība nav visdārgākais auglis, ko nesusi mūsu civilizācija? Arī totalitāra tirānija spētu apmierināt mūsu materiālās vajadzības. Bet mēs neesam nobarojamu lopu pulks. Nepietiek ar labklājību un ērtībām, lai mēs justos piepildīti. Mums, kuros ieaudzināta cieņa pret cilvēku, ļoti daudz nozīmē vienkāršas sastapšanās, kas reizēm pārvēršas brīnišķīgos svētkos…

Cieņa pret cilvēku! Cieņa pret cilvēku! Tas ir īstais raudzes akmens! Cienīdams vienīgi tos, kas ir viņam līdzīgi, nacists necienī neko, vienīgi sevi pašu. Viņš noraida radošas pretrunas, iznīcina jebkuru augšupejas cerību un uz tūkstoš gadiem rada skudru pūžņa robotu, nevis cilvēku. Kārtība kārtības dēļ laupa cilvēkam viņa galveno spēku spēju pārveidot pasauli un sevi pašu. Dzīve rada kārtību, bet kārtība nespēj radīt dzīvi.

Mums turpretim šķiet, ka mūsu augšupeja nav beigusies, ka rītdienas patiesību baro vakardienas maldi un ka pretrunas, kas jāpārvar, ir tieši mūsu attīstības augsne. Mēs atzīstam par savējiem pat tos, kuri no mums atšķiras. Cik savāda radniecība! Ta dibinās uz nākotni, nevis uz pagātni. Tas pamatā ir mērķis, nevis izcelsme. Mēs esam cits citam svētceļnieki, kas pa dažādiem ceļiem cauri grūtībām dodamies uz vienu un to pašu tikšanos.

Taču šodien cilvēka cieņa, mūsu augšupejas nosacījums, ir briesmās. Mūslaiku pasaulei brūkot, mēs grimstam tumsā. Problēmas kļuvušas nesakarīgas, atrisinājumi pretrunīgi. Vakarējā patiesība ir mirusi, rītdienas patiesība vēl jāceļ. Neviena vērā ņemama sintēze nav saskatīta, un katrs no mums glabā tikai mazu daļiņu patiesības. Politiskās reliģijas, trūkstot pārliecinošai skaidrībai, kas liktu tās atzīt, meklē glābiņu varmācībā. Un, strīdoties par dažādām metodēm, varam aizmirst, ka mēs visi steidzamies uz vienu mērķi.

Ja ceļotājs, kas rāpjas kalnā, vadoties pēc zvaigznes, pārāk nododas kāpšanas problēmām, tad viņš var aizmirst, kāda zvaigzne viņu vada. Rīkojoties tikai rīkošanās dēļ, viņš nenonāks nekur. Pārlieku raizējoties par vietu izīrēšanu baznīcā, katedrāles solu pārzinātāja var aizmirst, ka viņa kalpo Dievam. Tapat, ieslēdzoties dedzīgā dogmatismā, es varu aizmirst, ka politikai ir jēga tikai tad, ja tā kalpo garīgai, pārliecinošai skaidrībai. Dažkārt brīnuma stundās mēs esam izjutuši cilvēku savstarpējo attieksmju vērtību: tā ir mūsu patiesība.

Lai cik neatliekama būtu kāda rīcība, mēs nedrīkstam aizmirst aicinājumu, kam tā jānosaka, citādi tā paliks neauglīga. Mēs gribam nodibināt cieņu pret cilvēku. Kādēļ lai mēs nīstu cits citu, mēs, kas esam ieslēgti vienā nometnē? Neviens no mums nevar sacīt, ka vienīgi viņa nodoms ir tīrs. Sava izraudzītā ceļa vārdā es varētu apstrīdēt otra izraudzīto ceļu. Es varētu kritizēt viņa prāta slēdzienus. Prāta slēdzieni ir apšaubāmi. Bet man jācienī šis cilvēks gara plāksnē, ja viņš caur grūtībām tiecas uz to pašu zvaigzni.

Cieņa pret cilvēku! Cieņa pret cilvēku!… Ja ļaužu sirdīs būs nodibināta cieņa pret cilvēku, tad viņi galu galā nodibinās tādu sabiedrisko, politisko un ekonomisko sistēmu, kas šo cieņu turēs svētu. Civilizācijas pamati ir pašā cilvēka būtībā. Vispirms tā ir cilvēka akla tieksme pēc siltuma. Vēlāk cilvēks no maldiem uz maldiem atrod ceļu, kas ved pie uguns.

VI

Droši vien tāpēc, mans draugs, man tik ļoti vajadzīga tava draudzība. Es alkstu pēc biedra, kas pāri prāta strīdiem ciena manī šīs uguns svētceļnieku. Man dažkārt vajag jau priekšlaikus izjust apsolīto siltumu un mazliet atpūsties ārpus sevis paša tur, kur būs mūsu tikšanās.

Esmu tik noguris no strīdiem, no beziebildumu patiesībām, no fanātisma! Pie tevis es varu iet, neģērbies formas tērpā, neskaitīdams Korāna pantus, nenoliegdams neko no savas iekšējās tēvzemes. Tavā tuvumā man nav jātaisnojas, nav jāaizstāvas, nav jāpierāda. Es atrodu mieru kā Turnisā. Aiz maniem neveiklajiem vārdiem, aiz spriedumiem, kas var maldināt, tu manī redzi vienkāršu cilvēku. Tu manī godā manas paša ticības, manu paražu, manas mīlestības vēstnesi. Ja es atšķiros no tevis, tad ar to tevi nebūt neaplaupu, bet gan padaru bagātāku. Tu mani izjautā, kā mēdz izjautāt ceļinieku.

Kā ikvienam no mums, man vajag, lai mani atzīst, tevī es jūtos tīrs un eju pie tevis. Man vajag iet turp, kur esmu tīrs. Ne jau pēc maniem spriedumiem un rīcības tu esi mani iepazinis. Pieņemot mani tādu, kāds esmu, tu, ja vajag, esi iecietīgs pret maniem spriedumiem un rīcību. Es tev pateicos, ka tu uzņem mani tādu, kāds esmu. Ko es iesāktu ar draugu, kas mani tiesā? Aicinādams draugu pie sava galda, es lūdzu viņu apsēsties, ja viņš ir klibs, un nelieku viņam dejot.

Mans draugs, tu man esi vajadzīgs kā virsotne, kur atvilkt elpu! Man vajag vēlreiz tavā tuvumā Sonas krastā atspiesties ar elkoņiem pret dēļu galdu vienkāršā viesnīciņā un uzaicināt pie mums divus kuģiniekus, ar kuriem mēs saskandināsim glāzes rītausmai līdzīga smaida mierā.

Ja es vēl cīnīšos, tad cīnīšos pa daļai arī tevis dēļ. Tu man esi vajadzīgs, lai būtu vieglāk ticēt, ka reiz nāks šis smaids. Man vajag palīdzēt tev dzīvot. Es redzu tevi tik vāju, tik apdraudētu tavā piecdesmit gadu vecumā, kad tu, lai izdzīvotu vēl nākamo dienu, stundām ilgi kverni uz ietves pie trūcīga pārtikas veikaliņa un drebi aiz aukstuma savā nonēsātajā mētelī. Es jūtu, ka tev, kas esi īsts francūzis, divkārt draud nāves briesmas: kā francūzim un kā ebrejam. Es jūtu, cik dārga ir vienotība, kas nepieļauj vairs strīdus. Mēs visi esam no Francijas kā no viena koka, un es kalpošu tavai patiesībai, tāpat kā tu būtu kalpojis manai. Mums, frančiem ārpus dzimtenes, šajā karā jāizkausē okupācijas sniegs, zem kura stingst sēklas. Mums jāpalīdz jums, kas esat palikuši tur. Jums jākļūst brīviem zemē, kurā jums ir mūžsenas tiesības riest saknes. Jūs esat četrdesmit miljoni ķīlnieku. Vienmēr bijis tā, ka tieši apspiestības pagrabos top jauna patiesība: četrdesmit miljoni ķīlnieku tur pārdomā savu jauno patiesību. Mēs jau iepriekš pakļaujamies šai patiesībai.

Jo tie būsiet jūs, kas mūs mācīs. Nav mūsu ziņā nest gara liesmu tiem, kas jau baro to ar sevi pašu kā ar vasku. Varbūt jūs nelasīsiet mūsu grāmatas. Varbūt neklausīsieties mūsu runās. Mūsu idejas varbūt jūs izspļausiet. Mēs nedibinām Franciju. Mēs varam tikai kalpot tai. Lai ko mēs būtu darījuši, mums nav tiesību uz pateicību. Nevar būt kopējs mērs brīvai cīņai un iznīcināšanai tumsā. Nevar būt kopējs mērs karavīra un ķīlnieka statusam. Jūs esat svētie.

Antuāns de Sent-Ekziperī VĒSTULE ĶĪLNIEKAM

Redaktore Diāna Spertāle

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-81. Jelgavas tipogrāfija

3 Ievērojams rakstnieks un tulkotājs.

[1] cilvēku masveida pārcelšanās uz dzīvi svešā zemē.

[2] populārs grāmatu apgāds ASV.

[3] amerikāņu iknedēļas žurnāls.

Content

de Sent-Ekziperī Antuāns Vēstule ķīlniekam

Ievads

I

II

III

IV

V

VI